Ermlere Franciska

Meistarstiķis

Franciska Ermlere

Meistarstiķis

Rīgas detektīvs

“Es jūtu, ka pēc šņabja jūs dzērāt portvīnu. Apžēlojaties, vai tad tā drīkst darīt!"

M. Bulgakovs “Meistars un Margarita”

Visas situācijas un personāži ir izdomāti. Jebkāda situāciju vai raksturu sakritība ir uzskatāma par nejaušību.

1 NEPAZĪSTAMAIS

Pavēls aprīļa vakars. Nez no kādām malām un straumēm Rīgā pēc drēgnas, miglainas dienas piepeši ieplūst pavisam silts gaiss. Man pat sagribas atraut vaļā nopogāto vējjakas apkakli. Es stāvu nomaļus no galvenās Rīgas lidostas ēkas, lai redzētu, kā gaisā paceļas lidmašīna, ar kuru Jasmīna kopā ar Georgu, mūsu knapi piecus mēnešus veco dēlu, aizlido pie vecākiem uz Spāniju.

Sākumā man ideja, ka viņi dodas projām, īpaši nepatika, bet, ņemot vērā to, ka Jasmīnas vecāki ļoti vēlējās redzēt mazdēlu, bet paši nevarēja iebraukt Latvijā, Jasmīna pēc katras sarunas ar māti kļuva aizvien bēdīgāka un bēdīgāka. Es pats ierosināju, lai viņi dodas uz Spāniju. Tur vismaz būtu iespēja atsilt dienvidu saulē pēc kārtējās neizdevušās, slapjās Latvijas ziemas. Pats izlēmu palikt Rīgā. Pie vainas bija manas saspīlētās attiecības ar Jasmīnas tēvu, lai neteiktu vairāk. Pēc apprecēšanās es ar viņu tā arī netiku ne reizi aprunājies. Taču tagad, kad noskatījos,

kā lidmašīna atraujas no zemes, bet maņas apliecināja, ka arī te tūlīt paliks siltāks, sirdī iecirtās sāpe. Es paliku viens. Viens milzīgā Visumā. Viens bez Jasmīnas un Georga. Šovakar jāiedzer. Iespējams, pat jāpiedzeras. Galu galā esmu taču ne tikai viens, bet arī... brīvs! Un brīvībā katrs iekožas citādi. Es varu šovakar izdarīt ko tādu, ko parasti neatļaujos. Es šovakar varu darīt, ko vien gribu. Mana fantāzija, līdz šim iekalta mūsu triju varēšanas sliedēs, sāk strauji rosīties. Vientulība ir tikai sākums brīvībai.

Jasmīna taču tā arī teica:

- Atpūties arī tu no mums!

Es sāku apsvērt, vai neatstāt savu jaguāru tepat, lidostas stāvlaukumā, un nevilkt projām ar taksi, kad mani krievu valodā uzrunā vidēja auguma vīrietis apmēram manos gados:

- Aizlaidi sievieti svešumā?

-Tā izskatās? - es viņam negaidot piespēlēju un pārsteidzu pats sevi.

- Vispār - jā! Izskatās, ka pirmo reizi kopš esat pazīstami. Nākamajās reizēs lidmašīnas pacelšanos vairs negaida.

Nenoturos un sāku smieties. Mani šobrīd uzjautrina viss, ieskaitot mana jaunā paziņas ķīļbārdiņa:

- Tu arī? Kādu pavadi?

- Nē, manējā neatbrauca!

Un mēs jau gandrīz esam vienojušies. Ar vīriešiem tā gadās.

- Mums pietrūkst tikai trešā, - svešais lietišķi ierosina, un es sāku fantazēt:

- Та, kurš ari šovakar palicis viens?

Svešais sāk smieties:

- Tas ir viegli! Man Rīgā ir viens draugs, viņš dzīvo pie Lielajiem kapiem. Viņam vakar kaķis pazuda.

- Nebija kastrēts?

Svešais paveras manī ar interesi:

- Aizmirsu pajautāt. Laikam, taču īsti nezinu. Zinu tikai to, ka kaķis bija pilnīgi melns, bez neviena plankumiņa.

Bez liekiem vārdiem mēs sēžamies manā jaguārā, lai dotos pie trešā, kurš dzīvo līdzās Lielajiem kapiem un kuram vakar pazuda melns kaķis. Pēc tam es daudzas reizes domāju, ka tāda iepazīšanās brīvība ir iespējama tikai pārceltuvēs. Un nav nemaz jāpārceļas otrā krastā, var palikt šajā pašā, pietiek, ja aizbrauc citi. Galvenais ir tas, ka tu stāvi upes krastā un viļņi laiž garām un vilina līdzi. Ķīļbārdiņa un melns kaķis mani nepagalam nemulsina. Tur, kur parādās izvēles un brīvības, citādi nemaz nemēdz būt. Viss, ko man šobrīd gribas, -atrauties. Atrauties līdz galam. Un nav runa par to, ka es nemīlētu tos, kuri aizlidoja. Es viņus šobrīd mīlu pat vairāk.

Mans jaunais paziņa ir bez bagāžas un omulīgi iekārtojas mašīnā man blakus:

- Gribas atrauties? Laikam esi ne tikai iemīlējies, bet arī jau precējies?

Paliek nedaudz neomulīgi. Izskatās, ka viņš lasa manas domas. Taču viņš nebūt nedomā mani pārsteigt:

- Es arī precējos, kad man tas šķita svarīgi, bet tagad mani tas vairs neinteresē. Man patīk spēlēt. Un tev? -viņš pievēršas man, tad strauji paliecas uz manu pusi, tik veikli, ka sagriež stūri uz labo pusi, un mēs priekšā braucošo fordu apdzenam pa malējo joslu.

- Vispār pie stūres esmu es! - nobremzēju, jo man sagribas viņu izsēdināt te un tūlīt pat.

- Bet es taču neiebilstu, ka tā ir tava skatuve! - viņš ir bezkaunīgs. - Mani sauc Fenrīrs.

Sapīkstu ne pa jokam. Sākumā neatbildu, tomēr nolemju, ka tas izskatīsies pēc prastas iespītēšanās, un caur zobiem izspiežu:

- Darvas karoti savā brīvības mucā es necietīšu!

Taču Fenrīrs tūlīt iejūtas jaunajā situācijā:

- Viss, sapratu, tā ir tava skatuve. Tu te esi galvenais. Mēs tikai sadalījām teritorijas.

Fenrīrs nebūt nedomā izkāpt, un es apsveru, ka no savas vietas, pat ļoti gribēdams, nevarēšu viņu izgrūst. Man ir jāaptur mašīna, jāizkāpj, jāapiet riņķī, jāatver durvis... Ja viņš ir prasmīgs zēns, es mierīgi varu palikt bez mašīnas, stāvot uz ceļa ar atslēgu rokā. Atzīstu, cik ļoti kļūdījos, sēdinot svešinieku mašīnā, un lēnām atsāku braukt. Līdz nākamajiem notikumiem.

- Saproti, ja tā nebūtu tava mašīna un tu nebūtu pie stūres, tad nebūtu interesanti! Spēlēt savu spēli vienmēr var tikai citas spēles ietvaros. Tu spēlē, ka tu brauc, bet es spēlēju, ka es braucu ar tevi. Taču īstenībā mēs stāvam. Brauc Visums, jo mēs savās domās to esam vēlējušies. Viņš pievelk mums klāt jaunas ielas un pilsētas.

Tas ir kā pielaikot papīra drēbes no papīra darinātām lellēm.

- Īstenībā... - lēnām iesāku, taču Fenrīrs mani pārtrauc:

- Tev gribas to saukt par īstenību? Tikai neizliecies, ka pats nekad nespēlē! Nemaini papīra lellēm papīra drēbes?

- Nē, es nespēlēju!

Fenrīrs uz mani vērīgi paskatās:

- Arī tad, kad nebiji iepazinies ar sievu?

Neatbildu, jo negribu spēlēt viņa spēli. Savējo es vēl

neesmu izdomājis.

- Bet tagad tu taču gribēji paspēlēties? Kad saprati, ka sieva ir prom.Tikai nevajag melot. Viņa arī droši vien domā to pašu - ka viņai gribas atrauties. Jūsu savienība ir spēle, ko jūs spēlējat divatā, un nespējat viens otram atzīties, ka reizēm jums šī spēle ir piegriezusies.

Man gribētos iebilst, taču pārdomāju. Tā būtu liekulība. Pat fiziski jūtu, kā Jasmīna atraujas un kopā ar mazo Georgu aizlido Visumā.

“No mīļotajiem nešķirieties pat uz mirkli...” - tas ir viss, kas muļķīgi joņo caur domām, skrien uz apli, kas pamazām pārvēršas karuselī. “Tu tomēr esi izšķīries!” Mani pārņem izmisums par to, cik viegli viss var notikt. Un tad atkal vieglums, neviltots un bezgalīgs. Es esmu brīvs un nesaistīts.

- Viegli, sasodīti viegli - arī mani tas pārsteidz, -Fenrīrs tikām skaļi turpina domu, taču tā ir pārsteidzoši līdzīga tam, ko jūtu ari es.

“Manipulators!” tā es viņu nosaucu domās, taču tad, kad iebraucam Mēness ielā un Fenrīrs mani palūdz atstāt mašīnu šeit, es to izdaru.

Mēs noliekam mašīnu iepretim Rīgas Debesbraukšanas latviešu pareizticīgo baznīcai. Uz mirkli mani pārņem vēlēšanās mesties iekšā baznīcā pa atvērtajiem vārtiem, taču es to neizdaru. Tikai pārsteidz tas, ka man, mēreni ticīgajam, kurš Dievu atmin tikai tad, kad smeļas mutē, vispār prātā iešāvusies tāda doma.

-Tālāk iesim kājām, taču pirms tam vajag ieiet konditorejā. Domāju, ka Hudings tur gana savu kaķi. Viņš pārdzīvo, - Fenrīrs paskaidro, un, ticiet vai ne, viņam pār vaigu nobirst asara.

2 BOSFORS

Konditoreja ir maza. Tajā ir tikai viens galdiņš. Pie tā sēž ar bārdu noaudzis tēvainis nenosakāmā vecumā un trenē caurspīdīgu šķidrumu. Uzreiz nojaušu, ka šņabi. Viņš šķielē ar abām acīm tik izteiksmīgi, ka es nenoturos. Man izsprūk smiekliņš. Tēvainis, mūs pamanījis, pieceļas pilnā augumā. Viņa augums nesaderas ar konditorejas miniatūro interjeru. It īpaši, ja ņem vērā viņa spalvaino krūtežu, kas spraucas no atpogātā krekla. Viņa bass satricina mazo telpu:

- Fenrīr, kur tu esi mani atvedis, velns parāvis! Man patīk skaistas sievietes un plašums, bet tu mani iedzen šajā kapu stūrī, un viņa slauka manu galdiņu manā klātbūtnē ar netīru lupatu!

Konditorejas pārdevēja, uz kuru zīmējas pēdējais teikums, tikām noslēpjas palīgtelpās. Nav brīnums - izmest ārā trīs tādus vīrišķus kā mēs viņai nav pa spēkam. Bet izsaukt policiju, pirms viņa pati nav pateikusi maģisko vārdu “Ārā!”, pamatojot to ar kādu konkrētu nodarījumu, arī īsti nevar.

- Tas nav nekāds kapu stūris. Es te biju laimīgs! -Fenrīrs ir pavisam mierīgs. - Iepazīsties, tas ir Andrejs. Es tev par viņu stāstīju.

- Hudings, - bārdainis pieceļas, lai paspiestu man roku, - dzejnieks. Rakstu tikai ar zīmuli. Bosfora labākais draugs.-Tad viņš strauji pievēršas pazudušajai pārdevējai:

- Kāpēc tu, kurva, norāvi manu sludinājumu par Bosforu? Es taču no rīta atstāju te sludinājumu, ka pazudis kaķis! Ar visu fotogrāfiju!

Bārdainis atvēzējas, lai ar dūri noslaucītu leti. Fenrīrs viņu aptur:

- Viņš nevar būt aizlaidies tālāk par kapiem. Iesim paši pameklēt.

- Es jau izstaigāju krustu šķērsu! Bosfors ir pazudis!

- Tatad Melnajā jūrā iebraukt nespīd, - es atļaujos būt asprātīgs. Man piepeši gribas izcelties. Man negribas līst pažobelēs, kā to izdarīja konditorejas pārdevēja.Taču Hudinga reakcija ir gluži pretēja.

- Es nevaru rakstīt, ja Bosfors nav man blakus, -milzīgais tēvainis gandrīz raud. - Tev taču arī bez savas sievietes ir slikti?

Aizdomīgi atskatos uz Fenrīru, taču viņš pavisam mierīgi paskaidro:

-Ap solīju atvest viņam kādu, kurš butu tikpat nelaimīgs kā viņš. Bet Bosfors atradīsies!

Tatad esmu noskatīts un atvests. Gluži kā līgava. Nekā nejauša.

Hudings pasniedzas pāri letei un izķeksē no plaukta šņabja pudeli, kuru salej turpat noliktajās tējas krūzēs, ko mēs vienā rāvienā iztukšojām. Sai situācijai tā piestāv. Maksāt par tām mums, protams, prātā neiešaujas. Izejam no konditorejas, un es ar sānu redzi pamanu, ka pārdevēja nobijusies aizslēdz durvis. Mēs ejam pa Mēness ielu līdz pat Pokrova kapu vārtiem. Apstājamies:

- Vienīgā vieta, kur viņš var nolīst tā, lai viņu uzreiz nepamanītu.

Pokrova kapi atveras mums tumšā alejā ar vēl tumšāku baznīcas siluetu galā. Man pārskrien šermuļi. Es allažiņ esmu izvairījies no pastaigām pa kapiem, pat tad, kad to pieprasīja pusaudžu bravūra.

Kad ieejam pa kapu vārtiem, mūs apņem gandrīz nakts tumsa. Izklīstam, jo tā mūsu izredzes atrast Bos-foru pieaug, kaut gan īsti nezinu, kāpēc lai viņš atsauktos man - pilnīgi svešam cilvēkam. Taču kaķa acis tumsā spīdot - tas esot tas, uz ko es varu cerēt.

- Aizej līdz mūķenēm, - Hudings mani izrīko. - Viņas ir sastājušās tur, blakus garīdzniekiem labajā pusē. Es pats iešu uz aktieru galu. Viņš aizvakar iestrēga pie tās Pēterburgas Marijas teātra solistes, bet tu, Fenrīr, aizej līdz tam gaišreģim. Mazums, kas šim prātā iešāvies. Manam Bosforam.

Sāku brist pilnīgi necaurredzamā tumsā, lai satiktos ar mūķenēm, bet varbūt ar Bosforu. Uzgrūžos zemam krustam un nokrītu uz ceļiem pašā dubļu peļķes vidū. Pieturoties pie krusta, uzslienos atpakaļ un sāku saukt

kaki - kss... kss... kss, tā man šķiet drošāk. Dzirdu arī, ka

> ' > 7

Fenrīrs un Hudings sāk skaļi saukt kaķi, tātad ari viņiem nav visai omulīgi.

- Kss! Kss! Kss! - tā mēs tagad sasaucamies. Man jau pagurst mēle, kad kaķa vietā tumsā uzduros mazam, sakumpušam cilvēkam un gandrīz notriecu viņu no kājām. Jāatzīstas, kā ir, - mans reibums ir diezgan pamatīgs. Tomēr, par spīti tam, jūtu, ka esmu kļuvis par daļu no šīs necaurredzamās tumsas. Sāku izšķirt kustības.

Pēkšņi uzzib pensnejs, un pēc tā asajām kustībām nojaušu, ka cilvēciņam mūsu kontakts nemaz nav gājis pie sirds. Viņš paceļ savu nokritušo sakvojāžu. Tad es

viņam uzbrūku:

>

- Mēs meklējam kaķi!

- Gribat teikt, ka esmu līdzīgs kaķim?

- Vispār, jā, - mana bezkaunība aug un pieņemas spēkā, kaut gan vīrelis vairāk izskatās pēc kodes, kuru kāds ir izvēdinājis no kapu skapja. Sajutos kā īsts, bezkaunīgs pirmā kursa students.

- Sakvojāžu parādi! Mums kaķis pazudis!

Vīreļa sašutums kļūst tik koši sarkans, ka to var pamanīt pat tumsā un reibumā, taču arī viņš, gluži kā konditorejas pārdevēja, cenšas izvairīties no sadursmes ar iedzērušiem tipiem. Viņš atver sakvojāžu. No tā izlido žilbinoši balts balodis.

- Efektīgi, - iejuties īstā šova atmosfērā, atļaujos skaļi paskaidrot savas izjūtas, kamēr mans skatiens mēģina tvert balodi. Tajā, jāatzīmē, ir kāda cerības piegarša. Vismaz man - cilvēkam, kuram tumsas pievilcība ir sveša. Kamēr blenžu debesīs, kā balodis aizlido tumsā, vīrelis izgaist. Lai cik es pēc tam skatītos apkārt, vīreļa nav. Viņš varētu būt noslēpies aiz jebkura krūma vai koka, jo tiešām ir pamatīgi tumšs. 1 as manu neomullbu tikai pavairo. Es vairs neesmu ari pārliecināts, ko īsti esmu redzējis - spoku vai tomēr dzīvu cilvēku?

- Skatos, ka tevi arī ir aplaimojis kāds spoks, -tikām aiz muguras jau ir nostājies Hudings un pēc savas pieredzes novērtējis manu stulbo blenšanu tumsā. - Es sākumā nevarēju pierast, taču spoku te ir klājiens - viņi izlien no tumsas, nostrādā kādu triku un tikpat veikli pazūd. Mēs ar Bosforu viņus te satiekam katru vakaru. Visjaukākais ir Elizabetes, karalienes Elizabetes, spoks. Re, te viņa arī ir paglabāta! - viņš pamāj uz marmora kapavietu. - Paskat, kā viņa pati panācās pretī.

Mēģinu tumsā izburtot. Tur tiešām ir rakstīts “Elizabete”! Mani sapurina viegli drebuļi - es taču varētu būt sastapis riktīgu spoku! Drošs paliek nedrošs, aizmiedzu acis, jo man šķiet, ka uz blakus akmens tūlīt izlasīšu uzrakstu “Pensnejs”.

-Kas tad nu, vai gaišreģis tev neatklājas? - Hudings sākumā pievēršas Fenrlram, kurš arī ir izlīdis no tumsas man aiz muguras, tad man. - Vai zini, ka šajos kapos norakts visu laiku slavenākais latvju gaišreģis? - viņš iesmejas. - Kurš nemaz nebija latvietis, bet čigāns.

- Finks, vai? - es izbrīnos, jo, lai arī manas kapu zināšanas ir visai vājas, taču par Eiženu Finku, Latvijas pirmās brīvvalsts odiozāko gaišreģi, tomēr esmu dzirdējis.

Taču Hudings jau pārmeties atpakaļ pie Fenrīra:

- Tu taču vakar naktī ar Egli uz viņa kapu tesies! Gribēji viņu uz tā gaišreģa kapa...? - Hudings ar pirkstiem uztaisa knikšķi. - Laikam bija nodoms mazliet nākotnē ieskatīties?

Fenrīrs tikai papurina galvu, kamēr es domās turpinu šķetināt savu jauno paziņu personības kodus. Ir skaidrs, ka viņi abi ir leiši. Ja par Fenrīru vēl varēja šaubīties, tad Hudingam leitība lec ārā priekšā un pakaļā. Labi atceros leišus no Kipras laikiem. Neskatoties uz ziemeļniecisko izcelsmi, uz izkaušanos viņi bija tikpat nadzīgi kā dienvidnieki. Taču atšķirībā no dienvidniekiem, kuri ātri sāka un ātri beidza, leišiem tas bija iedēstīts dziļāk. Viņu kautiņiem piemita īpašs zvērīgums - sist izvēlēto upuri ilgi. Taču Hudings turpina:

- Tu šoreiz esi pārspējis pats sevi! Iztaisījis no manis prastas mauku mājas turētāju! Tu taču tāpēc mani te atvilki? Lai, piesedzoties ar mani, varētu nocelt Egli Konungam.

Egle, Egle... Nu saprotu, ka runa ir par sievieti. Baļķa dēļ taču viņi tā neņemtos. Leiši sievietes ir atstājuši zemē. Viņi nav nodalījuši viņas no zemes, tikai atļāvuši ar vārdu pakāpties dažas pēdas tuvāk saulei, citai kā puķei, citai kā kokam. Un pieminētā Egle arī laikam ir sieviete, kuru viņi te tagad dala.

Kamēr mēģinu domāt savas reibušās domas, Hudings jau atkal ir pārlēcis uz nākamo tēmu:

- Bosfors ir pazudis, - Hudings konstatē, un tas jau izklausās pēc sprieduma. Viņš apsēžas uz kapa apmales un izvelk no jakas iekškabatas pusizdzertu šņabja pudeli. Iedzer un noliek blakus. Tikai tagad pamanu, ka Hudings ir kreilis.

- Nepiedāvāšu, jo tā ir kandža. Lietuviešu kandža. Mana pēdējā drošā osta. Nu, kad Bosfors ir pazudis, palikusi tikai kandža. Vienīgais kanāls, caur kuru var tikt projām no sitās piedirstās pasaulītes.

