Ermlere Franciska

Manuskripts

Franciska Ermlere

Manuskripts

Rīgas detektīvs

LASIET ARĪ

Grāmata sarakstīta un izdota ar Valsts kulturkapitāla fonda finansiālu atbalstu

Veči, nost ar balles klozēm -jāiet sūdus vest sakrājies ir mūsu sētā sūdu Everests

Andris Bergmanis

Visas situācijas un personāži ir izdomāti, jebkāda situāciju vai raksturu sakritība ir uzskatāma par nejaušību.

1 ROBEŽA

- Pastāvēs, kas pārvērtīsies, pastāvēs, kas pārvērtīsies, - un Caka iela zem manām kājām pārvēršas par Marijas ielu. Tā ir viena no pārvērtībām, kas man nekad līdz galam nav saprotama. Nav ne pagrieziena, ne kalna, vienkārši līdz šim stūrim Čaka iela un tālāk Marijas iela. Krustojums. Labi, ka ir vismaz krustojums, un es nogriežos pa labi. Та sacīt, aizeju pa robežu. Gribētos aprunāties ar to, kurš to ielu tīklu ir sabūvējis...

Šodien ir mūsu robežu diena. Mazais Georgs izgāja tautās, un man pašam sanāk smiekli - viņš taču ir vīrietis. Nebīstoties viņš izgāja ļaudīs viens, jo Jasmīna, brītiņu pastāvējusi bērnudārza grupiņā, arī iznāca man līdzi. Georgs palika. Jasmīna pat notrauca asaru, jo viņas mazais Georgs pēkšņi vairs nav tikai viņas. Ir pārieta robeža. Es apdomāju, kā atbalstīt Jasmīnu, un ieeju ziedu veikalā, lai aizsūtītu viņai pušķi. Ziedi mēdz

aizsegt plaisas, taču, rakstot zīmīti, kuru pielikt klāt ziediem, saprotu, ka tas ir muļķīgs mierinājums. “Kur salūst ledus - tur drīz būs pavasaris”- tas ir viss, ko varu ierakstīt šajā septembra dienā, kad pirmā salna ir nokodusi mūsu dālijas.

Un atkal manā priekšā izlec hamletiskais jautājums “Būt vai nebūt?”, kur “būt” tik viegli pāriet “nebūt” robežai. Un - kas vistrakākais - nekas nemainās. Tur, kur vēl vakar redzēju “būt”, šodien jau redzu “nebūt”. Nekas nav mainījies. Mainījies ir tikai mans skatiens, mana uztvere.

Tagad, kad pagājuši trīs gadi kopš mana teātra romāna, piepeši mani soļi iegūst jaunu skaņu. Viens, divi, trīs... Viens, divi, trīs - tā es maršēju līdz pat Salēviča birojam Alberta ielā. Biroja sekretāre Ruta ir atvērusi logu, un mana ienākšana rada caurvēju, kurš notrauc kaut kādus papīrus no viņas galda. Ruta nesatraucas, tikai smaidot norāda uz Salēviča kabineta durvīm, kas nozīmē, ka man jāsāk ar viņa apmeklējumu. Kad atveru durvis, Salēvičs ir noliecies pāri galdam un mēģina salabot galda lampu.

- Būt vai nebūt - šo jautājumu nevar atrisināt. Šīs divas pasaules vienmēr būs blakus. Viss, ko mēs varam darīt, ir uzturēt starp tām robežu, - es iesāku, pat nepateicis labdienu.

- Robežu starp ko? - Salēvičs sākumā nesaprot.

- Robežu starp labo un ļauno. Mani pēc tās teātra lietas moka doma, ka ļaunums palika nesodīts. Mēs taču nespējām pierādīt, ka I hidings ir vainīgais. Viss, ko mēs varam, ir uzturēt principu šķirt labo no ļaunā tieši tāpat, kā tiek šķirta gaisma no tumsas.

- Gaisma no tumsas... - Salēvičs iesmejas un ieslēdz galda lampu, pārbaudot darba rezultātu. - Tāda vienkāršība derēja tajos laikos, kad nebija elektrības, pat vairāk -kad nebija sveces un kad Prometejs nebija atvēzējies, lai dieviem nozagtu uguni. Tagad viss ir sajaukts - nakti iztaisa gaismu un dienā tevi ieslēdz tumšā pagrabā.

- Bet ja mēs zinām, ka tā ir lampa un ka tas ir pagrabs, - es turpinu savu domu.

-Tātad tu zini likumu, - Salēvičs iesprauž. - Labāk būtu bijis, ja Prometejs nebūtu zadzis dieviem uguni un Ieva nebūtu iekodusi ābolā no labā un ļaunā atzīšanas koka. Taču - kas izdarīts, tas izdarīts, - Salēvičs kļūst nopietns. - Un mēs dzīvojam Derībā, kur sākumā bija vārds, nevis gaisma vai tumsa. Vārds, kas ir skaņa un ko nokrāsot gaismā vai tumsā ir pagrūti.

Dzīvība tiešām sākas ar kliedzienu. Atceros Georga pirmo brēcienu, taču tā laikam iesākam mēs visi. Dzīvību no nāves atšķir kliedziens, skaņa, vārds - tā ir robeža.

- Dzīvība nav tikai gaismas un tumsas spēle, tā ir daudz sarežģītāka un tajā pašā laikā vienkāršāka. Vienīgais, kas tev jāatceras, - šī robeža iet pa cilvēka sirdi, un tā nemaz nav poētiska. Robeža starp labo un ļauno ir jāuztur katru dienu un katru mirkli. Šajā cīņā nav nedz brīvdienu, nedz svētku dienu.

Iestājas pauze, kuras laikā es sajutos kā skolnieks. Man it nemaz neizdodas tikt tuvāk Salēvičam. Citreiz šķiet, ka attālums starp mums, laikam ejot, nevis samazinās, bet pieaug.Taču, ja būtu citādi, pats sev godīgi atzīstos, es viņa birojā nestrādātu, jo es te nenāku tikai naudas un advokāta darba dēļ. Tas ir kas vairāk, un man pašam vēl līdz galam nav gluži skaidrs, kas tas īsti ir. Mans kliedziens vēl nav dzimis.

Salēvičs atsāk:

- Šodien uz tikšanos pieteikusies kāda bibliotekāre, un es gribu, lai tu tajā piedalītos.

Tas ir pārsteigums, jo Salēviča plauktā vienīgā grāmata ir dainu sējums, un neesmu ievērojis, ka viņš lasītu vai interesētos par grāmatām.

- Viņa vakar man piezvanīja un lūdza tikšanos, bija ļoti satraukta. Kaut kādas problēmas, vajadzīga palīdzība. Viņu sauc Alīsc Blūmentāle, un viņa būs pēc pusstundas.

Aizeju uz savu kabinetu. Man ir ko domāt. Kāpēc gan Salēvičs piekrita tikties ar bibliotekāri Alisi? Viņa nāk no pasaules, kur ir milzums kliedzienu, vārdu, kas salikti rindās, plauktos un skapjos. Vismaz tā es atceros bibliotēkas - vārdi, kas ieslodzīti grāmatu vākos, melnā tintē un baltā papīrā un kas gan iedzīvina, gan nogalina. Vārdi, kas var būt viss.

Pēc pusstundas ieeju Salēviča kabinetā kā īsts pirmklasnieks - satraukts un ieinteresēts. Salēvičs arī gatavojas.

Viņš slauka putekļus no savas vienīgās grāmatas un ieliek to atpakaļ plauktā.

- Kā tu domā, kāpēc es izlēmu tikties ar šo Alisi? -viņš uzjautā.

- Nezinu,-godīgi atbildu.

- Mani nekad nav interesējušas grāmatas. Es vairāk ticu stāstiem pie ugunskura, kad stāsta cilvēks, kuram var redzēt acis un dzirdēt balsi. Grāmatas ir tikai nospiedumi, vecas, sen atstātas pēdas,- Salēvičs kļūst sadzīvisks. - Šī bibliotekāre nosauca uzvārdu. Profesors Brants. Es viņu pazinu. Viņš ir viens no pēdu sargātājiem un seno dārgumu lāžu turētājiem, īsts grāmatu tārps.

Vairāk Salēvičs nepagūst pateikt. Ruta ver vaļā durvis, lai pieteiktu apmeklētāju. Kabinetā ienāk Alīse. Viņai ir gadi piecdesmit, un šai būtnei piemīt kaut kas senatnīgs un pamatīgs. Viņai ir tumši pelēka kleita ar tautisku jostu, mati savīti tik ciešā mezglā, ka neviena matu šķipsna neklīst savā nodabā. Visā viņas stājā un tērpā jaušama stingrība un kārtība, bet divas reizes ap vidukli apjoztā josta liecina, ka viņai piemīt atturība ne tikai manierēs, bet arī ēšanā. Viss ir sakārtots un tiek uzturēts.

Viņa iepazīstina ar sevi:

- Alīse Blūmentāle - seno grāmatu un rokrakstu nodaļas vadītāja.

Negaidot uzaicinājumu, viņa apsēžas, kas varētu nozīmēt galēju uztraukumu. Salēvičs, lai viņu atbalstītu, piestumj tuvāk tasi tējas, kuru viņa klusējot maziem malciņiem izdzer. Tējas dzeršanas laikā viņa atgūstas, taču kļūst ari skaidrs, ka Alise nav pārāk sievišķīga un darīt piecus darbus vienlaikus nav viņas stiprā puse. Atstūmusi tukšo tasīti, Alīsc iesāk stāstīt:

- Pirms kāda laika, - viņa sevi izlabo, - pirms pieciem gadiem zinātniskā konferencē, kas bija veltīta Nacionālās bibliotēkas projektam, iepazinos ar profesoru Brantu. Varētu pat teikt, mēs sadraudzējāmies. Pēc sievas nāves viņš dzīvoja vientuļi un bija pārtraucis lasīt lekcijas universitātē, tāpēc varēja veltīt man laiku. Es ciemojos pie viņa mājās.

Apdomājusies viņa piebilst:

- Profesoram Brantam ir astoņdesmit gadi, un jums ir jāsaprot, ka tādā valstī kā mūsējā, kur kultūras dzīve nemitīgi mainās, proti, kultūras nostādnes tiek gandrīz pilnīgi pārveidotas pēc katras varas maiņas, galvenā vērtība ir cilvēks un viņa atmiņa. Lai cik paradoksāli izklausītos, dažās privātajās bibliotēkās ir tādas grāmatas un rokraksti, kādu nav nevienā valsts krātuvē, kur saskaņā ar katras jaunās varas rīkojumiem notikušas regulāras tīrīšanas. Par laimi, Rīgā līdz grāmatu dedzināšanai neesam nonākuši. Bet tās tika izmestas, un cilvēki, kas saprata notiekošo un prata novērtēt to, kas tiešām ir vērtīgs, centās tās saglabāt. Profesors Brants bija šāds cilvēks, un tāpēc profesoram ir tiešām brīnišķīga un unikāla bibliotēka, un viņš uzrakstīja tās dāvināšanas līgumu mūsu iestādei. Mēs pat iesākām veidot katalogu, kurā profesors Brants centās norādīt, kur viņš ir ieguvis katru eksemplāru. Viņš ir gan Rakstnieku savienības biedrs, gan tika strādājis izdevniecībās, gan universitātē. Visās šajās iestādēs laiku pa laikam - bez dedzināšanas vai skaļiem paziņojumiem - tika norīkots grāmatas izmest. Profesors iespēju robežās tās mēģināja izglābt un centās nosargāt. Sākumā viņš tās slēpa vasarnīcas pagrabā, bet nu jau ir salicis mājas bibliotēkā. Visšausmīgākā, kā viņš izteicās, likvidācija bija pēdējā neatkarības laika Rakstnieku savienības bibliotēkas izpārdošana. Tad pazuda visvairāk tieši oriģinālās literatūras darbu, un tas notika pēc tam, kad tika pieņemts lēmums par Rakstnieku savienības izvākšanos no Benjamiņu nama. Tur tika glabāti arī tādi manuskripti, kurus savā laikā cenzūra aizliedza publicēt, un tieši tos profesors mēģināja saglabāt. Viņš pat bija iegādājies ratiņus, ar kuriem veda grāmatas mājās.Tas izpārdošanā varēja nopirkt par desmit santīmiem gabalā. Šo manuskriptu uzskaiti mēs vēl neesam iesākuši. Aizrāvāmies ar 17. gadsimta grāmatu aprakstu, kuras viņš bija nopircis tajā pašā izpārdošanā -par dažiem latiem gabalā.Tas ir retas grāmatas, un mūsu bibliotēkā tādu nav. Tiešām unikāli eksemplāri.

Pēdējā laikā profesors sāka slikti justies. Viņš ir pavisam viens. Viņa meita Ilze dzīvo Vācijā. Pie viņa nāk tikai daži cilvēki, es to skaitā. Nāk arī sociālā darbiniece, kas palīdz profesoram tikt galā ar saimniecību.Taču, kad pēdējo reizi biju pie viņa, Brants sūdzējās, ka pa viņa māju kāds slepeni saimnieko - grāmatas tiekot apmainītas vietām vai pārliktas citā plauktā. Viņš gan pēdējā laikā sāka slikti redzēt, taču bija pārliecināts, ka nolicis grāmatu vienā plauktā, bet atradis citā. Viņš kļuva ļoti aizdomīgs. Iespējams, tās ir tikai veca cilvēka dīvainības. Citādi profesors ir pilnīgi veselā un skaidrā prātā, viņa atmiņu var tikai apskaust. Pirms divām dienām Branta kungs man piezvanīja - esot izlēmis uzdāvināt bibliotēkai vienu manuskriptu, par kuru esot ilgi domājis un beidzot izlēmis nodot to publiskai apskatei. Profesors lūdza mani atnākt pie viņa, taču, kad ierados, Brants nevēra vaļā durvis. Viņš neatvēra arī pēc stundas. Tas mani pārsteidza, jo profesors ir ļoti korekts cilvēks, un tad es piezvanīju jums, - Alīse pabeidz.

Iestājas pauze, kuras laikā mums jāizvērtē viņas aizdomas, arī par visļaunāko. Salēvičs ierunājas pēc brīža:

-Jūs taču viņam zvanījāt?

-Jā, vairākas reizes. Tad zvanīju viņa sociālajai darbiniecei, bet izrādījās, ka viņai ir atvaļinājums uz nedēļu. Viņi esot sarunājuši, ka profesors tiks galā bez viņas.

- Viņš klausuli neceļ? - Salēvičs vēlreiz precizē.

- Nē, stāvot aiz dzīvokļa durvīm, dzirdēju, ka iekšpusē zvana telefons, bet klausuli neviens necēla.

- Ko jūs sagaidāt no mums? - Salēvičs ir lietišķs.

- Redziet, - Alīse negrib skaļi izrunāt īsto iemeslu, -ir jāuzlauž dzīvokļa durvis, un, saprotiet, es ievācu ziņas par jūsu biroju, - viņa vēlreiz paskatās uz Salēviča vienīgo dainu sējumu plauktā. - Profesora bibliotēka ir liela bagātība, nekas nedrīkst pazust. Baidos, ka policija to var nesaprast. Viss ir jāizdara pareizi, juridiski pareizi.

- Es pareizi saprotu, ka jums ir vajadzīgi liecinieki uzlaušanas brīdī? - Salēvičs ir precīzs.

- Jā, tā laikam to sauc, - Alīse ir nelaimīga. Uzlaušana ir kārtības bojāšana, un tas viņai nav pieņemami.

-Jūsu vecāki lasīja Lūisu Kerolu? - pajautāju. Man gribas palīdzēt viņai atgūties.

- “Alise Brīnumzemē” bija tēva iemīļotākā grāmata.

- Baidos, ka šoreiz ar Brīnumzemi nepietiks. Vajadzēs ceļot uz Aizspoguliju, - Salēvičs pamanās būt asprātīgs.

- Nekad neesmu bijis otrā pusē tam, ko mēdz saukt par grāmatu, - papildinu.

Alīse laipni pasmaida:

- Grāmatas var lasīt divējādi - vai nu kā spoguli, vai arī var ieiet autora pasaulē. Grāmatas lappuse ir robeža, pie kuras var apstāties, taču var arī pāriet pāri.

- Palikt šajā pusē vairs neizdosies, nāksies vien tos rakstus lauzt vaļā, - Salēvičs ir sarkastisks.

Viņam kā allažiņ izrādās taisnība. Ja kāds man vēlāk pajautātu, kā izskatās šī robeža, es teiktu, ka tā ir kā Alīses josta - balta ar sarkanu rakstu.

2 IELAUŠANĀS

Piezvanījuši policijai, trijatā izejam no biroja, lai dotos uz profesora Branta dzīvokli. Tas atrodas Matīsa ielā, netālu no Ziedoņdārza.

- Cik zinu, viņi ar sievu dzīvoja šajā dzīvoklī kopš kara laikiem. Dzīvokli noīrēja viņa nelaiķes sievas vecāki, bet mājas īpašnieki pēc kara aizbēga, un sievas vecāki palika dzīvokli apsaimniekot. Pēc neatkarības atgūšanas, kad bijušais saimnieks atgriezās Rīgā, īres līgums jau kuro reizi pagarināts - uz pagaidu laiku, protams. Taču, kā zināms, nekas nav pastāvīgāks par pagaidu nosacījumiem. Profesors Brants dzīvoklī ieprecējās, kā viņš pats smejas, un dēvē sevi par visīstāko iegātni. Mājas īpašnieks padomju laikus pārlaida Lielbritānijā, un tur ir likums, ka cilvēkus gados nevar piespiedu kārtā izlikt no dzīvokļa. Tā nu profesors Brants turpina dzīvot viens četristabu dzīvoklī, - Alise turpina stāstīt par man nepazīstamo filoloģijas profesoru.

- Viņam palaimējās iekļūt labvēlības zonā, - Salē-vičs secina. - Kara laikā dažiem sabombardēja mājas, bet dažiem pat karotītes un dakšiņas nepazuda. Kāpēc šiem dažiem viss palika neskarts - šis jautājums tā arī paliek neatbildēts.

Alīse sakniebj lūpas, taču neko nesaka. Mēs ejam klusējot, līdz nonākam pie profesora Branta mājas. Tas ir kārtējais Rīgas jūgendstila nams, tikai šajā rajonā jūgends ir citādi ritmizēts - viena māja klasiska, viena jūgendstilā, gluži kā notis taktī.

-Mūs izlika,-Alīse piepeši paziņo.-Kad 1991.gadā saimnieks atgriezās no Amerikas. Tur laikam skarbāka dzīve un likumi,-viņa piebilst. - Rīgā kari laikam nekad nebeigsies. Katra kara rezultāti tiek pārskatīti atkal un atkal, un tas tikai vairo upuru skaitu. Iznāk, ka uz vecām mīnām cilvēku uzspridzinās pat pēc piecdesmit gadiem, un, kamēr nav apbedīts pēdējais kareivis, karš nav beidzies. Profesora dzīvoklis atrodas otrajā stāvā, - Alīse pamāj ar roku. - Trīs logi virs parādes durvīm.

Kad ieejam kāpņu telpā, mūs jau gaida policists un nama atslēdznieks ar instrumentu čemodānu. Policists ir pacenties un sastādījis protokolu, kurā mēs parakstāmies, un atslēdznieks sāk vērt vaļā durvis. Tas ātri padodas. Profesors Brants nav nodarbojies ar aizbarikādēšanos, un arī signalizācija dzīvoklim nav pieslēgta. Pabeidzis darbu, atslēdznieks pastiepj roku. Salēvičs ieliek tajā naudas zīmi

paliekam četratā. Neviens nesteidzas ieiet dzīvoklī pirmais. Beidzot to izdara neviens cits kā Alīse. Tas ir īsts veclaiku dzīvoklis ar augstajiem griestiem, podiņu krāsni un ziedu bareljefiem. Kad no priekštelpas izklīstam pa istabām, jāatzīst, ka tās visas izskatās pēc bibliotēkas -visur ir milzīgi grāmatu plaukti līdz pat griestiem. Ir pat nelielas kāpnītes, lai varētu aizsniegt augšējos plauktus. Vislielākajā istabā - laikam viesistabā - stāv liels, melns un vecmodīgs flīģelis.

- Profesora meita ir pianiste, - Alīse paskaidro.

Mēs ieejam guļamistabā. Arī tur ir milzīgi grāmatu

plaukti, taču atšķirībā no pārējām istabām tie ir ar stikla durvīm.

- Profesors skaidroja, ka tieši tādos plauktos grāmatām jāstāv, - Alīse atklāj interjera ideju.

Es paskatos uz griestiem - katrā istabā ir atšķirīgu ziedu bareljefs: guļamistabā tās ir magones, viesistabā -lilijas.

- Kā muzejā, - konstatē policists.

- īsts puķu dārzs, - piezīmē Salēvičs. - Padomju laikā tādu dārzu paturēt bija gandrīz neiespējami.

- Profesors bija te pierakstījis visus lauku radus, lai viņiem neuzspiestu komunālā dzīvokļa statusu, - Alīse paskaidro.

Paša profesora nekur nav. Arī virtuvē ne, kur arī ir daži plaukti ar grāmatām - ar pavārgrāmatām. Vismaz tādus nosaukumus es izlasu uz muguriņām. Paveru meitas istabiņas durvis. Ari tā ir stāvgrūdām pilna ar grāmatām. Tās ir sakrautas kaudzēs uz grīdas.

-Te profesors glabā vienreizējās lietošanas grāmatas, kā viņš tās sauc, tās, kuras otrreiz lasīt nav vērts, - Alīse turpina vadīt ekskursiju pa profesora dzīvokli.

No dažām “vienreizējām” grāmatām ārā rēgojas sērkociņi un skaliņi. Alīse atkal paskaidro:

- Та profesors atzīmē kādu vērtīgu frāzi vai izteikumu. Viņš krāj vērtīgas sentences.

Tikām policists ir atvēris vannasistabas durvis. Tur izgaismots, ar seju uz leju vannā, kas pilna ar ūdeni, guļ profesors. Varētu pat teikt — peld. Ir pilnīgi skaidrs -tas ir līķis. Viņš ir apģērbts. Izskatās, ka paslīdējis un nejauši iekritis vannā, taču kāpēc lai apģērbts cilvēks kāptu vannā? Mēs divatā ar policistu izceļam profesoru no vannas, kurā ir pilnīgi auksts ūdens. Ienesam to, kas palicis pāri no profesora, virtuvē un noliekam uz galda. Alīse ir pavisam klusa:

- Tas ir profesors Brants.

Viņš ir kalsns, pagara auguma un ļoti akurāti apģērbies. Visā viņa veidolā jaušas vecā skola. Bikses ir iebuktētas, un zeķes tīras, un mati akurāti apgriezti, taču labajos deniņos krāsojas milzīgs zilums ar nelielu, dziļu, stūrainu iespiedumu centrā.

- Profesoram paslīdēja kāja, un viņš nejauši iekrita vannā, — policists izsaka minējumu. Tajā jaušas viņa vēlme klasificēt notikušo kā nelaimes gadījumu, jo kam gan gribas ņemties ar izmeklēšanu, kad izskatās, ka tas būs kārtējais bezcerīgais nāves gadījums, kas bojās statistiku. - Flīzes bija slapjas, un veciem cilvēkiem tas ir parasts gadījums, - policists turpina izvērst savu skatījumu.

- Bet pret ko viņš varēja atsisties? - Salēvičs uzdod loģisku jautājumu un paskatās uz mani.

Es saprotu, ka tā ir robeža. Та ir robeža, kura jāizvēlas, un ir jānostājas pareizajā pusē.

- Tādu nospiedumu viņš nevarēja dabūt, nedz atsitoties pret vannu, nedz izlietni. Tas ir sitiens ar nelielu priekšmetu.

Policists dodas izsaukt izmeklētāju grupu, kura tad arī meklēs šo nelaimīgo priekšmetu un, galvenais, roku, kas to pacēla. Mēs ar Salēviču paliekam virtuvē. Salēvičs norāda uz divām mazām tasītēm, kuras apgāztas stāv uz izlietnes malas, tās ir nožuvušas. Salēvičs paņem virtuves dvielīti un uzmanīgi picpaceļ krūzīti - zem tās vēl ir ūdens riņķis:

- Tas nozīmē, ka tasīte te stāv ne vairāk kā divas dienas, citādi viss būtu sauss. Lai vai kā, profesoram pirms vannošanās bija viesis, kurš, visticamāk, viņam palīdzēja sākt peldi un kurš bija pietiekami aukstasinīgs, lai pēc tam nomazgātu traukus.

Alīse ir aizgājusi uz viesistabu un, izņēmusi no somiņas sarakstu, sāk salīdzināt to ar grāmatu rindām. Tatad viņa bija sagatavojusies arī šādai notikumu gaitai vai, visticamāk, tieši šādai. Viņa neatstāj iespaidu par bezpalīdzību, un man ir pamatotas aizdomas, ka grāmatas Alīsei ir nozīmīgākas par cilvēkiem. Vismaz iznāk, ka to mūžs ir garāks.

- Vai ir kādi rezultāti? - Salēvičs viņu uzrunā, taču Alīse neko neatbild. Viņa ieiet istabā, kas laikam ir bijusi kabinets, jo tajā stāv milzīgs rakstāmgalds. Un te Alīse iekliedzas, jo beidzot viņas pasaulē ir atgadījies kas nejaušs un briesmīgs. Viņa ar roku norāda uz tukšo plauktu, kas tiešām izskatās neparasti šajā dzīvoklī, kur katrs plauktiņš ir apdzīvots un pieblīvēts ar grāmatām. Alīse ierunājas tikai pēc brīža:

- Te profesors turēja manuskriptus - tos, kurus paņēma no Rakstnieku savienības bibliotēkas. Kā viņš izteicās, tic bija lielākoties grafomānu izstrādājumi, taču viens bija vērtīgs. Profesors bija ielicis to senos vākos.Tic, visticamāk, bija no koka un apvilkti ar ādu, kura vietām bija izdilusi. Mēs nepaspējām tikt līdz šim manuskriptam un tā aprakstīšanai. Profesors vienmēr to atlika, un man ir aizdomas, ka tieši par šo manuskriptu viņš man arī zvanīja.

- Vai tiešām jūs pat nenojaušat, kas varēja būt šajos vākos? - Salēvičs pajautā.

- Profesors tos nekad neatvēra, tikai pacilāja un nolika atpakaļ plauktā. Es nevarēju atļauties būt nesmalk-jūtīga. Nevarēju... - Alīse ir pagalam nelaimīga.

- Vai manuskripts bija tikpat vecs kā vāki? - arī es atļaujos izrādīt interesi.

Alise piesarkst, taču atbild:

- Nē, tas bija 20. gadsimta darbs. Papīrs bija no tiem plānajiem, kādus sāka ražot tikai pēdējā laikā. Es redzēju, kā lappuses saguļ starp vākiem.

- Bet vai jums nav vismaz kādas nojausmas, kāda autora darbs tas varētu būt? - pajautāju es.

- Nē, - Alise iztaisnojas. Viņa nav mēģinājusi līst slēgtā teritorijā. Viņa nav no tiem, kas lūr pa atslēgu caurumu.

Tukšais plaukts izskatās pēc melna cauruma profesora kosmosā. Ienāk policists un vērš mūsu uzmanību uz viesistabas kamīnu:

- Vai tik profesors nav pasildījies gara gaismā?

Tiešām - kamīnā ir vesela ķīpa akurāti saliktu, apdegušu papīru. Alīse pieplok kaudzei, izņem to no kamīna un sāk purināt katru lapu:

- Nē, te manuskripta nav, nav arī seno vāku.

- Bet kā jūs zināt, ja neesat redzējusi manuskriptu? -Salēvičs izsaka loģisku pieņēmumu.

Alīse nosarkst. Nekas cits neatliek kā atzīties:

- Es tiku atvērusi šos vākus, bet tikai vienu reizi. Darbu sauca “Kaina zīmē”. Tas bija uzrakstīts uz titullapas un uz katras lapas apakšējās malas. Autora vārda gan tur nebija. Uz titullapas bija arī uzraksts “Rīga, 1988”.

Atstājuši apdegušo papīru blāķi viesistabā, atgriežamies kabinetā un sākam apskatīt rakstāmgaldu.

- Viņš noteikti rakstīja dienasgrāmatu, - Salēvičs turpina analizēt.

Atceros akurāto kreklu un to cilvēku, kuru atstājām virtuvē uz galda. Jā, viņš noteikti rakstīja dienasgrāmatu. Viņam viss bija sakārtots, un tas nozīmē arī sakārtotas domas, bet, ja mājas sakārtošanai izmanto švammes un birstes, tad domu sakārtošanai - pildspalvu un papīru. Domu kārtošanai katru dienu tika uzvilktas līnijas un sasieti mezgli.

Rakstāmgalda atvilktnēs neko neatrodam. Tās ir aizdomīgi tukšas.

- Laikam dienasgrāmata ir aizceļojusi pie sava īstā lasītāja, - Alīse ierunājas, - jo rakstāmgalds ir tukšs. Kāds ir visu pievācis. īstais lasītājs - tā mēs bibliotēkā saucam to, kura dēļ grāmata ir uzrakstīta. Tādi lasītāji parasti cenšas savas grāmatas izzagt. Kad zini šo īpatnību, uzreiz ir skaidrs, ka šis lasītājs ir īpaši jāpieskata. No viņa nedrīkst nolaist acis, jo gadās, ka viņu pat neinteresē visa grāmata, bet tikai dažas lappuses, un viņš mēdz tās izraut bez sirdsapziņas pārmetumiem.

Salēvičs noklausās Alīses stāstu un vēsi konstatē:

- Taču profesors laikam to nezināja, un tagad te ir tikai Toričelli tukšums.

Tomēr vienā no atvilktnēm pašā galā guļ izgriezums no avīzes, kurā publicēts nekrologs no 1987. gada:

JĀNIS PA1DERS

06.09.1960.-11.09.1987.

Traģiski šķīries no dzīves dzejnieks un tulkotājs Jānis Paiders. Pārtrūcis gaišs, darbīgs un cerību pilns mūžs. Jānis

Paiders aizsācis literāro darbu 1980. gadā. 1984. gadā pabeidzis P. Stučkas LVU Filoloģijas fakultāti. 1984. gadā uzņemts LPSR Rakstnieku savienībā. Strādājis par redaktoru izdevniecībā ".Liesma”. 1982. gadā debitējis ar dzejoļu grāmatu “Muša dzintarā". 1987. gadā laidis klajā otru dzejas grāmatu. Vēl pagājušo vasaru mēs skatījāmies Vissavienības TV interviju ar Jāni Paideru - visjaunāko LPSR Rakstnieku savienības kongresa delegātu.

Talantīgs dzejnieks un atdzejotājs, inteliģents un rūpīgs kultūras darba darītājs, biedrisks un draudzīgs cilvēks -Jānis Paiders bija paraugs mums visiem. Bija un paliks paraugs. Vienmēr.

LPSR Rakstnieku savienības valde

Kad skaļi nolasu nekrologu, iestājas dziļa klusuma pauze, kuru pārtrauc Salēvičs:

- Jānis Paiders arī noslīka. Divdesmit četrus gadus vēlāk, tieši 11. septembrī, aizgāja profesors Brants - arī līdzās ūdenim. Savādi, ka tieši šo avīzes izgriezumu viņš glabāja rakstāmgalda atvilktnē kā plānu, programmu. Tā vismaz iznāk, ja uz notikumiem paskatās post factum.

Rakstāmgalda tukšums tomēr ir pārsteidzošs - tāpat kā tukšais plaukts tas atstāj iespaidu, ka lieta nav tik vienkārša. Salēvičs izvērtē priekšmetus, kas stāv uz profesora galda. Viņš vērš manu uzmanību uz pāršķiramo kalendāru - tur ir atvērts 11. septembris. Acīmredzot tas ir pēdējais, ko profesors bija pāršķīris pats. Alise ir salīdzinājusi datumus:

- 11. septembris ir arī Raiņa nāves diena.

- Šajā Aizspogulijā mēs neiesim, - Salēvičs ir kategorisks. - It īpaši tāpēc, ka īstais ir 10. datums.

Salēvičs atšķir iepriekšējo kalendāra lapiņu, uz kuras ir devītais septembris:

- Desmitā datuma lapiņa ir izplēsta, jo uz tās droši vien bija kāds nevēlams ieraksts. Visticamāk, par tikšanos ar to, kurš šeit ieviesa jaunu kārtību. Tas, ka mums ir atstāts 11. datums, liecina, ka jaunās kārtības ieviesējs ir inteliģents cilvēks un, jādomā, arī labi orientējas latviešu literatūras gadskaitļos un datumos, un, kas visnejaukākais, ir pilnīgi aukstasinīgs un, varētu pat teikt, cinisks.

Kabinetā atkal ienāk policists un paziņo, ka ieradušies izmeklētāji. Viņš pamana avīzes izgriezumu, ko esmu nolicis uz galda, un sapīkst:

- Ūdens ir tumša un slidena lieta. Es biju tikai divus mēnešus policijā, kad noslīka Jānis Paiders. Pad laiki mainījās, un lieta palika līdz galam nenoskaidrota.

Ir lietas, kuru atklāšana nav iespējama, jo to fundamentā ir mīti, un mīti, kā zināms, ir visizturīgākās celtnes. Pat sabrucināti un uzspridzināti ar neapstrīdamiem faktiem un pierādījumiem, tie turpina pastāvēt. Pat vēl vairāk! Uz to pamatiem tiek iedēstīti un audzināti bērni un mazbērni; tas ir daudz pamatīgāk un dziļāk nekā loģika. Tapat kā valodas apguve - tā iesākas, pirms esi iemācījies lasīt. Tā ir noturīgāka, jo skaņa dzīvo ārpus tā, ko tver acis un tām piesietais prāts. Skaņa apiet apkārt prāta barjerām un ietiek cilvēka būtībā daudz dziļāk.

Grāmatas šajā jūrā ir tikai tīkli, ar kuriem, ja paveicas, izdodas izvilkt kādu zivi, nekas vairāk. Taču arī šī zivs ir vajadzīga, lai pabarotu prātu - to pašu, kurš, atstāts badā, sāk apkalpot kaislības un jaukt gaisu, līdz sapūš īstas vētras. Dzirdēts, ka ir arī tādi, kas mēģinājuši tajā jūrā veidot salas. Salas, uz kurām pārciest vētras un palikt dzīviem. Taču, lai izveidotu salu, ar vārdiem vien nepietiek. Vārdu vērtību izšķir doma, un vajag ko vairāk, lai saprastu, kuri no vārdu rakstītājiem būvē salas, bet kuri tikai jauc ūdeni. Man neizdodas to novērtēt. Ja nav pareiza kursa un kartes, tad iznāk, ka labāk ir palikt drošajā krastā, kā to dara Salēvičs ar savu dainu sējumu.

3 DZINTARS

- Šī lieta savā laikā izsauca milzīgu ažiotāžu, - Salēvičs sāk pārlasīt avīzes lapiņu. - Ja pareizi atceros, viņa māte arī bija rakstniece.

- Ne tikai māte, arī viņa brālis ir dzejnieks, - Alise papildina. - Nora Paidere bija izcila rakstniece, taču viņa pārdzīvoja dēlu tikai pāris gadu. Trīs, ja pareizi atceros. Viņas jaunākais dēls Jēkabs Paiders tikko pabeidza gan Noras, gan Jāņa kopoto rakstu izdošanu. Viņš bija sastādītājs. Tāpēc, ja kaut kas attiecas uz manuskriptiem, tas nevar būt viņu gadījums, tur viss ir izdots. - Alīse arī paskatās tukšajās atvilktnēs. - Savādi, savādi gan. Nekad netiku te ieskatījusies. Profesors nemēdza turēt uz galda neko lieku, viņš bija ļoti akurāts, ļoti pedantisks.

Iezvanās telefons. Tas ir tik negaidīti, ka mēs satrūk-stamies. Aparāts izskatās pēc īsta muzeja eksponāta, liels un masīvs, taču izrādās, ka tomēr darbojas. Blakus tam stāv ari vecmodīgs rakstāmpiederumu komplekts. Laikam arī tas ir darba kārtībā. Telefons turpina zvanīt, un es ar jaunākā un muļķākā tiesībām paceļu klausuli.

- Hallo! Vai profesora Branta dzīvoklis? - jautā vīrieša balss, jautra un aizrautīga.

-Tieši tā,- atbildu.

- Vai varētu palūgt viņu pie klausules? Te Jēkabs Paiders.

- Viņš patlaban nevar pienākt, - es izmetu.

- Vai viņš jūtas labi? - balss ieskanas uzmanīgi.

- Viņš nejūtas, viņš ir miris.

Iestājas pauze.

- Miris? - pēc brīža Jēkabs Paiders atkārto.

- Jā, un būtu labi, ja jūs ierastos viņa dzīvoklī pēc iespējas ātrāk.

- Būšu pēc stundas, - viņš apsolās. - Jūs esat policists?

- Varētu teikt arī tā, - negribu izplūst paskaidrojumos.

Jēkabs Paiders noliek klausuli.

-Jēkabs Paiders būs pēc stundas,-paskaidroju pārējiem.

- Tātad brālis atnāks, - Salēvičs paskatās uz avīzes izgriezumu un kļūst atkal vēss un bezkaislīgs. - Tatad avīzīte nebija nejauša. Nejaušības pēc es zinu, ka arī Jānis Paiders noslīka apģērbies.

- Iespējams, viņam ari bija apskādēta galva, pirms viņš noslīka, taču to tagad noskaidrot ir gandrīz neiespējami, - es mēģinu saprast.

- Nē, es to varu apliecināt. Jānim Paideram ar galvu viss bija vislabākajā kārtībā, ne skrambiņas, ne ziluma. Taču tas, ka mūsu platuma grādos 11. septembrī cilvēks, kaut arī apģērbies, noslīkst, tomēr nav īsti prātam aptverams.

Es pievēršos Alisei:

- Profesoru noteikti apmeklēja ierobežots cilvēku skaits. Vai jūs viņus pazināt?

Alise, kā atmodusies no sapņa, ierunājas:

- Nāca Jēkabs Paiders. Tas, kurš tikko zvanīja. Viņi ar profesoru apsprieda kaut kādu Jēkaba tulkojumu. Tad nāca redaktore Aija no izdevniecības “Kalna gals”. To vada Aigars Kalniņš. Viņi konsultējās pie profesora kaut kādas hronikas sakarā, bet to vajag precizēt. Tad nāca sociālā darbiniece, dažreiz kopā ar vīru, viņi palīdzēja tikt galā ar profesora saimniecību. Jā, par profesora nāvi ir jāpaziņo viņa meitai Ilzei, kura dzīvo Minhenē, - Alīse sāk rakņāties somiņā un izvelk piezīmju blociņu. Brīdi svārstījusies, viņa atver to vajadzīgajā vietā un pastiepj man. - Te ir Ilzes telefona numurs. Vai jūs varētu piezvanīt? Jums padodas...

Es sāku justies kā šīs mājas galvenais telefona operators un saimnieks. Nespēdams atturēties, zvanu no profesora telefona, griežot apaļo ciparu ripu.

Ilze atsaucas uzreiz, un, cik var saprast, viņa redz, ka tiek zvanīts no tēva telefona numura:

- Papū, papū, tu taču zini, ka man tagad ir nodarbības, - viņas pārmetumos nav atteikuma, tie drīzāk līdzinās trellim.

-Jūsu tēvs ir miris, - esmu vēss, un pēkšņi savienojums pārtrūkst. Atkal iestājas klusums.

- Pie viņa nāca arī Gundega, bijusī studente, - Alīse atceras. - Kaut gan, iespējams, viņa nāca reti. Viņi biežāk runāja pa telefonu, stundām ilgi. Dažas reizes, kad biju pie profesora, zvanīja Gundega, un viņš lūdza, lai viņa piezvana vēlāk, jo “mums ir stundām, ko runāt” - tā profesors Brants pats pasmējās.

- Ar ko šī Gundega nodarbojas? - Salēvičs apjautājas.

- Viņa ir rakstniece, - Alīse atbild.

Ienāk policists. Viņš ir kļuvis manāmi priecīgāks:

- Apskatījām notikuma vietu. Izmeklētājs pieļauj iespēju, ka profesoru ir ķērusi trieka un viņš krītot ir atsities ar galvu pret ūdcnskrānu. Nelaimīga nejaušība. Tāpēc viņam arī tas zilums, patologanatoms noskaidros, kas bija pirmais - kritiens no paslīdēšanas vai tomēr trieka, un tad varēs izlemt, ko darīt. Visticamāk, krimināllietas ierosināšanai nav nekāda pamata. Nu es palūgšu jūs atstāt dzīvokli, jo tas ir jānoslēdz un jāaizplombē līdz turpmākiem rīkojumiem.

- Mums šeit ir norunāta tikšanās, - Salēvičs iebilst.

Policists pašķielē uz viņu un sapīkst. Tad atkal iezvanās telefons, un es paceļu klausuli. Та ir profesora Branta meita. Viņa ir atguvusies:

- Kas jūs esat? - viņas balsī vairs nav neviena treļļa.

- Advokāts Andrejs Vanags.

- Vai tētis nomira viegli? - viņas balss nodreb.

- Jā, viņš nomira acumirklī ar sirdstrieku, - kaut kādas iekšējās intuīcijas vadīts, saprotu, ka viņa gaida tieši šādu atbildi.

- Paldies, - viņa tiešām nomierinās un neizplūst detaļās, kur un kā, tikai apsolās drīz ierasties Rīgā. Saruna beidzas. Taču telefons, iesācis zvanīt, ieskanas atkal. Tas ir Jēkabs Paiders:

- Nevarēšu atnākt. Tikko iegāju savā mājā, un man te darās velns sazin kas. Izskatās, ka bijusi kratīšana. Jāpārceļ tikšanās uz rītdienu.

Mums nekas cits neatliek kā piekrist un atlikt visu uz rītdienu, un mēs palūdzam Alīsi sapulcēt visu viņas nosaukto publiku rītdien Salēviča birojā un izejam no dzīvokļa. Dzīvoklis mūsu klātbūtnē tiek aizslēgts un noplombēts. Ielaušanās ir beigusies. Taču tur, kur vieniem viss ir beidzies, citiem tikai sākas. Vieniem tas ir nocirsts koks, citiem mucas dēlīši. Šajā brīdī es pat jauzdams nenojautu, ka grāmatu spēja pārtapt, neskatoties uz to šķietamo pabeigtību, ir vēl lielāka nekā kokam.

Mēs izejam uz ielas un šķiramies. Nekā jauna nespēju izdomāt kā doties pie Aleksandra, sava drauga tēlnieka.

1987. gadā Aleksandrs atšķirībā no manis bija pieaudzis un varēja par šiem notikumiem ne tikai zināt, bet pat piedalīties tajos. Tas laiks Rīgā bija visai trauksmains. Mainījās karogi, un to krāsa prasīja jaunu asiņu piešprici, lai varētu no dekoratīva simbola kļūt par ko vairāk.

Aleksandrs kā vienmēr ir savā darbnīcā un aizņemts ar skicēšanu, taču, kad es parādu avīzes izgriezumu, viņš apsēžas pie galda un ielej sev zaļo tēju. Viņš vairākas reizes pārlasa nekrologu:

- Ja atmet visu tā laika jūsmu un paskatās uz notikumiem ar šīsdienas acīm, nekas vairs neizskatās tā, kā izskatījās toreiz. Kad ūdenī iemet vienu akmeni, tā radītais aplis ir labi redzams, bet, kad ieber veselu kravu...

- ...ūdens tiek saduļķots, - es turpinu Aleksandra domu.

-Jā, un Jānis Paiders ar savu noslīkšanu bija pirmais rindā. Pēc tam tādi cilvēki slīka uz nebēdu: slīka mākslinieki, un slīka politiķi, un tas likās dabiski, jo mēs taču dzīvojām un dzīvojam jūras republikā, - Aleksandra optimisms robežojas ar cinismu. - Izdomāja vēl ko smieklīgu - atmodu, it kā pirms tam būtu gulējuši un kā īsti lāči atmodāmies pavasarī pēc ziemas guļas. Es uz to skatos tā: toreiz tika salauzts ledus, un, kad lūst ledus, noslīkt nemaz nav grūti.

-Tu pazini Jāni Paideru? - apjautājos.

- Pazinu. Viņam piemita tas, kas nepatīk varas turētājiem. Viņš izrādījās no tiem, kas jūt un tur vārda spēku.

Tas, ko viņš teica, skanēja. Viņa dzejoļus ņēma dziesmām, un tas dzejniekam nozīmē daudz. Tas nozīmē, ka viņš trāpa.Taču tas ir bīstami, jo dažreiz viņi paši nezina, kur ir trāpījuši. Piemēram, trāpījuši varai pa olām. Toreiz viss bija miglas tumsā, tā viļņošanās 1987. gadā - kā nedzimušam bērnam. Taču viņš laikam bija trāpījis, un visi uzskatīja, ka tā ir slepkavība, un pieprasīja izmeklēšanu. Vispārsteidzošākais ir tas, ka tieši viņa māte Nora Paidere negribēja nekādu izmeklēšanu. Viņa to negribēja, - Aleksandrs atkārto, - pēc visa tā, ko vara bija viņai nodarījusi. Izpostījusi viņas dzīvi! Viņai ilgi neļāva publicēties. Viņa negribēja nekādu varas izģērbšanu, jo, iespējams, bija iebaidīta, un viņai taču bija vēl viens dēls, ko zaudēt. Bet pēc koka ar nocirstu galotnīti viņa izskatījās gan, jo viņai Jānis bija kas vairāk nekā tikai dēls -viņš bija viņas kā dzejnieces lepnums. Kad Jānim Paide-ram kaut kas izdevās, viņš bija pārlaimīgs. Viņam likās, ka caur viņa atklāsmēm visi tiks aplaimoti un ar viņu visa pasaule leposies, tāpat kā lepojās viņa māte. Viņā nebija ne viltības, ne izveicības - viņš bija labs un ērts mērķis, - Aleksandrs piebilst. - Brāļi, gan Jānis, gan Jēkabs, mācījās pie profesora Branta, abi bija filologi.

- Kā tu domā - vai tur tiešām bija slepkavība? -mēģinu nopratināt Aleksandru.

- Nezinu, - Aleksandrs ir godīgs. - Zinu tikai to, ka viņš ir miris un tagad ir miris arī profesors Brants. Mēs visi nomirsim, un izlikties, ka būs citādi, ir iet pret veselo

saprātu. Taču tie, kas mēģina izkļūt no dzelzs priekškara, tiek nocirsti.

Sī Aleksandra frāze man vēl ilgi dun smadzenēs. Arī tad, kad es caur Teiku braucu uz Mežaparku. Jasmīna piezvana un priecīgi pavēsta, ka Georgs ir izturējis pirmo izgājienu ļaudīs. Viņš nemaz neesot raudājis, kad Jasmīna atnākusi viņam pakaļ. Viņš pat neskrējis viņai pretī, jo bijis tik aizņemts ar spēlēšanos, ka Jasmīnai bijis uz viņu jāgaida un esot bijis pat nedaudz neērti no audzinātājām.

Es braucu mājās, lai satiktu savu dēlu, kurš vairs nepieder tikai mums.

Georgs ir pacilāti priecīgs un gatavojas iet rīt atkal. Viņš pat saliek mašīnītes, kuras viņam būs vajadzīgas. Оше Liliāna mēģina iebilst, ka māja jau neesot jānes līdzi, taču Georgam ir savas domas, un visu vakaru notiek trauksmaina gatavošanās rītdienai. Kamēr Jasmīna liek viņu gulēt, es iesāku lasīt Jāņa Paidera dzejas krājumu. Viņa vārdi tiešām ir asi. Tie pat tagad, pēc divdesmit gadiem, griež sirdi kā konservu bundžu. Viņa vārdi griež tumsu, cērt akmeni, un tad es izlasu dzejoli par mušu, kura ielīp sveķos, kas vēlāk jūras ūdenī top par dzintaru. Šajā dzejolī viņš ir pravietojis savu likteni, savu nāvi Dzintaros. Kad paskatos uz datumiem, redzu, ka dzejolis ir uzrakstīts pusgadu pirms noslīkšanas. Es nezinu, vai vārds uzraksta likteni vai tomēr liktenis uzraksta vārdu, taču spārni, ielipuši dzintarā, turpina lidot.

4 POĒTS POĒTA BRĀLIS

Nākamās dienas rīta pusē mēs gaidām uzaicinātos Salēviča birojā. Taču tad ierašanos pirmie atsaka izdevējs Aigars Kalniņš un redaktore Aija Rozenberga. Viņiem esot ieplānota tikšanās valdībā. Rakstniece Gundega nedz atsaka, nedz piezvana, lai pabrīdinātu par kavēšanos, - viņa vienkārši neatnāk. Bibliotekāre Alīse atnāk laikā, kamēr par Jēkaba Paidera ierašanos nekas nav īsti skaidrs. Mēs kavējam laiku, dzerot tēju Rutas priekštelpā, un tad Jēkabs Paiders ir klāt. Viņš iebrāžas telpā kā īsta vētra. Kamēr viņš ver vaļā biroja durvis, caurvējš notrauc no Rutas galda visus papīrus, taču viņš nemaz nesteidzas durvis aizvērt. Var redzēt, ka viņš izbauda prieku par šo uzvarošo stihiju. Viņš aizver durvis tikai tad, kad uz Rutas galda vairs nav palicis neviens papīrs; arī viņa paša izskats nemaz nerosina domas par kārtību. Šķiet, ka viņi ar Alīsi ir kā pretpoli. Viņa pagarie, sprogainie mati ir izjukuši, un ir skaidrs, ka frizierus ar apmeklējumiem viņš nelutina. Arī viņa džemperis ir novalkāts un noklājies ar sīkiem bumbulīšiem. Pārsteidzoši, ka viņa kurpes ir kārtīgi uzpucētas. Biezās brilles gan ir ar vecmodīgiem, lieliem rāmjiem.

- Viss atkārtojas, viss atkārtojas, - tas ir viņa pirmais teikums iepazīšanās vietā, ko viņš pavada ar visai enerģisku roku vicināšanu. Kas ir tas viss, kas atkārtojas, viņš nepaskaidro, taču apdomājies viņš nosauc:

- Poēts Jēkabs Paiders.

Tad viņš pievēršas Alīsei:

-Jūs vakar atradāt profesoru Brantu?

-Jā, - Alīse ir lakoniska.

Taču Paiders nemaz neļauj viņai neko vairāk pateikt:

- Pie profesora bija mans manuskripts - Saadi “Rožu dārza” tulkojums. Iedevu izvērtēt. Vai tas nav pazudis?

- Nezinu, - Alīse atkal neko daudz nepaspēj bilst.

- Es iztulkoju Saadi “Rožu dārzu”. Tas ir pirmais tiešais tulkojums no peršu valodas. Līdz šim visi tulkoja caur citām valodām, taču tas ir tas pats, kas pārstāstīt tenkas, - tur vairs nav nekā nedz no jēgas, nedz no formas. Es šim tulkojumam veltīju trīs gadus, nemaz nerunājot par to, ka papildus es mācījos peršu valodu. Es nemēdzu izmantot datoru, tāpēc tas ir vienīgais eksemplārs. Viti jūs to atradāt? - viņš runā tik ātri, it kā tā varētu atvairīt konstatējumu, ka manuskripts varētu būt pazudis.

- Manuskripti ir pazuduši, - Alīse ir kodolīga.

- Mans manuskripts ir pazudis, un profesors ir nogalināts? - viņa egocentrisms ir tik liels, ka viņš pat tic -viņa tulkojuma dēļ varētu nogalināt cilvēku. Viņa vērtību pasaulē šī grāmata ir dzīvības un nāves jautājums.

- Visi manuskripti ir pazuduši, - Alīse atkārto.

Pārmaiņas, kas notiek ar Paideru, ir satriecošas: viņš

sastingst kā stabs un izskatās pēc aizlauzta masta pilnīgā bezvējā.

- Manuskripti nedeg! - Paiders gandrīz iekliedzas.

- Neviens taču nesaka, ka bija ugunsgrēks, - Salēvičs iejaucas, lai vismaz kaut kā aizstāvētu Alīsi no pēkšņajām Paidcra garastāvokļa eksplozijām.

- Jūsu manuskripta tur tiešām nebija, - arī es iejaucos sarunā.

- Es esmu cietušais, es pasludinu sevi par cietušo! -Paiders apņēmības pilns paziņo. - Un galvenais cietušais ir visa latviešu valoda, - viņš atkal gandrīz kliedz, pilnībā pārbiedēdams Rutu, - taču viņa, mūsu valoda, vēl ir mierīga, jo nezina, kas viņai ir nozagts! - viņš atkal strauji sagumst. - Jūsu jostā tas ir ierakstīts ar uguns un asins krāsu, - viņš pievēršas Alīsei. - Jūsu jostas zīmes var tulkot arī vārdos, un es to izdarīju - mēs esam sadalīti divās daļās, tauta ir sadalījusies divās daļās. Taču tie, kas sadalīti, var atkal tapt vienā veselā...

- Kas jums vakardien gadījās? - Salēvičs pārtrauc viņa uzstāšanos par bezgalīgo tēmu “pazudis tulkojumā”.

- Vakar? Vakar... - poēts atgūstas, - vakardien, kad cs iegāju mājās, viss bija izgāzts un izārdīts no plauktiem un rakstāmgalda atvilktnēm. Pilnīga postaža, taču nekas nebija paņemts. Viņi kaut ko meklēja. Sākumā pie profesora, pēc tam pie manis, - viņš pēkšņi izdomā, - un tad sekoja zvans.

- Kāds zvans? - es saspringstu, un Paiders pastiepj telefonu, kura ekrānā uzrādās saņemts zvans no neidentificējama numura.

- Es negrasos publicēt nekādu mammas romānu, -Jēkabs Paiders paskaidro. - Mēs tikko pabeidzām publicēt viņas kopotos rakstus, un pāri palika labi ja dažas dzejoļa rindas.

- Jūs neiedevāt kopotajiem rakstiem nevienu viņas vēstuli, - Alīse negaidot izsaka pārmetumu.

- Vēstules ir privātā dzīve, to beidzot varētu iemācīties nošķirt, - Paiders aizsvilstas. - Rakstniekam arī ir tiesības uz privāto dzīvi. Poēts visu mūžu pavada, lai izrautos no miesas un sadzīves gūsta, bet viņa pētnieki to vien dara, kā cenšas iedzīt viņu atpakaļ, analizējot katru viņa sūdu un piesienot viņu zemei, - viņš atkal sāk līdzināties vētrai.

- Vai jūs esat ko dzirdējis par romānu, kas veltīts Kainam? - es mēģinu ielikt Paidcru atpakaļ mums vajadzīgajā notikumā un izcelt viņu ārā no poēta egocentrisma. Skaidrs, ka profesora slepkava meklēja kādu citu manuskriptu, nevis Paidera tulkojumu, kā viņš pats gribētu domāt. Kādu citu, kuru pats profesors Brants būtu varējis iedot lasīt Jēkabam Paideram.

- Nē, par tādu romānu neesmu neko dzirdējis, -Jēkabs Paiders noliedz. - Kuru gan šodien varētu interesēt bībeliska leģenda par to, kā viens brālis nokauj otru aiz skaudības, - Paidcru Kaina tēma neinteresē. - Mēs ar profesoru Brantu pārrunājām Saadi “Rožu dārza” tulkošanas nepieciešamību, jo tas, ka šādi darbi - pasaules literatūras stūrakmeņi - paliek ārpus latviešu valodas, ir nepiedodami. Bet Kains... ko var mācīties no tāda Kaina...

- Varbūt jums ir zināms autors, kuru varētu interesēt Kaina tēma? - es neatlaižos.

- Vecās Derības leģendas! Kam gan tās ir vajadzīgas tagad, kad ir Jaunā Derība? - Paiders ir neiecietīgs. - Nemaz nerunājot par elementāro, ka visi Bībeles tulkojumi, kurus esmu lasījis, ir netalantīgi. īstā juristu valodā veikti un vēl piedevām izdzīti cauri divām trim valodām, līdz vārdi līdzinās izkastrētiem buļļiem, kuriem tik vien palicis kā atmiņa par to, cik tie vareni reiz bija, - Paiders nespēj runāt par ko citu. Viņš atgriežas pie savas tēmas. - Esmu lasījis tādu Saadi tulkojumu, kas drīzāk līdzinās dārzkopja rokasgrāmatai. Tīrais murgs, par ko tulkojumā var pārvērst jebkuru darbu!

Paiders uz visu skatās no valodas un poēzijas viedokļa, un tādi sīkumi kā autori, kas raksta darbus ārpus viņa kanona, viņu neinteresē.

- Bet jūsu māte pēc Jāņa nāves vēl kaut ko rakstīja? -Alise iesaistās sarunā.

- Rakstīja,-Jēkabs piekrīt. - Taču tā bija dienasgrāmata, nevis romāns. Viņa negribēja nevienam to rādīt, un es domāju, ka viņa to sadedzināja, tāpēc ka... arī poē-tam ir tiesības uz privāto dzīvi, - viņa balsī, runājot par māti, ieskanas pilnīga bezpalīdzība, un top skaidrs, ka viņš par māti nevienam neko atklāti neteiks. - Viņa ir talantīga! - viņš vēl piebilst. - Talantīga!

Esmu gatavs noticēt, ka Jēkabs Paiders pat varētu iznīcināt kādu mātes tekstu, kas mazinātu vai apšaubītu viņas talanta lielumu vai arī liecinātu, ka tas ir izsīcis. Izskatās, ka mātes talants ir viņa dzīves ass, uz kā turas viss.

-Jūs dzīvojat viens? - Salēvičs iejautājas.

-Jā, - Paiders nezin kāpēc nosarkst.

-Ja pieņem, ka par jūsu dzīvokļiem interesējas viens un tas pats cilvēks, rodas nākamais jautājums - kāpēc viņš jūsu dzīvoklī ir sarīkojis postažu, kamēr profesora Branta dzīvoklī viss ir tīrs un akurāts, un pat kamīnā ieliktie manuskripti bija kārtīgi salikti cits citam virsū,-Salēvičs turpina savu domu.

Paiders apjūk, tad atkal sasparojas:

- Jūs pieņemat, ka es to izdomāju? Varat atbraukt un apskatīties paši!

Pilnīgi negaidot, Salēvičs Paidera priekšlikumam piekrīt:

- Andrejs aizbrauks pie jums, ja tikai jūs, protams, piekrītat un ja neesat postažu likvidējis.

Paiders atkal piesarkst.

Mēs ar Paideru braucam uz viņa māju Ciekurkalnā. Viņš manā mašīnā izskatās kā svešķermenis, ja viņu tā var nosaukt, bet tad es saprotu, ka Paiders visur izskatās neiederīgs. Viņa liktenis ir būt visur svešam, un nu es uz viņa titulu “poēts” skatos pavisam citām acīm.

Mēs piebraucam pie nelielas četru dzīvokļu mājas, kur Paideram ir miteklis pirmajā stāvā. Kad ejam iekšā, Paiders atļaujas pateikt:

- Mēs šeit dzīvojam, cik sevi atceros. Mamma negribēja iet no šejienes projām, un tagad negribu arī es.

Kad ieejam viņa dzīvoklī, dzirdu, kā noklaudz durvis kaut kur dzīvokļa iekšpusē. Paiders metas man garām uz virtuvi, kurai, kā izrādās, ir atsevišķa ieeja. Durvis ved uz pagalmu. Paiders tās atver, bet tur neviens vairs nav redzams. Es izeju viņam līdzi sētā.

- Durvis, protams, ir slēdzamas, taču es tās allažiņ aizmirstu pārbaudīt, - Paiders vainīgi pasmaida.

Sāku pieļaut domu, ka Paidera pārmeklēšanai var būt pavisam cits iemesls. Varbūt tas ir kāds kaimiņu mājas narkomāns, kurš, noskatījis Paidera sadzīvisko bezpalīdzību, meklēja līdzekļus kārtējai devai.

- Manā mājā ir ieviesies poltergeists, - Paiders konstatē un aizslēdz virtuves durvis.

Es tikām atgriežos istabā. Cik var saprast, dzīvoklī ir tikai divas istabas. Tas liecina, ka padomju laikā pret rakstnieci Noru Paideri netika vērsta varas labvēlība.

Viņai tika piešķirts tikai tik daudz dzīvojamās platības, cik pienācās pēc tā laika likumiem. Neviena lieka kvadrātmetra.

Istabā ir milzīgi grāmatu plaukti, līdzīgi kā profesora Branta dzīvokli. Plauktu durvis ir atvērtas, un grāmatas ir izmestas uz grīdas. Plauktu durvis ir iestiprinātas fotogrāfijas. Tajās uzkrītoši redzami tikai Nora un Jānis Paideri. “Jānis sper pirmos soļus”, “Jānis pirmajā klasē”, “Jānis pabeidz skolu”. Fotogrāfijās nav nedz Jēkaba, nedz

brāļu tēva.

»

- Kur ir jūsu tēvs? - ierunājos.

-Tēvs nomira drīz pēc mammas. Esmu palicis viens. Tēvs ļoti mīlēja mammu, - viņš piebilst, pamanot, ka pētu fotogrāfijas. - Es ģimenē biju otrais bērns, un tad jau vairs nefotografē. Fotografēšana beidzas, un sākas dzīve.

Taču kaut kas īsti nesakrīt. Jānis Paiders pabeidza skolu tad, kad Jēkabs Paiders to iesāka. Tātad Jānis tika nofotografēts, bet Jēkabs - ne. Tēvs, protams, varēja būt ģimenes fotogrāfs, kurš vienmēr paliek aiz kadra.

Izskatās, ka Jānis atšķirībā no Jēkaba ir bijis ļoti kārtīgs. Katra detaļa viņa apģērbā ir pārdomāta, un katra šķipsna pieglausta. Jānis un Jēkabs ir bijuši īsti pretmeti.

- Vai kratīšanas rokraksti sakrīt? - Paiders apjautājas.

- Nē, - es paskaidroju. - Iespējams, tie ir divi atsevišķi notikumi.

- Cita opera, - Paiders iesmejas, un mēs ieejam virtuvē. Viņš cenšas uzvārīt kafiju. Kamēr viņš darbojas gar plīti, es apsēžos uz ķeblīša un sāku pētīt iebūvētā virtuves skapja durvju apmales. Horizontālajā apmalē ir plaisa, kas piesaista manu uzmanību. Kafija izlīst uz plīts. Var redzēt, ka tā nav pirmā reize. “īsts vecpuisis, īsta vecpuiša saimniecība,” nodomāju. Taču kaut kas man Paiderā ļoti patīk. Viņš ir īsta brīze, un es precizēju, ka viņš ir svešs arī savās mājās. Viņš tāpat kā vējš nekur nepieķeras un nekur neiederas.

Kamēr viņš meklē krūzes, precīzāk sakot, cenšas tās izmazgāt, es iesāku knibināt dīvaino plaisu apmalē. Та ir nedaudz aizlipuši ar krāsu.

- Та ir parādījusies nesen, - viņš piebilst. - Laikam māja sāk izžūt.

Taču mana ziņkāre ir iedarbināta, jo plaisā ir kaut kas neparasts. Та ir pārāk dziļa tādai apmalei. Es ar īstu puikas bezkaunību sāku plaisu kasīt ar virtuves nazi. Paiders pieslēdzas manai nodarbei, un pēc brīža mēs pa diviem izvelkam gabalu no virtuves skapja apmales - tā ir slepena atvilktne. Tajā ir ar rakstāmmašīnu drukātas lapas. Izskatās pēc padomju laika samizdata. Paiders to satraukti izvelk.

- Arons Turive, - viņš ir vīlies.

Lappuses ir sadzeltējušas. Palasījis ievadu, Jēkabs Paiders nomet papīru kaudzi uz virtuves galda:

- Tukšs numurs, tikai kurš to varēja noslēpt mūsu virtuvē? Es neko nezināju par šo slepeno atvilktni. To laikam izgatavoja tēvs.