Paskatos apkārt - tagad ir pazudis ari Fcnrīrs. Taču Hudingu tas neuztrauc. Viņš sēž uz kapa apmales, uztin un smēķē papirosu. Es stāvu, piespiedies skulptūrai. Jūtu, ka manas kājas ir kļuvušas pavisam mīkstas. Mēģinu saknibināt mobilajā kaut kādu ziņu Jasmīnai, jo ir skaidrs, ka būtu labāk, ja es ar viņu šodien nerunātu. Atliek tikai cerēt, ka arī es šovakar nebūšu viņas uzmanības objekts. Tikām Hudings sāk stāstīt:

- Kad tu raksti savu, tad ir īstais. Tu paņem ciet un dod vaļā. Tas ir tā, kā paņemt jaunavu. Viņa ir tava, pilnīgi tava... Bet, kad tu sāc pārrakstīt svešu, dramatizēt, pielāgot šī brīža situācijai... Tas ir kā drātēt svešu sievu uz viņas mirušā vīra kapa. Īstenībā pat vēl sliktāk. Zini, tie svešie vīri, dritvaikociņ, viņi atriebjas, pat no kapa atriebjas... Vieniem, tiem perversajiem, tiem patīk, ka viņu sievas jāj, jo viņi paši bija prostitūtas. Viņi rakstīja naudas un slavas dēļ, un šajā lietā viņi ir prasti lūriķi. Bet ir citi, tie, kuri ir rakstījuši ar asinīm, viņi... Pēc tam, kad dramatizēju Fenrīram “Meistaru un Margaritu”, man nodega māja. Mistika, bet man nodega māja. Es pēc tam vairs neņēmu rokās nevienu Bulgakova darbu. Principiāli. Vēl pirms tam man nomira tēvs, kad es rakstīju... Ak, es kaut ko rakstīju - es vienmēr rakstu. Taču tas viss ir tikai idejas, gaisa mākonis - tas piepeši sagumst. īstā radīšana ir tad, kad to visu ieliek telpā un laikā. Tad, kad viss apaug ar miesu un ādu, tā ir iestudēšana, kas pārbauda, kas ir īsts un kas tikai mākonis. Kad tu saliec visu telpā un piešķir tam cilvēku sejas - tā jebkuru komēdiju var pārtaisīt par traģēdiju un otrādi... - viņa balsi ieskanas svelošs naids, un acis uzplaiksni īsta guns, tad viņš strauji apraujas un pievēršas man.

- Tu zini, ka tā Bulgakova ragana Margarita bija no Rīgas, nu tā trešā sieva, kura viņam bija no sātana. Viņai te, šitajos kapos, radinieki paglabāti. Nirnbcrgi. Iedomājies, Nirnbergi! Tas Bulgakova romāns arī ir īsts Nirnbergas process. Nirnbergas process tam, kas notika Maskavā trīsdesmitajos gados. Un pie mums, Baltijā, četrdesmitajos, bija divi Volandi. Krieviem viens, vāciešiem otrs, kamēr mums viņi bija abi divi. Mums, kā jau zināms, ar vienu ir par maz, mums visus draņķus vajag pareizināt ar divi. Un tad vēl savas kopijas atliet. Tāda mazu tautu alkatība, - Hudings sāk griezt zobus, tad nomierinās un pamāj ar roku tumsā. - Tie Bulgakova Margaritas radinieki tur tālāk norakti.

Galvā sarosās atmiņas par ļaudīm, kuri mēdz piedzimt Rīgā un tad aizbraukt pasaulē pēc slavas. Ļaudīm, kuru patības aizmetnim vajag slēpni un aizvēju, kamēr viņi norūdās līdz naža cietībai, kuru tad var iecirst pasaules treknajā pīrāgā, lai nogrieztu sev gabalu ar šokolādes puķīti. Atceros par “Meistaru un Margaritu”, romānu, ko izlasīju, guļot karstajā Kipras saulē, pēc tam, kad mācīju nirt vienai krievu aktrisei, kura esot spēlējusi Margaritu teātri. Romāna intonācija, vismaz man tā šķita, diezgan labi saskanēja ar manu Maskavas draugu stihiju - ballēties un jārēties uz visu klapi. I ludings piepeši attopas un atgriež mani atpakaļ kapu tumsā:

- Klau, ar ko tu nodarbojies?

Nedaudz saminstinos, taču izlemju, ka melst būtu muļķīgi.

- Esmu advokāts! - nez kāpēc man gribas smieties.

I Iudinga seja satumst vēl vairāk, viņš ielej rīklē pa

taisno no pudeles pāris malku, ar roku noslauka bārdu.

- Tad jau tu esi tāds pats kretīns kā mēs abi ar Fen-rīru. Nu, protams, - tādi jau tādus atrod! Ēnas darboņi, kas apkalpo sitos ziņkārīgos, kaut gan, - Hudings nikni uzsit ar dūri pa kapa apmali, - es esmu rakstnieks! Dzejnieks! Šito svešu sievu jājēju, teātra tumsas darbinieku no manis iztaisīja Fenrīrs. Fenrīrs ir teātra režisors. Pilnīgs kretīns kā viņi visi, kaut ari nopolsterēts ar visām iespējamām prēmijām un godalgām. Viņš jāja pa slavas saules izgaismotu taku, kamēr man jāsēž blakus tumsā un jābaro viņa zirgs, kurš to vien grib kā dirst. Fenrīrs ēd cilvēkus kā zvērs. Viņš izēd viņus kā olas no čaumalas, pašu saldāko viducīti, lai pēc tam izmestu. Bez žēlastības un iejūtības. Nu viņš arī mani atvelk uz šito pasaules kaktu, iebāž šitajā mājelē tikai tādēļ, lai viņam nebūtu garlaicīgi. Viņš būtībā visu manu lugu jau no galvas zina. Viņš to taisīja Viļņā, bet nē - ietiepās. Redz, es esot viņam vajadzīgs. Un es kā tāds auns arī atbraucu. Un tas, ko es redzu, - viņam šitajos kapos kāds ir vajadzīgs! Viņš cenšas izēst manas iekšas, bet mēs vēl redzēsim, kurš kuru apēdīs. Kamēr viņš skalda visu ap mani, tikām es lienu iekšā viņā. Viņš pa šiem pieciem gadiem, ko es ar viņu strādāju, drīz jau būs noskaldījis man apkārt visus. Man nebūs vairs neviena, izņemot viņu pašu, taču arī es jau esmu aiztaustījies viņam gandrīz līdz pašam serdenim...

- Huding! Beidz muļķoties! - Fcnrīrs piepeši iznirst no tumsas un viņu pārtrauc. Es gandrīz salecos no pārsteiguma. Atklājums, ka Fenrīrs ir teātra režisors, daudz ko izskaidro - abu manu jauno paziņu dīvainos vārdus, savstarpējo pozēšanu, tostarp arī Fenrīra spēju ielīst manās domās, jo mana seja, kad tā runā, runā to, ko tā domā. Un, protams, arī viņa spēju uzrasties tur, kur viņu neviens negaida.Tas arī piederas pie profesijas.

- Ragana Egle, kuru jāj abi Bulgakova “Meistara un Margaritas” iestudētāji! Visas raganas jāj pašas, bet raganu Egli jāj! - Hudings sāk smieties. - Taču man viņu nevajag! Tev, ja godīgi, viņu arī nevajag? - viņš pagriežas pret Fenrīru. - Nevienam nevajag to, ko var dabūt tāpat vien. Kur nav nekādas saķeres, tikai slīdēšana, tur jau nevar neko paņemt. Tur nevar neko izsūkt!

Hudings līgodamies uzslienas kājās un uzsit Fcnrī-ram uz pleca:

- Tev vajag slavu! Slavas apmetni. Strunts par to, ka tam ir svešu asiņu nokrāsota odere. Apmetni, ko uzraut mugurā nisāna mēneša četrpadsmitajā datumā agri no rīta, kad vajadzēs iet tušēt ar Ješua! Tikai viņš ir beigts. Beigts! Redzi, kur viņš ir norakts - pašā centrā. Kapu centrā, katras pilsētas centrā. Katras nedēļas svētdienā tur sapulcējas lišķu bars un līksmo par to, ka ir atradies kāds, kurš ir nomiris viņu dēļ, jo viņi paši nevar pat iepūst trubā, ja tas ir vajadzīgs draugam, -I ludings pamāj ar roku uz baznīcas pusi, kura atrodas kapu centrā. - Vieni spēlējas ar klucīšiem, citi ar mašī-nītēm, bet vēl citi ar lellēm vārdā Ješua! Jēzu pārsauc par Ješua, tad par Ješku... Grib, lai viņiem arī atkristu kaut kas no viņa slavas zelta. Slava ir briesmīga matērija! Vēl briesmīgāka par dimantiem. Tā ir liesma, uz kuru skrien dumji taurcnīši, jo domā, ka tā ir gaisma. Taču tā ir tikai lampa tumsā, kuras ugunij vajag malku. Tāpēc no sākuma vajag ietaisīt un turēt tumsu, citādi neviens uz to lampu neskries. Tāpēc ķinīšos un teātros noslēdz gaismu, uztaisa īstu kurmja alas tumsu! Citādi taurenīšu dzīvība aizies gar degunu, dzīvības malka aizies gar degunu! - Hudings pamet ar roku uz kapu ārmalu. - Un tur guļ tas, kurš mazajiem taurenīšiem pavēra gaismas maliņu un spēlējās ar laiku un telpu, tas gaišreģis! Mēs ar Bosforu viņu pāris reižu redzējām pa kapiem klīstam. Pēc skata ne īsti Caplins, ne īsti Hitlers. Kā viņu sauca?

- Finks, - es iestarpinu un sajutos kā īstens suflieris.

- Finks, - Hudings uzķer un atgriežas atpakaļ pie Fenrīra. - Taču tu negribi viņus tur aizlaist, pie tiem fin-kiem, jo tev pašam to malku, tos taurenīšus vajag vairāk nekā ēst, vai ne? - Hudinga acis iezvērojas, un viņš no visa spēka atgrūž Fenrīru.

Viņi stāv viens otram pretī, un izskatās, ka tūlīt būs zvetiņš. Pagaidām viņi iesāk tikai ar vārdiem un, acīm uzzibsnījot, bliež viens otram kaut ko leitiski. Nu ir pilnīgi skaidrs, ka viņi abi ir leiši. Un nekas nevar būt briesmīgāks par diviem iedzērušiem leišiem, ja nu vienīgi divi piedzērušies... leiši.

Hudings krasi nomaina sižeta līniju, atgriežas pie krievu valodas un, atmetis atpakaļ rokas, sāk dejot:

- Viss, ko mēs varam, - tikai dejot un ķert spogulī saules zaķīšus! - viņš iebada ar pirkstu gaišajā četrstūrī, kas spīd dziļi tumsā, tajā pusē, no kuras mēs pirmīt atnācām. - Ragana Egle, iespraudusi divus pirkstus kontaktdakšā, prot uzšķilt saules zaķīšus arī tad, kad saule jau ir norietējusi.

Viņš saskalina kandžas atliekas pudelē un žēlīgi pastiepj to man, bet pēdējā brīdī apdomājas un izdzer pats. Mans iekšējais ugunsgrēks tā arī paliek neapdzēsts. Hudings noliek tukšo pudeli pie nezināmās Elizabetes kapa. Mans Bosfors atiet vaļā līdz galam, un esmu galīgi apreibis. Prātā kaut kur dziļi, dziļi paliek degot tikai maza mazītiņa iepriekšējās apziņas bāka, draudot jebkurā brīdī nodzist. Noņemos no enkura un aizeju jūriņā - tā es agrāk dēvēju bezfilmu, līdz kurai neesmu aizdzēries pēdējo piecu gadu laikā ne vienu reizi. Kad filma piemontējas atpakaļ, attopos iepretī Fenrīram. Viņš tikām izsmēķē papirosu. Tādu kārtīgu padomju laika papirosu. Brīdi pastāvējuši, dodamies uz alejas pusi. Es paveros atpakaļ kapu dziļumā. Tur ar degošām svecēm ir iezīmēta eja tumsā līdz tam pašam Elizabetes kapam, no kura mēs pirmīt aizgājām. Tas kaut kā aizdomīgi sasaucas ar manas grimstošās apziņas vājo atspīdumu, un mans reibums sašūpojas. Pamanu meitenes baltās kleitās, kuras drūzmējas tumsā.

“Mūķenes!” man caur galvu izšaujas muļķīga doma, un es vēl pamanos sevi uzlielīt. “Sieva aizbraukusi, un jau pirmajā vakarā tu esi piestrēbies kā lops un kapiņos sapņo par meitenēm baltā!”

Laikam lēnām sāku slīdēt uz zemes pusi, jo Fenrīrs satver mani aiz rokas:

- Neskaities! Hudings ir uz goda, viņam tikai šodien tāda diena pagadījusies. Kaķis pazudis. Nu, tu jau saproti.

Es gribētu pajautāt, kur tad Hudings ir šobrīd, bet pamanu, ka viņš ir sastindzis kā statuja alejas malā ar paceltu roku - gluži kā Ļeņina piemineklis manā bērnībā. Tad atceros tipu ar pensneju un gandrīz saprotu. Man kļūst šķērmi jau no domas vien par to, ka man būtu pazudis Džerijs, mūsu labradors.

Džerijs nav nedz nomiris, nedz ko, bet man ir slikti! Viss ir tikai spēle! Tikai spēle! Es pielāgoju sev situācijas, kuras nemaz nav manas situācijas! Un tā ir spēle, kur nekas nav pa īstam. Nekas. Nedz es, nedz situācijas.

Fenrīrs atkal ļoti veikli uztver manas noskaņas maiņas:

- Viņa atgriezīsies! Atgriezīsies!

Es gribētu pajautāt viņam, kas ir tā viņa, taču atmetu ar roku. Tam taču nav nekādas nozīmes. Tāpat kā nav nekādas nozīmes vārdiem. Pamanu, ka pie kapu vārtiem atkal mīcās dīvainais tips ar pensneju. Bet nu esmu gatavs tikties arī ar spokiem un izlemju sākt ar latviešiem tradicionālo:

- Ku-kū...

Fenrīrs pasteidzas ar plaukstu aizklāt man muti un sāk klanīties dīvainajam tipam.

- Labvakar!

Dīvainais tips atmaigst un pastiepj roku Fenrīram, tad pieiet klāt sastingušajam Hudingam un paspiež viņa izstiepto roku. Tad pievēršas man:

- Kas tas par behemotu? Kaut gan es pazīstu - skatītājs! Rupjš, bezkaunīgs un ar acīm.

Es tiešām tikvien spēju kā truli blenzt uz notiekošo, kamēr svešais turpina mani purināt tālāk:

- Taču tā vietā, lai iznomātu savas acis ēnu un gaismas spēļu tranzītam, jums neciešas kļūt par aktieri un jaukt darbību? Kāpēc lai jūs citādi nodarbotos ar baložu atbrīvošanu nakts tumsā?

- Ciest nevaru aktierus! - pasaku to tikai tāpēc, ka man gribas būt opozīcijā.

-Tas, Fenrīr,jau ir tavs teātris.Tev taču patīk spītīgi aktieri? - svešais pārslēdzas uz Fenrīru.

Man gribas būt asprātīgam un pasūtīt visus trīs ellē.

- Ejiet ar savu teātri... - man aptrūkstas šim gadījumam piemērota cenzēta sakāmā.

- Tikai neliela izklaidēšanās pirms miega, - Fenrīrs ir negaidīti pieklājīgs. - Gatavojamies rītdienas izrādei.

- Atveriet savu sakvojāžu! - mana bezkaunība atmostas ar jaunu sparu. Pat vēl vairāk - es izķeru somas izstrādājumu viņam no rokām, atveru vaļā un mēģinu izpurināt tā saturu uz Elizabetes kapa. Taču cerētā baloža vietā izkrīt balta lapa un melna aploksne. Paceļu lapu un mēģinu saprast, kas tad tur īsti ir. Izrādās, tas ir Pokrova kapu plāns ar dažiem iezīmētiem krustiem. Es atkal purinu somu tik ilgi, kamēr pār mani nāk apskaidrība, ka vienīgais, ko es šobrīd tiešām gribu, - katapultēties. Man pat sagribas iesmilkstēties un izsaukt taksi, lai varētu ietikt savā gultā un nekad, nekad vairs...

Kad atgriežos pie samaņas, Hudings ir izņēmis man no rokām balto lapu un izgājis uz ielas pie apgaismes staba, lai to izpētītu. Fenrīrs paņem mani aiz padusēm, un mēs viņam piebiedrojamies.

3 MARGARITA

Izgājuši no kapiem, aizvelkam līdz Franču licejam, kas ar savu padomiskumu bliež tieši pierē un par francūžiem liek domāt tikai marseljēzas un asiņainās Marijas Antuanetes galvas sakarā, taču šobrīd tā ir vienīgā vieta, kur šajā nezināmajā Mēness ielā ir dislocēti soliņi nejauši 21. gadsimtā un taustāmā realitātē atsviestajiem. Tie šajā brīdī mūsu apgurušajām miesām ir īstais balsts. Kapu plāns jau ir atgriezies atpakaļ vīreļa rokās.

- Mans vārds ir Vīlands.

Fenrīrs un Hudings skaļi iesmejas. Tas liek domāt, ka vai nu tipu ar pensneju sauc citādi, vai arī to, ka viņiem šķiet smieklīgi, ka viņš stādās priekšā tieši man. Taču man tas šķiet tikai dabiski, un, atcerējies, ka Vīlands un Volands ir no viena dēmonu eposa, ari stādos priekšā:

- Mesjē Fausts, - ja jau, tad jau. Tas piestāv gan šai velnu blicei, gan tumšajiem Franču liceja logiem.

Vīlandam pat deguns nenotrīs no manas bezkaunības, un var just, ka iepazīšanās ir viņa jājamzirdziņš. Mēs paspiežam viens otram roku. Viņš tūlīt pārņem vakara vadīšanu savās rokās, ja to tā var nosaukt.

- Tātad - kuri trīs no mums ir uzaicinātie? - viņš uzdod jautājumu, kurš tikai Fenrīram šķiet saprotams, jo arī viņš izvelk no kabatas melnu aploksni.

Vīlands mirkli nogaida, taču nedz es, nedz Hudings par trešo nepiesakāmies.

- Tātad turpināsim gaidīt, - Vīlands īsi nosaka un uzpīpē īstus papirosus. - Galu galā, uzaicinājumā nav atrunāts, ka mēs nedrīkstam ierasties ar draugiem un biedriem.

-Tam visam ir kāds sakars ar Bulgakova īsto Margaritu - viņa trešo sievu Jcļenu Sergejevnu, dzimušu Nirn-bcrgu? - Hudings piepeši izrāda zinātkāri. Un izceļ Fenrīram no rokām aploksni, atver to un izņem sadzeltējušu, noplēstu burtnīcas lapu. Viņš lasa, tad sāk skaļi smieties:

- Tad tāpēc tu atvilki mani uz šejieni? Iebāzi šajā mājelē kapu stūrī?

Fenrīru, šķiet, nemaz nemulsina, ka draugs viņu pieķēris melos:

- Bet tev taču vienmēr ir patikuši visādi rēbusi un mīklas! Ja es tev būtu uzreiz parādījis vēstuli, tu taču būtu mani pasūtījis!

- Būtu gan! - Hudinga balsī ieskanas patiess gandarījums.

Nu pieslēdzas arī Vīlands. Viņš appēta vēstuli un pat atļaujas to apošņāt:

- Tas ir viņas rokraksts. Es labi atceros muzeju, kur bija viņas vēstules.

Viņš skaļi izlasa uz Fenrlra lapas uzrakstīto:

“Šo akmeni atrada mana tēvoča kapa racēji. Kapi bija veci, un tā iznāca, ka, rokot jaunas kapavietas, kapu racēji atrada iepriekš apglabātos. Tas bija uzlikts uz pieres kaula tur gulošajam un bija plakans, pilnīgi melns un necaurspīdīgs. Izskatījās, ka tas kaut kad bijis iešūts cepurē, kas bijusi nelaiķim galvā. Man toreiz bija desmit gadi. Kapracis, gribēdams papildu samaksu, to parādīja maniem vecākiem, taču es zinu, ka mana māte lika to ierakt kapā atpakaļ. Bet akmens bija tik īpatnējs, ka mums visiem gribējās uz to paskatīties. Mēs ar māsu aizskrējām uz kapiem, un kapracis mums to parādīja, taču arī viņš baidījās to paturēt. Viņš teica, ka tādas cepures esot valkājuši magi un akmenim varot lūgt vienu vēlēšanos, kas noteikti piepildīšoties. Kad es jautāju, kāpēc viņš negrib palūgt kaut ko pats sev, viņš atbildēja, ka negrib sevi apkraut ar ilgu dzīvošanu, bet vēlmes neesot nekas cits kā atslēga uz nemirstību. Kad esot jādzimst un jādzimst... Es akmeni paturēju rokā. Man tas likās silts, un es to nopirku no viņa par vienu rubli. Taču pēc tēvoča bērēm ieraku to viņa kapu kopiņā, jo mūsu mājā Vīlan-des ielā, tajā istabā, kur es to akmeni sākumā noliku, izcēlās ugunsgrēks.”

- Es zināju, es to zināju, - Vīlands iekliedzas un palecas. Viņu pārņem tik traks prieks, ka viņš sāk košļāt savu papīra lapu, līdz attopas, ka apēd dārgumu. Viņš sāk to aizgūtnēm purināt, ar plaukstām gludināt lapas malas.

- Tas trešais, kurš tika apsolīts uzaicinājumā, nu var nemaz nenākt, jo man viss ir skaidrs. Viss! Tagad tikai vajadzētu atrast īsto vietu, kur viņa ierakuši akmeni. Skaidrs, ka to slaveno meistara cepuri viņa nešuva tikai tādēļ, lai viņam nesaltu pakausis un būtu kronis. Tajā slavenajā meistara cepurē, kuru Jeļena Sergejevna sašuva Bulgakovam, bija ielikts tieši šis akmens - zem burta M. Viņa to noteikti glabāja tik ilgi, kamēr romāns tika publicēts, un tas izskaidro ari to, kāpēc romānu nekon-fiscēja un nemeklēja NKVD. To varēja dabūt gatavu tikai ar mistiku. Bet, kad romāns 1966. gadā parādījās presē, viņa atveda to atpakaļ uz Rīgu, jo akmens bija savu misiju izpildījis.

Mani, atšķirībā no Vīlanda, šādi vēsturiski artefakti neaizrauj:

- Bet kādēļ mums šis akmens būtu vajadzīgs? Та vēlēšanās, ko akmens piepilda, jau noteikti ir izlietota.

Vīlands pirmajā brīdī, manas merkantilitātes uzveikts, samulst, taču tad attopas:

- To droši mums varētu pateikt tas trešais, kurš ari bija uzaicināts!

- Nu tad droši varam pārcelties uz manu māju, jo kapi tagad jau ir slēgti. Randiņš būs jāatliek uz citu dienu, -paziņo Hudings, piecēlies un pakāpies uz soliņa.

Mēs pieceļamies, un es sajūtos pilnīgi skaidrs, kaut arī acīmredzami ievilkts spēlē, kura nav mana. Ejam pa Mēness ielu uz Miera ielas pusi. Tur vismaz ir gaisma. Mierā vienmēr ir gaisma, kamēr mēness griežas un griežas, un... aptumst. Par to es tagad esmu cieši pārliecināts.

l'ur, gaismas pleķī, viņiem garām aizsteidzas mazs, plecīgs vīrs ar baltu bārdu un melnu būti galvā un pazūd mazas mājeles vārtiņos, kuri ved tieši uz tramvaja sliedēm.