Viņš izvelk no plaukta iesāktu viskija pudeli un ielej sev kafijā, tad grib to ieliet ari man, bet apdomājas:

-Tu taču esi pie stūres.

Noliecos pie papīriem, kurus Paiders atzīst par tukšiem. Tas ir ar koppapīru pārkopēts manuskripta eksemplārs. Arons Turivc. “Domas brīvība valodas gultnē.” Nav ne vietas, ne gadskaitļa.

- Varbūt tas ir igaunis, taču visdrīzāk ebrejs, - Paiders piebilst. - Nosaukums iedvesmo, bet saturs pieder cilvēkam, kurš ir sapinies politiskajās lamatās. Viņš sparīgi oponē politiskajai varai, bet īstenībā tādā veidā tikai turpina liet ūdeni viņu dzirnavās. Lej tāpēc, ka tas ir kārtējais mēģinājums uzbūvēt paradīzi zemes virsū, taču visas paradīzes un elles atrodas te un nekur citur, - Paiders izteiksmīgi norāda ar roku uz savu krūtežu.

- Vai drīkst, es to paņemšu? - palūdzu.

- Ņem,-Jēkabs Paiders ir pilnīgi vienaldzīgs.

Es apdomājos - varētu to parādīt bibliotekārei Alisei. Interesanti, kāpēc tas tika glabāts slepenā atvilktnē. Varbūt tam ir kāds sakars ar notikumiem profesora dzīvoklī.

- Iespējams, Ārons Turive ir kāds nacionālais varonis vai disidents, jo mūsu mājā padomju laikos bija īsta kratīšana. Toreiz man bija desmit gadi, Jānis jau bija students. Mūs kratīja īsti profesionāļi, bet šo atvilktni viņi neatrada. īsti nezinu, ko viņi meklēja, es biju pārāk mazs; mēs ar tēvu sēdējām virtuvē. Bet šī atvilktne ir īsts tēva meistardarbs, - Paiders mēģina ielikt atvilktni atpakaļ. - Viņš bija mēbeļnicks. Iespējams, Axons Turive bija emigrējis.Tādus toreiz meklēja, bet profesors Brants mācīja, ka pārvietošanās pasaules telpā ir tikai izprieca. Daudz gudrāk ir emigrēt sevi, jo tur var atklāt tādas pasaules, par kurām neviens Kolumbs nav pat dzirdējis.

- Vēl labāk ir, kad iemācās atšķirt emigrāciju no deportācijas, - pasmīnu.

- Tas ir tikai tehniskas detaļas. Galvenais ir rezultāts, tas, ka tu esi ar sevi. Nav dziļākas akas, es tev to saku kā poēts, - Paiders turpina. - Personība - tā ir īstā kodolfizika, nevis tā mehānika, kura tikai kustina rokas un kājas.

Dodos projām. Šajā mājā viss, kas meklējams, ir atrasts. Jēkabs Paiders mani pavada līdz mašīnai un, kad izejam pagalmā, pēkšņi skaļi iekliedzas, un paķer papīru žūksni, kas nolikts uz atkritumu konteinera vāka.

- Tas ir Saadi! Mans Saadi! - viņš ir laimīgs, taču tad viņa seja sadrūmst. - Izmest manu darbu! Та ir tikai sagadīšanās, ka mēs to pamanījām. Viss atkārtojas, viss atkārtojas, - poēts aiziet, tā arī nepaskaidrojis, kas un kā atkārtojas.

Toties man tagad ir skaidrs, ka abos dzīvokļos kaut ko ir meklējis viens un tas pats cilvēks. Viss izskatās pēc vilkšanas uz zoba, puiciskas un nekaunīgas. Atšķirībā no Jēkaba Paidcra esmu pārliecināts, ka tas, kurš uzlika viņa tulkojumu uz konteinera, to darīja, zinādams, ka mēs tūlīt iziesim ārā un to ieraudzīsim.

Iekāpis mašīnā, nometu paņemto manuskriptu uz blakus sēdekļa, kur Arons Turive tagad meklēs domas brīvību, un nolemju uzmeklēt bibliotekāri Alīsi. Man ir iemesls noskaidrot, kas ir kas. Taču man vēl paliek apslēpts, kā poēti, kas savā tuvumā necieš pat svešu domu, pacieš citu poētu, kurš ir acīmredzami vairāk mīlēts un izredzēts pat savā ģimenē. Izskatās, ka šis poēts izredzē-tību ne tikai nav apstrīdējis, bet pat turpina. Vel iespējams, ka tā notiek tāpēc, ka otrs poēts ir miris. Miris.

5 GUNDEGA - INDĪGA PUĶE

Та vietā, lai dotos uz bibliotēku pie Alises, esmu spiests braukt uz Salēviča biroju - piezvana Ruta un pasaka, ka ir ieradusies Gundega, ar kuru man esot norunāta tikšanās. Sirsnīga sieviete, nokavējusi tikai piecas stundas. Nekas cits neatliek kā doties uz biroju.

Kad ienāku priekštelpā, mani sagaida visai īpatna būtne: viņai ir aptuveni piecdesmit gadu, viņa nemaz necenšas būt skaista, bet viņai matos ir iesprausta puķe, pareizāk sakot, pušķītis. Gundegu pušķītis. “Mākslīgas,” nodomāju. Ir taču rudens. Viņa nepieceļas un uz manu ienākšanu nekādi nereaģē.

- Viņa meditē, - Ruta pačukst.

Es ieeju savā kabinetā, lai tur sagaidītu meditējošo Gundegu. Ieturējusi pauzi, viņa ienāk. Balss viņai ir zema un piesmakuši:

- Negribēju satikties ar Jēkabu Paideru, tāpēc atbraucu tikai tagad. Mūsu attiecības joprojām ir visai neskaidras. Mācījos vienā kursā ar Jāni Paideru, viņa brāli... - viņa nosauc vēl pāris uzvārdu, kam laikam būtu jāatstāj uz mani iespaids. Tad viņa mitējas un pastiepj fotogrāfiju, kurā viņa ir kopā ar Jēkabu un Jāni Paide-riem, apakšā ir iespiests datums - 23/06/87.

- Mēs Jāņus toreiz svinējām visi kopā.

Es vairs neko labu no šis sarunas negaidu, taču saprotu, ka būs vien jānoklausās Gundegas uzstāšanās līdz galam.

- Paidcri ir dinastija. Dinastija, - viņa atkārto, un man top skaidrs, ka viņa ir gribējusi ietikt šajā “dinastijā” un Jēkabs tam bijis vispiemērotākais kāpslis. Visneaizsargātākais jau nu noteikti. Atšķirībā no Jāņa, kuru viņai savaņģot nebija izdevies.

-Jēkabs gandrīz nav mainījies, - saku, atdodot viņai fotogrāfiju.

- Jēkabs bija un paliek tikai ģeniālā brāļa ēna, -Gundega uzsāk savu vēstījumu. - Domāju, Nora Paidcre nevarēja piedot Jēkabam, ka viņš palika dzīvs, kamēr Jānis noslīka. Jēkabs ir neveiksminieks un tāds arī paliks. Es viņu arī pametu, jo viņš... viņš... viņš nevar būt interesants tādai sievietei kā es. Viņš nespēj dot galveno, kas sievietei ir vajadzīgs. Prieku, - tad viņa attopas. - Es atnācu pie jums sakarā ar profesora Branta nāvi. Mēs tikāmies reti, pārsvarā sazvanījāmies.

“Tātad Alīsei ir taisnība,” nodomāju.

- Viņš bija profesors universitātē, - Gundega turpina, - un mācīja literatūras teoriju. Brants bija skolotājs ar lielo burtu. Viņš ticēja vārdam, tā dievišķajai izcelsmei un iemācīja arī mums ticēt un izturēties rūpīgi pret lcatru vārdu, kurš mūs sasaista gan ar bijušajām, gan nākamajām paaudzēm, - tieši šīs patētiskās frāzes dēļ viņa šodien ir ieradusies. To pateikusi, viņa dodas uz durvju pusi. Nemaz necenšos viņu aizkavēt, jo viņa jau ir izlējusi pietiekami daudz indes. Durvīs viņa sastingst un apstājas kā iemieta. Viņai tomēr piemīt zināma līdzība ar Jēkabu Paideru, ja tā to var nosaukt. Uzreiz arī noskaidrojas Gundegas kursa maiņas iemesls - tas ir AronaThrives manuskripts, kuru viņa ir pamanījusi, ejot garām manam rakstāmgaldam. Viņas skatiens ieduras tajā kā iesms, seja savelkas ļaunā grimasē, un viņa iesmejas. Smiekli līdzinās zāģa skaņai.

- Tas ir tas slavenais manuskripts, kura dēļ visi juka prātā?! Kā jau sagaidāms, viņš bija ebrejs.

- Ko jūs zināt par šo Āronu? - esmu ieintriģēts.

-Jēkabs taču nekad neatzīs, ka viņa māte ir tāda pati

kā citas sievietes. Skaidrs, ka Jāņa tēvs bija Arons, nevis ķeblīšu izgatavotājs, kuru viņa visiem demonstrēja, -Gundega, aizcirzdama durvis, it kā es būtu pie tā kaut kā vainīgs, aiziet.

Jāatzīst, ka ziedu mīļošana sāk izvērsties par diagnozi: jo vairāk sievietes mīl skaistus ziedus, jo vairāk viņas uzkrāj sevī indi. Neskatoties uz to, ka gundegu inde paliek viņas matos un uz viņas pašas mēles, tā nav mazāk briesmīga un bīstama par īstu indi. Ir cilvēki, kuri, lai ietu kur iedami, prot tikai savākt mēslus. Tapat ari Gundega. Mēģinot tikt Paideru ģimenē, viņa atrada nevis iedvesmu, kuras tur pārpārēm, bet gan dežurēja pie viņu atejas bedres un pārbaudīja katra naktspoda saturu, lai pēc tam nozagtās kakas nēsātu apkārt. Taču es apturu savu nepatiku pret Gundegu. Kādam, galu galā, ir jāmēslo augsne, lai varētu izaugt skaistie iedvesmas ziedi. Bez mēslojuma nevar iztikt neviena augsne.

Man viss ir jāapdomā, taču joprojām trūkst informācijas. Visam, ko esmu redzējis, noteikti ir izskaidrojums. Visam ir saknes, bet, kad tās neredz, ir jāiemācās atpazīt kokus pēc augļiem. Augļi gan visi ir beigti, izņemot, protams, Jēkabu Paideru. Pagaidām vienīgais, ko es varu darīt, - noskaidrot, vai Ārons Turive ir uzrakstījis romānu “Kaina zīmē”. Gundegas teiktais izskaidro, kāpēc Jēkabs Paiders tik vienaldzīgi un noraidoši izturējās pret Ārona Turives sacerējumu. Cik var saprast, viņa un Gundegas attiecības beidzās tajā brīdī, kad viņa gribēja precizēt Noras Paideres dzīves detaļas. Viņa taču iegāja ģimenē pēc sensācijas, bet Jēkabs Paiders tās vietā izsniedza vilka pasi.

Pēc brīža kabinetā ienāk Ruta un paziņo, ka nekādu īpašu ziņu par Paideru ģimeni viņai neesot. Viņai esot vienīgi žūksnis ar intervijām, kuras snieguši visi ģimenes locekļi, taču tās pārsvarā esot saistītas ar literatūru. Par personīgo dzīvi tajās nekā neesot. Lasot šīs intervijas, pat neesot iespējams uzminēt, ka Jānis Paiders ir Noras

Paideres dēls, un Jēkabs Paiders šo ģimenes tradīciju godam turpina, stāstot par to, kā viņš ir sastādījis abu nelaiķu kopotos rakstus. Nekā personīga. Izmeklēšanā ir jāiztiek ar visvienkāršākajiem un acīmredzamākajiem faktiem: ir bijusi ģimene ar diviem dēliem, kuriem ir vienpadsmit gadu starpība, māte rakstniece, tēvs mēbeļ-nieks, atjaunojis mēbeles, un, visticamāk, plauktiņš Paideru virtuvē ir viņa roku darbs. Viss pārējais var būt tikai tenkas, kas ir mākslīgs mēslojums un var veicināt ne to īsto un vajadzīgo koku augšanu. To dēļ var saaugt kārkli un krūmi, kas īstos kokus apslēpj.

Es atkārtoti izlemju doties pie Alises. Uz viņas valstību - bibliotēku.

Viņas mītne atrodas Vecrīgā, mājā, kas izskatās pēc senas grāmatas. Alīsc mani sagaida, stāvot durvīs. Te tiešām valda stingrība: ir sargs un caurlaide, esmu pat spiests pastumt manuskriptu zem jakas, lai ienestu to gluži kā kontrabandu.

- Mēs te esam pēdējās dienas, drīz pārvāksimies uz jaunām telpām, - viņa bilst.

Mēs ejam pa šauriem, tumšiem gaiteņiem garām plauktiem, pilniem ar grāmatām. Grāmatu glabāšana rada īpašas smaržas, un to te ir papilnam. Viņa ieved mani mazā telpiņā, kas izskatās pēc pīpētavas,un tikai te es izvelku pie Jēkaba Paidcra iegūto manuskriptu:

- Vai šis autors bija tas pats, kurš uzrakstīja romānu “Kaina zīmē”?

Alise ilgi pēta apdrukātās lapas:

- Izskatās pēc sešdesmitajiem gadiem. Tad vēl lietoja tādu druku. Varētu būt pat piecdesmito gadu beigas. Toreiz viss bija ļoti stingri un viss bija uzskaitē, katra rakstāmmašīna, taču tagad precīzi noteikt nav iespējams. Man tas ir kārtīgi jāizpēta, bet par tādu autoru es neesmu neko dzirdējusi. Arī tas ir jāpārbauda. Iespējams, tas ir pseidonīms.

-Tas varētu būt Jāņa Paidera tēvs? - izrādu ziņkāri.

Alīse piesarkst:

- Gundega tomēr bija pie jums?

-Jā.

- Viņa nemīlēja Jēkabu un nemīlēja arī Jāni, taču Jāni viņa vismaz cienīja. Gundega dievināja Noru, taču tā bija tāda nejauka dievināšana - viņa gribēja atkārtot viņas likteni.

- Un viņai izdevās?

- Nora Paidere mums ir tikai viena, - Alīse sāji saviebjas.

- Un par ko raksta Gundega? - apjautājos.

- Par mīlestību, - Alīse atkal kļūst lakoniska.

- Interesanti, ko tad viņa mīl.

- Sevi, es domāju. Tas ir ļoti garš romāns, parasti visas dzīves ilgumā.

6 RAKST...NIEKI

Nākamā diena sākas ar rudens dzestrumu. Jasmīna un Georgs aiziet dzīvē. Georgs ir svarīgs un nopietns. Viņš steidzina Jasmīnu, un viņi ir projām. Mēs ar omi Liliānu paliekam virtuvē, un tas pēdējā laikā gadās reti. Laiks uzreiz atgriežas tajās dienās, kad es kā mazs puika pirms iešanas uz skolu izdomāju visu ko, lai tikai šo gājienu atliktu.

Ome Liliāna ierunājas pirmā. Izskatās, ka viņa ir gaidījusi izdevīgu mirkli, lai apmierinātu ziņkāri:

-Tu biji profesora Branta dzīvoklī?

-Jā.

- Viņš tiešām ir nogalināts? - viņa turpina pratināšanu.

-Jā, - es negrasos neko komentēt.

Ja man jābūt godīgam, nekādam kritienam un galvas sasišanai pret vannas krānu es neticu. Labi atceros krānu.

Tas bija apaļš un jaunmodīgs - pilnīgā pretrunā ar pārējo dzīvokļa iekārtojumu. Atsitoties pret tādu krānu, profesors varēja sliktākajā gadījumā dabūt zilumu uz deguna, nevis tādu iespiedumu deniņos. Omc Liliāna met krustu, un viņas lūpas sāk ātri skaitīt lūgšanu.

- Runājot par profesoru, esmu pieķēries rakstniekiem, īpaši Paideru ģimenei.

- Paideri taču jau sen ir miruši.

- Vakar tikos ar jaunāko dēlu, kurš bija itin dzīvs.

-Jaunāko? - ome Liliāna ir izbrīnīta. - Iespējams, ka

viņai bija vēl bērni, taču viņa mīlēja tikai to, kas noslīka. Viņš arī bija rakstnieks. Es grimēju Noru Paideri filmēšanai. Mani palūdza pa vecam ieradumam, jo es tolaik vairs nestrādāju, bet Paidcre bija sarežģīts gadījums. Jaunās meitenes netika ar viņu galā. Viņa negribēja grimēties. Man bija jāliek lietā izdoma un smalkjūtība, lai pierunātu viņu nopūderēt degunu. Režisors piekodināja, lai es nepārcenstos, jo viņš tajā filmā taisīja no viņas kaut ko līdzīgu Mātes Latvijas tēlam. Tolaik viņas bojāgājušais dēls tika pacelts kā revolūcijas karogs, - omes Liliānas attieksme pret vēsturiskajām pārmaiņām kā bijusi, tā arī paliek nosodoša, un viņa atgriežas pie tā, kā viņa grimēja Noru Paideri filmēšanas vajadzībām. - Mēs braucām pie viņas uz slimnīcu. Viņa pēc dēla nāves jutās slikti, un viņu bija grūti grimēt. Viņa bija pilnīgi nolaidusies, ja tā to var nosaukt. Viņai bija sirmi un slikti apgriezti mati, un viņa neļāva tos frizēt. Viņa bija kašķīgāka par vecu aktrisi ne jau tāpēc, ka viņai nepatika tas, ko es daru, bet tāpēc, ka viņa vispār negribēja filmēties. Sieviete nedrīkst tā nolaisties, pat ja gadās nelaime. Tieši tad nedrīkst, -omē Liliānā pamostas viņas profesionālais gars. - Viņai blakus taču bija vīrietis, kaut vai viņa dēļ Norai vajadzēja būt štramai. Es viņai piekrāsoju matus, nedaudz acis un lūpas, bet viņa neļāva taisīt uzacu korekciju un tā arī palika ar izplūdušām un nesaprotamām acīm.

- Varbūt viņa bija dabiskā skaistuma piekritēja? - es mēģinu saprast Noras Paideres vienaldzību.

-Tu gribi teikt, ka viņa bija vecticībniece? Nebija vis! Es redzēju, kā viņa novērtēja šallīti, kuru tava māte man atveda no Vācijas. Viņa to pat aptaustīja.

- Par ko bija filma? - mēģinu uzzināt.

Filmu vērtēšana nav omes Liliānas stiprā puse. Viņa pat neatceras nosaukumu.

- Viņai bija bojātas aknas. Tik dzeltenu ādu var dabūt tikai aknu slimnieki. Kā es dabūju ar to nomocīties! - ome Liliāna iegrimst detaļās.

Pabeidzis rīta apspriedi, dodos pie Aleksandra. Man atkal ir vajadzīgs gids, un labākas kandidatūras par viņu man nav. Aleksandrs gaida pie darbnīcas, un viņš jau ir sagatavojies:

- Brauksim, - viņš iesēžas manā jaguārā. - Laidīsim pa taisno uz rakstnieku ligzdu. Ko es tev varu pateikt par šo kastu? Aristokrāti brauca ragavās, ko sarūpēja un iejūdza mākslinieki. Benjamiņu namu dabūjām mēs, mākslinieki, uzreiz pēc tam, kad 1944. gada oktobrī krievi ienāca Rīgā. Tieši mākslinieki ieņēma Benjamiņu namu, sarīkoja tur rautu un pasludināja to par mākslas teritoriju. Rakstnieki un komponisti tur ievācās pēc tam, uz visu gatavu, taču savā dižmanībā, ka viņiem jau piederot visi vārdi un ka mēs, mākslinieki, esot tikai melnā darba darītāji, krāsotāji. Viņi sacerēja vārdus, kurus tādiem kā es ļāva izkrāsot, bet dvēseles lielumu tomēr mēra ar domu, ko ietilpina vārdā. Vārdā, kurš peld gaisā un kuru notvert ir grūtāk nekā smaržu, bet uz to jau viņi arī ir meistari, tic dzejnieki, kā viņus tolaik sauca, bet tagad viņu cunfti ir pārņēmuši kopiraiteri medijos un reklāmas bodītēs, lai arī tā dvaša, ko viņi sadabūn, bieži velk tikvien kā uz garšīgu izēšanos vai - vēl ļaunāk - uz atejas galu. Bet nevar jau šos tiesāt, ja smarža ir pārvērtusies par smaku. Taču to, kas notiek ar dvēselēm, kā tās mainās, vislabāk parāda arhitektūra. Impērijas laikā viņi apdzīvoja Benjamiņu namu un te tika uzturēta dvēseles trīsvienība, kamēr tagad viss ir saskaldīts. Izvākušies no Benjamiņu nama, rakstnieki apdzīvo kotedžu, toties ērtu, viss atbilst laika garam.

- Paradīzi tiešām sauca par komunismu padomju laikos, - atminos.

- Vārdi ir tie, kas pieradina dvēseli kā dresētāja pātaga. Tie sasodītie rakstnieki ir šīs pātagas turētāji, tāpēc laidīsim uz viņu voljem. Es jau sarunāju randiņu

ar viņu barvedi.

>

Mēs braucam uz Teiku, kur atrodas Rakstnieku savienība. Kad apstājamies pie nelielas divstāvu mājeles, Aleksandrs pasmīn:

- Pēc Benjamiņu nama tā ir tikai tāda mazdārziņa ateja.Te dvēseles pārvērtība ir pat sataustāma - divi stāvi piecu vietā, nerunājot par to, ka tur viens stāvs bija 5,20 m, kamēr šeit - 2,2 m augsts. Šo māju viņi nopirka no kāda jaunlaiku varoņa, kuru tagad dēvē par biznesmeni, un sapulču zāle ir iekārtota viņa trenažieru zālē. Tā varbūt ir arī patiesāk...

No Aleksandra teiktā saprotu, ka kastu lieta ir ērta, bet ne droša. Daba turpina vārīties, un ir acīmredzams, ka Aleksandru ir nomākusi padomju laika uzspiestā rakstnieku aristokrātija. Tagad viņš jūtas gandarīts, ka viņi ir iedzīti šajā būdelē.

Atceros kādu miglainu iespēju, ka Benjamiņu namu varēja iekļaut neatdodamo māju sarakstā.

- Impērija sabruka, un dvēseles diemžēl sabruka tai līdzi. Tagad dvēsele savos mērogos ir pārtapusi tādos nelielos privātmāju lauciņos. Vienkārši dvēseļu inženieri apgūst tās platības, kuras tiem atvēl laiks, - tas ir vienīgais Aleksandra komentārs šajā jautājumā.

Kad ieejam mājā, saprotu, par ko runāja Alise, kad teica, ka galvenā vērtība ir cilvēki. Atsevišķi ņemts, profesors Brants ar savu bibliotēku atstāja dziļāku iespaidu nekā visa Rakstnieku savienība kopumā. Та izskatās pēc kancelejas tās visplebejiskākajā izpildījumā. Mēs ieejam iekšā - izskatās, ka mājā neviena nav. Visu istabu durvis ir ciet. Aleksandrs pat sapīkst:

- Es taču ar viņu sarunāju.

Tad mēs sadzirdam, ka kaut kur tek ūdens. Dodamies uz labierīcību pusi, un tiešām - uz sliekšņa mūs sagaida vīrs, par kuru visprecīzāk būtu teikt - nekāds. Viņš ir norūpējies:

- Patlaban pārbaudu ūdens krānu, vai tas netek, jo par visu taču ir jāmaksā, - viņš atvainojas. Viņam ir gadi piecdesmit, un viņā jaušas maisa konsistence. Tomēr ne, arī viņā ir kaut kas līdzīgs Jēkabam Paidcram. Vīrs pietuvojas, bet atšķirībā no Paidera ir visai piesardzīgs:

- Profesors Brants ir miris. Mēs viņam, protams, sarīkosim bēres, par to nevar būt ne runas.

Mēs ieejam priekšsēdētāja kabinetā. Arī te ir daži grāmatu plaukti, taču pavisam nelieli. Griestu augstums neļauj ielikt ko vairāk. Kotedža, visticamāk, ir būvēta padomju laikos uz sešām simtdaļām zemes un visiem pārējiem padomju laika tehniskajiem parametriem. Taču te ir ērti, un man jāpiekrīt Aleksandra teorijai par mērogiem. Jāatzīst, ka dvēselei vēl ir vieta, kur rukt. Grāmatu plaukti var vēl pārtapt guļamistabu tumbočkās. Priekšsēdētājs mūs apsēdina uz krēsliem, kuros saglabājusies seno laiku godība, un atkal atsāk:

- Ar cieņu, mēs apbērēsim viņu ar cieņu. Tas ir galvenais. Tomēr, ja viņam bija kādas īpašas vēlmes, tās mēs šobrīd nespēsim apmaksāt. Tik daudz rakstnieku mirst...

Mēs sēžam klusējot. Priekšsēdētājam sanāk pilnīga apziņas plūsma:

- Bēres, bēres... Nez no kāda vārda tas ir cēlies...

-Jēkabs Paiders,- es beidzot iesāku.

- Viņš taču ir pavisam jauns, - priekšsēdētājs sabīstas. Var redzēt, ka viņu šobrīd uztrauc tikai viena tēma -lai viņam pietiktu naudas kārtējām bērēm.

- Jēkabs Paiders ieteica mums vērsties pie jums sakarā ar bibliotēku.

- Ar bibliotēku? - viņš ir pārsteigts. - Jūs taču redzat, kādu bibliotēku mēs varējām paņemt līdzi.Te pat plauktu nav kur ielikt. Ir tikai jumts, lai mums nebūtu jāstāv klajā laukā un lai būtu vieta, kur pulcēties.

- Bibliotēkas grāmatas... - es ieminos.

- Grāmatas? Rakstnieki sarakstīs jaunas, par to nav jābēdājas, - priekšsēdētājs ir ļoti optimistisks. - Viņiem ir jaunas un gaišas domas, bet vecās - tās ir tumša lieta.

Šobrīd man jaunais bibliotēkas projekts, par kuru stāstīja Alīse, šķiet pavisam nesaprotams. Ja visas bibliotēkas ir izlaupītas un likvidētas, kāpēc ir vajadzīga milzīga ēka n-to stāvu augstumā? Та laikam vislabāk var noslēpt tukšumu, un priekšsēdētājam tiešām taisnība -jaunie rakstnieki pierakstīs to pilnu no tīras, baltas lapas. Kas attiecas uz priekšsēdētāju - viņu pratināt par bibliotēkas izpārdošanu ir bezcerīgi, tāpēc es nolemju iztaujāt par nākamo mani interesējošo tēmu:

- Nora Paidcre...

- Nora Paidere ir mirusi, - priekšsēdētājs sakniebj lūpas. Izskatās, ka viņš ir ieņēmis Svētā Pētera amatu un ir dzīvības un nāves atslēgu turētājs.

- Kāpēc Noru Paidcri tik ilgi neuzņēma Rakstnieku savienībā?

Braucot uz šejieni, no Aleksandra uzzināju, ka savienībā parasti uzņēma pēc pirmās izdotās grāmatas, bet Noru Paideri uzņēma tikai pēc trešās. Padomju laikā iestāšanās Rakstnieku savienībā nozīmēja daudz - dvēseles inženieri varēja cerēt uz labāku iztiku, dzīvokli, radošajiem namiem, un, pats galvenais, viņus nevarēja vajāt par liekēdību.

- Bija daži vecie biedri, kuri iebilda, - priekšsēdētājs kļūst piesardzīgs. - Pēc tam viņu uzņēma, un mēs... sarīkojām viņai svinīgas atvadas Rīgas Latviešu biedrības namā. Toreiz mēs to varējām atļauties. Pasūtījām arī pieminekli. Viss tika samaksāts. Es varu paprasīt grāmatvedei, viss noteikti ir samaksāts.

- Bet kādi bija veco biedru iebildumi? - es neatlaižos.

- Mazums, kas bija, - priekšsēdētājs atkal izvairās no tiešas atbildes. Acīmredzami, ka pagātnes cilāšana nav viņa iemīļotākā nodarbe. - Tumša lieta.

Es gaidu, ka viņš tūlīt piebildīs par gaišām domām, un viņš to arī dara, tikai ar citu motivāciju:

- Par mirušiem labu vai neko, - viņš apklust.

- Jāni Paideru jūs arī glabājāt? - iejautājas Aleksandrs.

- Par tiem laikiem nav ko teikt. Toreiz bija pat godasardze, - priekšsēdētājs tiešām ir aizkustināts. - īsti nekrologi visās avīzēs. Bet tagad - ko tad lai tagad dara? Avīzes atsakās publicēt pat īsas ziņas. Nākas iztikt ar piemiņas brīdi kopsapulcē, kura notiek tikai reizi gadā,-viņš attopas un pasaka. - Jānis bija jauns un daudzsološs. Tagad tādu zēnu daudz. Laiki mainās, un mums jāmainās tiem līdzi.

Nu esmu pārliecināts, ka citās telpās grāmatas ir tikai baltas un neaprakstītas lapas, lai, nedod Dievs, netiktu apēnots domu gaišums. Mēs ceļamies kājās, jo ir skaidrs - galvenā priekšsēdētāja prasme ir runāt, neko nepasakot.

Kad izejam ārā, Aleksandrs atkal atļaujas pasmīnēt:

- Priekšsēdētājs arī bija jauns un daudzsološs pirms divdesmit gadiem, bet, kā sacīts, - solīts makā nekrīt. Tagad viņš ir tikai grimstoša kuģa kapteinis, un, kas vēl trakāk, kuģis izrādījās ledus gabals, kas šobrīd jau ir gandrīz izkusis.

- Kā bija iespējams, ka viņi, inteliģenti un izglītoti cilvēki, pieļāva, ka tiek izputinātas bibliotēkas? - es nekādi nevaru tikt vaļā no smagā izlaupīšanas iespaida.

- Viņu inteliģence un izglītotība bija tikai tāda plāna kārtiņa, tādas mazas vārdu krellītes, ko viņi skandināja, un, kad tās noņēma, apakšā nekā nebija.Tikai mazi zvēriņi, kuri cīnās par izdzīvošanu skarbos klimatiskajos apstākļos.

- Varbūt tās grāmatas ir sagaidījušas savus īstos lasītājus,- es izstāstu Aleksandram bibliotekāres Alīscs teoriju par īsto lasītāju.

Aleksandrs uzmanīgi noklausās un saka:

- Iespējams, kādam gribējās no visas bibliotēkas tikai divas grāmatas, bet pārējās tika aizlaistas līdzi, lai nepamanītu to divu pazušanu. Taču tāda zagšana jau robežojas ar stulbumu. Vajag taču padomāt, ka arī citām grāmatām ir jādod iespēja sagaidīt savus īstos lasītājus, kuri nu paliek gribot, jo viņu grāmatas ir zudušas! Tie, kuri varēja izdomāt to ģeniālo plānu, lai apmierinātu savu mazo savtīgumu, tā arī nav nonākuši līdz literatūras lasīšanai, bet palikuši pie burtu un vārdu skaitīšanas.

- Tad, kad burtus un vārdus tikai skaita, literatūra nerodas, tikai teksti...

- Vecais Grīnbergs ir šeit.

Pie vārtiņiem stāv sirms kungs ar spieķi un, smēķējot pīpi, mums vainīgi pasmaida:

- Tagad desmit metri no ieejas jāsmēķē, - viņš pievēršas Aleksandram. - Esi nolēmis pārkvalificēties dzejniekos? Vai arī atvedi jauno maiņu? - viņš pašķielē uz manu pusi.

- Tev taču detektīvus vajag? - Aleksandrs saprot, ka viņš ir tēmējis uz manu pusi.

-Tad jūs,jaunais cilvēk, uz detektīvstāstiem trenējaties? - viņš paskatās uz mani. - Tagad jau visi grib juristos, nevis rakstniekos, - viņš pasmaida, atklājot vairāku zobu trūkumu. - Meklēju trīs miljonus, kuri pazuduši Valsts kasei.

- Atradi? - Aleksandrs painteresējas.