Vīlands acīmredzot šo vīriņu pazīst, jo sāk kliegt:

- Konungs! Konungs būs trešais, to taču vajadzēja saprast uzreiz! - viņš metas mājeles virzienā. Mēs arī sākam iet tieši pāri zālienam un gandrīz atduramies kapličas sienā. Manā prātā vēl no iepriekšējās apziņas salīmējas kaut kādas atlūzas, kas atgādina, ka aiz Pokrova kapiem taču sākas luterāņu kapu atliekas. Mēs apejam kapličai apkārt - gaisma izzīmējas regulārā taisnstūrī, kurā no mājeles pagalma tumsas iznirst slaiks sievietes stāvs. Nākot tuvāk, viņas siluets izzīmējas cietām un asām kontūrām. To uz brīdi aizsedz Mežaparka virzienā lēnām slīdošais zemās grīdas tramvajs. Sieviete atkal top redzama - viņai ir rudi, kupli mati, kuri uz viņas gandrīz melnās kleitas izskatās kā kažoka apkakle. Viņa pamāj mums ar roku, un viņas ēna izplūst. Sieviete sāk mums tuvoties. Viņas tēla un kustību teatrālisms mani uz brīdi paņem savā varā, taču tad es pamanu, ka pa otru ielas pusi no Mežaparka puses tuvojas retro tramvajiņš.

“Tātad šodien ir brīvdiena!” - tā ir vienīgā doma, kuru es spēju šobrīd salīmēt, un tikai tad saprotu, ka sieviete tūlīt ies pāri sliedēm, pa kurām dimdēdams brauc pagājušā gadsimta dzelzs transporta izstrādājums. Es sāku māt ar rokām kā neprātīgs. Dzirdu arī, kā kliedz Eenrīrs un Hudings:

- Egle! Egle!

Tātad tā ir viņa - abu leišu kuiļu strīdus ābols, un tiešām - viņas matu ugunīgā krāsa vienlaikus vedina uz domām gan par Ziemassvētku dāvanām, gan aizliegto, indīgo paradīzes augli.

Гаси viņa mūs neredz, jo mēs esam tumsā, un dīvainā kārtā viņa mūs arī nedzird. Gaisma ieduras man acīs, un vienīgais, ko es spēju sadzirdēt šajā piepeši apklusušajā murgā, ir dzelzs riteņu čīkstēšana, čirkstoņa un tramvaja vadītāja kliedziens.

Kad mēs aizelsušies tiekam līdz sliedēm, sieviete, izārdīta pa gabaliem, guļ asiņainā murskulī. Viņas rudie mati ir tikai lupatā samīcīta ruda parūka. Viņai pašai ir īss, melns ezītis. Tramvaja vadītājs stāv blakus, noņēmis formas cepuri, un slauka sviedrus. Viņa poza ir pilnīgi bezpalīdzīga. Viņš skatās uz to, kas palicis pāri no sievietes, noliecas, aptausta viņu un īstā Toma neticībā nolaiza pirkstus, uz kuriem ir asinis, it kā lai vēlreiz pārliecinātos par notikušā realitāti. Tad spēji iegaudojas īstā vilka kaucienā, iekāpj atpakaļ vagonā, uzliek galvā cepuri un, apķēris galvu, sāk raudāt.

Būt par nāves eņģeli nav nekāda izprieca. Taču, izvēloties dzelzs zirgus, kuri triecas pa tādām pašām cietām dzelzs sliedēm, ir jāpieņem, ka te nav un nevar būt nekā personiska.

Es paskatos - viena sievietes roka mētājas blakus sliedēm vairāk uz mājas pusi. Hudings noslīgst blakus miesas recekļa kuplākajai daļai un sāk raudāt kā sieviete, ar plaukstām aizsedzis seju. Fenrīram sāk raustīties labā acs, bezkaislīgs šķiet tikai Vīlands. Vēlreiz paskatos uz

notriekto sievieti, un mani atkal pārņem pilnīga neda-biskuma sajūta. Es paskatos uz nogriezto roku. Man sagribas to satvert, lai pārliecinātos, ka viss, kas notiek, ir īstenība.

“Kreisā roka!”Es noliecos, lai to paceltu, taču atsprāgstu atpakaļ.Tajā sažņaugta melna aploksne.Trešā vēstule. Kad paskatos uz atvērtajiem mājas vārtiem, pa kuriem viņa pirms brīža iznāca, pamanu, ka uz vārtu balsta sēž melns kaķis. Viņa acis spīd tumsā kā bākas un izskatās biedējošas. Atrast melnu kaķi tumsā ir neiespējami, ja viņš pats negrib atrasties. Paeju viņam tuvāk, jo man sasodīti gribas ieskatīties viņa zaļajās acīs. Iestājos vārtos. Pastiepju roku un piepeši iecērtos ar pieri cietā akmenī, manas kājas sametas. Jūtu, kā gāžos. Mēģinu tverties ar rokām, taču nekas nenotur, un es iekrītu melnā tumsas caurumā. Melnā šaurumā, kurš kā Bosfors atdala Eiropu no Āzijas, šaurumā, kur ķermenis kļūst par trauslu tiltu starp samaņu un bezsamaņu.

Ir pagājušas tikai piecas stundas, taču tās kā Bosfors mani ir atrāvušas no cienījamas advokāta prakses turētāja un laimīga ģimenes tēva statusa. Priekšā ir tikai neatpazīstama Āzija. Pokrova kapi. Un Egles roka ar saujā sažņaugtu vēstuli kā bāka izstaro manā tumsā apziņas atspīduma impulsus.

4 PAĢIRAS

Tāda sajūta, it kā Džerijs, mūsu labradors, laizītu man vaigu. Es noglaudu viņam galvu un tikai tad atveru acis. Man virs galvas ir mūsu Mežaparka mājas guļamistabas griesti. Noskurinos, pasniedzos ar roku pēc Jas-mīnas, taču uztaustu tukšumu. Strauji apmetos riņķi. Jasmlnas tiešām nav. Ari Georga gultiņa viņas pusē ir rūpīgi novākta.Tad es atceros, ka viņi ir aizbraukuši.Tad es atceros Pokrova kapus:

- Sasodīti murgi! Murgi, kurus domādams neizdomāsi!

Pagriežos un saprotu, ka man sāp galva. Sataustu pierē milzīgu punu, un tāds pats atrodas ari pakausi. Tātad tomēr tie nav murgi. Mēģinu salīmēt vakardienas filmu, taču, lai kuru epizodi restaurētu, visas sākas un beidzas ar tramvaja nogrieztu sievietes roku, kurā sažņaugta melna aploksne, bet visi dzirdētie sieviešu vārdi salīmējas vienā - Margarita.

Man gribas tikt no tā visa vaļā. Izkāpju no gultas un paskatos pa logu. Pagalmā stāv jaguārs, un mani pārņem nepatīkama kņudoņa. Vai tiešām es būtu tādā nemaņā braucis pie stūres? Atrauju vaļā logu un saprotu, ka ir vēla pēcpusdiena. Vēl precīzāk - ir vakars. Tiešām izskatās pēc kārtīga plosta, kādus man agrāk patika atlaist. Jaguārs izskatās neapskādēts, un tas vien manī raisa prieku. Tātad vismaz avārijā es nebūšu iejaukts. Laimīgs iekrītu atpakaļ gultā un aizveru acis.

Kad es tās atkal atveru, mūsu guļamistabas durvīs stāv ome Liliāna ar marinētu gurķu burku rokās. Šādas kaķa cienīgas izdarības omei Liliānai novēroju pirmoreiz, un man aizsitas elpa. Tātad kaut kas tomēr ir atgadījies. Viņa pienāk man klāt, pastiepj burku, es to satveru un vienā rāvienā izdzeru visu marinādi. Ome Liliāna apsēžas uz gultas malas un izvelk no burkas vienu gurķi, lai to apēstu, taču tad apdomājas un pastiepj to man. Es aizgriežos, jo man pat nav spēka kaut ko atbildēt.

- Es Jasmīnai pateicu, ka tu vakar lidostā pazaudēji telefonu, - viņa pastiepj manu mobilo, - jo viņa man galīgi pārbijusies zvanīja un prasīja, kādu Bosforu tu meklējot.

Tagad atceros, ka mēģināju aizsūtīt Jasmīnai īsziņu, atceros kapakmens graudainumu. Kas mani rāva aiz rokas informēt Jasmīnu? Taču ome Liliāna turpina:

- Es pateicu, ka tu esi lidostā, meklē telefonu. Pateicu, ka laikam puikas lidostā atraduši un sablēņo-jušies, aizsūtot visiem adresātiem, mani ieskaitot, tādu muļķīgu īsziņu.

Ome Liliāna ir atšaudījusies manā vietā kā pratusi. Viņa manis dēļ savā vecumā ir melojusi, un es saprotu, ka man nāksies runāt. Pieslienos pussēdus un ari paņemu gurķi;

- Es vakar vakarā biju Pokrova kapos. Un redzēju, kā tramvajs sagrieza sievieti.

Omi Liliānu mani jaunumi nepārsteidz. Mēs klusēdami sākam grauzt gurķus. Es saprotu, ka viņa man netic. Pilnīgi un nemaz. Nevienam vārdam. Ne par kapiem, ne par tramvaju. Es viņas acis esmu atgriezies bērnībā, kad viņa tieši tāpat mierīgi noklausījās visus manus dēku stāstus, kad taisnojos par nosebotām stundām. Un vistrakākais ir tas, ka ari es pats sev neticu. Mēs draudzīgi izēdam gurķu burku. Tad ome Liliāna pieceļas, paņem tukšo burku un dod vērtīgu padomu, kuru zina visi, bet īsteno tikai nedzērāji:

- Nedrīkst tak alkoholu tā jaukt! Bet malacis, ka atlaidi mājās kā lords ar divām mašīnām, ka pats nesēdies šitādā skatā pie stūres.

Sasprindzinājums izšķīst, un es gandrīz iemurrājos aiz labsajūtas. Viss ir beidzies labi. Pamazām nomierinos. Pilnai sirdsapziņas nomierināšanai ieeju internētā, lai izlasītu svaigākās ziņas. Tur tiešām nav neviena satiksmes negadījuma ar tramvaja iesaisti. Nav pat ar vilciena iesaisti. Teātra festivāls gan ir pieminēts, taču to atklāj tikai rītvakar. Galu galā, punos mēdz iedzīvoties, ari vienkārši nokrītot uz ielas, lai gan mani divi puni drīzāk liek domāt, ka mana galva ir kalpojusi par futbolbumbu.

Aizveru datoru un bridi guļu gultā, blenzdams griestos. Atkal domās sāk griezties muļķīgais “No mīļotajiem nešķiraties”. Es iekožos spilvenā, un mani pārņem trulums. īsts paģiru trulums, kad var skatīties vecas filmas, laiku pa laikam atslēdzoties.

Taču mana laiskošanās strauji apraujas, jo sadzirdu, kā lejā nodzied durvju zvans. Kāds ir atnācis. Paskatos pa logu uz ielas pusi. Tur stāv Salēviča mašīna. Un tas jau izskatās nopietni.

Pēc desmit minūtēm es jau sēžu virtuvē ar mitriem, pieglaustiem matiem. Salēvičs vērtējoši paskatās uz mani:

— Grimētājs no tevis švaks.

Iesmējos. Jūtos brīvs, jo man vairs nav jācenšas izlikties par to, kas īstenībā nemaz neesmu. Brīvība būt pašam.

Salēvičs sāk bez gariem ievadiem.

- Man šodien zvanīja viens mans Lietuvas kolēģa. Viņa kliente šonakt gājusi bojā Rīgā, un viņš mani lūdz noskaidrot nāves apstākļus. It kā satiksmes negadījums. Bet, kad jauna sieviete, kura pirms daž.iem mēnešiem ir kļuvusi par liela īpašuma vienīgo mantinieci, aiziet bojā, visu tomēr vajagot rūpīgi pārbaudīt. It īpaši tāpēc, ka pagaidām nav īsti skaidrs, kurš varētu būt viņas mantinieks. Tādām jaunām sievietēm patīk slepeni apprecēties, un tad tik gaidi brīnumus! Pēdējā laikā viņai esot bijis sakars ar vīrieti, kuram Lietuvā esot visai nejauka slava. Kaut kāds teātra režisors, kurš šobrīd arī uzturas Rīgā, - Salēvičs runā lēni, uzsverot katru vārdu.

Man pakrūtē nepatīkami iekņudas.Tik nepatīkami, ka vajag piecelties un aiziet līdz letei, lai ielietu vēl kafiju.

Salēvičs turpina:

- Es pazinu viņas tēvu un piekritu noskaidrot, kas un kā. Sievieti sauca Egle, un viņai bija piešķirta loma tā režisora izrādē. Viņu šonakt notrieca tramvajs, un viņai blakus policija esot atradusi kaut kādu tipu, kurš esot bijis galīgi pillā. Tramvaja vadītājs šoka stāvoklī ievietots psihiatriskajā slimnīcā. Man tūlīt paziņos viņas pavadoņa koordinātes. Un es gribētu tev piedāvāt izpētīt šo lietu.

Salēvičam iezvanās mobilais. Viņš klausās,sāk rakstīt uz papīra lapiņas vārdu un uzvārdu, tad pārtrauc rakstīt un pastiepj uzrakstīto man. “Andrejs Vanags.”

Un nu es smejos pilnā balsī...

Kad rimstos, man nekas cits neatliek, kā tikai apstiprināt:

- Es tur biju.

Iestājas gara pauze. Salēvičs to pārtrauc:

- Tagad mums nav izvēles. Ja tu negribi sēdēt uz apsūdzēto sola, mums nāksies noskaidrot, kas īsti notika.

Mēs sēžam trijatā izmeklētāja kabinetā. Viņš, brīžam pašķielēdams uz manu punu, īsumā izklāsta lietas būtību:

- Pulksten 22.30 garāmbraucoša mašīna apstājusies un viņi izsaukuši policiju. Viņi pamanījuši, ka tramvajs notriecis cilvēku. Pienākuši klāt un atraduši mirušu sievieti ar nogrieztu roku, tramvaja vadītāju šoka stāvoklī un jūs, - pēc nelielas pauzes viņš turpina, - pilnīgā alkohola reibumā. Jūs esot turējis klēpī melnu persiešu kaķi. Tramvajs bijis tukšs, jo braucis uz depo. Notikuma liecinieku neesot.

- Kaķis bija kastrēts, - nezin kāpēc skaļi pasaku, un man paliek neomulīgi.

- Bet pārējie? - tad iesaucos. - Kur bija pārējie?

Izmeklētājs parausta plecus:

-Tramvaja vadītāju aizveda uz psihiatrisko slimnīcu. Jūs sēžat šeit; kaķis, jādomā, klīst savā vaļā. Vai tur bija vēl kādi citi?

Viņš ir gatavs pierakstīt un izvelk tīru pratināšanas veidlapu. Šajā brīdī saprotu, ka, ja sākšu stāstīt par Vīlandu, Fenrīru un Hudingu, un par Meistara cepurīti, es nez vai piebiedrošos kaķim, kurš staigā savā nodabā. Mani aiztransportēs uz psihiatrisko slimnīcu izklaidēt nelaimīgo tramvaja vadītāju. Un es nolemju rīkoties citādi:

- Vai es varētu izlasīt notikuma vietas apskates protokolu?

Kamēr uzmanīgi lasu, Salēvičs, īstens advokāts būdams, jau bīda izmeklētāju mums vajadzīgajā virzienā -ka neviens nav redzējis mani blakus Eglei viņas notriekšanas brīdī.

Un tiešām - neviens no nopratinātajiem nav redzējis mani tuvojoties notikuma vietai no Pokrova kapu puses.

- Kas tur īsti bija ar to kastrāciju? — izskatās, ka tas ir vienīgais, kas ieķēries Salēvičam atmiņā no visas sarunas ar izmeklētāju un turpina nodarbināt viņa prātu.

- Es tā ari aizmirsu Hudingam pajautāt, kāpēc kaķis aizlaidās.

“Labākais, ko tu vari iemācīties darīt, ir sadzīvot ar savu likteni.

Tev ir bijis pārāk daudz darīšanu ar suņiem, nevis kaķiem. Kaķiem ir cita daba. Tos nevar līdz galam pieradināt. Kaķa daba ir stiprāka par to, ko mēs varētu līdz galam izskaidrot ar savu prātiņu. Kaķa daba ir tuvāka tam, ko mēs saucam par likteni. Izskatās, ka tas ir tavs liktenis - nokļūt nozieguma vietā un gandrīz nozieguma laikā, un to nav iespējams nedz izkastrēt, nedz samanīt. Liktenis staigā kā kaķis savā nodabā, taču tu no tā netiksi vaļā. Pat ja tev kādā brīdī šķitīs, ka tumšā istabā neviena nav, tajā būs melns kaķis. Tavs liktenis.”

Salēvičs aizbrauc, un es lēnītēm slāju, īsti nesaprazdams, ko lai sadara ar melno kaķi tumšā istabā. Manā dulnajā galvā melnais kaķis pārtop melnā aploksnē, un tas ir vienīgais, par ko esmu pārliecināts - melnā aploksne tiešām bija un kāds no trijotnes to ir pievācis.

Man vajag kaut kur pieturēties, un es nolemju aizbraukt pie Aleksandra, sava drauga - tēlnieka.

Aleksandrs ir tik aizņemts, ka pat īsti neatbild, tikai kaut ko noņurd zem deguna un turpina skicēt tik sparīgi, ka zīmuļa švīkāšana sāk izklausīties pēc zāģa ripas džinkstēšanas. Taču es no tā neko daudz neiztaisu, uzvāru sev tēju un, apsēdies pie galda, sāku skaļi stāstīt nakts piedzīvojumus. Kad pabeidzu izklāstu, pāreju pie sīka detaļu raksturojuma, un šajā brīdī Aleksandrs beidzot vairs neiztur. Viņš strauji apcērtas un paceļ virs galvas rokas:

- Laipni lūgts teātra pasaulē!

Ieturējis pauzi, viņš pavisam mierīgi turpina:

- “Meistars un Margarita”, protams, ir romāns, kam tāds noziegumu vētrasputns kā tu garām paiet nevarēja. Tavai zināšanai - tas ir darbs, kuru daži režisori atsakās iestudēt nedomājot, un daži mietpilsoņi tādu grāmatu nekad neienesīs mājās.

- Tas izklausās pēc omes Liliānas māņticības.

Ko tādu es no Aleksandra netiku gaidījis. Grasos doties projām, pat sāku pogāt ciet jaku, kad Aleksandrs gandrīz iekliedzas:

-Taču šis gadījums ir kaut kas pilnīgi jauns! Tā pasaciņa par Meistara cepurīti. Tādu dzirdu pirmo reizi.

- Un kas tad tur tik sevišķs?

Aleksandru ir pārņēmis nemiers.

- Izcili! Izcili! Ja tā to var nosaukt. Šajā cepurītē ir visa romāna esence. Tas, kas to ir izdomājis, tiešām ir iebraucis melnās maģijas jūrā. To, ka Jcļena Sergejevna Bulgakova ir no Rīgas, es pat tā kā tiku dzirdējis. Es restaurēju vāzi tai mājā, kurā viņa esot dzīvojusi. Vīlandes ielā, starp citu,-Aleksandrs iesmejas.- Viedi,viedi! Apaļš,plakans akmens ar cauru vidu - tas jau velk uz īstu podnieka ripu, un tas tiešām ir liels meistara rīks un caurums lielajai asij. Tas ir kaut kas! Taču atdot to sievietei, lai viņa ieceltu meistara kārtā, tas nu ir par traku! Tādu ģeķību, ka sieviete iecels kādu meistaros, varēja izdomāt tikai tumsas valdnieks, tas pats, kuram patīk tumšas kastītes, kurās rāda tejāteri.

- Bet kāpēc tu domā, ka tā ir tikai pasaciņa? - manos

nakts murgos tas bija vienīgais reālais pierādījums, es pat to aptaustīju. Ne jau cepurīti, protams, bet vēstules.

- Vai tu vēl vari atteikties no šīs lietas izmeklēšanas? Es tev to ļoti ieteiktu, - Aleksandrs ir ļoti nopietns.

Es atceros Salēviča tekstu: “Ja tu negribi sēdēt uz apsūdzēto sola.

- Nē, es nevaru atteikties, - es gribētu sākt garu skaidrošanos, taču Aleksandram ir sava loģika:

-Tevi jau ir paņēmuši ciet, skaidrs. Viņi nemēdz to atlikt.

Kādi viņi? Mani sāk kaitināt Aleksandra viszinība.

Aleksandrs izņem no pastkastes glancētu žurnālu un, to atšķīris, pastiepj man.

- Šie ir tie?

Es paskatos un apstulbstu - man pretī lūkojas vakardienas kodei līdzīgais vīrelis. Fotogrāfijā viņš ir vēl vairāk līdzīgs kodei, taču nu viņam uz deguna ir uzkabinātas melnas, apaļas runča Bazilio brillītes. Viņš ir Baltijas Teātra festivāla žūrijas priekšsēdētājs, bet tie divi tiešām ir leiši, kuri atveduši uz festivālu “Meistara un Margaritas” iestudējumu. Šis festivāls ir veltīts Meistaram. Kādam - tas nav atšifrēts.

- Pat nezinu, kā tev palīdzēt, - Aleksandrs ķeras pie pārbaudīta līdzekļa - zaļās tējas. Tad viņš piezvana paziņai - aktrisei Ivetai Rainerei. Saruna beidzas ar to, ka man tiek sadabūts ielūgums uz festivāla atklāšanu.

- Tas pagaidām ir viss. Laipni lūgts ellē!

Kad izeju no darbnīcas svaigā gaisā, mani atkal sāk šķebināt un es neesmu īsti pārliecināts, ka manas paģiras

ir skaidrākas par manu reibumu. Man tāpat kā vakar sagriežas galva un ir jāapsēžas. Notrīc telefons. Jasmīna sūta īsziņas, taču starp mums jau ir gaismas gadi. Es vēl nedaudz piepūlos, pieceļos un atgriežos Aleksandra darbnīcā, kur viņš sēž kā nekustīga statuja.

- Bet no kurienes tev tādas drošas ziņas par Meistaru un viņa ēnām?

- Mana sieva bija aktrise.

- Aktrise? - tagad ir mana kārta brīnīties. - Viņa taču bija gleznotāja.

-Та bija tikai viena no viņas lomām. Cilvēku lomas ir tikai ēnas, un visšaušalīgākais ir tad, kad nevis tu veido ēnu, bet ēna sāk veidot tevi. Kad Saules meitas sāk dejot ar Mēness dēliem vai otrādi, tad dienas sajūk ar naktīm, un tā ir elle. Kad nekas nav īsts, bet viss ir tikai spēle, un nu saspēlējusies viņa sēž traķenē, jo tur beigās nokļūst visi īsti spēlmaņi.

No Aleksandra es izeju pavisam sareibis. Kādu brīdi klaiņoju pa pilsētu, līdz attopos pie bibliotēkas durvīm, kur izlūdzos darbiniecei grāmatas “Meistars un Margarita” eksemplāru, un dodos uz Mežaparku. Mežaparkā mani gaida pārsteigums - uz mana jaguāra motora pārsega, mūsu labradora Džcrija apsargāts, guļ melns persiešu kaķis. Kaķa acu zaļajā gaismā es saredzu nelāgu caurlaidi uz pasauli, uz kuru jau ir aizceļojis tramvaja vadītājs un Aleksandra sieva. Par laimi, no mājas iznāk ome Liliāna un atgriež mani īstenībā:

- Šodien pieklīda. Tas uz laimi.

Un vakars plūst ierastās sliedēs. Es noēdu omes Liliānas sagatavoto vistas fileju un ar jauniegūto grāmatu padusē dodos uz guļamistabu otrajā stāvā, lai nodotos lasīšanai. īsti neatceros, kurā vietā es piemigu, taču mani uzmodina Jasmīnas zvans. Es cenšos uzmanīgi klausīties, ko viņa stāsta par saviem piedzīvojumiem Spānijā, pat kaut ko pajautāju, līdz mans skatiens atduras pret mūsu guļamistabas palodzi. Uz tās guļ neviens cits kā melnais kaķis. Caur nakts tumsu līdz manām ausīm atplūst tramvaja riteņu dārdēšana.

“Atkal palaiduši vecos dzelzs zirgus,” izskrien cauri manai uzpampušajai galvai, taču šis Bosfors, par laimi, ar tramvaju nebrauc. Laikam tā izskatās evolūcija.

5 STRUPCEĻŠ

Kad pamostos, guļamistabā esmu viens.

Nokāpju lejā, kur mani ar brokastīm jau gaida ome Liliāna. Viņas lūpas ir sakniebtas tik cieši, ka atgādina šauru stīdziņu. Kafijas krūzi man priekšā viņa noliek kā nomezdama. Liliānas noskaņojums mani neskar.

- Kur ir kaķis? - tas ir mans pirmais jautājums šorīt, kuru ir grūti nosaukt par labu.

Ome Liliāna ir nesatricināma.

- Aizgāja. Kā atnāca, tā arī aizgāja, - viņa noteic, pagriezdamās pret izlietni.

Tālāk neturpinu. Acīmredzot tas, ko Salēvičs vakar nosauca par likteni, bet ome Liliāna par laimi, nav prognozējams un nepakļaujas mūsu vēlmēm. Palūkojos pēc labradora, taču arī Džerijs šorīt izliekas par klusētāju un nedaudz vainīgi paluncina asti, kā atvainodamies par neuzticamību.

Izeju ārā, lai izvēdinātu jaguāru. Esmu nolēmis apciemot tramvaja vadītāju, kurš vienīgais varētu skaidri izstāstīt, kas īsti notika vakardienas traģiskajā groteskā pie Pokrova kapiem. Uz sēdekļa ir melnu spalvu kušķis. Tas mani iepriecina, jo vismaz viena lieta kļūst skaidra, loģiska un nepārprotama - melno kaķi mājās atvedis esmu es pats.

Psihiatriskā slimnīca ar bāli dzeltenām, nolupušām sienām atgādina sapņu un cerību kapu, tomēr eju vien iekšā. Kad mani ieved pie nelaimīgā tramvaja vadītāja, viņš sēž uz gultas malas, šūpodams kājas kādā viņam vien saprotamā, stingi noteiktā ritmā. Vīrs paceļ acis, ierauga mani un negaidīti smalkā balsī sāk saukt - “Kis, kis, kis!” Es viņa apziņā esmu cieši saplūdis ar melno kaķi.

- Labdien, mani sauc Andrejs, - saku un sāku taujāt, vai kāds nestāvēja bojāgājušajai aiz muguras.

- Varbūt jūs redzējāt, vai kāds viņu pagrūda? - prasu. Vīrieša skatiens kļūst galīgi neprātīgs. Viņš nervozi žņaudza pirkstus, bet kājas šūpojas vēl trakākā ritmā. Ieskrien medmāsa un grūšus izgrūž mani laukā. Esmu sarūgtināts. Vienīgais liecinieks, kurš varētu pamatot, ka nelaimes brīdī es Eglei nebiju pat tuvumā, nekam neder. Cerības jau tā vārais diegs ir pārtrūcis.

Saule iespīd acīs, liekot samiegties un apliecinot, ka strauji tuvojas pavasaris. Man šeit vairs nav, ko darīt, taču, kādas iekšējas, pašam grūti izprotamas ziņkāres mudināts, vēl aizeju līdz reģistratūrai, lai noskaidrotu, vai Aleksandra sieva tiešām atrodas šeit. Kad nosaucu uzvārdu, teju fiziski sajūtu pēkšņi iestājušos klusumu. Tas ir tik biezs, ka šķiet gandrīz vai sataustāms. Tad atveras reģistratūras durvis un laukā izbirst vairākas darbinieces. Sievietes skatās uz mani, un viņu acīs ir skaidri redzams nosodījums. Tas, ka es arvien biežāk, pašam negribot, kļūstu par apskates objektu, mani neiepriecina, taču man neatliek nekas cits kā pieņemt jaunos spēles noteikumus.

- Viņa jūs sen jau gaida, - reģistratūras māsa noteic, kā skaldīt noskaldīdama katru vārdu.

- Mani?

- Jūs, - viņa apstiprina. - Nevar atpirkties tikai ar naudu. Ja viņai būtu kāds tuvs cilvēks līdzās, varbūt viņa nebūtu tik ļoti ieslīgusi savās fantāzijās.

Māsas skatiens ir tik pārmetošs, ka es saprotu - viņa vaino mani.

- Viņa ir slēgtajā nodaļā, un jums viņas apmeklējums jāsaskaņo ar ārstējošo ārstu. Varat atnākt rīt.

Sieviete apklust un nogaidoši veras manī, bet vienīgais, ko es spēju, ir knibināt jakas rāvējslēdzēju. Jau tā biezais klusums mums apkārt pielīst ar smagumu.

Reģistratūras māsa neiztur pirmā.

-Jūs rīt atnāksiet? - viņa prasa.

- Nē, - es izeju pavasara saulē.

Tāda sajūta, it kā es būtu ielīdis svešā pagultē, kur stāv neiznests naktspods. Taču šobrīd man pietiek pašam savu podu, pareizāk sakot, tā poda, kurš tika ievārīts vakar Pokrova kapos. Un nu man ir jāatrod tas, kurš zem šī poda pakūra uguni, kurš tagad draud aprīt mani pašu. Man jānoskaidro, kuram Egles nāve bija izdevīga. Tam, ka tas bija nelaimes gadījums, es neticu.

Salēviča birojā mani jau gaida Ruta. Viņa ir sazinājusies ar kādu Salēviča paziņu no Lietuvas un iegūto informāciju rūpīgi sarakstījusi uz lapas.

- Es drīz varēšu ierīkot tev atsevišķu kartotēku, -viņa saka. - Šī Egle nemaz nebija tik vienkārša, kā varētu šķist.

Paņemu Rutas aprakstīto lapu, un negaidītās ziņas mani ierauj kā virpulī. Izrādās, Egles tēvs meitai mantojumā bija atstājis lielu māju Vilnas centrā, vairāk nekā pieklājīgus naudas līdzekļus bankā un kapitāldaļas vairākos uzņēmumos. Pēc Egles nāves kā tuvākā un,jāsaka, arī vienīgā radiniece visu mantos viņas māte. Mantojums ir patiešām iespaidīgs, taču vai tas ir pietiekams iemesls, lai māte nogalinātu pašas bērnu? Man tas šķiet maz ticami. Pētu tālāk, un izrādās - arī Egles māte bijusi aktrise.

“Tatad Egle gājusi mātes pēdās,” nodomāju.

Egles mātes kandidatūra slepkavas lomai būs jāpapēta sīkāk. Cik varu spriest, nekāda lielā veiksme viņu uz skatuves dēļiem nav gaidījusi un labākā likteņa piespēlētā loma bijušas laulības ar Egles tēvu - bagātu biznesmeni. Arī tas man nav pilnībā skaidrs. No Rutas savāktajām ziņām redzams, ka viņi nav šķīrušies, taču mantojumu tēvs izvēlējies atstāt meitai. Kāpēc? Cilvēki nemēdz bez kāda iemesla testamentā apiet vīru vai sievu. Tas ir pietiekams iemesls, lai Egles vecāku ģimenes dzīvi papētītu detalizētāk. Lasu tālāk - Egles māte trīs reizes mēģinājusi izdarīt pašnāvību.Tātad viņai ir problēmas ar psihi. Varbūt te slēpjas iemesls, kādēļ tēvs visu novēlēja Eglei?

- Vai Eglei ir brāļi vai māsas? - prasu, bet Ruta tikai papurina galvu. Cik viņai esot zināms, tādu nav.

- Tu taču saproti, ka mantinieki vēl var pieteikties, īpaši, ja runa ir par tādu kapitālu, - no sava kabineta iznāk Salēvičs un iesaistās sarunā.

- Mūsu rīcībā pagaidām ir tikai sākotnējā informācija, tā, kura atrodas pašā virspusē, - viņš nosaka un pieiet pie loga. Pavasara sauli nomainījuši mākoņi, un man šķiet, ka to mestā ēna nolaižas ari uz Salēviča pieres.

- Es pazinu Egles tēvu. Viņš bija no tiem klusajiem ūdeņiem, par kuriem nekad nevarēji būt drošs, - Salēvičs aicina mani savā kabinetā, un es saprotu, ka saruna nebūs vienkārša. Ruta ilgi noskatās mums pakaļ.

- Mēs iepazināmies padomju laikos, kad biznesu sauca par spekulāciju, bet cilvēks par savu uzņēmību varēja dabūt arī augstāko soda mēru, - Salēvičs stāsta, un var redzēt, ka viņa domas klīst pagātnē.

- Egles tēvam paveicās. Pēc apsūdzības par sociālistiskā īpašuma izlaupīšanu viņam piesprieda cietumsodu, bet nosēdēt viņam nācās tikai trīs gadus. Tad nāca neatkarības atgūšana, viņš iznāca brīvībā un kopā ar pāris kompanjoniem ķērās pie Vilnas tirgus organizēšanas.

“Tad, redz, kur radās kurtizāņu spožums un posts,” pie sevis pavīpsnāju. Bet Salēvičs turpina:

- Kā jau īsts biznesmenis, viņš nekad nebija ne ar vienu pilnībā atklāts, taču viņa gadījumā uzmanība un piesardzība līdzinājās patoloģijai. Pat tad, kad droši zināju, ka viņš iejaukts kāda mana klienta ne pārāk tīrajos darījumos, viņš sarunu pamanījās vadīt tā, ka nevis izmeklētājs pratināja viņu, bet viņš pratināja mūs.

- Nav brīnums, ka viņa sieva jūdzās nost, - saku, un Salēvičs domīgi pamāj.

- Es tikai vienu reizi redzēju viņus kopā, un tad viņš jau bija ietekmīgs cilvēks. Taču vienu es zinu droši - viņš savas sievietes - sievu un meitu - dievināja, taču... -Salēvičs uz brīdi apklust, it kā domādams, vai stāstīt man Madrides galma noslēpumus, - ...taču viņš sievai neuzticējās un ar abām spēlējās gluži kā bērns ar lellēm. Ģērba, lutināja, neko nežēloja, bet tomēr tikai spēlējās.

Salēvičs atkal kļūst lietišķs un prasa:

- Ko saka tā trijotne, kuru atstāji pie kapiem?

Atbildu, ka tūlīt pie viņiem došos, un izeju no biroja.

Mans nākamais pieturas punkts ir Pokrova kapi vai, pareizāk sakot, tā mazā mājele, pa kuras vārtiem iznāca Egle. Ja tic vakar dzirdētajam, tad tā ir Hudinga dzīvesvieta uz festivāla laiku, un šobrīd man trakoti gribas viņam pajautāt, kāpēc trijotne pazuda policijas ierašanās brīdī.

Atstājis mašīnu tajā pašā vietā, kur vakar, lēnā solī eju uz mājeles pusi. Vārti ir ciet, un tramvaja sliedes vārtu priekšā ir nokaisītas ar svaigām smiltīm. Ieliektais spogulis, kuram pa vārtiem izbraucošajai mašīnai būtu jārāda no Mežaparka puses braucošais tramvajs, turas nedaudz ielocītās skavās, un redzams, ka no pretējā staba nesen izņemtas skrūves.

- Tatad vakar te bija otrs spogulis, tāpēc es ietriecos ar pieri stabā, bet Egle neredzēja tramvaju.

Atskārta mani piemeklē pēkšņi kā zibens spēriens. Jā, te nav darbojusies kāda mietpilsoniski aprobežota Annuška, izlaistot saulespuķu eļļu. Te jaušas tehniski labi izglītots un apkalts prāts.

Pagrūžu vārtiņus un eju iekšā. Mājas priekšā rotājas neliela, mežģlņota veranda, un tās durvis nav aizslēgtas. Uz manu klauvējienu neviens neatsaucas. Es atveru durvis un eju vien iekšā. Nokļūstu mazā virtuvītē, kur uz gāzes plīts burbuļodams no maza katliņa iztvaiko ūdens. Izslēdzu gāzi.

- Ko jūs šeit meklējat? - aiz muguras atskan aizsmakusi balss. Pagriežos. Mani uzrunā neliela auguma vīrietis apmēram manā vecumā vai nedaudz vecāks. Viņa galva spīd kā ieeļļota biljarda bumba, un, atšķirībā no maniem vakardienas paziņām, viņš nemaz neatgādina lietuvieti. Drīzāk jau citplanētieti.

- Gribu satikt Hudingu. Vai Fenrīru... - piemetinu.

- Viņu šeit nav. Tikai šad un tad mēdz iegriezties, - vīrietis atbild un, šķiet, nevar vien sagaidīt, kad es pagriezīšos un došos prom.

- Pasakiet, lūdzu, ka viņus meklēja Andrejs Vanags, advokāts, - atsaku un pagriežos uz iešanu.

- Ak, advokāts! Jā, viņi teica, ka jūs ienāksiet, un atstāja jums vēstuli.

Vīrietis pavandās pa skapjaugšu un sniedz man gani, melnu aploksni. Tādu pašu, kādu vakar redzēju mirušajā rokā. Man atkal sametas škērma dūša.

- Durvis ir tur, - es bez garām ceremonijām tieku izstumts laukā.

Aploksnē ir fotogrāfija. Tajā esmu redzams es, iekodies kādas daiļavas apaļajā pēcpusē. Sieviete ir pilnīgi kaila, kamēr es esmu tērpies tajā pašā vējjakā, kas man bija mugurā vakar. Fotogrāfijā redzamā sieviete ir Egle. Viņai ir spilgti sarkani mati, bet man, un tas šķiet galīgi jancīgi, galvā ir melna cepurīte ar burtu M zelta krāsā.

Asinis iesitas man sejā. Fotogrāfija tiešām ir ļoti pikanta, un es sāku domāt, kurā brīdī tā varētu būt knipsēta. Visticamāk tad, kad mēģināju piecelties pēc kritiena, turoties pie kapu krusta. Nu es ar aizdomām atceros baltos meiteņu tēlus, un vēl aizdomīgāk atmiņā iepeld baltais balodis.

“Idiots,” es sevi iekšēji uzlielu. Uzskatīt zibspuldžu zibšņus par putniem var tikai galīgi aprijies kretīns, bids arī es vakar biju.

Kamēr iedomājos meklējam kaķi, kāds meklēja mani.

Piesardzīgi likdams soļus, eju uz mašīnu. Garām Pokrova kapu vārtiem, kuros mani vairs neiemānīs pat dienā. Iekāpis mašīnā, apskatos fotogrāfijas otru pusi. Tur drukātiem burtiem uzrakstīts “Meistaram”.

Es atkal dodos pie Aleksandra. Viņš ar eksperta aci izvērtē fotogrāfiju un atzīst - tas nav nekāds amatiera roku darbs vai fotošopa adījums, bet īsts profesionāļa darbs.

- Paskaties, cik te labi krīt gaisma! Vai varētu būt tā, ka tu tiešām iekodi tai meičai dibenā, tikai pats neatceries?

- Nē, nekādu meiču tur nebija, tikai veči, - saku.

- Tad atliek tikai nogaidīt, lai saprastu, kas tas ir -joks vai šantāža. Tu taču pats saproti, ka tādas fotogrāfijas netaisa, lai liktu ģimenes albumā.

Doma, ka Jasmīna varētu tikt iepazīstināta ar šo fotogrāfiju, man galīgi nepatīk. Pat tad, ja Jasmīna sapratīs, ka nekas nav tā, kā izskatās, man viņai būs jāizstāsta viss vakardienas murgs, kura loģika nav skaidra pat man pašam. Nu līdzās uz apsūdzēto sola tiek apsēdināta arī mana ģimenes laime.

- Ak jā! Raincre atveda ielūgumu uz festivāla atklāšanu, - Aleksandrs pastiepj man aploksni ar zeltītu burtu M. - Nav īsti labi, ka iesi uz turieni viens. Man vispār nepatīk, ka esi iepinies šajā ķezā, taču man ir pasūtīts vērsis. īsts vērsis, saproti? - Aleksandrs jautājoši paveras manī.

īsts vērsis! Tas izklausās smieklīgi. Kā var pasūtīt īstu vērsi tēlniekam? īstus vēršus pasūtina fermā, un tie mēdz piedzimt govīm.Taču man ir skaidrs, ka Aleksandrs grib, lai es tītos.

Mani spēji pārņem niknums.

- Tas, ka tu ražo savas ēnas bronzā vai akmenī, vēl nenozīmē, ka tās nav ēnas! Visa tava māksla ir tikai tāda dzīves kosmētika, nekas vairāk!

- Ak tā tu domā! Nu tad es tev pateikšu, ka tava jurisprudence arī nav neko labāka! Tas ir tikai tāds primitīvs dzīves zīmējums, par kuru tu vēl gribi iešmaukt naudu!

Man nav, ko iebilst, un Aleksandrs atkal iegrimst savās skicēs, vēl piemetinot pēdējos pravietiskos vārdus:

- Šajā pasaulē nekas nav tā, kā izskatās. Viss ir tikai imitācija, taču no sava likteņa neizbēgsi.

Visnejaukāko priekšnojautu pārņemts, braucu mājās, lai ietu uz festivālu, kas veltīts Meistaram. No jebkura strupceļa ir izeja, un, ja tādas nav, tad var iziet arī pa ieeju.Tumšā telpā var atrast vajadzīgo. Varbūt tieši tumšā telpā, jo tādā ēnas nevar izlikties par gaismas nesēju. Tikai tumsā var ieraudzīt gaismu, un, ja jau Bulgakovs savu Meistaru netika apveltījis ar gaismu, bet ar mieru, tad tas, ar ko man būtu jāsāk - jāatkratās no Meistara titula, kuru man tik ļoti grib piešķirt fotogrāfijas izgatavotājs. Gaismu var ieraudzīt tikai tumsā, taču tajā piķa melnajā tumsā, kas ir manā galvā, šobrīd uzmirdz tikai kramplaužu lukturīša kūlīši, kam ticēt nevar.

6 MEISTARS UN... MEISTARS

Pievakarē kāpju tramvajā, lai dotos uz Dailes teātri, kur notiks festivāla atklāšana. Kad tramvajs slīd garām Pokrova kapiem, mēģinu ieraudzīt mazo māju, kurai pirms tam esmu braucis garām gadiem un pat neesmu to ievērojis. Ēnas atdzīvojas jeb, pareizāk sakot, tas, ko es iedomājos par ēnu, un manas domas atgriežas pie šodienas psihiatriskās slimnīcas apmeklējuma. Iespējams, tramvaja vadītājs nemaz nebija iejaukts šajā pasākumā. Viņam tikai bija jābrauc saskaņā ar grafiku, un viņa loma bija gatava - nekāda īpaša uzdevuma. Mani sasmīdina tas, ka jau sāku domāt teātra kategorijās un pat piedalīties spēlē. Atpogāju uzvalku, kurā esmu uzcirties pēc omes Liliānas ieteikuma, un palaižu vaļīgāk kaklasaites mezglu. Jāpasmaida, atceroties, kā ome Liliāna teju vai iespiedzās, ieraudzījusi, ka grasos doties uz festivālu džinsos un puloverā. To viņas stilistes sirds nevarēja izturēt.

- Tur visus sagaida pēc spalvām, - viņa indīgi teica. - Ja ļoti paveicas, tiek arī līdz prātam, kas gan nav garantēts.

Та es, apspalvots savā labākajā uzvalkā un pilns apņēmības nekad vairs nelietot alkoholiskos dzērienus, esmu ceļā. Kad tramvajs pietur Miera ielā pie Dzemdību nama, man piezvana Rainere un saka, ka Aleksandrs viņai lūdzis izkārtot man preses akreditāciju.

- Tas nozīmē, ka jūs kā žurnālists varēsiet apmeklēt visas festivāla izrādes. Es gaidīšu jūs pie teātra dienesta ieejas.

Man vairs nekas nešķiet dīvains. Savādi ir tikai tas, kas mani skar pēdējo dienu laikā, un tas, ka tam ir arī kāda patiesības piešprice. Turklāt es tikko esmu piedzimis kā žurnālists - tieši Dzemdību nama pieturā. Taču visvairāk mani iepriecina tas, ka Aleksandrs tomēr ir draugs, pat ja viņš šobrīd ir dikti aizrāvies ar savu vērsi.