- Tautas miljonus atradu, bet zobus gan pazaudēju. Tie maitas atsūtīja puišeļus, kuri zobus izsita. Ņēma un prasti piekāva. Var teikt, ka viegli tiku cauri. Nekādas elegances un šarma. Izmeklēšana ar tiesas prāvu galā atkal nesanāk, toties daiļliteratūra būs labu labā. Kārtējais detektīvs, tā ka, jaunais cilvēk, kārtīgi padomājiet, vai nav labāk iet uz juristiem.

Grīnbergs man patīk. Jūtu, ka te vārdam vēl ir dzīvs spēks, te vēl kāds ar vārdu cīnās un cenšas nodalīt labu no ļauna.

-Jaunais detektīvs interesējas par grāmatām, kas tika izlaupītas, kad tika likvidēta Rakstnieku savienības bibliotēka Benjamiņu namā, - Aleksandrs cenšas ievirzīt Grīnbergu man vajadzīgajās sliedēs.

Grīnbergs kļūst piesardzīgs:

- Gudrāk ir meklēt trīs miljonus, jo Valsts kasē sēž vienkārši šeptmaņi, bet grāmatas zog inteliģenti cilvēki, un tas ir daudz bīstamāk. Tur ne tikai zobus, bet acis var pazaudēt, - arī viņš vairs runāt negrib. Viņš izsit tukšu savu pīpi, lai ietu rakstnieku mājā. - Tekstus tagad raksta visi, bet mani ir pārsaukuši par žurnālistu, jo es, redz, darbojos ar sadzīvi un politiku. Bet kurš tad grābs tos sūdus? Tam laikam grasās izsaukt marsiešus, taču viņi aizmirst, ka sūdu talkas sveši nerīkos. Jau tāpēc vien, ka atšķirt, kas ir kas, var tikai paši. Un savus mēslus tik labi kā paši neviens nekad nezinās. Tāpēc tās talkas ir jārīko, citādi garīgā puve sāk smacēt: sūdi priekšā, sūdi pakaļā, sūdi rītā un vakarā. Kādam tas ir jādara, un, ja tas neuzrunā klāt godam, tad tas ir tukšs teksts. Bet tā uzasināt vārdu neviens vairs neprot. Kurš lai to dara? Ne jau tie tekstu rakstītāji, kas tikai prot staigāt pa svešu filozofei iemītām takām un meklēt kaut ko abstraktu. Literatūru, jaunais cilvēk, vajag taisīt, un tas ir smagāk nekā zemi art, it īpaši tādā mālainā un smilšainā vietā, kur esam dzimuši. Bet viņi, tie tekstu rakstītāji, visu grib viegli - puķītes pastā-dīt, un galvenais, lai bildītes sakrīt ar ārzemju žurnāliem, līdz aizmirstas, kam tie tekstu makaroni ir vajadzīgi. Ar tiem tik prātu var aizsist tā, ka viss saķep pikā un beigās vairs nevar atšķirt, kur gaļa un kur tikai makaronu pika.

- Vai jūs pazināt Noru Paideri? - es viņu apstādinu.

- Noru Paideri? Protams! Kaprīza dāmīte. Kaprīza, - viņš vēlreiz atkārto. - Viņai bija prāts un krampis, bet tad viņa pazuda bērnos - ar sievietēm tā gadās. Viņas puika noslīka, pareizāk sakot, viņu noslīcināja, taču tur man neko neizdevās atrast. Neko, - Grīnbergs atzīstas.

-Jūs pētījāt šo lietu? - saspringstu.

Grīnberga vērtējums krasi atšķiras no omes Liliānas stāstītā, un es jau grasos iztaujāt viņu detalizētāk, kad no mājas iznāk priekšsēdētājs:

- Grīnberga kungs, es jums nevaru palīdzēt, - viņš pašķielē uz mūsu pusi. - Bet jūs varat ienākt, un mēs varam visu vēlreiz apspriest.

Grīnberga kungs aizsvilstas un nodemonstrē īstu liesmu:

- Ko apspriest?! Man vajag zobus, ar kuriem kost! Zobus! Ejiet dillēs ar savām runām! Es neesmu vēl jūsu klients, vēl esmu dzīvs! - viņš apgriežas un ar paceltu spieķi, gluži kā failu, aiziet pa kluso ieliņu, kliegdams: - Par seksu vajag rakstīt, un tad ne tikai būs nauda zobiem, bet tevi pat sāks cienīt. Sekss ir labs, sekss ir labs...

Tā kliegdams, viņš aiziet līdz pagriezienam, ar spieķi durdams gaisu, un pazūd mūsu skatienam. Priekšsēdētājs noskatās viņam pakaļ un ir pavisam mierīgs. Viņam tādi izlēcieni laikam ir gluži ierasta lieta, taču tad viņš attopas. Es tomēr neesmu viens no viņiem, un viņš atvainodamies piebilst:

- Zobi ir vajadzīgi plēsoņai, nevis dzejniekam, un tos vajag prasīt tirdzniecības kamerai, nevis Rakstnieku savienībai.

Tādā veidā ātri un veiksmīgi pabeidzis rakstnieku darīšanas, viņš aizslēdz ārdurvis un, uzmetis pēdējo skatienu zālienam, pienāk pie mums, apstiprinot Aleksandra izteikto diagnozi par viņu kā grimstoša kuģa kapteini:

- Nav jau Noasa šķirsts, bet, ja šai laiviņai aizdrīvēs sūci, tā vēl kādu laiku vilks.

7 IZ...DEVĒJS

Man jādodas pie izdevēja Aigara Kalniņa, ar kuru man ir norunāta tikšanās viņa izdevniecības birojā, taču es vēl vedu Aleksandru uz viņa darbnīcu.

- Izdevējs Latvijā ir kas īpašs, - Aleksandrs turpina mani izglītot. - Tur ir pat kas smalkāks nekā tikai būt par rakstnieku. Izmantojot mūsu kopējā paziņas priekšsēdētāja terminoloģiju, tā ir tumša lieta, ļoti tumša.

- Kāpēc? - esmu neizpratnē.

- Laikos, kad cilvēki beidz lasīt, nemaz nerunājot par to, ka latviešu lasītāju vispār ir tikai pāris tūkstoši vai pat tikai daži simti, izdot kaut ko var tikai tad, ja ir īpaša metode. Labi, nosauksim to par formulu. Dižpār-dokļi un dolāru konti paliek tajās valodās, kur lasītāju ir miljoni, bet šeit vajag kādu, kas atbalsta. Rakstniekiem pašiem, kā jau tu redzēji, neviens nemaksā, un tos visvairāk ciena, kad tic miruši, jo tad viņi vairs neprasa honorārus un klusē. Taču ar to vien grāmatu izdošanai nepietiek. Vajag kādu, kas to atbalsta finansiāli-vajadzīgs papīrs, krāsas un tipogrāfija. Tagad, kad līdzās valstij ir parādījusies arī privāta nauda, ceļi ir divi. Draudzība ar valsti ir pēc tādas pašas metodes, kā bija padomju laikos: var ņemt naudu ar pliku roku, piesedzoties ar poligrāfiju. Otrs veids: kad poligrāfiju valsts iepērk ar plašu vērienu vai, vēl viltīgāk, kad valsts piespiež par poligrāfiju maksāt mierīgajiem iedzīvotājiem, tas ir, vecākiem, kuru bērniem skolā ir jāmācās no grāmatām. Iet otru ceļu, kad atrod privātu sponsoru, nav nemaz tik viegli - ilgstoši bāzt naudu melnajā caurumā nevēlas neviens, un tad ir jāmeklē nākamais.

Pārdomāju, kuru no šiem ceļiem varētu iet izdevējs Aigars Kalniņš, un pajautāju Aleksandram. Viņš, kāpjot no mašīnas, atbild:

- Mācību grāmatu tirgū šis puisis nav manīts, tātad ir vai nu privātu naudu apsaimniekotājs, vai arī viņam ir kāds draugs Saeimā... - Aleksandrs, nepabeidzis teikumu, aiziet uz darbnīcu.

Es braucu uz Rīgas centru un secinu, ka allaž esmu runājis latviešu valodā, taču nekad neesmu domājis par tās apsaimniekošanu. Un tādā aspektā, kā to raksturoja Aleksandrs, jau nu nepavisam ne. Tad atceros, ka izdevējs vizīti Salēviča birojā atteica, jo konsultējās par iekļūšanu valdībā. Tātad Aleksandra raksturojums būs diezgan trāpīgs, un izdevējs ir piesūcies valsts struktūrām.

Dēle - beidzot atrodu īsto apzīmējumu un nodomāju, ka atrast īstos vārdus nemaz nav tik viegli, un tā jau ir puse no lietas - nosaukt darbību vai cilvēku īstajā vārdā.

Izdevniecība “Kalna gals”, kuras īpašnieks ir Aigars Kalniņš, iekārtojusies netālu no Benjamiņu nama, iekš-pagalmā, kas ir sakārtots un labiekārtots. Te ir neliels veikaliņš-kafejnīca. Ieeju iekšā. Pie kafijas automāta grozās jauns un izskatīgs puisis. Grāmatu veikals ir pārvērsts par kafejnīcu-bibliotēku, kur var pasēdēt un palasīt grāmatas, tās nemaz nepērkot. Ļoti sirsnīgi un demokrātiski, bet Rīgai neparasti. Ja tā iekārtos veikalus, tad varbūt bibliotēkas nemaz vairs nebūs vajadzīgas...

- Vai jūs ko vēlaties? - jaunais puisis mani uzrunā.

-Satikt Aigaru Kalniņu,-paskaidroju,un mani ieved

veikala iekštelpās pa durvīm, kas atrodas starp diviem grāmatplauktiem un izskatās drīzāk pēc grāmatas vāka. Es ieeju gaišā un nelielā telpā, kur arī ir grāmatplaukti un apaļš galds. Nemaz neizskatās kā kārtīgā birojā -drīzāk kā profesora Branta viesistabas miniatūra, tikai flīģeļa vietā te stāv seifs. Man pretī pieceļas jauneklīgs vīrietis, gadus piecdesmit vecs. Viņš ir ļoti akurāti ģērbies, labā uzvalkā un īsi apgrieztiem matiem. Viņā jaušas svaigums, kas ir pavisam citāds nekā Jēkabam Paideram. “Viņš smaržo pēc jūras,” paspēju konstatēt.

- Jūs nākat no advokāta Salēviča biroja? - viņš pārjautā un atkal pasmaida. - Vai vēlaties tēju, kafiju? -viņš ir pati pieklājība un viesmīlība.

- Kafiju.

Jaunajam puisim, kas stāv man aiz muguras, tiek dots rīkojums, un pēc brīža man atnes kafiju. Tikām Aigars Kalniņš neko nesasteidz un pastaigājas gar grāmatu plauktiem. Var redzēt, ka viņš izbauda katru savu kustību un ir visnepārprotamākais narciss.

- Aija vēl nav darbā. Es ļauju cilvēkiem strādāt mājās. Nav jau padomju laiki,-viņš piebilst, - kad bija jāimitē rūpnīca un konveijers, - viņš atkal pasmaida. - Jā, es dzirdēju par profesoru Brantu, viņu esot ķērusi trieka, -Kalniņa vārdi ir cieņas pilni. Viņš - tāpat kā policists un priekšsēdētājs - negrib dzirdēt neko sliktu.

Es labi atceros, ka visi te grib tikai labu. Jautājums gan ir par to, vai labais rodas tikai no labu vārdu runāšanas vien.

-Jā, - piespēlēju Aigaram Kalniņam un visam labajam, - taču Alīse Blūmentāle uzaicināja mūs būt klāt durvju uzlaušanas brīdī kā lieciniekus, jo profesors tika sastādījis dāvinājumu, ar kuru nodeva visas savas grāmatas Nacionālajai bibliotēkai. Alīse domā, ka ir pazuduši daži manuskripti.

- Ak tā?! Viņš visu dāvina bibliotēkai? - Kalninš ir

» >

nedaudz pārsteigts, taču tūlīt attopas. - Tas ir pareizs lēmums - uzdāvināt Nacionālajai bibliotēkai. Visam jābūt vienkopus, jo tikai tā viss iegūst spēku.

Man rodas sajūta, ka viņš stāv uz tribīnes un saka svinīgo runu, taču es ātri atdabūju viņu atpakaļ:

- Pazudušie manuskripti bija no izlaupītās vai izpārdotās Rakstnieku savienības bibliotēkas.

Viņa seja savelkas ļaunā grimasē:

-Jūs domājat, ka esmu lietas kursā par šīs bibliotēkas vērtībām? Es tur nekad neesmu strādājis, esmu tur bijis tikai lasītājs. Protams, ja es... - viņš paziņo ko tādu, kas ir gana daudzsološs, - kļūšu par ministru, varu mēģināt noskaidrot, kurš ir atbildīgs par notikušo un kuri ir tie cilvēki, kas pieņēma lēmumus.

Aizvien vairāk sāku justies kā priekšvēlēšanu kampaņas klausītājs.

- Rakstnieku savienības priekšsēdētājam... - iesāku, taču Kalniņš apskaišas:

- Ak, Rakstnieku savienības priekšsēdētājs! Vai jūs esat lietas kursā, ka viņam pieder izcila lauku sēta, gluži kā muiža, un KNĀB tur tieši būtu ko pētīt? Rakstnieku savienības bibliotēkā bija antikvāri grāmatu eksemplāri, kurus bija pirkuši paši Benjamiņi. Tie bija 16., 17., 18. gadsimta vācu un franču iespieddarbi un visi aizgāja tirgū uz Rietumeiropu.

Esmu pārsteigts, ka Rakstnieku savienības bēru organizētājs, izrādās, ir arī izcils zemnieks, taču - kas tur ko brīnīties, ka grāmatas ir iemainītas pret zemi. Zemes mīlēšana ir katram latvietim asinīs. Un vēl mani pārsteidz tas, ka Kalniņš ir pārgājis uzbrukumā. Tatad viņš aizsargājas, un man par visām varēm sagribas pieiet pie viņa grāmatu plauktiem. Tie ir mūsdienīgi, augstumā līdz pat griestiem. Ja pareizi atceros, 17. lappusē tika iespiests zīmogs, apliecinot grāmatas piederību bibliotēkai. Taču atveras durvis, kas ved uz veikalu, un ienāk kundze cienījamā vecumā. Sirmie mati viņai ir saņemti kārtīgā copē, kas mūsu laikos ir gana neparasti, un arī pati viņa sevī iemieso arheoloģisku retumu. Viņa nāk no tās pašas paaudzes un formācijas, no kuras nāca arī profesors Brants, un tas mani iepriecina, jo beidzot paveras izdevība uzzināt kaut ko, kas ir autentisks viņu pašu valodai un uzskatiem. Tomēr, kas ir pārsteidzoši, viņa ar mums nesasveicinās, un tad es saprotu, ka viņa mūs neredz. Viņa ir tuvredzīga. Samainījusi brilles, viņa mani beidzot pamana un tikai tagad sasveicinās. Es pieceļos, jo iekšēji sajūtu, ka to prasa etiķete.

- Aija Rozenbcrga, - Aigars Kalniņš mūs iepazīstina. - Andrejs Vanags, viņš interesējas par profesora mantojumu. Jūs taču strādājāt ar Brantu pie hronikas?

-Jā, - viņa apstiprina.

- Mēs izlēmām izveidot hroniku par divdesmito gadsimtu, jo tas ir tas, kā mums pietrūkst. Jātiek beidzot galā ar visiem ideoloģiskajiem valgiem, - runas stils izdevējam Kalniņam atšķiras ar patosu, un tomēr tajā jaušas laba izglītība. - Varbūt jūs varat kaut kā palīdzēt? - viņš atkal pievēršas Aijai. Tērēt politisko runu citātus tikai man viņam sāk šķist pārāk izšķērdīgi, un es arī neesmu viņam pateicīga auditorija. - Labāka konsultanta par profesoru Brantu mums nevarēja būt. Viņam bija fenomenāla atmiņa, īsta notikumu dienasgrāmata...

- Jā, tieši to es gribēju jautāt, - es iesaistos sarunā. - Vai profesors rakstīja dienasgrāmatu?

- Dienasgrāmatu? Vai profesors rakstīja dienasgrāmatu, Aija? - Aigars Kalniņš atkal pārvērš mūsu sarunu par savu runu un pats viņas vietā arī atbild. - Rakstīja gan.

-Jā, rakstīja, - apstiprina redaktore.

- Mēs to neatradām, - paziņoju.

- Neatradāt? - tagad izbrīnīta ir arī Aija. - Profesors to izmantoja, kad apspriedām Rakstnieku savienības sapulces un citus zīmīgus notikumus. Viņš vienmēr salīdzināja manas ziņas ar saviem iespaidiem, kurus bija rūpīgi pierakstījis.

Kalniņam iezvanās mobilais tālrunis, un viņš izskrien

» ' »

no kabineta. Viņš prot taupīt vārdus. Arī tos, kurus nevajag dzirdēt svešām ausīm. Mēs paliekam ar Aiju divatā. Es izdaru to, ko man gribējās izdarīt visu šo laiku, - pieeju pie grāmatu plaukta un paņemu pirmo sējumu no Ibsena kopotajiem rakstiem. Atveru grāmatu, un jau titullapā ir Rakstnieku savienības bibliotēkas zīmogs. Tātad arī Kalniņš ir piedalījies bibliotēkas izlaupīšanā, lai ko viņš arī teiktu. Te nevar ticēt nevienam. Visi ir piedalījušies. Pievēršos Aijai:

-Jūs sen strādājat par redaktori?

-Jā, ļoti sen. Sāku redaktora darba gaitas vēl izdevniecībā “Liesma”. Tas tiešām bija ļoti sen, citā laikmetā. Bet valodai ir sava gaita un savs kalendārs.

- Varbūt esat strādājusi ar kādu Noras Paideres grāmatu?

-Jā, rediģēju divas viņas grāmatas. Viņai bija apbrīnojami laba valodas izjūta, viņai bija stabils otrais soprāns. Jā, otrais.

Tāds muzikāls sadalījums mani nedaudz pārsteidz, taču saprotu, ka vecā skola ir kas cits.

- Un Jānis Paiders, kas bija viņš?

-Jānis Paiders bija liriskais tenors gan pēc intonācijas, gan diapazona.

Beidzot sajutis iespēju uzziņai, es vairs nespēju rimties:

- Varbūt jūs rediģējāt ari Jāņa Paidcra grāmatas?

- Jāņa Paidcra? - viņa pārjautā. - Nē, viņa grāmatas gan ne, bet jūs varat pajautāt Aigaram. Viņi kopā mācījās pie profesora Branta.

Tas ir pārsteigums. Atkal ierobežota dalības telpa. Viņi visi ir pazīstami, un es sāku steigties, jo man gribas ātrāk noskaidrot par pazudušajiem manuskriptiem:

- Pie profesora Branta ir notikusi kratīšana.

- Kratīšana bija pie visiem, taču pie profesora Branta neko aizliegtu neatrada, citādi viņu būtu atlaiduši no universitātes un izslēguši no Rakstnieku savienības.

Saprotu, ka viņa runā par kratīšanu, kas ir notikusi sen. Tagad man top skaidrs arī Jēkaba Paidera teksts par atkārtošanos, un es steidzos iztaujāt tālāk. Intuitīvi jūtu, ka Kalniņa klātbūtnē mūsu saruna neiepeldēs dziļumā:

- Pic Noras Paidercs arī bija kratīšana?

-Jā, bija, taču ari pie viņas neko neatrada, citādi viņu būtu izslēguši no Rakstnieku savienības.Toreiz ar to bija ļoti stingri, ļoti stingri, - viņa atkārto.

- Bet kā tās kratīšanas īsti notika? - kļūstu bezkaunīgs.

- Pie manis kratīšana nekad nav bijusi, nekad, -viņas balsī jaušas milzīgs nogurums. - Es strādāju ar valodu, ja jūs to saprotat, un katrs jauns rakstnieks ir kā palu straumes - ja laikus lieko neaizvāc, uznāk plūdi, kas sagrauj visu. Valodas teritorija ir tāda, kāda tā ir, un daži nesaprot, ka valoda ir stiprāka par domu. Rakstnieks var atļauties tikai to, ko var atļauties. Viņš nevar kuģot ar milzīgu laineri pa mazām upītēm, ir vajadzīgas nelielas laivas. Un var uzrakstīt tikai to, ko valoda atļauj, neko vairāk. Katrs vārds ir iesaistīšanās sarunā ar tiem, kas bija pirms tevis, un ar tiem, kas būs pēc tevis. Tas ir raksts.

- Bet tie, kas iedzen laineri strautā, kas notiek ar viņiem? - kļūstu ziņkārīgs.

-Jūs pats arī esat atbildējis.Tad ir tikai darbs metāllūžņu savācējiem.

- Tatad drupas? - nenociešos.

- Es tiešām nezinu, kā es jums varētu palīdzēt, - viņa atgriežas pie mūsu sarunas sākuma. - Profesors Brants bija izcils valodas pazinējs.

- Vai jūs redzējāt pie viņa manuskriptus, ko viņš bija paņēmis no Rakstnieku savienības bibliotēkas?

- Jā, - viņa ir pavisam mierīga, - taču es ar tiem nestrādāju, jo mūsu projekts bija vairāk saistīts ar viņa atmiņām.

- Taču jūs redzējāt seno manuskriptu ādas vākos? -redzu, ka viņa vairs negrib runāt. Viņa noņem brilles un sāk tās slaucīt.

No veikala ienāk Aigars Kalniņš. Var redzēt, ka viņš ir tramīgs, minot, par ko mēs esam runājuši viņa prombūtnē:

-Tad jautājums par manuskriptu ir izsmelts? Viss ir noskaidrots?

- Manuskripts, ko gatavoju ar profesoru Brantu, ir pie manis mājās, - Aija ir ļoti pieklājīga.

-Taču advokātu laikam interesēja cits manuskripts,-Kalniņš ir pati pieklājība, un tad viņš kļūst steidzīgs. - Viss ir noskaidrots, un lietu skaidrība ir visam pamats, - viņš atkal smaida savu visplašāko smaidu, un es saprotu, ka man ir laiks doties projām. Es ceļos kājās. Apstājies veikalā, vēl mēģinu izpētīt, ar kādu grāmatu izdošanu Kalniņš īsti nodarbojas, un ir jāatzlst, ka viņš tiešām stiprina vārdus un tekstus, kas saistās ar patriotismu. Vārds “latvis” vai “latvisks” ir gandrīz katrā grāmatas nosaukumā vai anotācijā. Man rodas sajūta, ka patriotisma paliek par daudz, bet, kas par daudz, tas par skādi! Netieku vaļā no aizdomām, ka par mīlestību runāt sāk tad, kad tās nav, bet par patriotismu tad, kad dzimtene ir pārdota. Pārāk daudz skaļu vārdu, un pārāk spilgtu karoga krāsu.

Kad nolieku albumu par latvju rakstiem atpakaļ plauktā, man aiz muguras ierunājas redaktore Aija, kura ir iznākusi man līdzi. Pēc tā, ka jaunais pārdevējs veikala telpās nav redzams, secinu, ka viņš šobrīd ir pie Kalniņa un Aijas tuvošanās man ir viņas gribas brīva izpausme. Tajā pašā laikā es nodomāju ari, ka šīs izdevniecības šķietamais demokrātisms ir uzzīmēts tāpat kā šīs spilgtās patriotisma krāsas. Tas ir neīsts un plāns, un to var pārdurt ar visparastāko zīmuli. Redzot, cik viņa ir tramīga, saprotu, ka, uzrunājot mani, viņa pārkāpj kādus iekšējos noteikumus:

- Es redzēju to manuskriptu.Tas bija Noras Paideres romāns “Kaina zīmē”, - viņa pagriežas uz projām iešanu.

- Bet tas taču nebija parakstīts! - iebilstu un gribu saprast.

- Es to nedaudz palasīju. Та kā es esmu rediģējusi Noras Paideres darbus, esmu pārliecināta, ka tas ir viņas romāns, jo katram rakstniekam piemīt savs stils un rokraksts, un tas ir neatkārtojams, - viņa kļūst nepacietīga.

- Kāpēc jūs to nepateicāt iepriekš Aigara Kalniņa klātbūtnē? - mēģinu izdibināt.

- Esmu nodzīvojusi garu un ilgu mūžu un pieredzējusi daudz pārmaiņu. Es jums ieteiktu - aizmirstiet vecus manuskriptus! To es jums iesaku kā valodas zinātāja un gramatikas speciāliste, - viņa aiziet.

Tātad esmu uz pareizām pēdām.Tagad tikai jāsaprot, kas tas ir par romānu, kāpēc tas netika publicēts Noras

Paideres dzīves laikā un arī tagad - viņas kopotajos rakstos. Iespējams, Jēkabs Paidcrs kaut ko zina. Vēlreiz uzmetu skatienu veikalam un izeju ārā.

Vārdam ir spēks, bet kas varēja būt šajā romānā, ja tā dēļ vajadzēja nogalināt nabaga profesoru Brantu?

Man nav nevienas atbildes, tikai jautājumi un vārdi, vārdi, vārdi...

8 BĒRES

Nākamās dienas rītā grasos doties uz profesora Branta bērēm. Esmu sarunājis ar Salēviču, ka uz biroju nebraukšu. Jasmīna tikām gatavojas iet ar Georgu uz dārziņu. Viņš ir ārkārtīgi patstāvīgs. Jasmīna tam nav gatava un laiku pa laikam ienāk mūsu guļamistabā, lai saņemtos:

- Es viņam neesmu vajadzīga, - viņa gandrīz raud.

- Nekas, tiklīdz viņu bērnudārzā pirmo reizi piekaus, tev tūlīt celsies cena un viņš būs atkal tavs.

- Vakardien viņš jau sakāvās.

- Nu, un kā? - mana ziņkāre ir sakairināta.

- Man pateica audzinātāja, - Jasmīna sāk slaucīt degunu. - Tātad tava teorija nekam neder. Es gribu vēl vienu bērnu.

Jasmīna ir jauna sieviete un mana sieva, un kāpēc gan ne, taču viņas loģika man paliek apslēpta. Viņa tik ļoti nomocījās ar Georga slimošanu, un es domāju, ka viņa gribēs atpūsties, bet tukšums nedrīkst rasties nekur. Daba necieš tukšumu, un es aizklīstu domās - Norai Paiderei vajadzēja desmit gadus, lai viņai rastos tukšums pēc pirmā bērna, kas tika aizpildīts ar Jēkabu Paideru. Tātad Jānis paspēja aiziet ne tikai uz bērnudārzu, bet pat uz skolu. Es sapīkstu, taču izeju pavadīt dēlu, kurš jau pirmo reizi ir kāvies. Mēs par to nerunājam, bet Georgs manu uzmanību novērtē, un es atpazīstu viņā īstu Vanagu vīrieti, kurš nekad skaļi nerunā par to, kas viņam tiešām ir svarīgs. Uzticēt vārdiem ko būtisku ir pārāk nedroši. Vārdi ir kā zagļi, kas visu svarīgo aiznes projām. Es pieņemu, ka būs lietas, par kurām attiecībā uz Georgu es uzzināšu tikai no svešiem cilvēkiem. Šajā ziņā nekādas ilūzijas es neloloju. Bērni un vecāki atgrūžas, lai pievilktos tikai tad, kad saņem dzīvē līdzīgus triecienus, un ne minūti agrāk.

Kad atgriežos virtuvē, ome Liliāna sēž ar Bosforu klēpi, un tas, ka viņš ir viņas absolūtais favorīts, nav apspriežams.

- Šodien bērēsiet profesoru Brantu? - ome Liliāna izrāda interesi.

- Bērēsim gan, - man ir labs garastāvoklis.

- Es viņu pazinu, - ome Liliāna piebilst, kasot kaķim pazodi.

Man neizsakāmi patīk, ka pret nāvi var izturēties tik viegli.

- Viņš arī filmējās? - izrādu pieklājīgu interesi.

- Filmējās viņš bieži. Uzstājās, kad tika veidotas filmas par rakstniekiem. Viņam tas padevās - pateikt labus vārdus par citiem, un tā ir reta īpašība. Turklāt viņš bija izskatīgs vīrietis ar labi nostādītu balsi, labi lasīja dzeju,

kas arī ir ne mazāk reta dāvana. Viņš savā nāvē nemira?

»

- ome Liliāna beidzot pamanās uzdot jautājumu, kas viņu visu laiku ir uztraucis. Negribas viņu biedēt, taču arī melot nav nekādas jēgas.

- Kas to var zināt, kura ir sava nāve un kura ne, -mēģinu aizslīdēt no tiešas atbildes, bet man arī pašam līdz galam īsti nav skaidrs - varbūt arī nogalināšana ir sava nāve, jo kurš tad var zināt, kā bija paredzēts. Kas profesora Branta nāvē īsti bija pirmais - sitiens vai trieka? Iekšēji es zinu, ka viņš tika noslīcināts. Ome Liliāna manu izvairīšanos atbildē saprot pa savam:

- Sava nāve ir tad, kad esi ceļu nogājis līdz galam, bet tā otra ir tad, kad tu ej un ej, bet kādā brīdī attopies, ka miesa jau ir noņemta, bet ceļš vēl tālu ejams.

Atceros Caka-Marijas ielu, un man kļūst nelāgi -robeža, kuras it kā nav, bet tomēr ir. Ja tic omes Liliānas uzstādījumam, profesors Brants nav miris savā nāvē, jo viņš gribēja atdot Alīsei manuskriptu, taču nepaspēja, un...

- Bet kā lai atšķir, kad ir sasniegts ceļa gals un kad vēl gabals ejams? - tincinu omi Liliānu. Sava dzīves izpratne viņai ir, turklāt vērā ņemama.

-Jēga ir tikai tam ceļam, kas ved pie Dieva. Tatad ari ceļa gals ir tad, kad ir sasniegts Dievs.

- Ceļam ir jāved uz baznīcu? - mēģinu izprast omes Liliānas loģiku.

- Tas, ka mājai ir uzbūvēts tornis, vēl nenozīmē, ka tā ir baznīca. Arī tas, ka viņš ir nomiris, vēl nenozīmē, ka viņš ir aizgājis pie Dieva, citādi tu neklimstu riņķī, lai meklētu to, kurš ir aizlicis profesoram kāju priekšā un viņam dzīvību nozadzis.

Nozadzis profesoram Brantam iespēju pateikt to vārdu, to pašu, kas atšķir dzīvību no nāves.

-Jo mirušais var tikai klusēt, - pasaku skaļi.

- Agrāk to sauca par apklusināšanu. Mums netālu no mājas bija gadījums, kad kāds pianists dabūja triecienu pa galvu un sāka redzēt lietas, ko citi neredz. Un tad viņu noslīcināja vannā tepat, Vatsona ielā. Tu vēl biji maziņš un neatceries. Visi gali ūdenī, tā to sauc.

Ome Liliāna mani ir satriekusi ar savu viedumu. Es viņai neko neesmu teicis nedz par to, ka profesors ir noslīcināts, nedz par to, ka ir pazudis manuskripts. īstais detektīvs mūsu mājā ir ome Liliāna. Viņa visu ir sapratusi, neizejot no mājas. Diemžēl viņas deduktīvā metode man ir pārāk sarežģīta, man vajag daudz darbības un rosības.

Tad es, saposts melnā uzvalkā un pavisam viens, eju uz tāda cilvēka bērēm, kurš prata kaut ko labu pateikt par citiem. Vēl nezinu, ko ar to lai iesāk, bet ir skaidrs, ka omes Liliānas vārdos slēpjas īstā atslēga. Vienīgi es vēl nezinu, kā pareizi atslēgt durvis, nemaz nerunājot par to, ka es pat nezinu, kur šīs durvis atrodas.

Atvadīšanās no profesora Branta ir vistradicionālākā - Pirmo Meža kapu kapličā, kur ir sapulcējušies daudz cilvēku, neskatoties uz to, ka profesors jau labu laiku bija ārpus aktīvas darba dzīves. Bēru publika, ja tā var izteikties, tiešām ir loti cienījama. Rakstnieku savienības priekšsēdētājs stāv uz kāpnēm, un te viņš ir īstajā vietā. Viņš sagaida bēriniekus, apsveicinās un informē par bēru gaitu. Viņš ir bezgala korekts un šobrīd vēl vairāk atgādina Svēto Pēteri, tikai atslēgu vietā viņam rokās ir melna mape, kurā viņš, kā vēlāk noskaidrojas, ir ieslēpis atvadu runu - tātad īstos vārdus. Ir gluži iederīgi, ka filoloģijas profesors slēdz zemes gaitas ar dzejas vārdiem.

Iegājis kapličā, ieraugu mācītāju, un tas mani pārsteidz. Atskārstu, ka tāds reliģisks atrisinājums man ar profesoru nemaz nesaistās. Mācītājs viņa bērēs tomēr ir neiederīga persona, un tas drīz vien arī noskaidrojas. Pie manis pienāk Alīse, kurai ir tā pati kleita un tā pati josta, ar kuru viņa ieradās mūsu birojā. Izskatās, ka viņai nav ne izejamo, ne ikdienas drēbju, viņai viss ir viens. Viņa paskaidro mācītāja atrašanos kapličā:

- Tas ir sociālās darbinieces vīrs. Kaut kāds baptistu mācītājs.

Paskatos uz sievieti, kura stāv blakus mācītājam. Viņai ir gadi četrdesmit, un viņas sejā ir milzīgs nogurums.

Ģērbusies gan viņa ir atbilstoši gadījumam - melnā kleitā un melnu lakatu. Tad es ievēroju sievieti, ari ap četrdesmit, kura stāv pie zārka. Viņa izskatās bēdu sagrauta un vienīgā raud. Viņu aiz pleciem pietur krietni jaunāks vīrietis. Sievietei piemīt neizsakāms trauslums, un es uzreiz nojaušu viņā mūziķi.

- Tā ir profesora Branta meita Ilze, - Alīse nosaka.

Ir ļoti daudz cilvēku pāri pusmūžam, starp kuriem ar savu stilīgo ārieni izceļas Grīnbergs. Viņam līdzi ir spieķis un pīpe zobos, kura šobrīd gan nedūmo, bet ir rekvizīta vērtē. Ir arī pavisam jauni cilvēki - laikam profesora studenti.

-Tic ir viņa studenti, - apstiprina Alīse.

Ir atnācis arī izdevējs Aigars Kalniņš un redaktore Aija. Viņi stāv nomaļus. Stāvēt kādam blakus ar tādu virzību uz politiku ir nesaprātīgi un bīstami, jo šodien kāds ir kaut kas, bet rīt var izrādīties nekas vai - vēl sliktāk - politiskais pretinieks, nemaz nerunājot par to, kā žurnālisti prot izmantot šādu blakus stāvēšanu sensācijām.

Atnācis arī Jēkabs Paiders, un šajā sapulcē viņš izskatās vēl neiederīgāks. Viņa uzvalks ir saburzīts un mati kā parasti izspūruši. Viņš nervozi sarausta uzvalku, kad viņu pasveicina rakstniece Gundega, kura arī ir atnākusi. Viņai šoreiz nav piespraustas nekādas puķes. Izvadīšanu vada priekšsēdētājs, un tad visa procesija dodas uz kapiem, pa priekšu nesot zārku. Rudens. Lapas klājas zem kājām, un visā jaušas pabeigtības sajūta, kas tomēr vedina domāt, ka profesors ir miris savā nāvē un visu sev nolikto izdarījis.

Bēru mielasta laikā Alīse mani iepazīstina ar sociālo darbinieci. Viņa izskatās apjukusi, kad pajautāju par manuskriptu:

-Jā, viņam bija papīru kaudzes, bet viņš man nekad neļāva tās slaucīt. Vieni vāki bija tādi, kuri izskatījās ļoti veci un netīri, taču pēdējās nedēļās es tos vairs neredzēju,-viņa nomurmina.

- Varbūt jūs zināt kādus profesora slēpņus vai vietas, kur viņš mēdza nolikt kaut ko, kas nebija domāts svešām acīm?

- Nē, man bija tikai jāuzkopj viena istaba. Es jau tā darīju vairāk, nekā paredzēts. Pēdējā laikā profesors bija ļoti aizdomīgs. Viņš durvis vēra tikai tad, kad bija pāris reižu apjautājies, kas atnācis.

- Liktos jūs vienreiz mierā, - sarunā iesaistās viņas vīrs mācītājs. - Cilvēks ir aizgājis Dieva mierā, un jums nebūs to traucēt, - viņš pārmet kaut kādu īpašu krustu.

Jāsecina, ka viņš ir pieslējies kādai jaunlaiku baznīcai, tādai, kurai patīk visādas rituālu novitātes. Priekšsēdētājs atkal saka runu un pateicības vārdus Ilzei. Viņš ir ļoti pacilātā garastāvoklī. No tā secinu, ka Ilze Brants ir apmaksājusi bēru izdevumus un tātad ietaupījusi rakstnieku knapo budžetu. Tad ievēroju, ka Jēkabs Paiders ir apsēdies blakus redaktorei Aijai un mēģina viņu par kaut ko pārliecināt, un to viņš dara kā parasti neveikli. Viņa rokas griežas kā dzirnavu spārni. Pamanu, ka izdevējs Kalniņš nav iepriecināts par šo sarunu. Izskatās, ka redaktore Aija tiek pieskatīta un viņš viņai neļauj nekādus brīvsoļus. Skaidrs, ka Paiders meklē redaktori savam Saadi tulkojumam. Acīmredzami ir pārkāpta hierarhija - Paideram vajadzēja sākt ar izdevēju, nevis ar redaktori. Ilze sēž kopā ar to pašu jauno cilvēku, un nu ir skaidrs, ka tas ir viņas draugs. Bēru viesi pēc kārtas ceļas kājās un saka runas. Savējo norunā arī izdevējs Kalniņš. Viņš pasaka sakāmo bez aizķeršanās, un tad spēji pielec kājās Jēkabs Paiders. Viņa runa ir kaislīga. Viņam vairākas reizes aizlūst balss, un tad viņš pasaka, ka profesors ir bijis viņa tēvs. “Kāds tēvs?” nodomāju, taču, klausoties tālāk viņa runu, saprotu, ka ar tēvu viņš ir domājis savu skološanos pie profesora Branta. Tad apjaušu, ka profesors Brants ir bijis kā tēvs abiem brāļiem Paidc-riem, jo ko tad viņiem, poētiem, varēja palīdzēt viņu tēvs mēbeļnieks. Jēkaba balss aizlūst pavisam, un viņš runu tā arī nepabeidz. Tikām visi sāk izklīst. Man klāt pienāk Kalniņš:

- Mūsu veikalā, pareizāk sakot, izdevniecības telpās arī notikusi kratīšana. Jaunais darbinieks aizmirsa vakarā pieslēgt signalizāciju, un kāds uzlauza durvis. Nekas nav paņemts, taču viss bija izvandīts. Mēs, protams, izsaucām policiju, jo šāds neprāts ir jāaptur. Laikam turpinās manuskripta meklēšana - tā, par kuru jūs runājāt, - viņš piebilst, un viņi kopā ar Aiju aiziet.

Es palūdzu Alisi iepazīstināt mani ar profesora meitu, jo esmu nolēmis vēlreiz pārbaudīt profesora dzīvokli. Ilze uzklausa manu vēlmi ļoti nopietni un uzmanīgi:

- Es jau domāju, ka paps neaizgāja tik vienkārši, kā policijā man teica. Zināju, ka kaut kas nav kārtībā.

Izstāstu viņai par manuskriptu, un Ilze visam tūlīt arī notic. Viņa piekrīt tam, ka es varētu vēlreiz pārmeklēt viņas tēva dzīvokli:

- Pēc stundas? Vai jums būtu ērti pēc stundas? Es gribu aiziet uz kapiem pie mammas, - Ilze pasaka.

Es piekrītu, un mēs izšķiramies. Tad man klāt pienāk Grīnbergs, kurš, kā izskatās, ir mani visu šo laiku vērojis:

- Skatos, jūs, jaunais cilvēk, metat cilpas un izliekat lamatas.

Mani viņa nopietnība sasmīdina.

- Nav ko vīpsnāt, - viņš sapīkst. - Jūs ejat parasto ceļu un mēģināt noskaidrot iztaujājot, bet rakstošu cilvēku sabiedrībā ir kas svarīgāks. Klusēšana te runā skaļāk par vārdiem.

- Klusēšana? - apmulstu.

- Profesors tagad klusē, vai ne? - Grīnbergs, apmierināts, ka ir mani samulsinājis, aiziet, bet es palieku klusējot. Klusums ir robeža. Vārdi, kuri bija profesoram, ir aizbērti ciet. Aizbērti, aizbērēti. Taču tas, ko viņš varēja pateikt vai noklusēt, vienalga ir palicis šajā krastā un ir ierakstīts Noras Paideres romānā “Kaina zīmē”. Man tas ir jāatrod, kamēr ar to nav uzspridzinājies nākamais upuris.

9 BĪBELE

Izejot no kafejnīcas, pamanu ainu, kas liecina, ka nekas vēl nav beidzies, - izdevējs Kalniņš, redaktore Aija un Jēkabs Paiders vētraini skaidro attiecības. Jēkabs Paiders ir visai artistiska būtne. Viņš savā manierē plivina rokas un kaut ko klaigā, kamēr Kalniņš ir atturīgs. Viņu vairāk uztrauc tas, lai šis strīds nekļūtu par publisku izpriecu, taču Paiders jau ir saņēmis Aijas roku, un viņai vairs tik viegli neizdodas tikt no viņa vaļā. Izmantojot brīdi, kad Paiders atkal sāk žestikulēt un atlaiž Aiju, Kalniņš satver viņu aiz pleciem un stumj tramvaja pieturas virzienā. Paiders paliek viens un, pamanījis mani, nāk klāt, kamēr Aija un Kalniņš attālinās uz neatgriešanos.

-Tīrais pūslis šitais mūlāps. Viņš iedomājies sagrābis savā varā visu literatūru un tagad ir kļuvis par ģenerāli, kurš lems, kas ir kas un kas ko darīs, kurš ko tulkos, kurš ko rediģēs un kurš ko publicēs. Es nemaz negrasos izdot Saadi viņa izdevniecībā, tikai palūdzu Aijai konsultāciju. Viņa šobrīd ir vislabākā redaktore, kas var man palīdzēt, taču viņš uzvedas kā tāds muižkungs, kurš pārņēmis viņu verdzībā. Viņai man neesot laika, jau tā esot daudz darba, un Saadi viņš neizdos, jo tas, redz, neesot viņa interešu lokā. Vai redzi - šis ģenerālisimuss izlems, kas mūs visus var interesēt! Viņš jau jūtas kā kultūras ministrs! - Paiders iesmejas.

- Nu bet, protams, - es ari izsaku savu pieņēmumu. - Brauciens uz Irānu viņam nav vajadzīgs.

- Tie politiskie pretekļi visu saindē ar savtīgajām interesēm un literatūru pārvērš par prastu propagandu. Tas ir tas, ko viņi gribētu, - Jēkabs Paiders nevar rimties.

- Gan jau - atkal izsaku pieņēmumu, - Saadi “Rožu dārzā” nav pieminējis latviešus.

Paiders brīdi skatās uz mani neizpratnē, tad piekrīt:

- Izskatās, ka tev diemžēl būs taisnība, taču tas ir viens no retajiem, tīrajiem avotiem, kas pasaules literatūrā ir saglabājies. Lielākā daļa ir saindēta ar kaislībām, brīnumiem un zemjostas aprakstiem, ak, un kā lai dabū ārā no literatūras asinis - tas ir gandrīz neiespējami! Cilvēki ir apgriezti ar kājām gaisā, viņu galvenais domāšanas orgāns ir pakaļa. Viņi staigā uz ausīm, tāpēc pie mums notiek tas, kas notiek. Saprāts atrodas tur, kur vajadzētu turēt daiktu, un daikts regulē dzīves plānus.

- Asinis taču ir visur: gan galvā, gan pēcpusē. Kāpēc lai mēs kratītos no tām vaļā? - iebilstu.

Paiders iekaist:

-Asinis ir tikai mēslojums, un tā ari pret tām ir jāizturas, - viņš dodas pāri ielai un gandrīz pakļūst zem mašīnas riteņiem. Kad autovadītājs, paspējis laikā nobremzēt, izlec no mašīnas, lai satvertu Paideru, viņš tikai atmet ar roku un aiziet tālāk, izkliegdams kaut kādus saukļus, ko norij pilsētas duna.

Protams, tāds personāžs kā Paiders Kalniņam nav vajadzīgs. Viņš ir neparedzams un tāpēc bīstams. Pareizāk sakot, ir prognozējams, ka, ielaižoties ar viņu darīšanās, nepatikšanas būs tik un tā, bet nepatikšanas Kalniņam nepavisam nav vajadzīgas. Aiju viņš sargā, jo viņa ir viņa teritorijas balsts, un viņš uztur robežu. Iespējams, viņa pat rediģē viņa politiskās runas.

Kad piebraucu Matīsa ielā pie mājas, kurā dzīvoja profesors Brants,jau ir pavisam tumšs. Profesora dzīvoklī deg gaisma. “Ilze ir mani apsteigusi. Laikam atbraukuši ar taksi,” nodomāju. Kad uzkāpju otrajā stāvā, man durvis neviens neatver. Vēlreiz piezvanu un tad izeju atpakaļ uz ielas. Savādi, bet nu logi ir tumši. Kļūst intriģējoši, un es apsveru, cik izeju ir mājai. Skaidrs, ka dzīvoklī kāds ir, un tā, visticamāk, nav profesora meita Ilze.

Ieeju pagalmā. Par laimi, tas ir slēgts un tam nav citu izeju, un tas, kurš šobrīd ir dzīvoklī, var aiziet no šejienes vai nu pa parādes durvīm, vai pa vārtrūmi atpakaļ uz Matīsa ielu. Nav ilgi jāgaida, kad pa parādes durvīm iznāk sociālā darbiniece kopā ar vīru, un viņai rokās ir plastikāta maisiņš. Ar sānu redzi piefiksēju, ka rokassomiņas viņai nav. Paeju viņiem pretī, un sociālā darbiniece, mani ieraudzījusi, gandrīz palecas un sāk steidzīgi bubināt:

- Mēs gribējām atvadīties no Ilzes.

- Bet viņa vēl nav atnākusi, - viņas vīrs piebilst.

Ilze gluži kā glābšanas riņķis nāk pretī kopā ar savu

draugu, un mums visiem nekas cits neatliek kā iet uz dzīvokli. Kad ieejam iekšā, paspēju norādīt Ilzei uz plastikāta maisiņu un pačukstu:

- Viņi kaut ko paņēmuši no jūsu dzīvokļa.

Ilze neizpratnē paskatās uz mani,bet viņas garie, slaidie pirksti savelkas dūrē. Viņa ieaicina mūs viesistabā un uzklāj tējas galdu, kamēr viņas draugs, kurš acīmredzot nerunā latviski, pastaigājas pa dzīvokli un ir aizrāvies: viņš sāk cilāt grāmatas - profesoram ir daudz izdevumu arī svešvalodās -, taču tas, kā viņš to dara, neliecina, ka viņu interesētu grāmatu saturs. Viņam tie ir tikai estētiski priekšmeti. Mēs sēžam klusējot, un ir skaidrs, ka sociālajai darbiniecei īsti nav ko teikt. Viņa minstinās, līdz beidzot sarunas pavedienu pārķer viņas vīrs:

- Profesors bija jauks cilvēks, taču viņam bija grūti. Viņš nemeklēja atbalstu pareizajā vietā...

Smalkjūtība nav viņa stiprā puse, tas ir redzams uzreiz.

- Mans tēvs jūs lielīja, - Ilze ir neizpratnē.

Viņa atbalstu saprot kā daudz praktiskāku lietu. Arī mācītājs nu saprot, ka nokļuvis divdomīgā situācijā, pats apšaubīdams palīdzību, ko viņi ar sievu snieguši profesoram. Mācītājs apmulst, bet, no jauna saņēmies, atsāk:

- Atbalsts ir jāmeklē pie Dieva, un... - viņš atkārto vairākas reizes, bet saruna kā nevedas, tā nevedas, un mācītājs palūdz atļauju iziet, lai nomazgātu rokas.

Kamēr viņš runā, es cenšos izdomāt, kā lai apskata maisiņa saturu, un tad piedāvāju:

- Vai jūs varētu palīdzēt man paņemt grāmatu no augšējā plaukta? - vēršos pie sociālās darbinieces.

Es pakāpjos uz kāpnītēm, paņemu pilnīgi nejaušu grāmatu un sniedzu to viņai. Viņa ir spiesta piecelties un pienākt pie manis, atstājot maisiņu uz blakuskrēsla. Tikām Ilze, kura ir pareizi sapratusi manu manevru, tīšām apgāž tasīti tieši virsū maisiņam. Ilze bezgalīgi atvainojas un tad, it kā lai nopurinātu uzlieto tēju, paņem maisiņu, to paverot.

-Та ir mūsu ģimenes Bībele! - viņa iesaucas, ņemot ārā no maisiņa vecu grāmatu ar krustu virsū. Viņa ir pavisam apjukusi. Viņa atver vāku, lai pārliecinātos, vai nealojas, un stāv pilnīgā neizpratnē.

Tieši tajā brīdī atgriežas mācītājs, un situācija kļūst aizvien kutelīgāka. Sociālā darbiniece sāk raudāt, un viņas šņuksti ir tik bezpalīdzīgi, ka man sametas viņas žēl. Pauze ievelkas, līdz mācītājs saņemas:

-Tie ir Svētie Raksti ar milzīgu vērtību.

-Jā, es zinu, - atbild Ilze. - Tā ir viena no pirmajām Bībelēm latviešu valodā. Tajā ir ierakstītas mūsu ģimenes locekļu piedzimšanas un laulības...,un nāves,-viņa piebilst klusāk.

-Та ir lepnība: rakstīt sevi Bībelē, - mācītājs iedegas.

- Kāda lepnība? Mans vecvectēvs bija viens no tiem, kas palīdzēja šo Bībeli nodrukāt, - Ilzes balsī parādās spītība.

-Tas ir ļoti rets izdevums,- mācītājs atsāk, - un tam ir jāstāv Svētnamā uz altāra, lai cilvēki caur to varētu pielūgt Viņa vārdu.

- Kas jums ļāva to paņemt?! - Ilze kļūst prasīga.

- Šai grāmatai ir jāstāv tur, kur tā nes labumu cilvēkiem,- uz altāra, nevis jākļūst par jūsu ģimenes piezīmju blociņu. Tas, ko jūs darāt, ir kā kaisīt pērles cūkām.

- Cūkām?! Pērles?! - Ilze, gari stiepjot, izrunā katru vārdu, un ir skaidrs, ka par cūkām viņa uzskata svētulīgo pāri. - Cūkām?! - viņa vēlreiz atkārto.

Sociālā darbiniece atsāk šņukstēt:

- Mēs paņēmām Bībeli, jo mūsu baznīcā nav nevienas svētās relikvijas. Es tikai gribēju viņam palīdzēt. Viņš ir ļoti labs mācītājs, ļoti labs. Taču cilvēki, draudzes locekļi, viņi šaubās... un... ja viņam būtu tāda Bībele...

Man gribas pateikt, ka nav nozīmes, vai citi tic viņas vīram vai ne. Galvenais, ka tic viņa pati. Taču es to

г

noklusēju, jo zagt - pat lielas mīlestības un ticības dēļ -tomēr ir grēks.

Ilze, atvērusi Bībeli, sāk to lasīt:

- Te ir pierakstīta mana piedzimšana un mana dēla piedzimšana un arī nāve, - Ilze sāk raudāt. Viss sāk izvērsties par melodrāmu. - Jūs to gribējāt man nozagt, - viņa beidzot izsaka spriedumu.

Es paskatos Ilzei pāri plecam - pēdējie ieraksti tiešām ir par Ilzes piedzimšanu, tad ir bijis vēl kāds ieraksts, kuram ir akurāti uzlīmēta virsū lapiņa, un uz tās ir uzrakstīta Ilzes dēla Kārļa piedzimšana un nāve. Paspēju saskaitīt, ka profesora mazdēls ir nodzīvojis tikai septiņus gadus.

Pēdējais ieraksts ir par Ilzes mātes Annas Brants nomiršanu.

Ilze spēji aizcērt Bībeli:

- Lūdzu, ejiet projām visi, lūdzu, ejiet!

Mēs virzāmies uz durvju pusi, kuras aiz mums aizver Ilzes draugs. Vēl kādu brīdi stāvam kāpņu laukumiņā. Es dzirdu, kā sāk skanēt flīģelis. Mācītājs ir apmulsis:

- Viss ir Dieva rokās. Tātad mums nebija jāņem tā grāmata, - viņš tagad to sauc par grāmatu. - Tu caur šo grāmatu ievedi mani kārdināšanā, taču es uz tevi nedusmojos. Tu pati nezini, ko dari. Tas mums tagad ir jānožēlo un jānožēlo.

Seko vismulsinošākais reliģiskais paradokss - mācītājs noliecas manā priekšā:

-Jūs tikāt mums eņģeļu sūtīts, lai pasargātu no grēka. Tā grāmata ir apgānīta caur tiem lepnības ierakstiem, un mūsu Dievnamam tā nav vajadzīga.

Viņi aiziet, bet es vēl bridi pastāvu un klausos, kā dzīvoklī tiek spēlēta Bēthovena sonāte. “Cūkām pērles,” skan un skan man ausīs. Cūkas mēdz būt tik dažādas, un tik dažādas mēdz būt pērles. Runājot vienus un tos pašus vārdus, katrs var runāt par savu un nekad cits citu nesaprast. Ir jābūt kaut kam vairāk, kaut kam vairāk...

10 ROMĀNS

No rīta nolemju piezvanīt Ilzei. Viņa atsaucas diezgan priecīgā balsī:

- Cik labi, ka jūs piezvanījāt! Gaidu jūs uz rīta kafiju, - viņas balss gandrīz ictrallinās. - Mums taču jāatrod manuskripts!

Es atkal braucu uz Matīsa ielu un eju uz profesora dzīvokli jau gluži kā uz darbu. Ilze mani gaida. Viņa ir sapakojusi nelielus sainīšus, kas stāv dzīvokļa priekštelpā uz grīdas.

- Tas ir dažas lietas, ko gribu paņemt no dzīvokļa. Tikai ne grāmatas. Tas es negribu nevienu, - neko nepaskaidrojot, Ilze ved mani viesistabā, kur jau ir uzklāts kafijas galds. Ilzes draugs, kurš malko kafiju, man pamāj ar galvu un pieklājīgi uzsmaida.

- Hermanis, - viņa beidzot iepazīstina. - Viņš nerunā ne latviski, ne krieviski, tikai vāciski un angliski.

Hermanis apsēžas pie flīģeļa un sāk spēlēt. Secinu, ka viņu galvenā saziņas valoda ir mūzika. Kad viņš beidz spēlēt, mēs dzeram kafiju, un Ilze mazliet pastāsta, it kā turpinot manu domu gājienu. Esmu jau sācis ievērot, ka viņa ir no tiem cilvēkiem, kas saprot situācijas no pusvārda vai pat vispār bez vārdiem. Viņa ir ļoti jūtīga būtne.

- Saprotiet mani pareizi! Es taču pati ierosināju, lai tētis visas grāmatas uzdāvinātu bibliotēkai. Es neesmu lasītāja. Man tās ir tikai interjera elements. Turklāt dzīvoklis mums nepieder, tā ir saimnieka māja, tāpēc labāk, ka viss beidzas tagad un uzreiz.Tas, kas man ir vajadzīgs, ir šeit, - viņa parāda uz flīģeli. - Tās dažas mantas, ko gribu paņemt, mēs jau sapakojām, un flīģeli aizvedīs uz mūsu Minhenes dzīvokli.

Pamanu, ka Bībele, vakardienas strīdus ābols, stāv uz flīģeļa.

- Esmu jums pateicīga, ka palīdzējāt atdabūt ģimenes Bībeli. Tā ir pēdējā liecība par mūsu ģimeni, jo es esmu vienīgā un... tas ir viss, kas paliks pēc mums. Mēs esam Vecā Derība, un tagad, kad paliks tikai vārdi, varbūt sāksies Jaunā Derība, - viņa piebilst. - Mans dēls... Viņu notrieca mašīna, kad viņam bija septiņi gadi. Viņš izskrēja viens pats, - viņa pieiet pie loga, un es saprotu, ka viņa negrib šeit uzturēties. - Taču es melotu, ka nebiju šeit laimīga un ka man nebija saulaina bērnība. Es mācījos mūziku, mācījos spēlēt šīs klavieres. Bet maniem vecākiem nebija tās lielās un skaistās mīlestības, par kuru

tēvs rakstīja savos filoloģiskajos traktātos. Mana māte bija vēsturniece, un viņi bija labi biedri, uzticami, godīgi un izpalīdzīgi, kas ari nav maz, - Ilze strauji atmet galvu. - Neviens vīrietis tēva ģimenē nenomira savā nāvē, -viņas seja savelkas sāpju grimasē. - Neviens. Tāpēc tēva nāve, kura arī ir vardarbīga, kā es saprotu no jūsu stāsta, mani neizbrīnīja. Viņš jau tā nodzīvoja ļoti garu mūžu. Viņam bija sava teorija šajā sakarā.

- Kāda teorija? - kļūstu uzmanīgs.

Ilze turpina:

- Viņš domāja, ka viņa tēvs, tātad mans vectēvs, kurš bija viens no pirmajiem Latvijas pilskalnu arheologiem tālajos trīsdesmitajos, ir ar savu darbību traucējis mirušo mieru, un par to ir jāsamaksā. Es gan par to neesmu tik pārliecināta. Tie taču ir tikai kauli? - viņa pajautā.

- Nezinu, - es viņai godīgi atbildu, - taču mirušu cilvēku vārdi atdzīvojas, kāpēc lai neatdzīvotos viņu kauli?

- Vārdi? Notis arī atdzīvojas, - viņa apsēžas pie flīģeļa. Mūsu rīta kafija izvēršas par koncertu, bet izpildījumu viņa nepabeidz. Apraudama muzikālo frāzi, viņa ar vāku aizver ciet taustiņus. - Tas nekam neder. Jāsāk meklēšana, - viņa to pašu pasaka arī Hermanim. Viņš pieceļas un jautā, ko mēs īsti meklēsim.

- Apdrukātu papīra lapu blāķi, - atbildu Hermanim vāciski.

Ilze pieiet flīģelim no otras puses un izvelk nelielu atvilktnīti:

-Tā ir vienīgā slēptuve, ko es mājās zinu.

Taču atvilktne ir tukša.

- Varbūt jums mājās bija seifs? - iejautājos.

- Neko tādu neesmu dzirdējusi, - Ilze noplāta rokas.

Pēc stundas nesekmīgu meklējumu mēs metam

mieru. Ir skaidrs, ka neko atrast neizdosies. Mēs pārejam pie tējas, lai vismaz kaut kā noslēgtu meklēšanu. I Iermanis, kurš visu laiku ir klusējis, atdzīvojas un sāk dziedāt putnu ķērāja partiju no operas “Burvju flauta”, kas viņu pašu uzjautrina.

- Esmu vēls bērns. Man bija brālītis, kurš nomira pirms manas dzimšanas. Vīrieši mūsu ģimenē tiešām mirst nesaprotami.

Lai gan mūsu tikšanās ir beigusies, es vēl mēģinu izmest pēdējo āķi:

- Vai jūs pazināt brāļus Paiderus?

-Jā, pazinu. Viņi nāca pie tēva un strādāja kabinetā. Man šajā laikā bija stingri noliegts spēlēt, bet Jānis vienmēr pirms aiziešanas lūdza kaut ko nospēlēt. Iedvesmai, kā viņš teica.

- Vai tajā laikā, kad Jānis nāca pie jums, jums arī mājās bija kratīšana? - beidzot iedomājos savietot kratīšanas vienā sižetā.

- Jā, ja jūs tā jautājat, tad kratīšana mūsu dzīvoklī bija tieši ap to laiku, kad pie mums nāca Jānis Paiders.

- Vai jūs zināt, ko viņi meklēja? - turpinu noskaidrot.

- Viņi kaut ko meklēja. Skaļi neviens neteica, taču, cik es savā bērna prātā sapratu, viņi meklēto neatrada.

Tēvs nekad par to nerunāja, bet mamma... pēc kratīšanas palūdza, lai Jānis Paiders vairs pie mums nenāktu. Jā, tā bija.

- Jūsu māte uzskatīja, ka Jānis Paiders ir kaut kādā veidā vainīgs pie šīs kratīšanas?

-Jā, laikam tā bija gan. Viņi toreiz ļoti sastrīdējās. Man tas dziļi iespiedās atmiņā, jo viņi dzīvoja ļoti saticīgi. Tēvs aizstāvēja Jāni Paideru, bet viņš tiešām pie mums pēc tam vairs nenāca, un tad nāca Jēkabs, bet mammas tad vairs nebija.

Man ir par ko domāt. Kratīšanas abās mājās ir notikušas vienā laikposmā. Iespējams, tika meklēti Ārona Tu rives sacerējumi, bet to noskaidrot ir pagrūti, jo kompetentās iestādes ir evakuētas uz austrumiem un izziņas savas darbības sakarā viņi nesniedz.

Kad eju uz ārdurvju pusi, atskan durvju zvans. Ilze ir pārsteigta:

- Es nevienu negaidu. Mēs jau šovakar izlidojam uz Minhcni.

Durvīs stāv neviens cits kā sociālā darbiniece - šodien viena, bez vīra. Viņa stāv durvīs un vainīgi smaida, un Ilze man nesaprotamu iemeslu dēļ ieaicina viņu dzīvoklī. Sociālā darbiniece apsēžas pie tējas galda, un Ilze piedāvā viņai tēju. Sociālā darbiniece lēnītēm to izdzer un tikai tad beidzot pasaka, kāpēc ir atnākusi:

- Atnācu atvainoties, ka mēs izdarījām to, ko izdarījām, - viņa neatļaujas savu nodarījumu nosaukt īstajā vārdā. - Bet vīram ir tik grūti savākt draudzi, un es savā muļķa prātā... Tas, ko es jums gribēju pateikt, ir - Bībele stāvēja šajā galdā, - viņa norāda uz viesistabas apaļo galdu. - Mēs to paņēmām, taču, cik saprotu, visi meklē kaut kādu manuskriptu. Varbūt tas ir otrā pusē, šajā pašā galdā. Es pati palīdzēju profesoram to tur ielikt, - viņa piebilst. - Viņam pašam nepietika spēka pat salikt galdu.

Viņa pieceļas, lai ietu prom, pirms tam vēl uzliekot uz viesistabas galda dzīvokļa atslēgas. Viņa ir atnākusi pateicībā, ka Ilze nav paziņojusi ne policijai, ne sociālajam dienestam par Bībeles zādzību.

- Profesors bija jauks cilvēks, tikai viņu neviens nemīlēja, - viņa nosaka, kad jau ir izgājusi pa dzīvokļa durvīm. Smalkjūtība nav arī viņas stiprā puse, taču, par laimi, Ilze viņas piezīmi nedzird.

Kad atgriežos viesistabā, Ilze ir pabeigusi novākt tējas galdu. Viņa noņem arī galdautu:

- Šo galdu tiešām var uztaisīt milzīgi lielu, kādu es to atceros bērnības svētkos.

Mēs ar Hermani pieķeramies un velkam katrs uz savu pusi. Galds atveras, un tam apakšā tiešām ir kaste, kuras kreisajā pusē ir seni grāmatu vāki - tie paši, ko visi ir tik ļoti meklējuši un kā dēļ profesoram bija jānomirst pirms noliktā laika. Es tos paņemu un sniedzu Ilzei. Viņai tomēr pieder tiesības tos atvērt pirmajai. Ilze, bridi paturējusi vākus, atdod tos man atpakaļ, tā arī neatverot:

- Es to nelasīšu, nelasīšu. Man pilnīgi pietiks ar to, kas ir šeit, - viņa norāda uz Bībeli.