Izkāpju pie Dailes teātra, par kuru ome Liliāna izteicās visai nievājoši:

- Es nekad uz šito teātri neesmu gājusi un neiešu. Ja kapos ierīko teātri, tad neko vairāk kā spokus tur sagaidīt nevar.

Domās dzirdu viņas burkšķēšanu: “Tādus brīnumus kā kapu apbūvēšanu uzsāka padomju laikos.”

Kamēr kātoju tos dažus soļus līdz teātra durvīm, man jāpiekrīt, ka omei Liliānai ir taisnība. Agrāk kapus mēdza ierīkot blakus slimnīcām, un kāpēc lai 1. slimnīca būtu izņēmums? Ir tikai likumsakarīgi, ka teātra fīreri ir iecienījuši kapus. Un, ja atceras Hudinga kvēlo runu, tad arī mirušos. Vieni kapiņi tikai tiks samainīti pret citiem, civilizētākiem. Te jādomā, nevis jāblandās pa tumsu, un sēdēt varēs mīkstos krēslos, nevis uz cietām kapu apmalēm. Nebūs stāvus jādzer kandža no pudeles kakliņa, varēs malkot vīnu no stikla glāzēm un smalki diskutēt par mākslu.

“Stop, nekāda alkohola!” es sevi nokomandēju. Un, gluži tāpat kā divas dienas iepriekš, man sagribas mesties uz baznīcu un lūgties, un lūgties, lai mani atgriež atpakaļ tur, kur bija daudz gaismas, - pie Jasmīnas un mazā Georga.

Šoreiz sajūta mani pārņem tik stipri, ka jāapstājas, lai saņemtos nākamajam solim.

Pie ieejas stāv Iveta Rainerc visā savā krāšņumā, un viņai - viņas stipri vien labākajos gados - ir visai nepiemērota frizūra. Kaut kāda romantiska šķipsna uz pieres, kas labi izskatītos fotogrāfijā, nevis stāvot pie teātra ārdurvīm. Uzpūstais meitenīgums vēl vairāk izceļ viņas cienījamo vecumu, un es pagurstu no domas vien, ka man būs visā tajā jāpiedalās.

Taču, kad esi iekūlies tādā bedrē, par vēlu raukt degunu. Seko tas, kam bija jānotiek,-viņa mani apskauj, it kā mēs būtu labākie draugi, kuri pazaudējušies dzīves grūtībās un tagad laimīgi viens otru atraduši. Ar šausmām gaidu, ka tūlīt, tūlīt sāks lidot putni, pareizāk sakot, fotozibšņi. Tad gan mana skaidrošanās ar Jasmīnu izstiepsies dzīves garumā. Par laimi, zibšņi neseko, un mēs ieejam foajē, kamēr Rainere man kaut ko satraukti čukst, tā radīdama pilnīgi debilu intimitātes atmosfēru.

Man tā vien šķiet, ka īstais teātris ir te, bet skatuve ir tikai tāds bezjēdzīgs rekvizīts.

- Ak vai, preses akreditācija man aizmirsusies somiņā, - viņa kaunīgi čukst, un es saprotu, ka būs vien jāturpina tēlot tuvu draugu, jo prīze tiks atdota tikai tās viņas izrādes finālā, ko viņa, jādomā, tagad te kādam izrāda.

Festivāla atklāšanas publikā tomēr jaušama zināma provinciālisma piegarša - frizūras un kleitas atdarinātas no nez kur noskatītiem oriģināliem. Mans skatiens slīd laiski visam pāri, līdz atduras pret sievieti melnā, kura izskatās pēc īstas vārnas. Viņai ir piesātināti melna kleita, melni mati un melnas ēnas zem acīm. Viņa stāv atstatus no pārējiem, un mani pārņem savāda gaidu atmosfēra, šķiet, tūlīt atskanēs ķērcieni “karr, karr, karr”. Sieviete nedaudz saliecas plecos, kas viņas līdzību ar putnu tikai pastiprina.

- Festivālu vajadzēja atklāt ar Konunga “Meistaru un Margaritu”- viena izcila leišu režisora izrādi, bet viņa Margaritu aizvakar sabrauca tramvajs, - čukst Rainere.-Tā tur ir viņas māte, - viņa vēl piemetina.

Tatad tā ir Egles māte. Izteiksmīga sieviete, kura apliecina, ka aktrises nemēdz būt bijušās. Viņas tēls pauž bēdas pārāk pareizi un šabloniski, tērps ir pārāk melns, seja - pārāk bēdu sagrauzta, lai būtu ticami. Un tad pār viņas vaigu noripo vientuļa asara - gluži kā Fenrīram mūsu iepazīšanās dienā. Tā, šķiet, ir viena skola.

Mani nedaudz pārsteidz pēkšņā atskārta - es te nevienam neticu.

No kafejnīcas puses Egles mātei klāt piepeld pilnīgi sirms vīrs, kurš izskatītos pēc pravieša, ja vien viņam galvā nebūtu hūtes, un kurā es atpazīstu Konungu. Arī te jaušas viena skola. Arī Fenrīram patika tieši tā - iznirt gluži kā no nekurienes. Sieviete melnā strauji apcērtas. Tas apliecina, ka mans novērtējums bijis nekļūdīgs, -bēdu iegrime nebija tik dziļa, kā tas tika zīmēts.

Es saprotu, ka gandrīz visi skatās uz šo duetu.

- Viņas abas bija viņa mīļākās - gan māte, gan meita. Šausmas, tīrās šausmas! Ak tu vecais āzis! - čukst Raincre, taču viņas balss neliecina ne par kādām šausmām - drīzāk tā ir pacilāta. Ja nav citu kaislību, tad tās ir jāsacer, citādi visai šai publikai trūks, ar ko baroties. Ret to, ka kaislības te ir galvenā ēsma, esmu jau sapratis.

- Un ko tad šovakar rādīs? - mēģinu atgriezt Raineri atpakaļ realitātē.

- Fenrīra “Meistaru un Margaritu”. Fenrīrs ir Ko-nunga skolnieks. Tas ir satriecoši! Paskaties, kā viņš uz viņu skatās! - Raineres balss ir uzbudinājumā aizsmakusi.

Šajā brīdī beidzot notiek tas, kam es noticu, - Egles mātei no deguna iztek puņķi, parasti puņķi, ko viņa steidzīgi noslauka ar roku. Taču nu es beidzot ticu - viņa ir bēdu sagrauta māte. Un kas vēl neparastāk - Konungs norauj no galvas hūti un pasniedz Egles mātei, lai viņa tajā noslaucītu puņķus. Pēc šalkoņas, kas izskrien cauri apkārt stāvošajam pūlim, es saprotu — ir sagaidīts kārotais.

- Cik neparasti, - Raincre gandarīta čukst, un mani atkal sāk šķebināt. Vienīgais dzīvais moments tiek vērtēts tikai pēc žesta.Taču, skatoties, cik bezpalīdzīgi Egles māte nezina, ko iesākt, cik nervozi viņa sāk burzīt rokās Konunga hūti, esmu spiests piekrist Salēviča sekretāres Rutas domām par iemesliem, kuri Egles tēvu spieda atstāt mantojumu meitai.

- Zinu, ka visu vajag pārbaudīt un vilkiem bieži patīk slēpties aitu ādā, taču šoreiz mantiniece neizskatās motivēta kādu nogalināt. Ne jau velti viņai bijuši trīs pašnāvības mēģinājumi, - to Ruta piebilda pēc pauzes, kādas viņai nebija raksturīgas.

Taču, kas ir vēl svarīgāk, es noticu arī Konungam. Noticu tam, ar kādu steigu viņš cenšas noslēpties skatītāju pūlī.

- Pikantākais visā šajā situācijā ir tas, ka bojāgājusī lietuviešu aktrise grasījās tēlot Margaritu arī pie Fenrīra. Viņa bijusi visai talantīga meitene, - Raincre turpina izgaršot notikumu.

“Talantīga, tad tā to tagad sauc,” domās piemetinu. Pat sāku nojaust, kāpēc Aleksandrs neapciemo savu sievu trakonamā.

Ejam uz zāli, drīz sāksies izrāde. Un ko gan lai šeit vairs dara? Nekas interesants vairs nenotiek.

Otrā stāva foajē galā es beidzot pamanu vienu no mani interesējošās trijotnes.Tas ir neviens cits kā Vīlands.

Cik var noprast, šeit notiek nākamā izrāde, kuru var noskatīties speciāli pieaicinātie, un tic nav neviens cits kā žurnālisti. Patiesībā tas izskatās pēc preses brīfinga teatrālās noskaņās. Žurnālistu ir maz. Laikam tieši tāpēc Vīlands ir iespiedies stūrī, jo nu preses kalpi ir spiesti grūstīties. Tam būtu jārada ekskluzīva gadījuma sajūta, taču man galvā iešaujas ģeķīga doma - gluži kā padomju laikā pēc desām.

Vīlandam aiz muguras, iespiestas pašā stūrī, stāv vēl trīs personas - mizanscēna ir izbūvēta tā, ka Vīlands izskatās pēc trīsgalvaina pūķa.

Žurnālisti uzdod jautājumus, uz kuriem atbild tikai Vīlands.

-Tā ir festivāla žūrija,- Rainere atkal sāk čukstēt.

Arī šī izrāde visai ātri beidzas. Gaismas nodziest, un operatori ar kamerām atkāpjas. Četrotnes saspīlējums atslābst, un tā sāk izskatīties pēc medūzas Gorgonas. Žurnālisti ielenc žūrijas locekļus pa vienam, un arī tad viņu iznācienos izteiksmīgums saglabā visai lielu kontrastu. Lomas un misijas acīmredzot ir sadalītas tā, lai nepārklātos un netuvotos. Kāda no galvām, viena palikusi, pārsteidz ar savu robustumu - tās tēls izskatās kā akmenī cirsts. Liels un masīvs stāvs nomītās kurpēs.Turēt šādu svaru nav nekāds joks, īsta Zobenzivs, kā nosaucu dāmu savās domās. Otra persona ir gara un kalsna, kamēr trešā, ar melniem matiem un sarkanām lūpām, vienīgā no visiem izskatās ar vismaz kādu dzimtes piederību. Viņas kleitai ir piesprausts lilijas zieds, un tas izskatās dzīvs, jo tam ir nedaudz apvītušas ziedlapas, taču, nē, tas ir mākslīgs, tā ir broša.

- Viņa agrāk bija aktrise, - Rainere seko manam skatienam, - bet tad metās uz rakstīšanu. Tas nav nekas jauns, ka aktieri raksta. Un kāpēc gan, galu galā, lai viņi to nedarītu?

Vīlands ar savu kodes ģīmi tomēr ir galvenais, jo tikai viņam tiek klāt piedzīta valsts televīzijas kamera. Viņš ari tiek aizkavēts visilgāk.

Uzgaidu, kamēr viņš paliek viens, un pieeju klāt apsveicināties. Taču Vīlands izliekas mani nepazīstam un aiziet projām neatskatījies.

Zobenzivs izdod īstu zirga zviedzienu:

- Sirdspuķītei patīk jaunāki un mīkstāki dibentiņi!

Rainere sašutumā pat iešņācās:

- Kāpēc tu publiski ar viņu mēģināji iepazīties? Jebšu tu arī esi no tiem?

- Ko es arī? Aleksandrs man neko neteica...

Rainere strauji apklust. Iestājas pauze.Tas neveiklība

burtiski virmo gaisā. Tikai Zobenzivs manā virzienā ar bērnudārza tiešumu demonstrē vīpsnu, un es saprotu, ka tiek apspēlēta mana seksuālā orientācija. Tik tiešām -Vīlands ir tik bezkrāsains, ka vajadzības gadījumā viņu var iekrāsot, kā vien tik vēlies.

- Ejam uz zāli, - Rainere sāk mani steidzināt. - Nokavēsim izrādi!

Viņas labvēlīgā attieksme pret mani sāk zust - ar savām izdarībām savas akcijas šajā pulciņā esmu nevis pacēlis, bet gan izpūtis gaisā.

- Ejam uz izrādi, - Rainere atkal izdveš.

Kaut man ir aizdomas, ka nez vai tur vēl ir palicis, ko rādīt, es paļaujos kopējai plūsmai, bet tad attopos, ka neesmu vēl saticis nedz Hudingu, nedz Fenrīru. Skatītāju zālē viņus nemana, un patiesībā tas ir tikai normāli. Viņi taču nav parasti skatītāji. Apskatos programmiņā.

Tajā rakstīts, ka Hudings ir scenārija autors, bet Fen-rīrs - režisors. “Tātad vismaz par saviem vārdiem abi nav melojuši,” nodomāju. Rainere tikmēr ir tiktāl uzbudinājusies, ka jau krīt histērijā:

- Viņš arī ir atnācis, viņš ir atnācis!

Es saspringstu, taču “viņš” ir tikai Konungs, kuru jau redzēju pirms brīža, tāpēc Raineres satraukums man nav saprotams.

- Atnākt uz cita režisora izrādi, it īpaši, ja tā notiek tavas izrādes vietā, tas ir kaut kas, - Rainere man atkal ņemas skaidrot. Uz viņas vaigiem satraukums izmetis koši sārtus pleķus.

- Vai, es taču aizmirsu tev atdot preses akreditācijas karti! - Rainere lec kājās un iziet no zāles.

Viņa iet garām Konungam, kurš iekārtojies skatītāju zāles labajā pusē - pašā malā. Drīzāk būtu jāsaka - viņa lido, nevis iet, ja vien viņas vecumā tas vispār ir iespējams. Man rodas pamatotas aizdomas, ka tieši Konungs ir Raineres izrādes plānotais skatītājs.

Man garām ar čūskas izmaņu aizslīd kāda kundzīte un izšļāc savu indes devu tādā pat čukstu manierē, kādā mani visu vakaru ir trenējusi Rainere.

- Pasakiet Ivetai, ka Margaritas loma pie Konunga viņai nespīd, viņam jau ir cita kandidāte, īsta Margarita, - mans skatiens ar žestu tiek aizregulēts uz rindu, kuras centrā sēž Vīlands ar savām trim “galvām”, no kurām, jādomā, spilgti uzkrāsotā sieviete būs īstā.

- Ko viņa tev teica? - man ausī atskan nākamais šņāciens. Rainere ir atgriezusies. Es saprotu, ka ir jāatstāsta vārds vārdā, citādi ne man domātā inde tomēr tiks man.

- Margaritu viņa pati gribētu, taču neko nevar nospēlēt. Tagad tikai raksta, jau piecus gadus nav kāpusi uz skatuves, - Rainere sapīkst. - Viņai vienkārši skauž, -viņas žestos ieķeras smagums, un viņas skatienā, kas veltīts priekšā sēdošajiem, ir atklāts naids.

Es pagriežu galvu un pamanu to, kādēļ esmu ieradies. Apgaismotajā kabīnē stāv Hudings, Fenrīrs un tas plikpaurainais tips, kurš man šorīt atdeva aploksni ar fotogrāfiju. Tātad viņi ir viena komanda.

Viņi kaut ko savā starpā spriež un sparīgi vicinās ar rokām. Varbūt tiek doti vērtīgi norādījumi par to, ko šie rādīs uz skatuves. Mani pārņem dežavū - toreiz kapos tā ari bija izrāde, tikai es to vēl nesapratu. Un varbūt es nebiju vienīgais skatītājs. Visticamāk, es biju nejaušs skatītājs; plānotais skatītājs visdrīzāk bija Hudings vai arī...

Noteikti bija arī skatuves strādnieki, kurus es neredzēju un kurus arī nebija plānots redzēt.

Pilnīgam dežavū Fenrīrs iesāk ar milzīga dzirnakmens ripošanu pāri skatuvei pirms priekškara atvēršanas, kas iepakota tramvaja riteņu klabēšanas skaņās. Un tad es atceros, ka Pokrova kapos eņģelim bija norauta galva gluži kā Berliozam...

Viss, kas notiek izrādē, ir saistīts ar milzīgo dzirnakmeni - vai nu tas ir galds, vai podnieka ripa, vai kazino, vai pulksteņa ciparnīca, pret kuru atspiedusies pilnīgi kaila Margarita. Pulksteņa rādītājs noskaita

Meistaram atvēlēto laiku - šī ir tā pati poza, kuru ieņēmusi Egle tajā fotogrāfijā ar mani. Un vēl ir kas tāds, ko es saprotu par Fenriru kā režisoru - viņam bezgala patīk spēlēties; vienas lietas pārtop citās bez jebkādas piepūles. Turklāt jāatzīst, ka ideja par Meistara cepurītē iešūto plakano akmeni nemaz nav oriģināla - tā ir nošpikota šeit, kur tā ir samazināta izmēros un juvelieriski apstrādāta.

Tikai kā lai saprot, kas ir bijis pirmais - izrāde uz skatuves vai kapos? Tikpat labi var gadīties, ka Fenrīram apnicis spēlēties ierādītajā smilšu kastē un viņš nolēmis paplašināt spēles laukumu, papildinot to ar naturālisma elementiem. Varbūt sākumā Egles rokas vietā bija paredzēta galva?

Fenrīra Margarita neizsauc nekādas emocijas, bet, iespējams, tā notiek tāpēc, ka visi aktieri runā lietuviski. Esmu pārāk slinks, lai lasītu titrus. Ievēroju, ka Margaritai ir melni mati, sarkani ir raganai.

Izrāde beidzas ar ovācijām. Nevar noliegt - acis ir pabarotas sātīgi un jutekļi arī. Trillera garā tumsā atskan pa kādam kliedzienam, kas saskaņā ar režisora ieceri ir kā adatas dūriens, kas pārbauda ādas jutību. Taču durstīšana beidzas ar to, ka visas jūtas notrulinās. Rainere, kura visu laiku ir klusējusi, strauji atmostas dzīvei.

-Tagad būs bankets, - viņa svarīgi paziņo, - un man vairs nebūs laika tevi izklaidēt.

Padies Dievam, jo man, godīgi sakot, Rainere ar saviem čukstiem ir jau līdz kaklam.

Bankets notiek otrā stāva foajē. Es noskatos, kā Rainere piepeld klāt Konungam - gandrīz kā īsta leišu skolas pārstāve.

īsti nevaru saprast, kādēļ gan lai viņai piedāvātu Margaritas lomu šajā izrādē. Jautāt viņai pašai būtu bezcerīgi.

Sapnis - tā sauc to slimību, kura pēdējā laikā izplatās kā epidēmija, un aktierus tā laikam skārusi īpaši smagā formā. Taču tas nodrošina jaunu Egles nāves motīvu -viņa bija ne tikai bagāta mantiniece, viņa arī ieguva iekārotu lomu. Es gan šo domu tūlīt atmetu - tādu izrādi ar spoguļiem nevar sacerēt sapņotājs, tur jaušas praktisks prāts. Nezin kāpēc ieturēties man arī negribas, un es pieķeru sevi pie domas, ka skatos uz ēdieniem kā uz butaforijām.

Tad es ieraugu plikpauri - viņš skatās tieši uz mani. Nekādas piepeldēšanas, tieši un nepārprotami. Viņš uzsmaida man īstu Holivudas smaidu un pats stādās priekšā

- Šaruns, scenogrāfs.

“Tagad mums pietrūkst vienīgi trešā,” es atceros frāzi, ar kurn Fenrīrs sajauca man dzīvi.

- Tātad jums arī iepatikās teātris? - Šaruns ieinteresēts apjautājas.

“Kāds tam sakars ar teātri? Tas ir tāds īsts padomju laika pudeles brāļu sauklis. Padomju laikā daudzas lietas tika apgrieztas kājām gaisā, taču tas ir tieši par teātri -viens rāda otram, ka viņš ir trešais, un, kas galvenais, otrajam, kurš skatās, jātic, ka pirmais ir trešais.”

Tas man liek aizdomāties par visu šo notikumu jaunā gaismā. Ja gaismas nomaina, izšķirošā ir tā, kas spīd.

- Jūs veidojat arī gaismas? - es uzdodu tiešu jautājumu.

- Tehniski - jā, bet citādi visu sacer Fenrīrs. Jūs jau redzējāt, kā viņam patīk spēlēties. Un mazi zēni mēdz būt greizsirdīgi - kad viņi sāk vadīt bumbu, citi var tikai skriet līdzi.

Rainere paiet mums garām kopā ar Konungu. Izskatās diezgan komiski.

Saruns turpina savu apceri par teātri:

- Aktieri mēdz iedomāties, ka viņi ir galvenie, un daži rež.isori viņiem ari atļauj tā domāt. Taču pietiek man nedaudz pamainīt gaismas, un par galveno kļūst tas, kuru izgaismo. Jo ko gan dod izteiksmīgs žests, ja tas paliek tumsā un to neviens neredz, ja nu vienīgi pats... - Saruns iesmejas, taču viņa smiekliņā jaušas ģenerāļa cietsirdība.

Es nolemju pamēģināt.

-Jūs šodien no rīta man atdevāt aploksni...

- Aploksni? - Saruns pilnīgā neizpratnē pārjautā. Tad it kā attopas:

-Jā, es to atradu no rīta uz virtuves galdiņa un uzliku uz skapja, lai nesasmērējas. Tur bija kaut kas svarīgs?

Saprotu, ka no šīs sarunas neko jaunu par fotogrāfiju neuzzināšu.

Atgriežos pie iesāktās domas par trešo. Ja pieņemam, ka mēs kapos bijām skatītāji, tad mums rādīja trešo, kas īstenībā bija pirmais. Egle ari nebija Egle, kaut ari ar sarkaniem matiem. Hūte bija tā, pēc kā tika atpazīts Konungs, taču iespējams ari sarežģītāks variants. Tas, ko es šovakar redzēju zālē. Ne visi skatītāji ir skatītāji - starp viņiem var būt arī aktieri. Tas būtu tieši Fenrīra manierē.

Man vajag pauzi, un es aizeju paņemt glāzi sulas, taču, to paņēmis, baidos no tās dzert, jo tā vien šķiet - tā ir saindēta. Murgs, bet es tomēr nolieku dzērienu atpakaļ. Saruns tikmēr jau ir pazudis.

Es stāvu lepnā vientulībā gaismas placī gluži kā zirgs uz pārdošanu vai līgava apskatei, un ilgi nav jāgaida -Fenrīrs piepeld man klāt.

- Sveiks, - viņš uzsit man uz pleca. - Kur tu pazudi?

Esmu sašutis:

- Kur jūs pazudāt? Atstājāt mani vienu skaidroties ar policiju.