Es atveru vākus, un tur tiešām ir manuskripts. Titullapā ar rakstāmmašīnu ir iedrukāts - “Kaina zīmē”, apakšā - “Rīga, 1988”.

- Autora vārds nav pieminēts, — konstatēju, — bet redaktore Aija izteica pieņēmumu, ka tas ir Noras Paidcres romāns.

- Nora Paidere pie mums nav bijusi,- Ilze ir domīga. - Vismaz es viņu neatceros. Mammai nepatika, kā viņa rakstīja. Viņa to sauca par faktu sagrozīšanu. Mamma bija vēsturniece un ļoti pedantiski izturējās pret datumiem un liecībām.

Atceros Jēkabu Paideru un domāju, ka viņš, visticamāk, ir iedzimis savā mātē. Nav iespējams, ka tādi cilvēki varētu pieturēties pie faktiem, kurus raksta protokolos. Tādi cilvēki kā profesors varēja uzbūvēt māju, izrēķināt fundamentu, ielikt pamatus un pareizu jumta slīpumu, bet tādi cilvēki kā Jēkabs Paidcrs prot atliet zvanu vai, vēl precīzāk, ar to zvanīt, jo viņam vienīgā vērtība ir zvana skaņa. Pēc viņa domām, zvans varētu tikt iekārts arī sastatnēs. Zvana skaņa izšķir visu, un, ja zvans skan nepareizi vai netīri, viņam intereses par torni, kurā tas iekārts, nav nekādas.

- Viss ir izdarīts, - Ilze atvadās no manis, stāvot sava tēva dzīvokļa ārdurvīs.

Dodos uz Mežaparku. Omc Liliāna ir pārsteigta par tik drīzu manu ierašanos. Es dodos uz guļamistabu, lai beidzot izlasītu romānu, kura dēļ ir lauzts tik daudz šķēpu, un lai uzzinātu, ko Nora Paiderc rakstīja gadu pēc dēla nāves. Neesmu lasījis nevienu Noras Paideres romānu, taču, zinot viņas dzīvesstāstu, nav grūti uzminēt, ka autore tiešām ir viņa. Tas ir sievietes likteņstāsts gandrīz dzīves garumā. Romāna darbība iesākas brīdī, kad dzīvē it kā viss ir sasniegts: ir ģimene, ir pārticība, taču nav galvenā - laimes un mīlestības. Viņa raksta par to, kā sieviete iekšēji nonīkst sadzīvē un brīvības trūkumā. Un tad viņas dzīvē ierodas draugs, kurš saprot viņas centienus, un viņai rodas jauna dzīve. Šajā stāstā nav nekā neparasta. Tādus šodien atražo gandrīz katru dienu, taču tajā laikā, kad Nora Paidcre bija jauna sieviete, nebija pieņemts izdarīt izvēli par labu brīvībai, bet Nora Paidcre stāstam piešķir jaunu kvalitāti: jauno dzīvi, kura viņai ir atvērusies un caur kuru arī viņā pašā ir ienākusi jauna dzīvība, viņa nosauc par zagšanu. Viņa acīmredzami bija no tiem, kas vienmēr pūš pret vēju. Diezgan skarbi un vecmodīgi.Taču mani viņas romānā intriģē tas, ka šīs sievietes draugu sauc par Aronu. Ārons taču ir tā manuskripta autors, kuru mēs atradām pie Jēkaba Pai-dera! Tas mani vedina uz domām, ka, iespējams, romāns ir daudz biogrāfiskāks, nekā varētu domāt. Lasot romānu tālāk, mani satriec, ka varone savā ģimenē ienes dzegu-zēnu, lai paturētu vismaz kaut ko no tās brīvības, kuru viņa ir izjutusi. Viņa to no visiem slēpj. Otra dēla ierašanās pasaulē ir tikai vairogs, lai aizsargātu dzeguzēnu. Jo tālāk lasu, jo briesmīgāk man paliek - mazā liesmiņa, kura, kā viņa domā, dos siltumu viņas dzīvei, izvēršas par elles katlu. Viss beidzas ar to, ka viņa kādā brīdī neiztur, atzīstas un apvaino jaunāko dēlu, kurš nepārprotami ir Jēkabs Paidcrs, apvaino par to, kas ir viņas pašas vaina. Viņš ir nemīlēts, un viņa gari un plaši apraksta, kā katru dienu saduras divas pasaules, dzīvojot zem viena jumta, - mīlestība un nemīlestība.

Mājās atgriežas Jasmīna ar Georgu, taču es galīgi neesmu runājams, bet ar sānu redzi pamanu, ka dēlam ir vajadzīga mana palīdzība. Šodienas kāviens jau ir ieguvis krāsu - Georgam zem acs zaigo spilgti zila svītra. Bet man ir palikušas kādas lappuses piecdesmit, un es atkal iegrimstu lasīšanā, jo gribu pēc iespējas ātrāk to pabeigt. Nora Paiderc apraksta, kā viņas dēli dzejnieki iesāk dzejdaru gaitas, un tas jau kļūst visai personiski. Es lasu un lasu, un finālā Nora Paidere apvaino jaunāko dēlu vecākā dēla slepkavībā. Pasaulē, kurā mīlestību uzvar nemīlestība, autore vairs nevar dzīvot. Taču, lai cik paradoksāli tas izklausītos, viņa pati uzņemas vainu par notikušo. Nobriedis grēks dzemdē nāvi. Un viņa šo grēku ir briedinājusi.

Nolieku manuskriptu uz palodzes un paskatos pulkstenī - trīs naktī. Nesaprotu, kur pazudis laiks... Taču tas, kas man ir skaidrs, - kāpēc Nora Paidere negribēja Jāņa Paidera nāves izmeklēšanu un arī kāpēc profesors Brants, pazīstot šo ģimeni, tik ilgi domāja un nespēja izšķirties, lai romānu laistu publiskajā telpā. Tads stāsts, publicēts tik mazā telpā, kāda ir Rīga, nozīmētu Jēkaba Paidera pilnīgu iznīcināšanu. Viņa notiesāšana pat ar mūža ieslodzījumu pret šādu apsūdzību, kuru izvirzījusi paša māte, būtu tīrā bērnu izprieca. Sabiedrībā, kura ir garīgi sapuvusi, tāda darba publicēšana atstātu paliekošas pēdas un, visticamāk, beigtos ar Jēkaba Paidera pilnīgu izstumšanu.

Es pieceļos un klusītēm aizeju uz Georga istabu. Viņš jau sen guļ, tā arī nesagaidījis manu atbalstu. Apsēžos blakus viņa gultai un skatos, kā viņš elpo. Sadalīt mīlestību nav iespējams, un sievietes mīlestību sadalīt vispār nav iespējams. Tā vai nu ir, vai nu tās nav. Kamēr blakus nav sāncenša, nevar saprast, vai esi ieguvis mīlestību vai neesi. Man sirdī dziļi iedur. Ja gribu būt pavisam godīgs un atklāts pret sevi, es biju nemīlēts bērns. Ome Liliāna šajā lietā man bija kā kruķis invalīdam. Varbūt manam dēlam ir paveicies. Vismaz pagaidām izskatās, ka viņš būs mīlēts, taču es to gandrīz nevaru ietekmēt.

Nezinu, cik daudz laika pagājis, kad man blakus apsēžas Jasmīna.

- Kas noticis? - viņa čukst.

Mēs klusām izlavāmies no Georga istabas. Esmu laimīgs, ka man ir tāda sieva kā Jasmīna.

- Es esmu laimīgs, - pasaku viņai.

- Mums drīz jāceļas, un Georgam jāiet uz bērnudārzu. Viņš ir nopietni sakāvies un nedrīkst atkāpties, -viņa paskaidro. - Citādi aizies mīkstumā.

- Un tu gribi, lai viņš būtu ciets? - kļūstu nedaudz izsmējīgs.

- Es gribu,lai viņš būtu vīrietis,-Jasmīna ir nopietna.

Ome Liliāna, piecēlusies sarīkot brokastis, atrod mūs

virtuvē jau pie trešās tases kafijas. Mums ar Jasmīnu ir bijis gana daudz, ko pārrunāt, kā tiks audzināts Georgs.

Tad es piezvanu bibliotekārei Alisei:

- Vai jums izdevās kaut ko noskaidrot par Āronu Turivi?

Galu galā, man ir jāzina, kas ir Ārons Turivc, Jāņa Paidcra īstais tēvs. Viņš varētu nevēlēties publicēt tādu romānu. Pieslēdzos šai idejai, jo pilnīgi atklāti varu atzīties - es negribu, lai Jēkabs Paiders izrādītos slepkava. Vārdi ir kā asi naži, kas nogalina, un tos nav uzasinājis neviens cits kā Nora Paidere. Viņa ir uzšķērdusi ar tiem arī sevi pašu, jo pēc literārās grēksūdzes viņa nav nodzīvojusi ilgāk par gadu. Tas, kas tomēr ir apbrīnas vērts, - viņa sevi nav saudzējusi. Taču, kā manuskripts ir nokļuvis pie profesora Branta, man šobrīd nav skaidrs. Ne jau Jēkabs Paiders viņam to ir iedevis. Varbūt slepenais pastnieks ir pats Ārons Turive.

11 KAINA CIEŠANAS

Kad ierodos bibliotēkā, Alise mani gaida. Viņai gan nav nekā īpaša, ko teikt:

- Izpētīju visus mūsu bibliotēkas katalogus - tāds autors un tāds darba nosaukums nekur nav reģistrēts. Ir Āroni, ir pat Turive, ir “domas brīvība”, ir “valodas gultne”, taču kopā tāda salikuma nav. Pieņemu, ka tas, visticamāk, ir pseidonīms. Та tajos laikos mēdza darīt.

- Bet tagad to ir iespējams publicēt ar īsto vārdu.

-Jā, pēdējo divdesmit gadu laikā tas ir bijis iespējams, - Alise piekrīt. - Taču nevar zināt - varbūt autors ir mainījis domas un zem šīm, sen uzrakstītajām rindām, vairs negrib parakstīties. Man ir vēl dažas idejas, kā meklēt autoru, bet tās vēl jāpārbauda, - Alise nesteidzas dalīties bibliotekāres darba pieredzē. - Rit es jums noteikti piezvanīšu, un nedomājiet, ka es aizmirsīšu, - viņa ir līdz smieklīgumam akurāta.

Mēs atvadāmies.

Izgājis no bibliotēkas, eju pa Vecrīgas ielām garām Saeimai un iedomājos, ka vajadzētu satikt Grīnbergu, lielo miljonu meklētāju. Viņš pazina Noru Paidcri tajos laikos, kad viņa bija kaprīza dāmlte - pavisam cits tipāžs, nekā viņa ir palikusi omes Liliānas atmiņās. Piezvanu Aleksandram, un viņš apsolās sarunāt tikšanos, un tas notiek visai drīz. Aleksandrs pēc brīža man piezvana un paziņo, ka Grīnbergs gaida mani savā dzīvoklī.

- Brauc tūlīt, - Aleksandrs piekodina. - Viņa vecumā atlikt tikšanos nedrīkst, citādi iznāks kā ar profesoru Brantu.

Grīnbergs dzīvo Ropažu ielā mazdzīvokļu mājā, un viņa dzīvoklim ir atsevišķa ieeja - bez kopējās kāpņu telpas. Kad piezvanu pie durvīm, tās tūlīt atsprāgst vaļā, un man ir sajūta, ka Grīnbergs ir stāvējis aiz tām un gaidījis. Viņš aicina mani dzīvoklī, kurš ir divos stāvos un nedaudz atgādina britu mājokli. Grīnbergs paskaidro:

- Rakstīt detektīvus es gatavojos ļoti nopietni. Izstudēju visu angļu klasiku un pat izcīnīju šo dzīvokli, citādi padomju estētika, ja tai ļautos, varēja uzveikt un uzvarēt jebkuru žanru, - viņš aizkūpina pīpi. - Aleksandrs ieteica jūs kā juristu, un zināt, man šķiet, ka jūs nākat kā saukts. Man ir dokumenti un pierādījumi, lai beidzot izbeigtu to laupīšanu, kas iesākās vēl četrdesmitajā gadā un diemžēl turpinās šobaltdien ar jaunu spēku. Jūs kā advokāts varētu izvērtēt dokumentus, ar kuriem es grasos iet uz tiesu.

Saprotu, ka man būs grūti pievērsties mani interesējošai tēmai:

- Jūs neapmierina līdzekļu pārdale, - iesāku iztālēm.

- Jā, man tā nepatīk gan, - viņš atzīst. - Domāju, ka īpašumi bi ja jāiedala tiem, kas te dzīvoja, nevis klīda pa pasauli labākas dzīves meklējumos.

- Jums ir visai kreisi uzskati, - atzīmēju, - gandrīz komunistiski.

- Sauciet to, kā gribat, - viņš sapīkst. - Kad mācījos Maskavā...

Nopriecājos, jo mēs gluži nejauši esam nokļuvuši pie man vajadzīgā pieturas punkta.

- Vai jūs mācījāties Literatūras institūtā? - ķeros vērsim pie ragiem.

Grīnbergs kļūst bēdīgs:

-Jā, mācījos gan. Tajos laikos tā bija vislabākā vieta jaunam literātam.

Man negribas Grīnbergam aizrādīt, ka labāku vietu meklējumos trencās daudzi un turpina trenkties joprojām, taču Grīnbergs turpina to, kas viņam ir svarīgs:

- Tas visas ir tikai tādas veikala izkārtnes - kapitālisms, sociālisms un komunisms, taču tām nav nekādas nozīmes. Cilvēki mēdz palikt tie paši, un veikalos tirgo arī vienu un to pašu - dienišķo maizi, tāpēc, ja gribas kaut ko mainīt, jāsāk ar cilvēku galvām, nevis ancu-kiem. Tagad veikalā maizi iepako vienreizējos plastikāta maisos. Tie visur ir iespiedušies pa vidu. Ja cilvēkam pietrūkst izpratnes, ka pirms ēšanas plastikāts ir jānorauj, viņš var netīšām to arī norīt. Ja viss kārtībā ar zobiem, tic sajūt mākslīgumu, taču plastikāta slānis sabiezē, īstai maizei atstādams aizvien mazāk vietas. Iepakojums -tie ir tikai tādi prezervatīvi, - viņš turpina izvērst savu domu. - Prezervatīvi, kas ir nejūtība, vienaldzība, kas robežojas ar trulumu. Tas piebeigs visu. Atcerieties, es jums to saku.

- Kad mācījāties Maskavā, vai Nora Paidere arī tur bija? - beidzot pajautāju.

Grīnbergs iesēžas šūpuļkrēslā, un viņa sejai pārslīd smaids.

- Skatos, jūs, jaunais cilvēk, esat ticis uz pēdām un tagad staigājat apkārt, pārbaudīdams, vai ir atrasts īstais?

- viņš sāk pakšķināt pīpi. - Kas īsti jūs interesē?

- Vai jūs pazināt Āronu Turivi? - nolemju bliezt pa taisno - nekas cits man neatliek. Ja viņš pats ir Ārons, tas, protams, ir risks, taču man vēl paliek pēdējā kārts -manuskripts.

- Ak, tad Ārons Turive jūs interesē? - viņš pasmīn.

- Tagad, kad Nora Paidere ir mirusi un arī Viesturs ir nelaiķis, es jums to varu pateikt. Arons Turive ir Noras un Viestura - profesora Branta, kā jūs viņu saucat, -kopīgais bērns.

- Profesors Brants arī mācījās Literatūras institūtā? -esmu pilnīgi satriekts.

- Protams! Mēs bijām trīs studenti no Rīgas, - Grīnbergs ir apmierināts ar manu pārsteigumu. - Viņi abi interesējās par valodu, un viņiem bija sava teorija par valodas dievišķo izcelsmi. Tajā laikā pieminēt vārdu “Dievs” bija tas pats... - Grīnbergs saminstinās, - kas šodien būtu runāt par godu.Tāpēc viņi izdomāja pseidonīmu Ārons Turive. Izklausās pēc īsta ebreju puiša, bet to viņi salika no saviem vārdiem: Nora + Viesturs = Ārons Turive. Tā rakstīja uz žogiem, un viņiem tas likās gana smieklīgi. Viņi abi toreiz bija uz jokiem, - viņš pasmīn.

- Vai viņi bija mīļākie? - nevaru nociesties.

- Es, jaunais cilvēk, sveci zem pūra neturēju. Taču skaidrs, ka pa dienu viņi gāja uz institūtu, bet rakstīja pa naktīm. Viesturs savā gultiņā gulēja reti, bet man tā radās brīva dzīves telpa, jo mēs dzīvojām vienā istabā, -viņš piemetina.-Jānis bija Branta dēls.To jums pateiktu katrs, kurš redzētu viņu degunus. Brantam tas bija kā ērglim, un ari Jānis to no viņa bija mantojis. Taču es nevaru nosodīt arī Noru - pagādāt bērnu no tā ķeblīšu taisītāja, protams, bija garlaicīgi. Ārons Turive... - viņš vēlreiz izrunā, izbaudīdams katru zilbi. - Pateicoties viņam, man bija vieta, kur iepazīt Āzijas meitenes, - viņš izkāpj no šūpuļkrēsla. - Starp citu, šo šūpuļkrēslu man taisīja Noras virs. Viņš bija labs meistars, taču ne jau virs dzejniecei.

- Tātad viņi abi tolaik bija jau precējušies? - mēģinu precizēt.

- Bija gan. Viesturam bija sava kundze, tā vēstur-niece, un Norai galdnieks, un tajos laikos to vērtēja augstu - katras iemīlēšanās dēļ neskrēja uz zagsu un netaisīja kāzas. Cilvēkiem bija principi.

- Bet viņi taču pārkāpa principu? - iebilstu.

- Tas vairāk attiecas uz sievietes godu, - Grīnbergs negaidīti pārlec uz citu tēmu. - Viņa izrādījās dzeguze, kas atnesa mājās svešu olu, taču ģimenes viņi abi saglabāja. Tas ir galvenais, jo Viesturam tolaik jau bija puika. Taču es interesējos par vīrieša godu, - viņš atkal uzkāpj uz sava jājamzirdziņa. - Man ir savākti visi materiāli, un es gribu lūgt jūs izvērtēt, cik daudz es ar tiem tiesā varu panākt.

Tikšanās noslēgumā apsolos izskatīt viņa dokumentus. Vienojamies, ka viņš aizies nākamnedēļ uz Salēviča biroju un tos aiznesīs.

- Jūs taču saprotat, ka mājās tos turēt ir pārāk bīstami, - viņš garšīgi ievelk dūmu. - Jūs redzat, ko viņi izdarīja ar profesoru Brantu.

- Kāpēc jūs domājat, ka viņi ir kaut ko izdarījuši ar profesoru Brantu?

- Citādi taču jūs nestaigātu apkārt.

Jāatzīst, ka Grīnberga deduktīvā metode ir visai līdzīga omes Liliānas apsvērumiem, un jāatzīmē, ka tā tiešām ir gana trāpīga. Viņš ir īsts detektīvs, esmu spiests konstatēt, un saprot lietas gana dziļi, neskatoties uz savām ārišķīgajām izdarībām.

- Kad jūs sākāt smēķēt pīpi? - painteresējos. - Paralēles ar Serloku Holmsu ir acīmredzamas.

- Žanrs ir jāuztur, - Grīnbergs atzīst. - Saskaņā ar žanru Serlokam Holmsam ir jāsmēķē pīpe un īsta tabaka. Kubiešu cigārus - tos var atstāt pirātiem un mafioziem.

- Bet Šerloks I Iolmss lietoja arī opiju, - piebilstu.

Grīnbergs paskatās uz mani un iesmejas:

- Es skatos, jūs, jaunais cilvēk, esat nopietni interesējies par detektīviem. Par laimi, padomju laiku cenzūra šo Holmsa vājību no tulkojumiem izravēja, un man tas pagāja secen.

Kad Grīnbergs mani pavada līdz durvīm, es vēlreiz pārjautāju:

- Tas tiešām bija tik acīmredzami, ka Jānis Paiders bija profesora Branta dēls?

- Tas bija tas gadījums, kad klusēšana runāja skaļāk par vārdiem. Kurš gan iedrošinātos par to skaļi runāt? Galu galā, ja cilvēki sajūt dievišķo iedvesmu, to nedrīkst mest zemē - vismaz, ja esi dzejnieks. Tā ir tava maize un tavs gaiss. Tas, ka tam pa vidu ieradās Jānis Paiders, -ko lai dara! Viss ir jāpieņem. Par tādām lietām, kā kaut ko nocirst vai atgrūst, vispār nevar būt ne runas. Daži pat matus negriež, lai tikai saglabātu to stāvokli, kad iedvesma ir nākusi pār tevi. Un tā bija īsta iedvesma, ticiet man, jaunais cilvēk! Iedvesma, jaunais cilvēk, ir viss, to es jums savā vecumā varu apliecināt. Kad tās nav, atliek tikai trīs miljoni, un pret iedvesmu tās ir tikai kapeikas, - viņš strauji apgriežas.

- Kā jūs domājat, vai Jēkabs Paiders zina, ka viņa brālim bija cits tēvs?

Grīnbcrgs aizdomājas:

- Domāju, ka ne. Kas gan viņam to pateiktu? Viņš taču tāpat kā viņa tēvs Noru dievināja. Un Nora, kaut arī dzejniece, nebija galīgi dumja. Viņa taču nodzīvoja ar Paideru līdz kapa malai.

Viņš strauji aizcērt durvis. Saruna ir pabeigta, un es palieku viens. Nolemju doties uz Salēviča biroju. Man gribas pārrunāt ar viņu visu, ko esmu uzzinājis.

Ruta sēž priekštelpā un ir izbrīnīta par manu ierašanos. Apjautājos, vai Salēvičs ir savā kabinetā.

-Jā, vai tevi pieteikt? - Ruta painteresējas.

Taču es pārkāpju mūsu ierasto kārtību un uzreiz ieeju Salēviča kabinetā. Viņš arī ir pārsteigts:

- Laikam esi uzgājis jaunas pēdas. Vai arī kas atgadījies?

- Esmu gan, - nespēju nociesties. - Un pēdām ir pat bībeliska izcelsme.

Izstāstu visu, ko esmu uzzinājis no Grīnbcrga, un manus secinājumus par romāna “Kaina zīmē” prototipiem:

- Norai Paiderei ar profesoru Brantu bija romāns, no kura sākumā radās Ārons Turivc, bet tad arī Jānis Paiders. īsi pirms nāves viņa uzrakstīja romānu, kurā apvainoja jaunāko dēlu vecākā dēla slepkavībā.

Salēvičs uzmanīgi noklausās manu monologu un mierīgi pārjautā:

- Vai tu pats arī dzirdi, kādas muļķības tu tagad runā? Jēkabs Paiders, kuram nezin kas ir izstāstījis par mātes nodevību pret ģimeni, nogalina brāli, lai nomazgātu ģimenes godu, un tad pagaida divdesmit četrus gadus, lai nogalinātu arī visu nelaimju vaininieku. Izklausās pēc vendetas vai kalniešu likumiem. Un tad viņš bērēs pieceļas un saka runu, kurā profesoru nosauc par tēvu. Izklausās pēc arābu viltības. Protams, tas, kas šajā stāstā nav noliedzams, - sievietes ir vājais ķēdes posms. Viņa var atnest mājās svešu sēklu, un tu par to nekad neuzzināsi. DNS ekspertīzes ir muļķu izpriecas, jo īstenībā tu nemaz negribi zināt patiesību. Paiders to negribēja, un domāju, ka viņa dēls Jēkabs arī ne.

- Bet kāpēc profesors Brants palīdzēja Jēkabam ar tulkojumiem? Viņam taču nekādi nevarēja patikt Noras dēls no cita vīrieša?

-Tu runā kā īsts tēviņš! - Salēvičs negaidīti noskaišas. - Ak, tad Grīnbcrgs teica, ka vīrieša gods ir saistīts tikai ar zagšanu? Bet to, ka īstā dzeguze šajā situācijā bija nevis Nora Paidere, bet gan Viesturs Brants, viņš tev neteica? Iedvesma ir laba lieta mākslā, bet dzīvē svarīgākas ir citas lietas. Tas, ko es tev ieteiktu, ir paskatīties, ko šie brāļi ir iztulkojuši: Jānis Paiders - Bodlēra “Ļaunuma puķes”, bet Jēkabs Paiders - Saadi “Rožu dārzu”. Koku var pazīt pēc tā augļiem, un šajā gadījumā augļi runā paši par sevi. Iedvesma un sapņošana ir bīstamas lietas, varbūt pat daudz bīstamākas par naudas zagšanu, - Salēvičs mani gandrīz izstumj no sava kabineta.

Esmu galīgi izsists no sliedēm. Tik ļoti noskaitušos Salēviču es neesmu redzējis.

Apsēdies savā kabinetā, mēģinu salīdzināt abus darbus, kurus tulkojuši brāļi Paideri. Paskatos internētā primitīvāko informāciju. Bodlēra “Ļaunuma puķes” ir hres-tomātisks darbs par hašiša iedarbību uz cilvēka psihi, tas izskata un apraksta dažādus šis narkotikas efektus, kamēr Saadi “Rožu dārzs” ir didaktisks darbs par to, kā garīgi pareizi pieņemt īstos lēmumus dažādās dzīves pārbaudījumu situācijās. Ja tam tic tik virspusējā līmenī, abu brāļu talantiem tiešām ir pretējas polarizācijas. Jānis ir izvēlējies visbrutālāko ielaušanos dvēselē, par nelielu naudu nopērkot dozu, kas uzlauž dvēseles pārsegumus, nerēķinoties ar to, cik dziļš pēc tam būs kritiens. Lauzties pašas laušanas dēļ... kamēr tas, ar ko darbojies Jēkabs Paiders, mudina būt ļoti piesardzīgam un septiņus soļus izstāvēt. Galvenā vērtība ir pareiza gaidīšana. Taču šāda gaidīšana pilnīgi nesaskan ar Jēkaba Paidera tēlu, kādu es to redzēju. Viņš ir pilnīgs vējš... Lai gan - nē. Viņā ir kāda aizkustinoša bezpalīdzība, kad viņš ierunājas par māti.

Manas zināšanas literatūrā ir pārāk vājas, lai es būvētu kaut kādus secinājumus un pieņēmumus. Piezvanu bibliotekārei Alisei, gan lai pakonsultētos par tulkojumiem, gan arī tādēļ, lai pateiktu viņai par Āronu Turivi. Alīse savā manierē atsakās kaut ko nopietnu pārrunāt pa telefonu, un mēs sarunu atliekam uz rītdienu.

Visu nakti sapņos es staigāju pa profesora Branta dzīvokli un plūcu puķes tieši no griestu bareljefiem.

Viesistabā pie flīģeļa spēlē Ilze, bet ome Liliāna ar milzīgu grozu stāv man blakus, un es sniedzu viņai katru noplūkto ziedu.

-Tēju, tēju! Vajag sažāvēt tēju, lai vecumdienās būtu, ko dzert, - ome Liliāna mani pamāca.

Viesistabā ienāk Salēvičs, rokās nesdams zīdaini:

- Tas ir tavs brālis, - Salēvičs pastiepj man nazi. Pamostos nosvīdis, pareizāk sakot, mani pamodina

Jasmīna:

— Tu kliedzi, ka neesi Kains.

Es nogrimstu Jasmīnā, atstājot Kainu, profesoru Brantu un Jēkabu Paideru, tur, kur nav nekādu vārdu, neviena paša vārda, ir tikai labi, ir rudens un zied dālijas.

12 SKALOŠANA

No rīta, pavadot Georgu un Jasmīnu, iznāku ar Georgu pie mājas. Beidzot gribu apjautāties, kā tad viņam īsti klājas. Taču Georgs klusē kā ūdeni mutē ieņēmis, un es atpazīstu viņā mūsu ģimenes vīriešus, kuri nekad un neko nepārrunā un nepārspriež. Kāda gan jēga vārdiem, ja katram ir sava lieta. Lietu kārtošanā vārdi neko nedod, un Georgs to ir mantojis tāpat, bez vārdiem. Tad notiek kas tāds, ko mēdz atcerēties visu atlikušo dzīvi.

- Es gribu māsiņu, - Georgs paziņo.

Es samulstu.

-To nevar pasūtīt, - beidzot atbildu.

- Lai būtu brālītis, - Georgs ātri samierinās.

Skaidrs, ka iziešana ļaudīs ir ienesusi Georgā pārdomas par spēku, bet varbūt ari ne. Tas, ko viņš noteikti ir sapratis, - būt vienam ir grūti.

- Labi, lai būtu brālītis, - Georgs atkārto.

Ģimenē ar Georga paaugšanos ir izveidojies tukšums, un tas tagad ir jāaizpilda. To jūt gan Jasmīna, gan Georgs. Es uzsmaidu dēlam, sabužinu viņa matus un ieeju atpakaļ mājā. Jasmīna vāc mantas, lai dotos uz bērnudārzu. Ome Liliāna tikām iziet ārā un stāv ar Georgu, acīmredzot uzklausot viņa gudrības.

Izskatās, ka Jasmīna ir samierinājusies ar Georga patstāvīgumu. Jasmīna nav nabagu ģimenes vīrietis, taču viņa jau ir pieradusi pie mana runas veida, kad es mēdzu runāt bez vārdiem. Apskauju viņu un uzlieku roku viņas klēpim:

- Dari, kā gribi.

Jasmīna mani saprot tieši tā, kā es to viņai gribēju pateikt.

- Viss jau ir izdarīts, - Jasmīna pasmaida, un es nosarkstu. Tomēr labi, ka man ir tāda sieva kā Jasmīna. Sievietes ir dažādas, pat ja viņas izskatās līdzīgas. Tāpat kā zeme ir zeme, kaut gan ir arī kalni, tuksneši, purvi, bet tā visa ir zeme. Daudzas lietas ir tādas, kādas tās ir, nevis tādas, kā tās izskatās un kā tās nosauc. Varbūt prātīgāk ir tās pieņemt, nevis mainīt - atklāt nevis svešas un jaunas zemes, bet gan savējo, kas tomēr līdz galam nav iepazīta.

Aizbraucu uz bibliotēku, kur mani jau gaida Alīse. Viņa ir sagatavojusies. Vienā rokā viņai ir ĀronaTurives manuskripts, otrā - kaut kāds sējums. Viņa ar īpašu žestu atver abas grāmatas iezīmētā vietā un pastiepj man, lai es tās izlasītu. Rindkopa, kura ir Ārona Turivcs manuskriptā, ir pilnīgi identiska tai, kas ir iesietajā grāmatā. Alise atver nākamo vietu, un tur atkal rindkopas sakrīt. Viņa šķir vēl un vēl.

- Septiņdesmit procenti šajos darbos sakrīt, - viņa beidzot paziņo.

Es atveru iesietās grāmatas titullapu. Tā ir Aigara Kalniņa disertācija. Esmu šokēts.

- Tas nevar būt, - iesaucos.

- Bet tā ir, - Alise ir pārliecināta.

- Kā profesors Brants pieļāva, ka viņš aizstāv tādu disertāciju?! - esmu neizpratnē.

- Vai tad profesors zināja par šī darba esamību? — tagad izbrīnās Alīsc.

- Viņš pats to uzrakstīja, izmantojot pseidonīmu.

Alīse kaut ko salīdzina savos pierakstos:

- Kad Kalniņš aizstāvējās, profesors Brants vairs nestrādāja.Taču, cik es zinu, viņš interesējās par tēmām, un nevarētu būt, ka palaida garām Kalniņa disertācijas tēmu. It īpaši tāpēc, ka Kalniņš bija viņa students. Iespējams, tā bija dāvana, — Alīse izsaka pieņēmumu. - Tādas lietas akadēmiskajā vidē notiek.

- Savādi, ka profesors pats nepublicēja šo darbu, -neatkāpjos.

- Iespējams, profesoram ar šo darbu asociējas kāda nepatīkama priekšvēsture, bet to mēs tagad neuzzināsim.

- Vai šis darbs varēja būt par iemeslu kratīšanai pie profesora Branta padomju laikos, kad Jēkabam Paide-ram bija kādi desmit gadi?