- Kuram tad patīk skaidroties ar policiju? Bet vienu pašu mēs gan tevi neatstājām - izsaucām tev taksi, pat divus. Aizlaidi mājās kā angļu lords! - Fenrīrs pat lieto omes Liliānas izteicienu. - Un kam mums policiju? Pietiek, ka mums vairs nav Margaritas!

- Vēl tavā izrādē nav Meistara cepurītes...

Fenrīrs uzmanīgi uz mani paskatās:

- Tad tāpēc tu skatījies manu izrādi, pētīji Meistara cepurītes fotogrāfijas? Taču manā izrādē Margarita nekronē Meistaru. Meistara kārtā ieceļ meistars, nevis sieviete.

- Tad kāpēc tu noticēji leģendai par Meistara akmeni? - prasu.

- Noticēju... Kāpēc tu domā, ka noticēju? Tad jau nebūtu vedis uz kapiem tevi. Un vispār - ievēroji, ka mans Meistars ir salauzts un noguris un viedums nav viņa stiprā puse? Meistars nav šī romāna galvenais varonis, galvenais, ja tu ievēroji, ir tas, kuru apklāj tumsa. Galvenais katrā izrādē ir režisors. Aktieri uz skatuves ir tikai viņa maska, - Fenrīrs pilnīgi skaidri izliek savu režisora konceptu.

Saprotu, ka Fenrīrs neļausies svešai spēlei.

- Kurš tad bija trešais, ja ne Margarita? - nevainīgi apvaicājos.

- Tam bija jābūt kādam, kas ir saistīts ar Meistaru.

-Таtad Konungs.

Fenrīrs nav tendēts uz domāšanu, bet gan uz rīcību, un tūlīt pieiet klāt Konungam. Par ko viņi runā, es nezinu, taču pēc kāda brīža Fenrīrs pieved Konungu man klāt:

- Meistar, mans biedrs interesējas, vai jūs arī bijāt pirms divām dienām Pokrova kapos, kad gāja bojā Egle?

Tas, kā Fenrīrs uzdod jautājumu, ir interesanti - viņa vienaldzībā jaušas saspringums, viņu pašu tas interesē. Neba manis dēļ viņš pratina savu skolotāju.

Konungs nav noskaņots uz jautājumu un atbilžu vakaru, un tikai tagad es pamanu, ka viņam rokās ir lūgšanu krelles. Divas reizes izlaidis tās cauri pirkstiem, viņš aiziet, neko neatbildējis.

- Secinājumus izdari pats, - Fenrīrs pasmīn.

- Tātad interesējamies, kas bija trešais? — man aiz muguras ieskanas I Iudinga bass. - Laikam arī esi icsais-tījics akmens meklējumos, bet vajadzētu tomēr respektēt uzaicinātāju, kurš ielūgumu sadalīja uz trim. Acīmredzot Konungs nebija trešais.

I Iudings ir tā piedzēries, ka knapi turas kājās:

- Nedz es, nedz tu netikām izredzēti. Mēs tur tikai pieklīdām kā apmaldījušies mežā.

- Bet kāpēc tad tika uzaicināti šie trīs? - es neatlaižos.

- Skatos, tu esi ziņkārīgs. Ka tikai tev nenocērt degunu, - Hudings iesmejas. - Laikam grāmatu ātri esi lasījis.

Fenrīrs un Konungs abi ir iestudējuši “Meistaru un Margaritu”, bet Vīlands... Jā, ko tad Vīlands?

- Kad uzzināsi, izstāsti, - Hudings nosaka un cenšas pazust.

- Tomēr vajadzētu uzzināt, kurš tad organizēja šo Pokrova kapu metamorfozi, ja jau tas nebija Konungs, jo viņš tomēr bija trešais, kurš tika uzaicināts.

-Tu gan esi neatlaidīgs, - Hudings apstājas. —Ja tev ir taisnība un aicināti bija trīs, kaut par Vīlandu jautājums paliek neatbildēts, tad rodas nākamais jautājums -kāpēc Konunga vietā atnāca Egle? Vai tev kā advokātam ir kāds piedāvājums?

Nedaudz aizdomājos un, ņemot vērā Egles talantus, ko man ieskicēja Rainere, saku:

- Vēstuli, kuru vajadzēja saņemt Konungam, izlasīja Egle un nolēma atnākt viņa vietā.

- Bet mēs taču redzējām Konungu, - Hudings iebilst. - Tev nav piedāvājuma, tikai ķīselis. Ja es tādu atnestu režisoram, viņš mani izsviestu laukā un aizsūtītu pastrādāt uz biroju par kurjeru vai sekretāri. Vai tu kā advokāts vari to atļauties?

- Tad sākumā vajadzētu tikt galā ar vienkāršāko -kā Egle tika pie Konungam domātās vēstules? Viņa atradās viņam cieši blakus, cieši blakus...

- Skatos, ka tu savu maizi par velti neēd. Trāpīgāk būtu teikt, ka viņi gulēja kopā, un, kad cilvēki guļ kopā, tad rodas iespēja ielīst tur, kur citādi nesanāktu. Nu, kamēr otrs mazgājas dušā, var izlasīt vēstules vai īsziņas un pat iztukšot maku. Skaidrs, kāpēc viņi atnāca abi.

- Man gan tas, ka viņi atnāca abi, šķiet visnesaprotamākais, - es viņu apstādinu.

- Tas ir muļķīgi līst aiz aizvērta priekškara, kad izrāde ir beigusies, - Hudings gandrīz raud. - Egle bija vislabākā Margarita.

Hudings aiziet pēc jaunas alkohola šļūkās.

Būt par dramaturgu un poētu tomēr ir pārāk liels pārbaudījums aknām.

Tikmēr man atkal pieslīd klāt Rainere. Šoreiz viņa ir nikna.

- Tu man visu sabojāji, - viņa šņāc. - Ko jūs gribējāt no Konunga? - viņa tomēr painteresējas. Jo, lai nu kā, vismaz materiāls tenkām būs.

- Gribēju uzzināt, ko Konungs darīja pie Pokrova kapiem tajā vakarā, kad tramvajs sabrauca Egli.

- Viņš visu vakaru bija teātrī. Par to es varu zvērēt kaut vai pie Bībeles. Tu domā, ka man ideja par Margaritas lomu radās sapņos? Tajā vakarā tā spindzelc satrakojās un aizskrēja no mēģinājuma, un Konungs piedāvāja man viņu aizvietot. To tev var apliecināt visa trupa.

Rainere ir pilnīgi pārliecināta. Man nav iemesla Rai-nerei neticēt. Kādam ļoti gribas radīt iespaidu, ka Konungs tur bija. Tātad Konunga tur tiešām nebija. Viņu atdarināt nemaz nebūtu sarežģīti.

Nu man arī ideja ar spoguli neliekas tik pārliecinoša. Iegrimstu domās. Kāpēc lai Egli nogalinātu tik sarežģīti? Varēja taču atsaukt killeru, un lode galvā - tas ir pavisam droši. Tramvajs ir pārāk nedrošs. Egle varēja laikā neiziet, varēja paslīdēt ne tajā vietā... Tas viss šķiet ļoti sarežģīti.

Pēkšņi sāk spiegt sieviete. Visa sabiedrība strauji saplok. Es pavirzos uz satraukuma avota pusi. Uz grīdas guļ aktieris, kurš tēloja Fcnrīra izrādē Meistaru, un, skatoties uz gulošo aktieri, es saprotu - galvenais, kas tiek ekspluatēts, ir romāna spēks. Es eju aktierim klāt. Viņš elpo.

- Sauciet ārstu! - es atkāpjos.

Tas viss man atgādina vakaru, kad tika sabraukta Egle. Apkārt stāvošo sejās jaušas kaut kas no tramvaja vadītāja bezpalīdzības. Es saprotu, ka neviens ātrajiem nezvana. Laikam arī pārējos ir pārņēmis teātra paralizējošais spēks. Neviens netic, ka šeit kaut kas notiek pa īstam. Es izvelku telefonu. Tas ir izlādējies.

- Izsauciet ārstu! - es vēlreiz atkārtoju, taču neviens nezvana. Metos uz durvīm, kas ir man blakus. Iekļūstu telpā, kur sēž Vīlands ar savām trim medūzām un vēl kaut kādi tipi. Izskatās pēc slēgtas ballītes.Te ir arī Egles māte. Telpā nav nekā demokrātiska, visā jaušas dārdzība.

- Telefonu, man vajag telefonu, vajag izsaukt ārstu, kādam ir slikti!

Iestājas pauze, kuras laikā es saprotu, ka ari šeit neviens netic, ka kādam vajadzīgs ārsts, - viss ir spēle, tikai spēle.

Tad seko negaidītākais - Vīlands pastiepj roku un iedod savu telefonu. Es piezvanu, bet ar sānu redzi vēroju Zobenzivi - viņa ir nomākta. Atdodu telefonu un izeju laukā.

Ātrie atbrauc pēc desmit minūtēm un konstatē, ka aktieris ir piedzēries līdz nemaņai - nekas vairāk. Acīmredzot spriedze bijusi pārāk liela, un cilvēks neizturēja -viņš bija sācis dzert jau pirms izrādes. Šajā brīdī es vēl uzmetu pēdējo skatu ainai. Vīlanda trim medūzām klāt nākusi arī Egles māte. Laikam viņu ballīte aiz slēgtām durvīm turpinās. Viņi pat neiznāk ārā apskatīties, kas noticis. īstas dzīves fakti viņus droši vien vairs nekairina, viņi dzīvo citā realitātē.

Foajē ir pilnīgi tukšs.

Izgājis no teātra, izsaucu taksi un mājās braucu pa citu ceļu - caur Sarkandaugavu. Manai psihei dūrienu šovakar pietiek.

7 BROKASTIS AR MARGARITU

Kad pamostos, pa atvērtajām durvīm dzirdu, ka ome Liliāna virtuvē ar kādu sarunājas:

- Kss, kss, kss.

Tātad kaķis ir atkal uzradies, un es kā bulta metos lejā. Man atklājas pilnīga omulības aina - kaķis sēž uz palodzes, bet ome Liliāna mēģina viņu pierunāt atnākt līdz tasītei, kurā ir ieliets piens. Labradors guļ pilnīgi mierīgs viņai blakus - laikam sācis samierināties, ka mūsu mājās sāk uzrasties arī citi mīluļi.

- Tu viņu vakar atstāji ieslēgtu mašīnā, - omes balsī jūtams pārmetums. - Kā tā drīkst?

Kaķis, it kā to vien būtu gaidījis, lai es ierastos, nolec no palodzes un iet pie piena tasītes. Liliāna beidzot ir laimīga. Nekad nebūtu domājis, ka viņa tā mīl kaķus.

- Es pazīstu viņa saimnieku, un viņam bez kaķa ir ļoti slikti, - mēģinu atdzesēt omes Liliānas uzkarsušās jūtas.

- Kaķi nemēdz tāpat pamest saimniekus, - ome paziņo un iestājas starp mani un kaķi. - Es viņu nevienam neatdošu! Ja jau viņš ir aizgājis no tā saimnieka, tad laikam pelnīti!

Kaķis, tikām ieturējies, sāk lēnītēm, bet bez jebkādas kautrības, iepazīties ar māju. Tas nu tiešām ir kaķis, kas dzīvo savā nodabā un staigā, kur pašam tīk.

Kamēr brokastoju, ome Liliāna sarīko man īstu pratināšanu par vakardienas pasākumu. Omes Liliānas sti-listes un grimētājas sirdij arī vajag barību.

- Rainere nedabūs Margaritas lomu, - ome Liliāna atkal ir kategoriska. - Viņa ir tikai korķis, ar kuru Konungs aizbāza pudelei kakliņu, kad no turienes tika izlaists džins. Tic rež.isori tikai spēlējas un spēlējas, viņi nejūt sāpes. Un Vīlands tev iedeva telefonu... - ome Liliāna aizdomājas.

Kaķis tikām izvēlas sev nākamo vietu. Viņš uzlec uz dīvāniņa un saritinās kamolā.

-Tas, ka viņi sēdēja atsevišķi, ir pat saprotami. Negribēja saspringt, jo katrs publisks žests tiktu iztulkots pa savam, un viņi negribēja nevienu redzēt. Ret telefonu viņš tev iedeva tāpēc, ka viņš... Tāpēc, ka viņš ir spēlmanis, - viņa priecīgi paziņo, it kā būtu atklājusi jaunu kontinentu. - Tur jau nemaz citādāk nevar, visi ir spēlmaņi, visi. Kad tu esi spēlmanis, tev ir jānodrošina jaunas izdevības iespēja,-arī omes Liliānas teorijai ir sava jēga.

Tie, kas spēlē tikai vienā laukumā, neparedz veiksmes iespēju, nezinādami, ka melnais zirdziņš ir paslēpts krūmos. Iespējams, šis melnais zirdziņš biju es. Iespējams,

spēlmaņa daba izmānīja Vllandu uz Pokrova kapiem. Taču tam, kas to izdarīja, vajadzēja Vllandu labi pazīt. Ļoti labi pazīt.

Ome Liliāna mani atsauc atpakaļ īstenībā. Kad kļūst skaidrs, par kādu Meistaru ir runa, ome Liliāna sāk veikli mest krustus - līst tur, kur nedrīkst, nekā svēta! Spēja savietot nesavietojamo ir omes Liliānas galvenais talants. Melnais kaķis, kuru redzot visi spļaudās, viņai ir laime.

Tas ir kas līdzīgs tam, kas piemita manai mātei un kas piemīt arī Jasmīnai. Tas ir no sieviešu pasaules -kāda neparasta intuīcija un pilnīgi aklas jūtas. Taču ome Liliāna vērtīgi norāda, ka visi mani pēdējā laika paziņas lien tabu teritorijā, viņiem nepastāv jēdziens “nedrīkst ". Vieni šajā teritorijā iekāpj caur narkotikām un alkoholu, kā to pirmajā vakarā izdarīju es, citi ar hipnozi, trusīša uzticībā ļaujoties anakondas skatienam. Iespējams, ir arī citi veidi, kurus man parādīs nākamajā, trešajā, cēlienā. Та arī noskaņojos, dodoties uz rīta apspriedi, kas man apsolīta kā akreditētam žurnālistam.

Klasiskā lugā ir pieci cēlieni, un tas mani biedē. Taču man nav citas izejas, kaut gan ome Liliāna, pavadot mani, tāpat kā Aleksandrs apjautājas, vai man nav iespējas tajā visā nepiedalīties. Bet es atkal braucu ar tramvaju uz teātri, lai piedalītos apspriedē par Fenrīra izrādi. Šoreiz, braucot garām Pokrova kapiem, es atkal skatos uz mājeli - vārtiņi ir ciet, spoži spīd pavasara saule, un tā ir patīkama pārmaiņa, jo rodas vismaz kāds optimisms. Es uzrakstu Jasmīnai īsziņu.

Ari teātris dienā izskatās citādi. Apspriede notiek teātra kafejnīcā pirmajā stāvā, un šodien viss izskatās parasti - gan atnākušie aktieri, gan režisori. Ari Rai-nere izskatās pēc vienkāršas lauku sieviņas, kārtīgas un sakoptas, bez visiem tiem romantiskajiem piesitieniem, kas viņu vakar darīja smieklīgu. Visi sasēžas ap galdiem, un sākas čalošana, kas tik labi sasaucas ar pavasara paliem. Aktieri izskatās pēc parastiem cilvēkiem, ir atnācis arī vakardienas Meistars, un dienas gaismā ir skaidri redzams, ka viņš alkoholā ir iegrimis cieši un dziļi. Viņam trīc rokas, līdz, norijis pāris malku caurspīdīga šķidruma, viņš atdzīvojas, zilganajos vaigos ieplūst sārtums un viņš sāk izskatīties pēc cilvēka. Es arī piemetos pasēdēt - čalošana strauji apklust, un es apgriežos. Ir atnācis Vīlands un viņa trīs “galvas”. Gaismā viņš ir vēl bezkrāsaināks, kamēr viņa lēdijas noplivina rokas, atklājot dažādu krāsu nagus. Mani pārņem nelāgs aukstums. Kaut kas šajā komplektā ir nāvējošs.

Kad tiešām gribas, cik vien var, izvairīties no ieskatīšanās viņiem acīs, kode iesāk savu runu, cik vien klusi iespējams.

Padomju laiku desu princips - visiem nepietiks -tiek nepārtraukti uzturēts. Viss ir tik skopi, cik vien var, - viņa domas tajās pauzēs, kuras viņš laiku pa laikam uztaisa, “galvas” izrunā skaļi un šo to pat paskaidro.

Jā, nav jau viegli pārdot tukšumu, to var paslēpt tikai izsmalcinātā formā.

Taču, kas manī izraisa neviltotu interesi, ir tas, kā viņš ir pakļāvis šīs trīs sievietes. Gejs viņš ir nepārprotami, tātad sekss tradicionālā izpratnē ir izslēgts. Es skatos uz Zobenzivi, un šādas intereses varētu atmest vecuma dēļ, taču visjaunākā - Margarita - vēl ir tajā vecumā, kad tas ir būtiski. Taču Vīlands savā uzvedībā šo atšķirību pat nepamana. Viņš ir vienādi uzmanīgs pret visām. Tā laikam ir īstā atslēga - viņš ir uzmanīgs, un nekas vairāk, un šajā taktiskas nabadzības pasaulē ar to var daudz ko iesākt, īpaši, ja nekad nepabaro līdz sātam un rausta aiz vājībām. Zobenzivij viņš ļauj sajusties kā princesei, pastumjot viņai tuvāk ūdens glāzi, lai viņai nebūtu jāsniedzas pāri visam galdam. Otrai, ko es nosaucu par Buti, viņš piedāvā savu krēslu, bet Margaritai sazvērnieciski uzsmaida. Man sametas pliekani no šādas pieticības, taču badā, kā zināms, velns pat mušas rij.

Kāpēc ir iestājies tāds bads, tas ir nākamais jautājums.

Atskan skaļi smiekli. Kāds ir pateicis labu repliku. Vīlands pat aplaudē. Priekšā iznāk Fcnrīrs un izvelk līdzi aktieri, kurš tēloja Meistaru. Viņš pēc vakardienas ir stipri saguris, taču publikas priekšā atdzīvojas un pat kļūst asprātīgs.

Tad Vīlands pastumj Zobenzivs glāzi, pareizāk sakot, viņš to noliek tā, lai viņa to nevarētu aizsniegt. Zobenzivs to uzreiz nepamana. Viņa ir aizņemta ar saviem pierakstiem, taču, kad pastiepj automātiski roku, lai paņemtu glāzi, un neatrod to, ar viņu notiek kosmiskas pārvērtības. Viņas seja piesarkst, mute sakniebjas, viņa sāk knosīties, līgoties, līdz nogāž visas tases no mazā galdiņa. Tad viņa sāk kliegt uz bufetnieci, ka tā nokrāmējusi viņai vajadzīgo virsmu ar visādiem traukiem.

Bufetniece sāk stostīties, vākt nomestos traukus un to, kas no tiem palicis pāri. Nu vakardienas izrāde iegūst pavisam jaunu vērtējumu - Zobenzivs Fcnrīra izrādi satriec pilnīgās lupatās. Viņa izkliedz kaut ko par cieņu pret Meistaru, kas nav ievērots. Uzvirmo kaislības, un Meistars izskatās tuvu epilepsijas lēkmei. Fcnrīrs pat sabīstas un apsēdina savai aktieri. Par laimi, vētru pārtrauc Bute. Viņa ir sasodīti mierīga.

- Nav glīti, ka profesorus var nogāzt ar pusglāzi auksta ūdens, - man blakus apsēžas 1 hidings. Arī viņš ir vērojis Vīlanda izdarības un nosauc to par “marionešu teātri”. Vajag tik zināt īstās diegu piesiešanas vietas, un šai kundzītei esot acīmredzamas problēmas ar pašapziņu un svarīgumu.

Tikmēr Bute pārņem vadību, un pasākums ieripo mierīgā gultnē. Viņa būvē tik sarežģītas prāta konstrukcijas, ka tām izsekot nav iespējams, un, kad svešvārdu koncentrācija viņas runā sasniedz simts procentus, Margarita viņu pārtrauc. Viņa tomēr ir saglabājusi aktrises jautrību un jūt, ka publika ir atslēgusies. Taču tikām ir atguvusies arī Zobenzivs. Bet Margarita pasaka izšķirošos vārdus: Vīlands noteikti iekļaus Fcnrīra izrādes fragmentus savā grāmatā par Meistaru.

- Ar šo grāmatu viņš karsē publiku jau gadus piecus, - Hudings noskalda.

- Varētu padomāt, ka grāmatas rakstīšanai ir kāda nozīme. Tic, kuri var grāmatu uzrakstīt, apsēžas un to izdara, nevis bazūnē par pašu rakstīšanu uz katra stūra. Bet, kad tu ieblandies tik gaisīgā vietā, kaut kādā veidā ir jāiezīmē sava vieta, un man Vīlanda vēlme nostiprināt savu rakstnieka pozīciju šķiet visai saprotama.

Hudingu mana piezīme sajūsmina, un viņš, izrāvis no kabatas kārtējo blašķi, ierauj kārtīgu šļuku:

- Taču visdrošākā vieta ir ar četrām sienām un jumtu virs galvas.

- Par kuru tagad savā starpā cīnās Fenrlrs un Ko-nungs? - es it kā nevainīgi iejautājos.

- Skatos, tu laiku velti netērē, - Hudings saviebjas. - Viņi abi tiešām ir bez savas skatuves, un Konunga vecumā nav viegli būt par studentu-disidentu. Gribas siltāku vietiņu, kur visi, sākot ar apsargu, klanās. Citādi kā tāds students atnāk un aiziet ar savu kladīti, ne cieņas, ne goda.

Nu man pielec, ka Egles māju Vilnas centrā var pārbūvēt par teātri. Hudings pat nesaprot, ka ir izpļāpājies.

Egles būdiņu viņiem vajadzēja. Tā var būt atbilde un arī nopietns motīvs, jo nauda ir tikai enerģijas surogāts, bet mājas tāpat vien apkārt nemētājas. Ir lietas, kuras nevar nopirkt ari par naudu - pat par ļoti lielu naudu. Jā, Eenrīrs un Konungs ir īstie kandidāti, kuri varētu cīnīties par vietu zem saules, īpaši par vietu Vilnas centrā. Protams, Konungam savā vecumā negribas būt par studentu, bet arī Fenrīram varētu gribēties māju. Varbūt trīsdesmit gadu vecumā mājas gribas vēl vairāk.

- Fenrīram ir trīsdesmit trīs, - Hudings pasaka, it kā būtu nolasījis manas domas. - Taču viņa interese par Egli arī nebija tikai platoniska.

Hudinga izpratnē tas laikam nozīmē, ka iekārei klāt nāk ari savtība.

Apspriede pēkšņi, kā iesākusies, arī beidzas, un publika izklīst. Bet tad seko negaidīts pavērsiens, kas apliecina, ka teātra tuvplāni ievērojami atšķiras no panorāmas skatiem.

Margarita piesēžas pie mūsu galdiņa, un viņas intereses objekts ir neviens cits kā es. Viņas acu apžilbināts, sāku gandrīz vai stostīties. Viņa sāk mani iztaujāt, un es saprotu, ka viņu interesē mana akreditācija. Viņa iesāk ar mani runāt angliski, tad krieviski un tad arī latviski. Viņu interesē mans viedoklis, bet ne jau par izrādi - par apspriedi. Viņas vārdi slīd pāri visam kā ūdens, vārdiem brīžam pat pazūd jēga, kamēr viņa trenē savus logopē-diskos vingrinājumus.

- Ļoti pretrunīgi, - saku. Un ko gan citu es būtu varējis teikt?

- Gan Vīlands, gan Zobenzivs raksta grāmatu par Meistaru, - Margarita paskaidro. Šodien viņai pie kleitas ir piestiprināta magone. Es atkal cenšos saprast, vai tā ir īsta vai tikai broša, taču šodien esmu spiests atzīt, ka puķe ir īsta. Margarita turpina:

-Tāpēc ir nedaudz sāncensības,- viņa man žilbinoši uzsmaida.

Gribu iebilst, ka redzēju pavisam citus iemeslus tik dažādam vērtējumam, taču Margarita jau aizrautīgi stāsta, cik ļoti šīs grāmatas atšķirsies. Skaidrs, ka viņa balsos par Vīlanda grāmatu, un viņa man skaidro, cik ļoti Vīlands ir izcilāks par Zobenzivi. Nu man kļūst skaidrs, ka tāds artefakts kā Meistara cepurīte Vīlan-dam nemaz netraucētu, bet pat stipri noderētu. Tas varētu būt galvenais iemesls, kāpēc viņš gāja uz Pokrova kapiem.

Tad, it kā lai apstiprinātu manus pieņēmumus, Vīlands pats pienāk klāt un klusi palūdz:

- Es varētu jūs palūgt pagaidām neizpaust epizodi ar Meistara cepuri?

- Kādu cepuri? - Margarita ir noklausījusies mūsu sarunu.

- Šis fakts ir jāpārbauda, — Vīlands nemaz negrasās kaut ko skaidrot.

Ja tic I ludinga teori jai, tad jāsecina, ka Vīlands neguļ ar Margaritu un Margarita neko daudz par viņu nezina.

Vīlands aiziet, bet I ludings sapīkst un caur zobiem nošņāc:

- Šis zēns neko ģeniālu nekad neuzrakstīs.

Dīvaini, bet Margaritu šī Hudinga piezīme sāpīgi

aizskar. Viņa pat nobāl:

- Kāpēc neuzrakstīs?

- Tāpēc, ka tam vajag talantu, kurš vai nu ir, vai nav. To nevar nopirkt nedz tirgū, nedz izlūgt baznīcā.

Margarita apklust. Es pamanu, ka viņas nagi iespiežas salvetē kā asi nazīši. Skaidrs, ka viņa nav radusi uzklausīt kritiku par Vīlandu.

Mums klāt pieslīd Konungs.

“Kā īsts kaķis,” nodomāju.

Māju trūkums atstāj iezīmes raksturā. Un tad tu, līdzīgi kaķim, kā mēs domājam, klīsti apkārt savā nodabā.

Taču kaķis meklē māju sajūtu un siltumu. Režisors meklē aktierus.

- Karalis ir miris, lai dzīvo karalis! - Hudings iesaucas un skaļi ierauj no savas blašķes.

Es tomēr esmu nedaudz izbrīnīts, kad kļūst skaidrs, ka Konungs tiešām meklē jaunu Margaritu, un, lai cik tas šķistu dīvaini, šī Margarita izskatās tiešām ieinteresēta kļūt par viņa Margaritu. Sākas saruna, kas nav domāta svešām ausīm, un viņi abi attālinās.

Mēs ar Hudingu paliekam divatā, līdz pie mums pienāk Fenrīrs un paziņo jaunumus: Konungam ir aizbēdzis aktieris, kurš tēloja Meistaru, un tagad viņam vairs nav nedz Meistara, nedz Margaritas.

- Gan jau viņš izgrozīsies! - Hudings atkal ierauj savu šļuku. - Konungs taču ir kreilis, un kreiļi vienmēr izspēlē kādu īpašu gājienu. Un pats pirmais gājiens ir izskaust citus kreiļus. Ar “taču” viņš arī parasti iesāk savas lekcijas, - Hudings ir pat cinisks.

Tātad Hudingu nav mācījis Konungs, es nosccinu, jo Hudings ir kreilis, taču no skatuves nav padzīts.

Fenrīrs tikām turpina izvērst tēmu par Konungu no sava skatpunkta:

- Nevienu brīdi viņš nevar palikt mierā, taču, kas viņā ir vissatriecošākais, viņš pats tos notikumus nemeklē, tie atrod viņu paši. Dzīve visu laiku spēlē ar viņu pingpongu, - Fenrīrs ir gandrīz sašutis.

Man kļūst skaidrs, ka viņš pats gan meklē nejaušības un sitienus, kas varētu palīdzēt uzsākt spēli, un es ar savu vientuļo stāvēšanu lidostā esmu tikai viena no šādām viņa speciāli sameklētām nejaušībām. Nenoliedzami viņi abi pielīdzina Konungu Meistaram, pat ja Hudings pie viņa nav mācījies.

Kafejnīcā ienāk Egles māte. Viņa ir melnā kleitā un melnā cepurē ar tīkliņu. Izskatās ļoti melodramatiski. Viņa necenšas kādam tuvoties un apsēžas viena pati. Ar skatienu viņa gluži vai iecērtas Konungam mugurā. Viņas skatiens tiešām līdzinās nazim, un izskatās, ka Konungs to jūt, jo kopā ar Margaritu izbēg no kafejnīcas.

Mēs paliekam trijatā, un tas man atkal uzdzen dc-žavū sajūtu.

-Tavs kaķis ir pie manis, - paziņoju Hudingam, taču Hudings man neļauj turpināt:

- Bosforu notrieca mašīna. Mēs atradām viņu beigtu tajā pašā vakarā.

Uz skatuves uznāk Rainere. Viņai rokās ir dzeltenu mimozu pušķis, un viņa metas ar to slaucīt grīdu. Viņas kustībās ir kaut kas histērisks. Hudings sāk tik skaļi smieties, ka man sametas viņas žēl. Es pieeju viņai klāt un mēģinu izvest no kafejnīcas. Izņemu viņai no rokām apskādēto mimozu pušķi. Mēs izejam no kafejnīcas. Rainere sāk pilnā balsī raudāt:

- Viņa ir maita! Tā ir mana loma, mana!

Viņa šņukst kā mazs bērns, un, kas visnelāgākais, viņai atlīmējas skropsta, un viņa saprot, ka kaut kas nav kārtībā. Viņa dod man somiņu, lai es to paturētu, taču es viņas žestu saprotu nepareizi un to atveru. Tajā ir Meistara cepurīte ar slaveno burtu M. Tā ir no melna samta, un es to pat iztaustu. Tajā nav nekā - nekādu akmeņu, ne plakanu, ne citādu. Tai ir tikai lupatas vērtība. Varbūt vienīgi zelta burts ir ko vērts.

Rainere kā mazs, pieķerts bērns vainīgi pasmaida:

- Es to nozagu. Konunga Meistaram vairs nav kroņa.

- Konungam vairs nav arī Meistara, - es viņai paskaidroju, ka aktieris, kurš tēloja Meistaru, ir aizbēdzis.

Raincri tas iepriecina. Viņa pat atplaukst:

-Tikai tu nevienam nesaki, tā tagad ir mana.

Žestā, ar kādu viņa izrauj man no rokām cepuri, ir zaglīga bērna vēlme paturēt mantu, ko tas nospēris ciemā. Man tas šķiet tik muļķīgi, ka nav pat, ko teikt. Taču Rainere jau ir atguvusies:

- Viņam vairs izrādes nebūs.

Viņam vairs nav ne Meistara, ne Margaritas, ne kroņa - nekā. Un tad seko visnejēdzīgākais šajā trešajā cēlienā - mums aiz muguras atskan visīstākie ķērcieni:

- Krā, krā, krā!

Mēs apgriežamies, un tur stāv neviens cits kā Egles māte. Viņa izliekas tikpat pārsteigta kā mēs, taču Rainere ātri atšifrē viņas triku.

»

-Tu, tu, tu... Tevis dēļ Egle aizgāja no mēģinājuma un pakļuva zem tramvaja, - Raineres balss aizlūst.

Tas, ka Egles māte bija atbraukusi uz Rīgu liktenīgajā vakarā, ir kas negaidīts.

Egles māte skatās uz Raineri un sāk smieties. Man tas viss aizdomīgi atgādina trakomāju, un vienīgais, ko es vēlos, ir pazust no šejienes.

- Es spēlēšu Margaritu, - paziņo Egles māte. Viņa izrauj Rainerei no rokām somiņu, no tās - cepuri. Tātad viņa ir mūs novērojusi kādu laiku. Viņas abas ar Raineri sāk plūkties kā visparastākās tirgus bābas. Cepure sāk strinkšķēt pa šuvēm. Izskatās, viņas abas ir pārliecinātas, ka lomu dabūs tā, kurai piederēs cepure.

Sāk šķist, ka Eglei vajadzēja pazust tikai tādēļ, lai kāda no šim abām dabūtu Margaritas lomu. Un mani nemaz vairs nepārliecina Rutas viedoklis, ka Egles māte nav vainojama viņas nāvē. Izskatās, ka tieši viņa varētu būt to izdarījusi, un nevis lai dabūtu Egles māju, bet gan lomu šinī mātes un meitas sacensībā, kas tika izspēlēta katru dienu.

Es pat nepaspēju izdomāt visu līdz galam, kad cīniņš apraujas - cepure ir saplēsta burtiski driskās.Turpinājums ir negaidīts - abas vienojas šo drisku mīdīšanā. Egles māte nenoturas un atkal sāk ķērkt kā visīstākā vārna.

Man pietiek. Apcērtos un strauji metos projām, apņēmies vairs neatgriezties. Man pietiek, pietiek, pietiek!

Stāvot pieturā, es saprotu, ka atgriezīšos. Tas ir tikai cēliens brokastīm ar Margaritām - notikušām un nenotikušām. Un pagaidām apēsta ir tikai Meistara cepurīte. Turklāt teātrī visnekaitīgākā ir dienasgaisma. īsti upuri top tikai naktī, un man pat rodas aizdomas, ka varbūt asiņu vietā tika izlieta dzērveņu sula. Tomēr ne, Egles nāve bija īsta.

Ar šo īstuma sajūtu es iekāpju tramvajā, kas mani var aizvest mājās. Ir kaut kas sasodīti labs tajā, ka tramvajs var braukt tikai pa sliedēm un tā maršruts ir zināms un prognozējams.

8 KONUNGS - ČŪSKU KARALIS

Sliedes ir laba lieta, it īpaši tad, kad esi pazaudējies vai kad esi saindējies. To, ka teātris ir inde, es sajūtu pat fiziski. Kaut kādu lomu atlūzas, kaut kādas lauskas - nekā tīra. Viss falšs. Sailgojos pēc Jasmīnas. Man gribas viņai pieskarties un vienkārši būt. Taču Jasmīnas nav, ir tikai kaut kādi rēgi un fantomi.

Indi var lietot tikai mazās devās, ļoti mazās devās. Manas domas aizplūst pie Egles mātes. Viņa ir kā tāds kamoliņš, kas var būt uztīts uz jebkā. Protams, neizskatās, ka viņu interesētu manta, drīzāk lomas, bet arī tā var būt tikai šķietamība. Gan Egle, gan viņas māte ar šī kamoliņa palīdzību cieši piestiprinātas Konungam, bet varbūt Egles tēvam. Skaidrs, ka viņas abas savā starpā ir spēlējušas kaut kādas lomas un tieši Egles mātes atbraukšana ir izprovocējusi Egles ierašanos savā bojāejas vietā. Esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka trešā vēstule bija domāta Konungam, taču viņa vietā ar viņam adresēto vēstījumu atnāca Egle.

Bet es taču pats viņu redzēju, ja vien var ticēt savām acīm! Lai gan teātrī savām acīm ne vienmēr var ticēt. Trešais uzaicinātais tomēr būs bijis Konungs.

Cik varēja spriest no Raineres teiktā, Egles mātes ierašanās nebija plānota. Izskatās, ka tā bijusi nejauša, ja vien teātrī vispār var būt kas nejaušs.

Nē, nejauša te tomēr bija daudz. Es pats biju nejaušība, tīrā nejaušība, bet, ņemot vērā to, ar kādu pārliecību nejaušības tika pasludinātas par rīcību, atšifrēt, kas ir kas, man šobrīd šķiet gluži neiespējami.

Ja atmet fantasmagoriju, vispārliecinošākā ir versija par to, ka Egles nāvē nav vainojams neviens cits kā viņas pašas māte. Skaidrs ir arī tas, ka māte to nekādi nebūtu varējusi izdarīt bez Konunga palīdzības.

Taču nē - šobrīd iznīcināts ir tieši Konungs. Viņam nav ne izrādes, ne balvas, ne arī visa pārējā, kas izrietētu no balvas saņemšanas. Ja tic Hudingam, tad šī balva ir tikai detonators, lai iešūpinātu godināšanu Lietuvā un tomēr saņemtu gatavu vietu teātrī, kas tomēr ir daudz drošāk nekā dabūt pliku māju pat tad,ja tā atrodas Vilnas centrā.Tāda plika māja daudz piemērotāka šķistu Fenrīram ar viņa trīsdesmit trim gadiem - tas ir vecums, kad varētu gribēt savu māju. Taču nē, viņš pats teica, ka viņam vairs nav svarīgi precēties. Bet ticēt nevar nevienam, viss par daudz līdzinās ēnu ķeršanai, ēnu, par kurām nekad līdz galam nevari būt drošs, vai tās ir nejaušas vai speciāli uztaisītas.

Ja atmet ēnu padarīšanu, tad šobrīd vissvarīgākā ir tieši māja. Un visvairāk cietušais ir tieši Konungs. Jāpatur arī prātā, ka Egle varēja būt tikai nejaušs upuris.

Izkāpis no tramvaja, pieeju pie avīžu kioska un nopērku glancētu žurnālu. To pašu, ko redzēju pie Aleksandra. Nepatīkami saraujos - uz vāka nav neviens cits kā es pats, noliecies pār Fenrīra Meistaru. Uzraksts vēstī - “Advokāts Vanags Azazello lomā”. Kļūt par dzeltenās preses varoni man nemaz negribas, un es turpat pieturā apgriežos, lai dotos uz Salēviča biroju.

Esmu kļuvis par regulāru tramvaja pasažieri, pie sevis nosmīnu.

Fotogrāfs šajā teātra pasaulītē tomēr rada kaut nelielu realitātes sajūtu, un viņam ir īsta loma. Viņš taču rada jaunu realitāti, nemaz nerunājot par to, ka es ļoti gribētu atrast to, kurš tik cītīgi seko līdzi manām gaitām. Nez kāpēc esmu pārliecināts, ka abas fotogrāfijas uzņēmis viens un tas pats cilvēks.

Kad ierodos Salēviča birojā, uz Rutas galda ir tieši tāds pats žurnāla numurs, taču Ruta nemaz nemēģina no tā iztaisīt notikumu. Viņai ir sava versija par notikušo:

- Vai zini, ka gaišreģis Finks arī bija fotogrāfs?

Nē, to es nezināju.

- Cilvēki mēdz aizmirst patiesību. Viņi dzīvo no fotogrāfijām, bet fotogrāfijas ir tikai pēdas, un tās var viltot. Gaišredzība arī ir tikai īstenības viltošana. Starp kāju un pēdas nospiedumu var būt tikai dažu sekunžu atstarpe, bet tas var būt arī dažu gadu jautājums. Atkarībā no tā, cik ātri izgaismojas pēdas nospiedums, sākas spēle starp esošo un imagināro. Turklāt cilvēki ir pieradināti uzticēties šim nospiedumam, un tur arī Finka ģēnijs atradis jaunu realitāti, iemēģinājis to, un cilvēki paši aizgāja nevis pa savu, bet gan pa viņa uzzīmēto ceļu, - izskatās, ka Ruta ir daudz domājusi par gaišredzību.

-Tu gribi teikt, ka Finks radīja lomu un cilvēki paši to izvēlējās?

- Varbūt kāds arī mēģina iestudēt kādu lom, turklāt diezgan sātanisku, - no muguras atskan Salēviča balss. Viņš ir dzirdējis mūsu sarunu.

- Es jau sazvanījos ar fotogrāfu. Viņu sauc Svensons, un viņš būs birojā pēc pusstundas, jo tas tomēr ir privā-tuma pārkāpums.

Mani beidzot pēdējo dienu laikā pārņem drošības sajūta, taču Salēvičs to iznīcina:

- Skatos, ka tu joprojām ļauj kādam ar sevi manipulēt. Vai tu vismaz aptver, kurš to dara?

- Nē, - esmu spiests atzīt.

- Pārspēt tos zēnus ar viņu pašu paņēmieniem neizdosies. Tu viņu spēlē esi pārāk vājš, - Salēvičs kļūst domīgs. -Tev ir jāizdomā sava spēle, sava.

Es izstāstu jauno versiju par Egles māti.

- Iespējams, viņa arī tur ir iejaukta, - Salēvičs ir pielaidīgs, - taču izdomāt visu ar tramvaju un spoguļiem, nē, tas nav viņas plāns.

Es piekrītu Salēvičam, un arī fotogrāfs jau ir klāt. Viņš ieslīd birojā kā zutis, un mēs nespējam ne attapties, kad viņš jau mūs ir noknipsējis - gan pa vienam, gan grupā. Viņš ir tik kustīgs kā ūdenszāle.

- Es tikai ķeru momentus, tekstu sacer žurnālists, -starp knipsieniem paskaidro Svensons.

- Vai jūs ķērāt momentu arī kapos? - mēģinu kaut ko noskaidrot, taču izskatās, ka šis vīrelis neko nedzird. Salēvičs ar savu dzīves pieredzi ātri atrod veidu, kā šo mirkļu ķeršanu apstādināt - viņš nolaiž aizkaru, un agresīvā darbošanās apraujas. Var redzēt, ka fotogrāfs nav pieradis stāvēt mierā.

- Kapos? - viņš pats atgriežas pie mana jautājuma. - Kapos viss beidzas, sastingst, sasalst līdz taisnas tiesas dienai, - viņš piebilst, mazliet apdomājas un, gluži kā ome Liliāna, pārmet krustu.

Es tikām izvelku foto, kur esmu kopā ar Egli, un parādu Svensonam. Uz plikās vietas iemirdzas bliks. Svensons Salēviča lampas gaismā rūpīgi izpēta fotogrāfiju. Salēvičs beidzot ierauga foto un iesvelpjas gluži kā puika.

Svensons, izpētījis foto, atdod to atpakaļ un sāk pētīt Salēviča grāmatplauktu:

-Tas ir mans darbs, tā sieviete, bet otra puse ar jūsu galvu ir amatiera sports, parasts fotošops. Paskatieties, cik prasti krīt gaisma, tā ir veidota datorā. To meiču es uzņēmu teātrī mēģinājuma laikā...

Tas sakrīt ar manām domām - foto ir uzņemts Fen-rīra izrādes mēģinājumā. Taču Svensons, atšķirībā no Aleksandra, nemaz nav augstās domās par foto izgatavotāja profesionalitāti.

- Jā, mani nolīga fotografēt festivālu. Šis tas man sanāk, kaut gan man nepatīk fotografēt aktierus. Tas tiešām ir kā staigāt pa kapiem. Man patīk dzīvs moments, bet aktieri visu laiku pozē. Viņi ir kā kapu pieminekļu maskas, bet tas galu galā ir viņu darbs, katram

savs.

- Vai ir iespējams apskatīt citas fotogrāfijas? - es uzplijos.

- Tad jums ir jāatnāk pie manis uz darbnīcu, tikai tagad man nav laika. Man ir jāiet uz vakara izrādi, -Svensons izgaist biroja durvis gluži kā viņa zibspuldzes blāzma.

Nezinu, cik ilgi esmu skatījies, bet Salēviča balss atgriež mani īstenībā:

- Viņa metode nav slikta. Varbūt šajā gadījumā var vienīgi sastingt un stāvēt, jo tikai tā var saprast, kas notiek. Straumi var fiksēt tikai stāvot uz cietzemes, uz salas.

- Režisors nevar iestudēt izrādi, ja viņš neizkāpj no

mutuļa.

»

- Par to es neesmu domājis, - Salēvičs pagriežas uz promiešanu.

-Tad jau Konungs ir sūdīgs režisors, jo viņu tā varza ir apzagusi un viņa izrāde ir iznīcināta.

- Bet tu jau nezini, kura bija īstā izrāde - tā uz skatuves vai tā pie kapiem ar Egles līķi... Tas laikam ir galvenais režisora uzdevums - būt aukstam kā čūskai. Jā, čūskai.

Salēvičs aiziet, bet Ruta, pilnīgi iejutušies lugā, pastiepj man žurnālu un atzīmē:

- Azazello noindēja Meistaru, laikam tāpēc Ko-nunga aktieris aizbēga, baidoties, ka viņu arī noindēs.

Sava daļa patiesības tajā ir - kāds visu laiku raksta notikumus, un tad seko vai nu labāks, vai sliktāks

izpildījums. Bet kāds to raksta. Kā lai uzzina, kurš ir īstais dramaturgs?

Mērķis šobrīd ir Konungs. Viņa izrāde ir pagalam, taču tieši viņš ir izlaidis šis čūskas un atraisījis viņu kaislības, un, iespējams, tagad pūš stabulītē un skatās, kā čūskas izlaiž kapuces un ceļas no zemes.