Alise atkal kaut ko salīdzina:

- Varētu gan. Tad, kad Jēkabam bija desmit gadi, šim darbam jau bija gadi divdesmit. Druku, kas lietota šajā darbā, nomainīja tieši pirms divdesmit gadiem. Bet kāds tam sakars ar Jēkabu Paideru? - tagad ziņkārību izrāda Alīse.

- Man nejauši paspruka, - mēģinu izvairīties no īstās atbildes. - Ilze Brants un Jēkabs Paiders ir gandrīz vienaudži.

Nolemju Alisei patiesību neteikt - ne par romānu “Kaina zīmē”, ne par Jēkabu Paideru, ne par Noras Pai-deres un Viestura Branta sakaru. Taču man ļoti gribas satikt redaktori Aiju. Viņa noteikti bija uz Kalniņa disertācijas aizstāvēšanu, un viņa ir no profesora Branta paaudzes. Ja viņa tiešām tik labi atpazīst katra rakstītāja stilu un rokrakstu, viņa nevarēja nepamanīt, ka Aigars Kalniņš ja ne gluži ir nozadzis tekstu, tad uzrakstījis plaģiātu.

Kad aizkuļos līdz izdevniecības veikalam, jau ir pusdienlaiks, kuru es atceros kā Aijas darbā ierašanās laiku. Viņa tiešām ir uz vietas un ir pārsteigta, mani ieraugot. Par laimi, Kalniņa patlaban veikalā nav. Jaunais puisis mums pasniedz kafiju, un mēs apsēžamies pie galdiņa turpat veikalā.

- Jūsu interese par literatūru iet plašumā un dziļumā, - Aija ir asprātīga.

- Kāpēc Jānis Paiders tulkoja Bodlēra “Ļaunuma puķes”?

- Viņš nav vienīgais, kas ir to tulkojis, - Aija atbild pēc nelielas pauzes. - Toreiz tas bija aizliegtais auglis, kas aizvien ieved cilvēkus kārdināšanā.

- Bet Jānis Paiders nevarēja pārradīt iespaidu par hašiša lietošanu latviešu valodā, ja pats nebija to pamēģinājis!

- Baidos, ka jūs ne visai pareizi izprotat lietas - Gundega arī raksta par mīlestību.

- Varbūt viņa cenšas tādā veidā to izbaudīt. Bet tāds poēts kā Jānis Paiders taču nedarītu to, ko nepazīst.

Aija uz šo tēzi nemaz neatbild, un es pāreju tuvāk mūsdienām:

- Kāpēc jūs atsakāties rediģēt Jēkaba Paidera tulkoto Saadi “Rožu dārzu”, ja Jāņa Paidera atdzejotajās Bodlēra “Ļaunuma puķēs” esat ierakstīta kā redaktore?

Esmu rūpīgi izpētījis visus Paideru izdevumus, īpaši ievērojot cilvēkus, ar kuriem viņi ir sadarbojušies.

- Es jau jums teicu, ka nerediģēju Jāņa Paidera grāmatas. Dzejniekus rediģēja tikai dzejnieki. Es varbūt tur tikai komatus pareizi saliku.

- Kurš dzejnieks rediģēja viņa atdzejojumu?

- Nora. To darīja viņa māte Nora. Nevar zināt, kurš no abiem brāļiem ir talantīgāks. Protams, tas, ka Jānis bija ne tikai savas mātes dēls, bet arī viņas talanta auglis, nav noliedzams, - redaktore pieceļas kājās. - Mēs visi kļūdījāmies, visi, arī profesors Brants. Viņš ļoti nožēloja, ka ir lasījis spcckursu par Bodlēru. Viņš bija satriekts par to, kādu iespaidu uz studentiem atstāj saskare ar šo daiļradi. Kā viņš atzina, viņi acīmredzami dēmonizējās. Viņš pats arī bija poēts un pirmais fragmentāri atdzejoja Bodlēru speckursa vajadzībām. Ja jūs gribat zināt viņa secinājumus un nožēlas dziļumu, tad es jums varu pateikt - tieši profesors Brants ieteica Jēkabam Paide-ram mācīties peršu valodu.

- Vai viņš nožēloja savu piedalīšanos Arona Turives sacerējuma radīšanā tik ļoti, ka uzdāvināja to Aigaram Kalniņam? - mēģinu Aiju apstādināt.

Aija strauji pagriežas un tuvojas izdevniecības durvīm.

- Sakiet... - es vēl gribu kaut ko uzzināt, tomēr Aija jau ir iegājusi izdevniecības iekštelpās, aizcērt durvis, un es saprotu, ka saruna ir pabeigta.

Sajūtos muļķīgi, taču - ko lai dara. Ja paliek pie tēzes, ka poēti ir paši par sevi, tad skaidrs, ka Jānis Paiders ir no tiem, kuri brutāli ielaužas dvēselē, bet Jēkabs Paiders — no tiem, kuri stāv un gaida atļauju ienākt. Bet atbildi uz jautājumu, kurā no pusēm stāv Aigars Kalniņš, es nespēju iedomāties. Viņš man vispār nesaistās ar brāļiem Paidcricm un profesoru Brantu. Atceros viņa nar-cisa gājienus - nē, nesaprotu, kāpēc lai profesors Brants dāvinātu viņam savu sacerējumu, ko viņš ir rakstījis kopā ar sievieti, kurā, jādomā, bija iemīlējies. Kalniņš dzīvo pavisam citā pasaulē. Ne tajā, kurā Paideri un Brants. Kamēr es turpinu lauzīt galvu, Aija atgriežas un pasniedz savu vizītkarti.

- Atbrauciet pie manis rīt no rīta uz tēju, - viņa uzaicina, un tad pie viņas pieiet kāds cilvēks. - Tūlīt, tūlīt, - viņa atvainojas.

- Mums šodien viss jānosūta uz tipogrāfiju, - viņš ir strikts.

- Mēs taču nekad nekavējamies,-Aija atbild un pievēršas man: - Jāpaspēj noskalot tekstam lieko. Tāds ir redaktora galvenais uzdevums - noskalot lieko.

Izeju uz ielas tikpat gudrs, kā biju iepriekš, un dodos pie Aleksandra kā pie glābējriņķa, jo šobrīd esmu pilnīgi pazaudējies. Izstāstu Aleksandram par Noru Paideri un profesoru Brantu, izstāstu arī par Aronu Turivi, par Bodlēru un Saadi, par grēku nozēlām. Aleksandrs uzmanīgi klausās:

- Redzēju Noru pats savām acīm, un es tev saku -realitāte nav tāda, kā viņa to pasniedz romānā. Viņa aizrāvās ar ideju, un laikam jau viņai bija kaut kas, ko nožēlot. Es tev saku kā mākslinieks - realitāte atšķiras no tā, ko ieliec darbā. Viņa uzrakstīja to, kas viņā bija sakrājies, bet tas vēl nenozīmē, ka tā ir patiesība.Tu atkal esi iebraucis auzās. Lietas būtībai ir jāpieiet pragmatiskāk. Tas, kur es tiešām jūtu īstu motīvu, ir gadījums ar disertāciju. Kā Arona Turives sacerējums ir nonācis disertācijas tekstā, ir jānoskaidro.

- To noteikti varētu zināt Kalniņa redaktore Aija. Man ar viņu ir sarunāta tikšanās. Laikam Aija būs īstā, jo Grīnbcrgs tajā visā vairs nepiedalījās.

- Vai tu negribi rīt paņemt mani uz tikšanos līdzi? -Aleksandrs negaidīti piedāvā.

- Kāpēc? - esmu neizpratnē.

- Tāpēc, ka vienam tev būs garlaicīgi braukt un es patīku gados vecākām kundzēm. Es protu ar viņām runāt.

Man jāsmejas, taču Aleksandrs jau ir iededzies:

- Turklāt viņa dzīvo tepat blakus.

Nākamās dienas rītā mēs ar Aleksandru satiekamies Purvciemā pie deviņstāvu mājas, kur devītajā stāvā dzīvo redaktore Aija Rozenberga. Aleksandrs, mani gaidot, ir

nedaudz samircis. Ir sācis līņāt sīks rudens lietutiņš.

» *

- Gandrīz pie putniem, - Aleksandrs novērtē Aijas dzīvesvietas atrašanos. - No turienes viss ir tiešām labāk redzams.

Mēs braucam augšā ar liftu, tikai nez kāpēc lifts apstājas astotajā stāvā, un mēs esam spiesti kāpt vienu stāvu augstāk. Mums pretī nāk neviens cits kā izdevējs Kalniņš. Viņš satrūkstas, mūs ieraugot, taču ir pieklājīgs:

- Mums šodien ir jānodod grāmata tipogrāfijā, un Aija neatnāca. Tas viņai ir ļoti neraksturīgi. Ari telefona klausuli neviens neceļ, un mobilā tālruņa viņai nav. Dzīvokļa durvis arī neviens never.

- Iespējams, viņa ir aizgājusi pie ārsta, - Aleksandrs ir samicrniecisks.

- Jūs bijāt ar viņu ko sarunājuši? - Kalniņš mūs uzrunā, pats sākdams iet lejup, un mēs viņam sekojam. Nav taču pamata apšaubīt viņa teikto.

- Mēs esam iekūlušies notikumā ar Bībeli, - es izstāstu Kalniņam Bībeles nozagšanas epizodi, noklusējot, ka tā jau sen ir atdabūta.

- Kāpēc Ilze pati to nemeklē? - Kalniņš izrāda dežūr-interesi.

- Viņa aizbrauca uz Vāciju un uzticēja man to sameklēt.

Mēs izejam no kāpņu telpas. Kalniņš iekāpj savā mašīnā, mēs ar Aleksandru - manā jaguārā. Kad mēs jau braucam ārā no ickšpagalma, es strauji pagriežu mašīnu atpakaļ. Aleksandrs ierunājas:

- Tieši manas domas.

Nolieku mašīnu, un mēs ejam atpakaļ uz kāpņu telpu.

- Tev ir kāda konkrēta versija? - Aleksandrs pajautā.

- Jā, - es atbildu. - Pats dzirdēju, ka viņi grāmatu nodeva jau vakar. Zem Kalniņa mašīnas bija pilnībā sauss asfalts. Ja viņš būtu atbraucis īsu brīdi pirms mums, tas būtu vismaz mitrs.

Mēs atkal braucam ar liftu uz devīto stāvu, un šoreiz lifts mūs atved pareizajā vietā. Piezvanām pie Aijas dzīvokļa durvīm, un tās tiešām neviens neatver. Paspiežu uz leju durvju rokturi, un durvis atveras - tās nav aizslēgtas. Brīdi minstinājušies, ieejam dzīvoklī.Tas ir neliels, tā saucamā hruščovka, un tajā ir arī padomju laika mēbeles un daži grāmatu plaukti. Uz žurnālu galdiņa stāv kāds manuskripts. Noliecos un izlasu titullapu. Tas ir Saadi “Rožu dārzs”:

- Tātad Aija tomēr ir paņēmusi rediģēt Jēkaba Paidera atdzejojumu.

Arī Aleksandrs to apskata:

-Te, uz šī mazā galdiņa, notika tekstu izpucēšana un skalošana. Te blakus būtu jābūt netīru burtu kaudzēm, īstai veļas kastei, taču to viņa laikam glabā kaut kur citur.

Tikām es atveru vannasistabas durvis. Ar seju veļas bļodā guļ Aija Rozenberga. Tieši tāpat, kā viņa iztīrīja manuskriptus no liekiem vārdiem un komatiem, kāds ir iztīrījis viņu pašu no viņam vien vajadzīgas grāmatas. Aleksandrs iesvilpjas:

- Kārtējais slīkonis? Tu drīz būsi visīstākais jūrskolas turētājs.

Pieskaros Aijas kaklam - pulsa nav, viņa vairs neelpo:

-Jāsauc policija, ko tad citu.

Pirms policijas atbraukšanas es ielieku Jēkaba Paidera atdzejojuma manuskriptu mašīnā. Gribu to viņam atdot. Paredzu, ka izdabūt šo manuskriptu pēc tam, kad policija būs aizplombējusi dzīvokli, būs visai pagrūti.

Atbrauc policija un konstatē kārtējo nelaimes gadījumu:

- Tādā vecumā cilvēkiem ir jābūt uzmanīgiem, it īpaši, ja ir slidena grīda.

Šoreiz atšķirībā no profesora Branta nāves konstatēšanas gadījuma es klusēju, kaut gan redzu, ka Aijai ir izjaukta соре, bet tādas sievietes ar nekārtīgiem matiem nemēdz staigāt pat tad, kad iet uz savu vannasistabu.

Viss ievelkas līdz vēlai pēcpusdienai. Es vēl aizvedu Aleksandru uz viņa darbnīcu, un man viss ir līdz kaklam.

- Ko tu izlēmi darīt ar romāna “Kaina zīmē” manuskriptu? - Aleksandrs, izkāpis no mašīnas, uzjautā.

- Sadedzināt, sadedzināt, - atbildu par brīnumu pats sev.

- Pilnīgi manas domas.Tam malkas vērtība vien ir,— Aleksandrs piekrīt. - Nora Paidere varbūt arī bija izcila rakstniece, taču kā sieviete gudra viņa nebija, un bojāt dzīvi Jēkabam nav nekādas vajadzības.

Braucu mājās, tā arī neticis skaidrībā, kāpēc Aigaram Kalniņam būtu tik ļoti vajadzīgs romāna “Kaina zīmē” manuskripts. Vai arī viņam tomēr ir vajadzīgs cits manuskripts? Un esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūrskolas priekšnieks ir neviens cits kā Aigars Kalniņš. Lai gan Jēkaba Paidera atdzejojuma manuskripts ir atstāts notikuma vietā, kam gluži kā ar pirkstu būtu jānorāda, ka vainīgais ir Jēkabs Paiders, man tas, gluži pretēji, liek domāt, ka Jēkabs Paiders te nav bijis klāt. Pierādījumi pret Kalniņu gan ir netieši, jo, galu galā, maketu Aija varēja tiešām paņemt vēl vienai pārbaudei uz mājām un arī sausumu zem Aigara Kalniņa mašīnas varu apliecināt tikai es. Secinu, ka galvenais iemesls ir nevis Paideres manuskripts, bet gan Ārona Turives sacerējums, pamatojoties uz kuru tapa Kalniņa disertācija. “Šajos laikos, kad nezog tikai slinkais, ko var iesākt ar atklājumu, ka kāds, iespējams, ir nozadzis disertāciju? Neko,” pats sev atbildu.Tas nebūtu nekas ārkārtējs, ja vien cilvēks neplānotu kļūt par kultūras ministru.Tādā gadījumā apvainojumam par disertācijas nozagšanu jau sākas citas likmes. Ja paturpina nu jau nelaiķes redaktores domas par spēkiem, kuriem pieslēdzas rakstnieki, kad viņi, izstrādājot kādu tēmu, burtiski kļūst tai par ruporu, jāatzīst, ka Kalniņš ir iegājis ļoti bīstamā zonā. Vara ir dēmonu dēmons.

13 DIENASGRĀMATA

Braucot mājās, nolemju iegriezties pie Paidera. Paņemu viņa atdzejojuma manuskriptu. Kad pieklauvēju pie Paidera dzīvokļa durvīm, viņš tās pēc brīža atver, neko nejautājis. Viņš ir pārsteigts. Es viņam pastiepju Saadi “Rožu dārza” manuskriptu, un viņa sejā kā spogulī novirmo pilnīga neizpratne, tad atklāsme un tad prieks, kas vainagojas ar skumjām. Varbūt viņš nav īsti praktisks, taču muļķis noteikti ne.

- Tātad arī Aija rožu dārzu neravēs, - viņš beidzot izrunā.

Es gandrīz apskaišos. Viņa egocentriskajā attieksmē pret pasauli ir kas slimīgs, taču vienlaikus arī kaut kas bezgala bērnišķīgs. Viņš ieaicina mani savā vecpuiša miteklī. Saprotu, ka viņš dzīvo pats savā rožu dārzā, bet ne šajā dzīvoklī. Te viņš glabā tikai savu ķermeni. Viņš joprojām nav novācis kratīšanas sekas - viss ir izmētāts.

Viņš noņem no krēsla grāmatas, kuras laikam ir sācis kārtot, lai es varētu apsēsties. Viņa kārtība ir vēl haotiskāka nekā viņa nekārtība.

- Tām rozēm laikam ir indīgi ērkšķi, - viņš domā tikai par savu tulkojumu. - Aija tikko paspēja to paņemt un jau arī pagalam?

-Jā,viņa nomira, — esmu lakonisks.

- Viņas vecumā tas laikam nav nekas neparasts. Uz ziemu aizlido visi putni, - viņš pārslēdzas uz citu tēmu, kas, kā man šķita, viņu pavisam neinteresē. - Vai tu izlasīji Ārona Turives sacerējumu?

Та viņam tomēr ir vārīga tēma.

- Atdevu to bibliotekārei Alisei izvērtēšanai, un viņa to tagad studē, - nebūt negrasos atklāt viņam visas kārtis. Viņa varbūtība jūrskolas audzēkņu peldināšanā vēl līdz galam jānoskaidro.

- Kāpēc tu to nelasīji? - pajautāju Paideram.

Jēkabs Paiders nolaiž acis. Atkal esmu trāpījis vārīgā

vietā, un man sāk likties, ka te nejūtīgu vietu vispār nav.

- Zini, pār Āronu Turivi un manu māti tika izgāzta tāda dubļu jūra, ka tā skāra ne tikai viņus, bet ari mani un manu brāli. Es negribu tajā piedalīties. Mana mamma bija brīnišķīga. Viņa bija talantīga un izcila rakstniece. Peršu valodā ir tāds jēdziens kā “nest godu”. Cilvēki nevis vienkārši staigā un drēbes nēsā, bet nēsā godu, un es uzskatu, ka mana māte nesa mūsu valodas godu, -Jēkaba Paidera balsī jaušas pielūgsme.

Tagad acis ir jānolaiž man. “Un uzrakstīja romānu “Kaina zīmē”,” domās piemetinu, “kurā apvainoja tevi brāļa slepkavībā.” Nē, tas noteikti ir jāsadedzina. It kā apstiprinot manu spriedumu, Paiders piemetina:

-Tēvs dievināja mammu, un es arī.

Es brīnos, kāpēc profesors Brants, pazīstot Jēkabu un droši vien zinot visu, ko tagad zinu arī es, nav jau sen iznīcinājis manuskriptu. Laikam viņa pietāte pret vārdu un Noru Paideri ir bijusi pārāk dziļa.

Jēkabs Paiders, bezmaz kā klibais tverdamies pēc spieķa, izvelk no kaudzes vecus fotoalbumus un pasniedz man:

- Laimes zeme, kad visi vēl bija šeit, - viņš piebilst.

Albuma ir senas fotogrāfijas, gandrīz vai no fotogrāfiju pirmsākumiem Rīgā - Noras vectēvs un vecmāte, tēvs un māte, vīrs,Jānis, pavisam maziņš, un tad fotogrāfiju kļūst vairāk. Tiek fotografēts viss - kā Jānis guļ, kā sper pirmos soļus, kā spēlē klavieres, kā iet uz skolu. īsta dzīves fotoreportāža. Jāņa Paidera studiju laiks ir pārstāvēts īpaši daudzskaitlīgi. Tad es pamanu ko interesantu -Jāni Paideru kopā ar Aigaru Kalniņu.

- Viņi kopā mācījās? - notēloju pārsteigumu.

Jēkabs visai vienaldzīgi atbild:

- Viņš ir kārtīgs pakaļa.

Šķiru albumu tālāk. Seko fotogrāfija, kurā redzami visi trīs — Aigars Kalniņš, Jānis Paiders un profesors Brants.

- Viņi draudzējās? - iejautājos, jo Aigars Kalniņš Jāņa Paidera studiju fotogrāfijās ir pārstāvēts kupli.

- Vai tad tāds kretīns kā Aigars Kalniņš maz zina, kas ir draudzība? Viņš tikai iekārtojas vietās. Mamma bija talantīga rakstniece, bet profesors Brants bija vadošais universitātes zinātnieks. Kalniņa galvenā meistarība ir izskaitļot īstos, kuriem vajag piekārtoties, un īstajā brīdī piecirst āķi. Ja tāds tips kā Kalniņš ir tev blakus, tas nozīmē tikai vienu - tu esi uz viļņa. Šobrīd viņš mani negrib redzēt, tātad es esmu bedrē.

Apgriežu fotogrāfiju ar trijotni. Uz tās ir Jāņa Paidera nāves datums.

- Es pats fotografēju, - Jēkabs piebilst. - Jāņa nāves dienā pēc viņa radošā vakara. Dažas stundas pirms viņa noslīkšanas.

Tas ir loģiski, jo kādam ir jāfotografē. Rodas iemesls pajautāt Jēkabam:

- Vai tika noskaidrots, kāpēc tavs brālis noslīka?

Jēkaba Paidera pierē iegriežas asa rieva.

- Viņam bija radošais vakars saistībā ar Dzejas dienām. Raiņa nāves dienā bijām Jūrmalā, kur notika vakars. Kad tas beidzās, mēs divatā nolēmām pastaigāties gar jūras krastu, taču tad sastrīdējāmies, un es aizgāju. Ja es nebūtu aizgājis, viņš paliktu dzīvs... Kad mamma uzzināja par Jāņa nāvi, nerunāja ar mani līdz pat Jāņa bērēm. Tēvs mierināja, lai es nepārdzīvojot, ka ar māti tā mēdzot gadīties, 'lāču es esmu vainīgs... Ja nebūtu aizgājis... - viņš domās atgriežas liktenīgajā vakarā. - Es toreiz biju vēl pavisam puika, un man likās, ka viņš grib tikt no manis vaļā gluži kā bērnībā, kad es viņa un viņa vienaudžu spēlēs maisījos pa kājām. Viņš gribēja tikt no manis vaļā. Nezinu, kas viņam bija uznācis. Kad nomira mamma un arī tēvs, profesors Brants kļuva par manu vienīgo ģimeni. Es paliku pavisam viens, - Paiders aizcērt albumu. - Tagad vairs nav neviena, tikai kaut kāds Arons Turive mētājas virtuvē. Tagad viņa paustās gudrības vairs nav nekā vērtas, - viņš izvelk viskija pudeli. - Jāpiemin Aija, viņa bija laba redaktore, - viņš ielej arī man. - Ļausim viņai peldēt projām uz citu, labāku pasauli, - attapies viņš paņem manu viskiju un ielej to atpakaļ pudelē. - Tu taču esi pie stūres.

Savējo glāzi viņš izdzer ar vienu piegājienu.

- Manā dārzā rozes zied! - viņš skaļi iekliedzas un tad klusi piebilst. - Diemžēl tikai indīgas gundegas.

- Vai tu zini, par kādu tēmu Kalniņš aizstāvēja disertāciju? -jautāju.

-Jā, es tur biju. Viņš savā disertācijā atgremoja to, ko profesors bija mums stāstījis lekcijās pirms piecpadsmit gadiem, bet tam pašam Kalniņam - pirms visiem divdesmit pieciem. Nesaprotu tikai to, kā tādas vispāratzītas patiesības var parakstīt ar savu vārdu. Taču ir arī otra puse - Aija pie viņa strādāja, tātad viņš nebija zemē metams. Paldies, ka atvedi man tulkojumu! Tu tagad tam esi gandrīz kā krusttēvs, - viņš iesmejas.

Es izeju no Jēkaba Paidera dzīvokļa, lai beidzot brauktu mājās, taču tad atceros par romāna “Kaina zīmē” manuskriptu un nolemju aizbraukt uz Salēviča biroju, kur tagad nevienam nevajadzētu būt. Vajag sadedzināt manuskriptu kamīnā, jo negribas nevienam neko skaidrot: nedz Jasmīnai, nedz omei Liliānai, nedz vispār kādam.

Birojā tiešām neviena nav. Ieeju savā kabinetā. Uz galda guļ vēstule, ko laikam tur nolikusi Ruta. Viņas smalkjūtība dažreiz pārmāc viņas profesionalitāti. Atplēšu aploksni. Vēstule sastāv no vairākām daļām: divām saburzītām un vēlāk iztaisnotām lapiņām un trešās lapas, uz kuras uzrakstīta vēstule, kas adresēta man. Ātri paskatos, kurš ir rakstītājs. Vēstuli parakstījusi Aija Rozcnberga, un šobrīd tā izskatās gandrīz kā vēstule no

viņsaules.

»

Labdien, Andrej!

Šodien, kad Jūs atnācāt pie tnums uz izdevniecību, es sapratu, ka Jūs agri vai vēlu visu uzraksiet. Tā kā neesmu pārliecināta, vai es to pieredzēšu, sūtu Jums vēstuli, jo manā vecumā neko nedrīkst atlikt uz rītdienu.

Man Jums ir jāpaskaidro, ka tad, kad Aigars Kalniņš piedāvāja man apmeklēt profesoru Brantu, es līdz galam nesapratu viņa nolūkus. Mēs kopā ar profesoru strādājām pie hronikas, kurai bija jāatspoguļo viss sarežģītais literatūras tapšanas process padomju laikos. Darbs tiešām bija aizraujošs un interesants! Kalniņš katru reizi, neiedziļinoties darba detaļās, korekti apjautājās, kā mums klājas, un es viņam izstāstīju, ka mēs visus notikumus salīdzinām ar profesora dienasgrāmatas iespaidiem. Man šķita būtiski apstiprināt Kalniņam, ka paktu precizitāte hronikā ir visai augsta. Tikpat vaļsirdīgi es viņam izstāstīju arī par romānu "Kaina zīmē", jo mani bija ieintriģējuši šī romāna arheoloģisko izrakumu cienīgie vāki. Bet arī tad es vēl neko nesapratu, līdz Kalniņš it kā garāmejot iejautājās, vai profesoram ir Arona Turives sacerējums. Tieši šo sacerējumu es biju nejauši redzējusi pirms dažiem gadiem Aigara seifā, un tad man radās iespēja to virspusēji pārskatīt. No tā es secināju, ka Aigars savai disertācijai materiālu ir vienkārši nozadzis. Tas, protams, nebija pierādāms, jo Ārona Turives sacerējumu es vairs nekad netiku redzējusi. Tas, ka Kalniņš interesējās, vai pie profesora Branta nav tā paša sacerējuma, apliecināja, ka Kalniņš tomēr jūtas apdraudēts un mani pie projesora Branta viņš sūta tādēļ, lai es viņu pieskatītu un lai, izmantojot mani, viņš varētu kontrolēt situāciju. Vēl skaidrāks man viss kļuva tad, kad es, izmantojot gadījumu, piesavinājos profesora dienasgrāmatas lapiņas, par kurām man Jums ir jāpastāsta atsevišķi.

Mēs ar profesoru bijām labās attiecībās, un viņš man uzticējās. Vienreiz, kad biju pie viņa ciemos un viņš kārtējo reizi citēja savu dienasgrāmatu mūsu hronikas vajadzībām, viņš atrada šīs divas lapiņas, izplēsa tās un saburzījis gribēja iemest kamīnā, taču viņam bija problēmas ar muguru. Viņam bija grūti piecelties, tāpēc viņš palūdza mani tās iemest ugunī. Profesors pateica: “Tās ir lietas, kuras nav jāredz svešām acīm un vēl mazāk manai meitai. ” Taču es tās neiemetu kamīnā, bet gan veikli noslēpu kabatā, un tagad arī Jūs varat tās izlasīt. Es lūdzu Jūs pret šo manu sūtījumu izturēties ar cieņu, jo arī es, tāpat kā profesors Brants, kurš nevarēja iznīcināt romāna "Kaina zīmē" manuskriptu, nevaru šis lapiņas sadedzināt. Visticamāk, profesors Brants baidījās, ka viņa nāves gadījumā šīs lapiņas kļūs par lasāmvielu viņam tuviem cilvēkiem.

Ar cieņu, Aija Rozenberga

Tad es lasu lappuses no profesora dienasgrāmatas:

1988. gada 15. decembris.

Pie manis atnāca Nora un iedeva izlasīt savu manuskriptu. Viņa joprojām man kaut ko nav piedevusi un nenāca pie manis dzīvoklī, atdeva manuskriptu, stāvot pie durvīm.

1988. gada 16. decembris.

Izlasīju Noras manuskriptu un esmu satriekts, vēl vairāk - esmu pilnīgi iznīcināts. Jānis Paiders ir mans dēls. Bija. Uz kaut ko tādu ir spējīga tikai Nora. Kādā ellē viņa ir dzīvojusi visu šo laiku! Vissāpīgākais un traģiskākais ir tas, ka šīs elles radītājs esmu es pats. Ja es to apzinos un pieņemu, es nezinu, kur lai rod spēkus, lai dzīvotu tālāk. Nora pēc mūsu šķiršanās pārtrauca satikties un izvairījās, un, uzzinājis, ka viņai piedzimis dēls, es pat sajutu greizsirdību. Un tad, kad viņas dēls iestājās pie mums Filoloģijas fakultātē studēt, es pat centos caur viņu atjaunot attiecības ar Noru, jo mani šāda pilnīga noliegšana tomēr ļoti sarūgtināja. Un es iedevu Jānim izlasīt Arona Turives sacerējumu, pirms tam apjautājoties, vai viņš nekad iepriekš nav lasījis šo autoru. Kāds muļķis es biju, jo mani tomēr mocīja ziņkāre, vai Nora ir saglabājusi mūsu kopdarbu. Mēs taču nodrukājām divus!Jānis atbildēja noliedzoši. Es cerēju, ka, nosūtot mūsu kopdarbu Norai, es uzjundīšu viņas atmiņas un viņa beidzot atsāks ar mani vismaz sarunāties. Taču Jānis manuskriptu parādīja nevis mātei, bet gan tam glumajam zutim Aigaram Kalniņam, un viņš mums uzsūtīja kratīšanu. Man jau sen bija aizdomas, ka viņš ir ziņotājs. Viņš arī pirms tam vairākkārt centās tikt pie manis dzīvoklī, un viņa neatlaidībā jautās kas vairāk par vienkāršu ziņkāri. Taču es par visu to noklusēju, kaut arī toreiz manuskripts pazuda. Jānis pats bija neizpratnē, taču mēs bijām priecīgi, ka esam viegli tikuši cauri - viss beidzās laimīgi, bez arestiem un atbrīvošanas no darba. Nebija nekādu seku arī Jānim un Norai, un es izlēmu par savām aizdomām sakarā ar Aigaru Kalniņu neko neteikt, jo man nebija nekādu tiešu pierādījumu. Taču dienu pirms Jāņa nāves es pateicu viņam, ko es domāju par tām organizācijām, kuru labā strādā Aigars Kalniņšun ko es domāju par šo slideno tipu. Baidos, ka Jānis ar savu kaismīgo raksturu mēģināja izprovocēt Aigaru Kalniņu uz atklātu sarunu, par ko diemžēl samaksāja ar dzīvību. Nora mani joprojām negrib redzēt, un man arī pašam tagad pietrūkst drosmes. Vienīgais, ko es varu darīt, ir palīdzēt viņas jaunākajam dēlam, kuru...

Es skatos uz šiem rakstu galiem. Vārdi ir sapinuši visus pavedienus ciešā rakstā, dzīves audumā, taču ko lai es ar to pasāku?

Miruša cilvēka pieraksti, par kuriem, ņemot vērā viņa darbības veidu, vienmēr var pateikt, ka tā ir daiļrade, kaut arī tuva dokumentālajai prozai. Daiļrade, kas ir daļa no elles. Elles, kura sākas tik nevainīgi - ar mīlestību, brīvību un jūsmu. Man gan nav līdz galam skaidrs, vai šī elle ir tiešām vajadzīga, lai saprastu, cik dārgs ir tas, kas ir pazaudēts, vai arī...

Sāku dedzināt romāna “Kaina zīmē” manuskriptu rūpīgi pa lapai. Man nav pietātes pret nopelniem bagāto rakstnieci, man ir tikai izpratne, ka Jēkabs Paiders, izlasījis tādu mātes sacerējumu, tiks sagrauts. Viņa burinieka masts tiks salauzts.

Kad esmu nokurinājis gandrīz visu manuskriptu, manā kabinetā ienāk Salēvičs. Es satrūkstos kā puišelis, kurš pieķerts nedarbos.

- Domāju, ka birojā kāds ir aizmirsis izslēgt gaismu, - Salēvičs paskaidro savu ierašanos. - Ko kurinām? - viņš pajautā, ieraudzījis kamīnā sadegušās papīra plēksnes.

- Kainu, - es atbildu. - Ābela brāli Kainu.

- Varbūt tā arī ir pareizi.

Pastiepju viņam Aijas vēstuli. Man nav skaidrs, ko ar to iesākt. Salēvičs uzmanīgi izlasa gan Aijas vēstuli, gan lapiņas no profesora Branta dienasgrāmatas. Pabeidzis lasīt, viņš pajautā:

- Ko tu grasies ar to iesākt?

- Iesākt ar to nevar neko - es labi saprotu, ka tie nav nekādi pierādījumi.

- Bet vai tev pašam tagad par visiem notikumiem ir pilnīga skaidrība? - Salēvičs neatlaižas. - Neaizraujies ar tiesāšanu. Ir lietas, kur viss ir skaidrs par deviņdesmit procentiem, un tādas nevar tiesāt, kamēr neatnāk tic pārējie desmit. Dažreiz uz to ir jāgaida gadiem. Kā man - šajā lietā man bija jāgaida divdesmit četri gadi. Atbilde atnāca no pavisam negaidītas puses.

Salēvičs nebeidz mani pārsteigt. Nogaidu, un viņš pats izstāsta:

- Jā, es izmeklēju Jāņa Paidera nāves gadījumu. Toreiz paliku bez galīgās atbildes.

- Jūs? - gandrīz iekliedzos. Nu man ir par vienu atbildi vairāk - Salēvičs ir izmeklējis Jāņa Paidera nāves gadījumu, un tieši tāpēc viņš piekrita uzklausīt bibliotekāri Alīsi.

- Jā, - Salēvičs ir pavisam mierīgs. - Tāpēc es zinu, ka Jānim Paideram pēc nāves tika konstatēts narkotiskais reibums. Viņš, ja tā var izteikties, gāja pa ūdeni.

- Un jūs visu laiku par to klusējāt? - esmu pārsteigts.

-Ja tu zinātu to, ko zināju es, mūsu secinājumi neatšķirtos. Bet tagad tu, iedams pats savu ceļu, uzraki to, kas man kā kriminālizmeklēšanas praktiķim pat nenāktu prātā. Kas attiecas uz Aigaru Kalniņu kā galveno aizdomās turamo, man toreiz arī bija sava versija, kas sasaucās ar profesora Branta viedokli. Jānis Paiders, lai kā mēs to negribētu atzīt, bija uzlecoša padomju laika dzejas zvaigzne, kuras aizraušanos ar narkotikām tika stingri piekodināts neizpaust. Par to bija pat jāparakstās.

- Tādi maldi! Tie gandrīz varēja pazudināt Jēkabu Paideru! - esmu sašutis.

-Tu saki -Jēkabam Paideram radās iespaids, ka brālis grib tikt no viņa vaļā? - Salēvičs pat negaida manu atbildi. - Tas ir pat ļoti ticami.

- Kur viņš tajos laikos varēja ņemt narkotikas, un kas tās bija par narkotikām? - es Salēviču gandrīz pratinu.

- LSI). Tās sauca par patiesības zālēm, un tās bija pieejamas tikai specdienestu darbiniekiem. Та sacīt, mēles atraisīšanai. Iespējams, Aigars Kalniņš pierunāja Jāni Paideru pamēģināt. Ja jau profesors Brants bija brīdinājis Paideru par Aigaru Kalniņu kā ziņotāju, tad varbūt šīs “patiesības zāles” tika izmantotas, lai noskaidrotu īstenību. Tikai Paiders savā naivumā lietoja LSD, bet Kalniņš izlavierēja ar kādu analgīna pulveri. Tad Aigaram Kalniņam Paiders nemaz nebija jāslīcina. Viņam bija tikai jāsēž klusu un jānoskatās, kā viņš aiziet pāri jūrām.

- Bet kāpēc tas tika slēpts? Varēja atklāt vismaz ģimenes locekļiem.

- Es jau teicu, ka mēs visi parakstījāmies par neizpaušanu, un tolaik bija cita izpratne par prestižu. LSD arī izmantoja ne jau ielas bandīti. Viss tika apzīmogots ar spiedogu “Pilnīgi slepeni”. Starp citu, Aigaram Kalniņam Dzintaros ir vasarnīca.

- Man tas viss ir jāpārdomā, - beidzot ierunājos. - Gribu saprast, kur šajā gadījumā ir robeža. Šādā pasaulē nav viegli nošķirt labu no ļauna.

- Tas ir labi, ka tu sāc saprast to robežu, kas atdalīja Brantu, Jāni Paideru un Jēkabu Paideru. Starp viņiem bija tādas attiecības, kas pārkāpj asins grupu. Bet, kas attiecas uz Aigaru Kalniņu... — Salēvičs iziet priekštelpā, lai pēc brīža atgrieztos ar avīzi rokā: “Apstiprināta jauna valdība. Aigars Kalniņš ir jaunais izglītības ministrs.”

Kabinetā iestājas klusums, kas iecērtas gaisā kā smags cirvis, un mani pārņem milzīgs riebums.

Tā gadās. Manam Georgam pēc četriem gadiem jāuzsāk skolas gaitas, bet savu izglītošanos viņš jau ir uzsācis. Vecajam Ergleram, kurš Jasmīnu nelaida skolā, bija sava metode un savs priekšstats, ko viņš ieaudzināja

Jasmīnai. Viņš neuzticēja mazmeitu nepazīstamiem cilvēkiem, nemaz nerunājot par kaut kādiem ministriem, kuri varētu izdomāt plānu, kā sakārtot smadzenes. Nav pat runa par to, ka Aigaram Kalniņam pietrūktu prāta. Tā viņam ir pārpārēm. Taču vai manam Georgam ir vajadzīga tāda prāta izglītība? Tāda prāta, kas prot tikai izdomāt manevrus un manipulēt ar citu vājībām? Jasmīna ir laba sieva tieši tāpēc, ka ne jau ar prātu viņa pieņem lēmumus, bet gan ar sirdi. Georga sirdi tādam izglītības ministram es negribu uzticēt.

- “Es sapni par dzimteni pagalvī likšu,” - iesmējos un kļūstu dzēlīgs, atceroties grāmatas virsrakstu, kuru izlasīju Kalniņa izdevniecības veikalā.

-Toties tagad tevi vairs nevarēs muļķot ar vārdiem, -Salēvičs izturas kā īsts skolotājs. - Vajag sākumā paskatīties uz muti, kura vārdus runā. Ja patiesība negodīga cilvēka mutē kļūst par meliem, tad maldi, godīga cilvēka pateikti, izklausās pēc patiesības.

- Kāpēc viņam vajadzēja nogalināt visus šos cilvēkus? - gribu uzzināt Salēviča viedokli.

- Viņi pietuvojās bīstami tuvu, - Salēvičs neizplūst paskaidrojumos. - Domāju, ka Jāni Paideru viņš nenogalināja. Viņš ļāva viņam noslīkt.

- Bet ko tad viņš īsti meklēja? - gribu salīdzināt savu un Salēviča viedokli.

- Spriežot pēc visa, ko arī tev izdevies uzzināt, viņš meklēja Ārona Turives manuskripta otru eksemplāru, par kura esamību viņš uzzināja no profesora Branta dienasgrāmatas, ko, es esmu pilnīgi pārliecināts, viņš ir pievācis.

- Kāpēc viņam bija jākļūst par ministru? - nespēju rimties.

- Daži cilvēki, lai aizsargātos, ir gatavi noalgot karaspēku, citi - veselu policijas aparātu. Kalniņu instinkts aizsargāties ir aizvedis līdz ministra postenim. Toties tagad tu skaidri zini, kādā krāsā ir vara, - Salēvičs ir mierīgs. - Un tad jau var vilkt robežas.

14 CILPA

Nākamās dienas rīts atnāk ar slimību. Mazais Georgs ir saslimis ar skarlatlnu. Viņam ir sarkani izsitumi un temperatūra.

- Parasta lieta, - ome Liliāna nosaka. - Kad sāk iet ļaudis, tad sāk slimot ar visām cilvēku slimībām.

Jasmīna ir norūpējusies, taču mierīga:

-Toties viņam tagad izveidosies imunitāte.

Pats Georgs ir saguris un grib gulēt. Kad ieeju viņa istabā, viņš tomēr pieceļas sēdus:

- Es vairs neiešu uz bērnudārzu?

- Kādu laiku ne.

- Un pēc tam? - Georga balsī vairs nav tās aizrautības, ar kādu viņš ceļoja uz bērnudārzu iepriekšējā nedēļā.

- Pēc tam - tad jau redzēs, - esmu izvairīgs. Pazaudēt Georgu citu cilvēku slimībās es neesmu gatavs, mūsu ģimenē pietiek savējo.

“Tagad vēl tikai būtu jāsāk raudāt, tieši tāpat kā Jas-mlnai, kad viņa aizveda Georgu uz dārziņu,” par sevi pasmīnu.

- Iesi mācīties pie meistara, — ierosinu.

Georgs nopriecājas:

- Kas ir meistars, viņš man kaut ko mācīs?

' »

-Jā, - es atbildu, kaut arī vēl īsti nezinu, kur Georgu vest. Varbūt mācīt viņam mūziku, kura tiek tālāk par vārdiem. - Meklēsim instrumentu, ar kuru tu varētu atvērt sevi,-pasaku skaļi. - Katram cilvēkam tas ir savs. Mums tikai jāsaprot, kurš būs tavējais, un, kad mēs to sapratīsim, tad arī piemeklēsim tev meistaru. To īsto.

Georgs atlaižas atpakaļ gultiņā, un mēs esam vienojušies. Taču puikas izgājiens mūsu ģimenē ir radījis tukšumu, kas tagad jau ir aizpildīts. Vismaz es to tā saprotu. 'Гаtad kaut kāda jēga tam bija, pat ja tas ilga tikai dažas dienas.

Es ieeju guļamistabā, kur uz palodzes stāv tie paši vāki, kuros bija ielikts Noras Paideres manuskripts. “Kad beidzas viss, paliek vismaz vāki,” es sevi uzlielu un, brīdi papētījis vākus, dodos lejā uz virtuvi, kur paņemu nazi. Manu ziņkāri ir iekārdinājis caurums ādas vākos, kur var pamanīt, ka salaidumā ir ielikts vēl kaut kas. Kas tas varētu būt? Omc Liliāna ierauga mani ar vākiem un izbrīnās:

- Tu tagad esi meties uz grāmatu plēšanu? Pat bērnībā tev nebija tāda niķa.

Mani dīda ziņkāre: paskatīties, kas lācītim vēderā, ir katra kārtīga puikas pienākums. Es sāku knibināt apdilušos vākus, kamēr āda lēni nonāk nost, un tad atklājas, ka apakšā ir divi ļoti plāni kopā salikti koka dēlīši. Drīzāk tos pat varētu nosaukt par plāksnītēm, kas laika gaitā ir samelnējušas. Es tās uzmanīgi atdalu vienu no otras. Starp tām guļ pergamenta fragments.

- Pergaments! - iesaucos, un mani pārņem īsts puikas prieks, kad tas ir atradis apslēpto mantu. Es tik ļoti biju aizrāvies ar ādas vāku uzšķēršanu, ka pat nepamanīju - man blakus ir nostājusies ome Liliāna Jasmīna un mazais Georgs.

Apskatu pergamentu. Uz tā ir nesaprotamas rakstu zīmes, un es to, mazliet vīlies, atlieku atpakaļ. Man neatliek nekas cits kā piezvanīt bibliotekārei Alisei. Viņa taču ir seno grāmatu un rokrakstu nodaļas vadītāja.

-Jūs pats tos atvērāt un esat sabojājis vākus? - Alīse ir sašutusi.

- Es varu tos jums aizvest, - jūtos vainīgs.

- Neko vairs neaiztieciet! - Alīse ir strikta. - Es tūlīt pie jums aizbraukšu.

- Labi, - es samierinos, jo tiešām jūtos vainīgs. Nedrīkstēja taču sabojāt vēsturisku artefaktu! Ja pret lietām ir tāda pietāte kā bibliotekārei Alīsei, tad kā lai tiek pie šo lietu apslēptā satura? Tas būtu palicis slēpts vēl nez cik gadu, ja nebūtu tāda bezkauņas un diletanta kā es.

Alise atbrauc ar tramvaju, un es eju viņai pretī. Viņa kā allaž ir apjozusies ar jostu. Alisei līdzi ir fotoaparāts:

- Kur jūs atradāt šos vākus? - viņa painteresējas.

- Profesora viesistabā apaļajā galdā. Mēs tos atradām kopā ar viņa meitu Ilzi. Tajos bija manuskripts.

Alise sakniebj lūpas, jo esmu ielauzies viņas teritorijā. Profesors taču uzdāvināja visus savus iespieddarbus bibliotēkai.

-Tas pergamenta lappuses laikam te ir ieslēpis īstais lasītājs. Tas ir tikai divas lappuses, laikam paņemtas no kādas grāmatas, - es atgādinu Alisei viņas pašas teoriju. - Pateicoties šai kaislībai, mēs vēl šodien lapas varam izlasīt.

Ieraudzījusi postažu uz mūsu virtuves galda, Alīse ļaujas sašutumam, taču skaļi neko nesaka. Viņa sāk fotografēt. Tad viņa uzvelk cimdus un sāk apskatīt to, kas atlicis no vākiem. Viņa ļoti rūpīgi apskata ādu, tad dēlīšus un beidzot pašu pergamentu. Viņa pēta to ilgi un lēnītēm kustina lūpas. Secinu, ka viņa var šo pergamentu izlasīt.

- Nu, un ko tad raksta, varbūt kaut ko par apslēpto mantu? - es vairs nevaru nociesties.

- Varu jūs apsveikt, - Alīse beidzot pagriežas pret mani. - Jūs esat kļuvis par vissenākā Latvijas teritorijā atrastā rakstu pieminekļa īpašnieku. Tas ir datēts ar 1199. gadu. Līdz šim par senāko tika uzskatīts pergaments, ko arī atrada ieslēptu starp grāmatu vākiem, bet tas bija no 14. gadsimta.

- Bet kas... kas tur ir rakstīts? - mani ir pārņēmis satraukums, kas līdzinās tam, ar kādu mēs bērnībā vērām vaļā aizkorķētas pudeles, kuras izskaloja jūra. Tikai vēlāk es sapratu, ka tās pudeles meta mans tēvs, kurš tādā veidā mēģināja mani pieradināt pie lasīšanas un, galvenais, rakstīšanas. Kad grimst kuģis, tā ir tava pēdējā iespēja kaut ko paziņot pasaulei.

Alīse mani atgriež atpakaļ Mežaparka virtuvē:

- Та ir Derība, Jaunā Derība. Evaņģēlijs senslāvu drukā, kad patskaņus vēl nerakstīja. Rakstīja tikai līdzskaņus. Brīvība, ko valodas pierakstā ienesa patskaņi, to tikai sašūpoja, nevis nostiprināja.

-Tātad viņi rakstīja līdzīgi kā pērsi, - atceros Jēkaba Paidera pastāstus.

- Iespējams, - Alīse par to nav lietas kursā.

- Sākumā bija vārds, - viņa izlasa. - Šis pergaments pierāda, ka Jersika, kur pierakstīts šis evaņģēlijs, jau bija kristīta, tātad pirms ordeņa iebrukuma. Tas ir nopietns fakts.

- Tas nozīmē, ka būs jāpārraksta vēstures grāmatas? - pajautāju.

- Vēsturi pārrakstīt nemaz nav tik viegli, taču noderīgi ir saprast, ka mūri nav mūri, bet tikai kartona kastes. Jūs esat šī vēsturiskā atraduma īpašnieks, un jums jāizlemj, vai jūs to nodosiet sabiedrībai vai paturēsiet ģimenē, - Alīse ir nopietna.

- Bet kur profesors varēja dabūt šos vākus? - es nesteidzos Alīsei atbildēt.

- Iespējams, tajā pašā Rakstnieku savienības bibliotēkā. Krātuvē, ko viņi pārņēma no Benjamiņiem, bija tiešām izcili un seni grāmatniecības eksemplāri.

- Kāda jums brīnišķīga josta, - ome Liliāna nenociešas.

Beidzot man rodas iemesls iepazīstināt Alīsi ar savu ģimeni.

- Tā ir Lielvārdes josta? - ome Liliāna neliekas mierā.

- Jā, - Alīse atbild. - Tas ir daudz senāks un daudz stingrāks raksts. Tas tur ciet ne tikai prātu, bet arī miesu un neļauj izlaisties vaļībās. Jostu nenēsā tikai dekoratīviem nolūkiem, kā to tagad sludina, bet gan lai uzturētu kārtību. Daļa, kas atrodas zem jostas, nedrīkst valdīt pār galvu, taču, lai to atšķirtu, robeža ir visu laiku jāsajūt, pat fiziski. Jāsajūt katru brīdi, katru mirkli. Baltais ir kosmoss, bet sarkanais ir zeme un cilvēki. Raksts visu laiku mijas, citādi nekas neturētos kopā. Zoroastriešiem bija tāds rituāls - viņi iesāka dienu ar jostas uzlikšanu un beidza dienu ar tās noņemšanu.

-Jums vajadzētu palīdzēt Jēkabam Paideram izrediģēt viņa Saadi tulkojumu. Viņš arī interesējas par uguns kulta piekritējiem.

- Ir lietas, kur ar interesi var dabūt gatavu tikai to, ko jūs jau izdarījāt, - viņa nosodoši pamāj ar roku uz mūsu virtuves galda pusi, kur guļ manis izoderētā vēsturiskā relikvija. - Josta ir kas vairāk. Te katrs pavediens ir sasaistīts burtu rakstā. Burtus var izlaist, pazaudēt, samainīt, taču jostas rakstā nevar pazust nekas. Josta ir kā perfokarte, kur nav nekā lieka. Pergaments, ko jūs atradāt, ir no tā pārejas perioda, kad cilvēki sāka atdalīt prātu no miesas un no... - viņa nepabeidz.

-Tātad,jūsuprāt,ja dzīves rakstu lasa pareizi, nejaušības nav iespējamas? - mūsu sarunā negaidīti iejaucas Jasmīna.

- Tiem, kas prot pareizi lasīt, nejaušību tiešām nav. Šķietamā brīvība ar nejaušībām ir burtu ieviešanas sekas, - Alīse pilnīgā nopietnībā atbild no savas Aizspo-gulijas. - Arī tas jau ir šajā jostā ierakstīts. Tas, kas sadalās, pēc tam atkal top viens.

- Taču pa vidu izveidojas cilpa, kad viens ir sadalījies divos, - es ritinu viņas domu tālāk.

-Jā,cilpa,-viņa piekrīt. - Kāds tajā cilpā tiks noķerts, jo cilpa, kas nav atpazīta, var kļūt par lamatām.

- Es gribu uzdāvināt šos vākus jūsu bibliotēkai, -ātri izlemju. Novadpētniecība nav mana stiprā puse, un, pats galvenais, es nespēju nodrošināt pēctecību. Tāda no vēstures izrauta relikvija ir tikai priekšmets, pazudis burts.

Alīse ir iepriecināta. Es strauji izlemju:

- Man jums ir vēl viens raksts. Iespējams, jūs atradīsiet īsto vietu, kur to piesiet.

Atdodu Alīsci Aijas Rozcnbergas vēstuli. Pats nezinu, ko ar to iesākt. Tai ir tikai rokraksta vērtība.

Ne katram ir lemts būt poētam, ne katrs var sadedzināt Noras Paidcres romāna manuskriptu, taču es to sadedzināju ar mierīgu sirdi, jo sajutu sevī morālas tiesības to darīt. Bet ar Aijas Rozenbergas vēstuli un profesora Branta dienasgrāmatas lapiņām es tiešām nezinu, ko iesākt. Esmu tikai šī pavediena turētājs, un man tas ir jānodod tālāk.

Alise ir nedaudz izbrīnīta, taču paņem vēstuli.

- Varbūt jums izdosies atrast šai vēstulei īsto lasītāju, - es vēl piebilstu. - Neskatoties uz to, ka tā ir adresēta man, es tas neesmu.

- Atbrauciet pie mums, noformēsim dāvinājumu, -Alise, rūpīgi iepakojusi vākus, aiziet.

Mēs vairs netikām par to runājuši, taču pēc kāda laika es uzzināju, ka Alise ir pierādījusi - Aigars Kalniņš ir piesavinājies disertācijai cita autora idejas.Tā dēļ izcēlās milzīgs publisks tracis, un viņš bija spiests atkāpties no ministra pienākumu pildīšanas. Cik sapratu, tika izmeklēta ari viņa iespējamā sadarbība ar padomju specdienestiem, taču tas tika apklusināts un aizsmērēts, atstājot tikai pilsētas tenku smirdoņu. Cilvēki izvēlas iet pa tām pašām taciņām, kuras tiem sen ir ierādītas un iemītas. Lai atzītu, ka ar godiem apkrauts necienīgs cilvēks, vajag lielu drosmi, nemaz nerunājot par to, ka varas turētājiem tiks laupīta tik grūti izcīnītā nepieska-ramība. Visai drīz šis gadījums tika notušēts un aizmirsts. Pašai Alīsei cīņa ar ministru izmaksāja dārgi -viņa tika atlaista no bibliotēkas, un nesen es redzēju presē interviju - nu viņa vada aušanas pulciņu Pārdaugavas kultūras centrā, un, iespējams, tā ir viņas īstā vieta. Nacionālā bibliotēka ievācās jaunās telpās, milzīgā jaunbūvē, kaut man tā arī nav skaidrs, ko īsti viņi tur glabā. Kas attiecas uz Grīnbcrgu, viņš pie mums uz biroju tā arī neatnāca ne tajā nedēļā, ne arī pēc tam. Viņš pamazām nodzērās, vismaz Aleksandrs man tā teica, jo viņš regulāri dežurēja pie Aleksandra darbnīcas durvīm, kad viņam pietrūka dozai: “Narkotikas lai lieto angļu lordi, mums ir jāiztiek ar dzimtenīti.” Viņš pielietoja jauno metodi, līdz kādā ziemas rītā Aleksandrs viņu atrada nosalušu sēžam pie savas darbnīcas durvīm. Viņš esot sēdējis uzvalkā ar spieķi un pīpi. “Nodzēries, bet solīds,” Aleksandrs rezumēja viņa dzīvi un daiļradi ļoti īsā nekrologā. Jēkabam Paideram ieaudzēt rozes Rīgas zemē tā arī neizdevās, un viņš atgriezās pie tā paša, ko darīja padomju laikos, - pie samizdata. Tikai tagad to realizēja internētā kaut kādā mājaslapā. Gods, vismaz peršu izpratnē, atkal ir aiznests garām latviešu kultūrai, taču tur neko nevar darīt. Nevar ieiet mājā, kur ciet gan durvis, gan logi, nerunājot par to, ka māja vispār nav uzbūvēta tam, lai tajā varētu ieiet iekšā. Lai dabūtu tādu gatavu, vispirms ir jāiemācās iemānīt ziloni suņu būdā, taču tad, visticamāk, vai nu būda būs pagalam, vai zilonis. Bet tagad abi paliek dzīvi, un tam arī ir sava vērtība. Jēkabs Paiders tomēr ir pierādījis, ka valoda var turēt to, ko valodas nesēji negrib nest. Та nu tulkojums paliek guļot kā pelēks laukakmens ceļa malā, no kura, zinot latviešu rakstniecības domas lidojumu, tam visdrīzāk tiks izkalts kapa piemineklis. Pašam Jēkabam Paideram atliek tikai sagaidīt nāvi, ko es viņam novēlu piedzīvot pēc iespējas vēlāk.Tā ir robeža, kuru pārkāpis, atpakaļ netiksi.

15 POST SCRIPTUM

Šī lieta atrisinājās gadu vēlāk. Mūsu ģimenē jau bija ieradies vēl viens dalībnieks - puika, un mūsu māja aizvien vairāk sāka izskatīties pēc īstas mājas - bērni, suns, kaķis - viss, kā nākas. Un tad es saņēmu vēstuli no Ilzes Brants, pareizāk sakot, pasta sūtījumu. Tā iet, kad ielaižas ar rakstniekiem. Ir jābūt gatavam, ka viss tiks skaidrots ar vēstuļu un rakstu starpniecību. Ilze Brants man ir atsūtījusi savu ģimenes Bībeli.Tas mani pārsteidz. Es to pacilāju, taču nolemju sākt ar vēstuli.

Labdien, Andrej!

Atceroties detektīvpiedzīvojumu, kas bija saistīts ar m ūsu ģimenes Bībeli, nolēmu Jums uzrakstīt un to uzdāvināt. Vēstules irjāsāk ar priecīgu ziņu, tāpēc sekošu šai etiķetei: man šogad ir piedzimusi meita, taču, ja Jūs paskatīsieties

Bībelē, viņas piedzimšana tur nav ierakstīta. Viņai ir jāsāk jauna dzīve un jauna grāmata, bet šī ir jāatstāj pagātnei. Mēs nekad vairs neatgriezīsimies Rīgā, tāpēc es varu Jums pavēstīt mūsu ģimenes stāstu, kas diemžēl godu nedara.

Mūsu vectēvs trīsdesmitajos gados bija arheoloģijas ekspedīcijas vadītājs, un vajadzēja ne tik daudz raizēties par to, ka viņš ir traucējis mirušo mieru, cik par to, ko viņš pastrādāja ar dzīvajiem. Ekspedīcijas laikā viņš uzsāka romānu ar jaunu studenti, un viņa palika grūta, ja to tā var nosaukt. Vectēvs nedomāja šķirt laulību, jo tādas lietas tajos laikos nozīmēja piln īgu sabiedriskā statusa zaudēšanu, un situācija samilza aizvien kutelīgāka. Jaunā meitene sadomāja slīcināties, taču viņu izglāba, un pat vēl vairāk -piedzima arī bērns. Puika. Tad mūsu ģimeni sāka vajāt nelaimes, kā izteicās mana vecmamma. Sadzīviski viss bija daudz vienkāršāk. Meitene apprecējās ar čekas priekšnieku, un augstsirdība nebija viņas labākā īpašība. Šā vai tā, taču mans vectēvs ar viņas ziņu tika izsūtīts uz Sibīriju. Atgriežoties no Sibīrijas atpakaļ Rīgā, vectēvs tomēr ierakstīja savu ārlaulībā dzimušo dēlu mūsu ģimenes Bībelē, taču vecmāte to aizlīmēja un uzrakstīja virsū mana dēla piedzimšanu. Dzīve atjaunoja šo ierakstu, jo Mike/ītis agri aizgāja bojā. Mans tēvs tikai ar lielām grūtībām, tiemot vērā, ka viņa tēvs bija izsūtīts, iekārtojās darbā universitātē, taču tagad tas viss ir beidzies. Beidzies ir arī šīs Bībeles stāsts.

Ar cieņu, Ilze Brants

Es atveru Bībeli. Uz vāka un iekšlapām ir ieraksti par Brantu ģimenes atnākšanu un aiziešanu, kā arī laulībām. Tur, kur agrāk bija ieraksts par Ilzes dēla piedzimšanu un nāvi, ar vecišku roku ir ierakstīta Eduarda Kalnina piedzimšana. Es apmulstu. Nu Kaina stāsts iznirst pavisam jaunās krāsās. Neskatoties uz to, ka Kalniņš ir ļoti izplatīts latviešu uzvārds, ir iespējams, ka Eduards Kalniņš varētu būt Aigara Kalniņa tēvs. Ieraksts Bībelē man atbildi, protams, nedos, jo tā nav nekāda nopietna metrika: nav minēts nedz mātes vārds, nedz uzvārds, tikai gada skaitlis. Salīdzināt to ar citiem datiem ir gandrīz neiespējami. Ilzes vecmamma ir mēģinājusi izrediģēt šo grēku no ģimenes vēstures, taču ar aizlīmēšanu vien ir par maz. Dzīves rediģēšana prasa citas metodes. Pavisam citas metodes.

Es pārdomāju, ko lai ar to dara. Uzrakstītiem vārdiem ir šausmīga īpašība - no tiem ir grūti tikt vaļā. Tāpēc es apbrīnoju rakstniekus, kuri to dara. Tāpat kā gadījumā ar vākiem, es zinu, ka nedrīkstu šo Bībeli paturēt. Es neesmu tās īstais lasītājs, esmu tikai viens no lasītājiem tās garajā lasīšanas rindā.

Paiet vēl divi mēneši, kamēr atbilde atnāk pati -atkal, pateicoties manai puiciskajai ziņkārei. Ruta pēc mana lūguma noskaidro, ka Aigara Kalniņa tēvs tiešām bija Eduards un dzimšanas gads sakrīt ar ierakstu Brantu ģimenes Bībelē. Es aizsūtu šo Bībeli uz Kalniņa izdevniecību bez atpakaļadreses. Bībeliskais Kaina stāsts lai paliek kopā ar Bībeli, kurai es neesmu īstais lasītājs. Iespējams, Kalniņš vai nu pats ir tās īstais lasītājs, vai arī zinās, kurš tas ir. Nosūtījis Bībeli, saspringti gaidu, jo šis ir tas gadījums, kad ir vienkārši jāuzticas dzīvei. Te varētu būt tas mezgla punkts, kur divi atkal kļūst par vienu. Pēc pāris nedēļām atnāk atbilde, pavisam negaidīta. Aigars Kalniņš tiešām izrādās īstais lasītājs - viņu atrod pakārušos izdevniecībā, savā kabinetā, tajā pašā, kur es viņu satiku pirmo reizi. Viņš ir pakāries Lielvārdes jostā. Un es nezinu, vai kosmoss ir atnācis asinīs vai asinis aizgājušas kosmosā, taču cilpa ir savilkušies mezglā un Aigars Kalniņš ir pārvērties par mazu punktiņu Visumā. Ienācis šajā pasaulē caur vārdu, uzziedējis un aizgājis projām, atstājot tikai vārdu.

SATURS

1. nodaļa Robeža

2. nodaļa Ielaušanās

3. nodaļa Dzintars

4. nodaļa Poēts poēta brālis

5. nodaļa Gundega - indīga puķe

6. nodaļa Rakst... nieki

7. nodaļa Iz...devējs

8. nodaļa Bēres

9. nodaļa Bībele

10. nodaļa Romāns

11. nodaļa Raina ciešanas

12. nodaļa Skalošana

13. nodaļa Dienasgrāmata

14. nodaļa Cilpa

15. nodaļa Post seriptum

UDK 821.174-312.4 Er625

Mākslinieks Artūrs Bērziņš

Atbildīgā redaktore Renāte Neimane Literārā redaktore Elīna Kokareviča Korektore Anete Daina Maketētajā Baiba Lūsite-Teikmane

© AS “Lauku Avīze”, izdevums latviešu valodā, 2017 © Franciska Ermlere, teksts, 2017 © Artūrs Bērziņš, mākslinieciskais noformējums, 2017 © Andris Bergmanis, dzeja, AKKA/LAA

ISBN 978-9934-15-317-4

Grāmatas internētā ar piegādi mājās

Izdevējs - izdevniecība “Lauku Avīze”, Dzirnavu ielā 21, Rīgā, LV-1010 Iespiests un iesiets - tipogrāfijā SIA “PNB Print”, Latvijā, www.pnbprint.lv

Content

Ermlere Franciska Manuskripts

1 ROBEŽA

2 IELAUŠANĀS

3 DZINTARS

4 POĒTS POĒTA BRĀLIS

5 GUNDEGA - INDĪGA PUĶE

6 RAKST...NIEKI

7 IZ...DEVĒJS

8 BĒRES

9 BĪBELE

10 ROMĀNS

11 KAINA CIEŠANAS

12 SKALOŠANA

13 DIENASGRĀMATA

14 CILPA

15 POST SCRIPTUM

SATURS