“Man ir jābūt aukstākam nekā viņš, tas ir, mierīgākam, un... lai būtu mierīgs, nedrīkstu pat domāt, ka varētu būt citādi.”

Cilvēki ir dabūjuši uguni, cilvēki ir naktī iedeguši lampas, viss ir sajaukts, un tas ir tāpēc, ka cilvēki grib būt kā dievi, taču nekas vairāk nav sanācis kā tikai ēnas. Un es skatos, kā māju sienas veido jaunas ēnas.

Nekas īpašs, tikai nav Jasmīnas, un viss ir sajucis putrā.

Kad ienāku teātra kafejnīcā, vienīgais apmeklētājs ir Fenrīrs, kurš viens pats dzer kafiju. Pamanījis mani, viņš nopriecājas. Es arī paņemu kafiju un apsēžos blakus. Fenrīrs izvelk no kabatas kokakolas pudeli un piešauj to savai kafijai. Та sāk mutuļot. Viņš ar baudu ierauj no savas krūzes.

- Vai nav jauki, ka tu pēdējā brīdī tā izskaistini dzīvi? Šķiet, ka viss būs tā kā parasti, bet tad tu piešauj koka-kolu, un viss sāk burbuļot.

Tātad es arī biju tāda kokakola. Man beidzot kļūst skaidrs Fenrīra domu gājiens.

Viņš pasmīn.

Un tad izrādās, ka kokakola saēd māgu, un nejaušs garāmgājējs izrādās advokāts, un visa pasaule pārvēršas.

- Nabaga velni, - es pie sevis nosaku.

- Konungs ir nolēmis pats spēlēt Meistaru kopā ar Margaritu, to teātra kritiķi. Vecais āzis... - Fenrīra balsī jaušas īgnums. Viņš tā arī nav atbrīvojies no skolnieka lomas. Viņš ir palicis mūžīgais students. - Un izskatās, ka teātra kritiķe nebūs slikta Margarita, viņš pazīst cilvēkus.

- Kāpēc tu devies uz kapiem? - man beidzot rodas izdevība pajautāt.

- Tāpēc, ka dzīvei vajag piešprici, un tāds akmens, iespējams, ir tieši tas, kas vajadzīgs.

Un tad viņš pasaka galveno:

- Saproti, ja tas akmens tiešām ir apaļš un plakans, tad man beidzot ir izdevies uzminēt!

Es apmulstu no tā, ka Fenrīrs ir tikai mūžīgais skolnieks un māceklis, taču tas, kurš sūtīja Fenrīram vēstuli, ir skaidri zinājis šo mūžīgo vēlmi atminēt mīklu un pārspļaut skolotāju.

Izdzeru kafiju un dodos uz Mazo zāli, lai paraudzītos, kā Konungs mēģinās iztaisīt no Medūzas Margaritu. Klusītiņām ieslīdu Mazajā zālē un nemanāms sēžu tumsā. Konungs kaut ko čukst Margaritai ausī. Viņš viņu stumda un viļā pa mazo skatuves telpu. Tajā nav nekā no sagaidāmās lomas. Izskatās, ka viņš trenē Margaritu pantomīmai - viņš liec roku, viņa liecas līdzi. Jo ilgāk es skatos, jo vairāk tas atgādina čūsku dresēšanu, bet Konungs - faķīru. Un tad es atceros stāstus par to, ka īstenībā faķīrs čūskas ar taurīti vai flautu sit un čūska pēc tam bailēs liecas līdzi nevis skaņai, kā mēs domājam, bet gan bailēs no sitiena.

Es skatos, kā Margarita arvien vairāk un vairāk pakļaujas Konungam. Viņš izmanto to striķi, kas man likās aizdomīgs jau rīta apspriedē. Taču viņš to izmanto nevis lai pabarotu, bet gan lai kaitinātu. Izlemju izslīdēt no mēģinājuma un gandrīz uzduros Egles mātei, kura arī, izrādās, vēro mēģinājumu. Viņa arī klanās līdzi notiekošajam uz skatuves.Tatad čūskas ir vairākas. Tikai kā lai saprot šo gribēšanu piedalīties? Viņa satrūkstas no mana pieskāriena un sāk gandrīz vaimanāt. Es pat sabīstos, taču izslīdu ārā bez liekām skaņām. Pat tie, kuriem nav indes, iemācās teātrī slīdēt bez skaņas.

Čūskas nedzird skaņu, tāpat kā aktieri nejūt tās jūtas, kuras rāda uz skatuves. Maskai nav vajadzības atdarināt seju, kuru ir uzzīmējis kāds klauns. Maska ir tikai maska - ar acu dobuļiem. Taču kā lai sasien šīm čūskām astes un vēl tās notur? Mezgls ir loma. Margaritas loma, kuru cer dabūt šīs aktrises, un nekas vairāk. Konungs var piešķirt šo lomu uz vienu izrādi, varbūt vairākām, bet neviens no viņiem nejūtas kā Meistars. Tieši tāpat kā viņas grib Margaritas lomu, viņš grib Meistara titulu -kāds ir sasējis šo trijotni tieši ar šādu striķi.

Izkāpt no šāda likteņa un iekāpt citā nav viegla lieta. Es slīdu uz kafejnīcu un sāku apsvērt šādu iespēju — es esmu tikai liecinieks. Jā, bet liecinieks, kuram grib uzkraut svešu slepkavību, un, ja es negribu sēdēt un tikt notiesāts, tad mana loma ir jāpaplašina un man jākļūst par īstu detektīvu. Kaut kā tā.

9 PAUSPAPĪRS

Es atkal apsēžos kafejnīcā. Galu galā, neviens nav pateicis, ka tas, ka es redzēju Egles nāvi, ir bijis ieplānots. Varbūt tā ir tikai nejaušība, jo, kad tā spēlējas, tad mēdz izzust robeža starp realitāti un fantāziju.

Spēle! Spēle! Bet ne tam, kurš pieskrūvēja pie vārtu staba lieko spoguli. Viņš nespēlēja, bet gatavoja Egles iznācienu uz sliedēm. Varbūt nevis Eglei, bet gan Konungam, par kuru es nu esmu simtprocentīgi pārliecināts, ka viņu neinteresē sievietes. Vismaz tradicionālā izpratnē ne. Tikai kā tēma kārtējai izrādei.

Tas, kurš organizēja šis trijotnes tikšanos, izsūtīja katram vēstuli, kas sastāvēja no divām daļām: viena bija personīgi adresēta, bet otra - daļa no leģendas par Meistara akmeni. Vīlandam tas bija Pokrova kapu plāns, Fen-rīram - Jeļenas Sergcjcvnas Bulgakovas vēstule. Trešajā vēstulē, kas tika nosūtīta Konungam, arī bija kāda ziņa par akmeni, bet kā no viņa, no Konunga, izdabūt, kāda

bija šī ziņa? Nē, man tomēr ir jādabū trešā vēstule, kas bija Egles rokā.

Pat ja tas nebija īstais plāns, tomēr tas bija plāns, kas iedarbināja visu šo slavas mašīnu. Taču kā lai panāk atklātu sarunu ar Konungu? Man pagaidām nav nekādu ideju, un es atceros par Raineri. Lai vai kā, viņa sadabūja Meistara cepuri. Tad kāpēc lai viņa nesadabūtu ari vēstuli? Vismaz tik daudz, kā noskaidrot, kur viņi visi dzīvo, viņa varētu. Es noskurinos, jo pats esmu aizspēlējies tiktāl, ka esmu gatavs iet un zagt.

Nē, es domāju, ka vajag nolīgt tam kādu citu, un pie sevis pasmīnu. Es jau esmu teātra indes piezīdies. Es jau kā īsts režisors mēģinu atrast aktierus, tas ir, izpildītājus. Bet tā ir tikai cieņas izrādīšana tai pasaulei, kurā esmu iekūlies. Pamanu foajē galā Raineri un ceļos kājās, lai viņu uzrunātu. Mani soļi ir gluži tādi paši kā Fenrīram un Konungam - klusi un slīdoši.Tatad arī es esmu kļuvis par vienu no viņiem.

Rainere, mani ieraudzījusi, atplaukst un pat pasmaida.

Viņa grib Margaritas lomu, bet, kā to iegūt, es pagaidām nezinu. Tas, ko es zinu, - ka te visu iesāk ar vājībām un kaislībām, pareizāk sakot, balstoties uz tām. Taču kā ar to var uzrakstīt partitūru, man vēl nav līdz galam skaidrs. Un tad Rainere pati pasaka priekšā:

- Egles māte arī cer uz Margaritas lomu, - viņas sakāmajā jaušas prieks, ka viņa nav vienīgā izmuļķotā. - Viņa tikai tāpēc atbrauca uz Rīgu. Viņa atnāca uz teātri tajā vakarā, kad Egle aizskrēja uz Pokrova kapiem dabūt galu. Viņa atbrauca nevis lai piedalītos meitas triumfā, bet gan lai viņai to nozagtu.

- Tajā vakarā, kad Egle aizgāja no izrādes mēģinājuma? - izliekos, ka esmu aizmirsis.

Raineri nokaitina mana aizmāršība, viņa pat pāriet uz čukstiem:

- Tovakar bija ieplānots mēģinājums.

Es cenšos saprast, vai vispār bija iespējams, ka Ko-nungs dotos uz Pokrova kapiem. Protams, te taču nekas nenotiek kā plānots. Tas, ka Konungs aizkavējās mēģinājumā, bija apstāklis, kuru šis kapu tikšanās organizētājs nevarēja paredzēt.

- Viņiem kaut kas sagāja greizi ar gaismām, tāpēc mēģinājums ievilkās, - Rainere atgriežas pie normālas runas.

Tad to nevarēja paredzēt, ja jau Konungs, pareizāk sakot, tas, kurš izlikās par Konungu, pamanījās nostaigāt mums par prieku pie sliedēm. Tātad tā nebija nejaušība. Tomēr tas, ka Egle pakļuva zem tramvaja, varēja būt arī liktenīga sakritība. Pastāvēja arī tāda varbūtība, ka izrādei uz sliedēm varēja būt vairāki autori un Egles pakļūšana zem tramvaja bija šo atsevišķo izrāžu nejaušs krustošanās punkts.

Es atklāju ko nepatīkamu pats par sevi - es esmu kā ziņkārīgs puika, kurš izmēģina dažādu krāsu klucīšus, aizmirstot sākotnējo impulsu. Tas izskatās pēc zinātkāres zinātkāres pēc. “Man vajadzēja kļūt par zinātnieku,” es pasmejos pats par sevi. Un tomēr Egles māte ir viņas vienīgā mantiniece, vismaz pagaidām.

Varbūt tā bija atsevišķu sižetu sakritība - tas, ka mēs gadījāmies Pokrova kapos vienā un tajā pašā laikā. Bet tas, ka Egles rokā bija vēstule, liek domāt, ka visi notikumi tomēr ir no vienas lugas. Bet varbūt arī loģika nav noteicošais šajā pasaulītē, kurā esmu ieklīdis. Raineres balss atkal atgriež mani teātra foajē:

- Slavas viņai bija par maz, tāpēc viņa atbrauca.Toreiz tajā mēģinājumā Egle viņai kliedza, ka naudu viņa mātei dod pietiekami, taču sēdēt tumsā un labi paēdušai mātei esot sameties garlaicīgi.

- Kur viņi dzīvo festivāla laikā?

- Viņi dzīvo tajā mājelē iepretī Pokrova kapiem, -Rainere par visu ir lietas kursā. - Bet kāpēc tevi tas interesē?

- Man vajag tās mājas atslēgu, - es nemaz netaisos Raineri informēt par saviem patiesajiem nolūkiem, ka grasos meklēt vēstuli.

-Tu gribi kaut ko meklēt? - Rainere iedegas.

Pēkšņi no Mazās zāles atskan šausmīgs kliedziens, un es metos uz turieni.

Izskatās, ka ir notikusi klope. Margaritai ir izplūkāti mati, un blakus viņai stāv Vīlands un Zobenzivs. Cik var noprast, Margaritai tiek pārmests, ka viņa ir iesaistījusies Konunga izrādē.

Kamēr viņi skaidrojas, man blakus nostājas Saruns. Šķietamā zāles tumsa ir pilna ar pirmajā brīdi neredzamiem personāžiem. Šaruns izturas pret mani kā pret savu čomu:

- Vecais āzis atkal ir uzšķīlis uguni, viņam tas padodas.

Ja runa ir par uguni, tad šobrīd uz skatuves tās ir pārpārēm. Zobenzivs pat sāk piecirst ar kāju, kamēr Vīlanda ģīmis nokrāsojas koši sarkans.

- Uguni var iegūt dažādi. Tikai muļķi domā, ka tā ir jāizzog dieviem. To var dabūt, kad tur, - Saruns norāda uz bikšu priekšu, - uzkrājas pārāk liela spriedze, kas tad arī sāk šķilt kā īsti zibeņi.

- Vai arī, kad pārcērt elektrības vadu, kas savieno māti ar meitu.

Saruns strauji paskatās uz mani un sabīstas:

-Ja tie elektrības vadi staigā pa asinīm, tad sitieni, ko var dabūt, tos pārcērtot, līdzinās nāvei.

Tikām Vīlands cenšas ieskaidrot Margaritai, ka žūrijas locekļi nevar piedalīties izrādēs kā to dalībnieki. Tiek apelēts pie viņas profesionālās sirdsapziņas, taču izskatās, ka šī sirdsapziņa ir nokritusi kopā ar parūku, starp citu, aizdomīgi līdzīgu tai, kādu redzēju galvā Eglei tovakar. Kas tiešām bija skaidrs - Konungs prot iecirst vados, un nu bija iecirsts tajā vadā, kas savienoja Margaritu un Vīlandu, un viņa bija viņam vajadzīga kā sekretāre, kā ēna. Ēnas pazušanu viņš nevarēja pieļaut.

- Suns uz siena kaudzes, - tikām ierunājas Saruns. - Viņam taču pašam šo labumu vairs nevajag, būtu ļāvis, lai vecais iekniebj viņai ciskā, jo, kaut arī vecs, viņam ir dzīva interese par jaukumiem. Ko tad Vīlands domā? Ka izdosies savaldzināt viņu ar plikām sarunām? Katram iekšā sēž zvēriņš, kuru vajag barot ar īstu, siltu miesu. Ko lai dara, ja šis sievišķis to ir sapratis tikai tagad? Bet labāk vēlu nekā nekad.

Sev par milzīgu pārsteigumu, es, gluži tāpat kā ome Liliāna, pārmetu krustu.

Saruns iesvilpjas:

-Jūtu, ka tu arī drīz būsi gatavs.

- Gatavs kam? - es nepatikā saraujos un gribu pajautāt Sarunam, taču viņš jau ir nozudis.

Konungs visu strīda laiku stāv garlaikots un tajā nepiedalās. Zālē iedegas gaisma, un mana stāvēšana vairs nav anonīma - izrādās, netālu no manis stāv Egles māte. Viņas acis spulgo.

- Ģēnijs, ģēnijs! - viņa sāk pat aplaudēt, un Konungs viņai paklanās. Tātad ir noticis kas tāds, kas no pārējiem ticis slēpts. Viņas padevībā sāk jausties kas šausminošs. Tikpat labi viņa varēja palīdzēt Konungam organizēt arī Egles nāves izrādi. Bet varbūt arī otrādi - Konungs varēja palīdzēt Egles mātei, jo Egle, spriežot pēc visa, grasījās spēlēt Margaritu Fenrīra izrādē - tātad grasījās pamest Konungu.

Es neizturu un piegājis uzrunāju Egles māti:

- Kāpēc ģēnijs?

- Viņš sadauzīja žūriju lupatās, - viņa līksmo, - bet Vīlandam nu būs jāmeklē jauna sekretāre, kura viņa vietā dosies uz garlaicīgām izrādēm, rakstīs hronikas, sazināsies ar neapmierinātiem aktieriem un režisoriem.

- Kāpēc jūs domājat, ka viņš neiet uz izrādēm? Es pats viņu redzēju izrādē, - nenociešos un sāku iztaujāt. - Kāpēc jūs atbraucāt uz Rīgu?

- Es? - viņa it kā atmostas. - Es atbraucu, lai savāktu savu Eglīti.

Viņa sāk šņukstēt, kamēr es piesardzīgi atvirzos, lai pazustu no šejienes.

Kafejnīcā mani jau gaida Rainere. Viņas sejā ir uzvaras prieks:

- Atslēga ir pie manis, - viņa paziņo. - Un uzmini, kuram es to atņēmu?

- Konungam.

Viņa sapīkst:

- Es tev nepalīdzēšu, ja būsi tik viszinīgs.

Tatad esmu trāpījis, bet skaidrot, kā es to izsecināju, viņai negrasos. Ir tāpat acīmredzams, ka iepriekš viņa aizņēmās no Konunga cepuri, tātad viņa ir atradusi pieeju viņa mantām. Izsecinu, ka viņa spēj piekļūt tieši Konungam. Un tas būtu loģiski tad, ja arī Konungs dzīvotu tajā mājelē.

- Vai nav pārsteidzoši, ka viņi visi dzīvo tajā mājiņā, nevis viesnīcā? - Rainere saka.

- Vai Egle arī tur dzīvoja? - mēģinu izdibināt.

- Ko tu darīsi ar atslēgu? Grasies tur ielauzties? Es iešu tev līdzi. Viņi visi būs šeit, visu izrādes laiku, - viņa paziņo. Tātad viņa par to ir domājusi iepriekš, un, galu galā, kāpēc man jābrauc vienam? Kādam taču vajadzēs stāvēt uz vakts.

Mēs atkal ar tramvaju braucam uz Pokrova kapu pusi. Jautājums, kāpēc viņi ievācās dzīvot pie kapiem, pagaidām paliek neatbildēts. Un vajadzētu noskaidrot, kam pieder šī rezidence, taču šobrīd mums ir atslēga un vajag slēgt.

-Tu paliec dārzā, - piekodinu Rainerei. Viņa sapūšas, taču piekrīt.

- Sākšu kūkot kā dzeguze, ja kāds nāks, - viņa noslēpjas aiz lapenltes. Es kā visīstākais kramplauzis atslēdzu durvis un ieeju svešā mājā. Mazliet padomājis, pieslēdzu durvis no iekšpuses. Mežģīņotā veranda izskatās pēc koplietošanas telpas. Uz galdiņa mētājas pulka tukšu pudeļu un izsmēķu bundžas. Tālāk ir virtuvīte, kur pirmoreiz satiku Sarunu. Secinu, ka viens tomēr būs melojis - viņi visi dzīvo šeit. Un tad es sāku meklēt nevis vēstuli, bet gan pierādījumus tam, ka Hudingam bija kaķis. Tas nozīmē, ka ir jābūt kaķa kastei un bļodiņai. Virtuvē nekas neliecina, ka šeit būtu dzīvojis kaķis. Mazliet ieklausījies pilsētas trokšņos, turpinu savu gājienu. Kreisajā pusē ir divas istabiņas - tās ir pieklājīgas, un nekas vairāk. Uz grīdas stāv trīs čemodāni - atvērti, taču ncizkrāmēti. Uz vienas no gultām mētājas džemperis, kurš bija mugurā Fenrīram, kad mēs satikāmies pie lidostas. Saruna mantās nav nekā iezīmīga. Gulta, kas pilna zīmuļu galiem, laikam pieder Hudingam. Ātri izcilāju visas malas, un man sametas šķērmi no tā, ka rakājos pa svešām mantām. Fenrīra mantās atrodu pat šļirci un divas bālas paciņas - tātad viņš lieto kaut kādus draņķus. Aploksnes nav, un nav arī vēstuļu. Dīvaini. Kur gan Fenrīrs tur savu vēstuli? Es pāreju uz mājeles labo pusi. Te acīmredzot dzīvo Konungs. Neviena lieka priekšmeta. Arī viņa mantas neizkrāmētas guļ čemodānā. Nav arī nekādas norādes, ka šajā istabā būtu dzīvojusi sieviete, kaut istabā ir divguļamā gulta. Te arī vēstules nav. Tikai istabas stūrī ir skapis, ko paveru. Tas slēpj vītņveida trepes, un es kāpju augšā. Ielienu jumta istabiņā - tā ir īsta princeses istabiņa. Tātad Egle ir dzīvojusi šeit.

Apzinoties, ka viņa ir te mitusi, man nemaz negribas rakāties viņas mantās. Taču tas, ko ieraugu šajā istabiņā, ir vēl vienas durvis, kas ved lejup, uz otru mājas galu. Tātad Egles tronim bija divas ieejas, un man ataust neskaidras atmiņas par jūgenda kāpnēm, kas satiekas otrā stāvā. Tas, ko ievēroju, - abas durvis ir slēdzamas. Sienās sadzītas milzīgas naglas, uz kurām izkarinātas Egles kleitas. Tad es sadzirdu, ka lejā nokūko dzeguze, un man neatliek nekas cits kā palīst zem Egles gultas. Dzirdu smagus soļus lcjasstāvā, kas iziet cauri virtuvei, un tad tic tuvojas pa kāpnēm, ienāk Egles istabiņā. Dzirdu, ka tiek pārmeklētas Egles kleitas, un man degungalā nostājas nekas cits kā Zobenzivs nomīdītās kurpes. Ko viņa šeit meklē?

Viņa apstājas un kādu laiku grabinās. Secinu, ka meklētais nav atrasts. Un tad es gaidu ar satraukumu, kad viņa mani atradis, jo tas taču tikai būtu dabiski, ja viņa paskatītos arī zem gultas. Taču seko kas negaidīts -virtuvē sāk kūkot dzeguze. Redzu, ka kājas saspringst. “Viņa tūlīt metīsies man blakus,”bailēs nodomāju.Taču kājas apstājas pie gultas, un es jūtu, ka Zobenzivs uz tās apsēžas. Seko skrējiens pa kāpnēm, un neviens cits kā Iveta Rainere uzrunā Zobenzivi:

- Bet ko jūs meklējat?

Zobenzivs strauji uzlec kājās. Saprotu, ka, ja negribu aiziet bez vēstules, man ir jāizlien no pagultes. Zobenzivs iekliedzas, mani ieraudzījusi. Es noskurinos un mēģinu noslaucīt putekļus, kas man pieķērušies pagultē. Rainere uzvaroši stāv mazajās durtiņās ar melnu aploksni rokā:

- Vai tas ir tas, ko jūs meklējat? - viņa jautā.

Šajā brīdī saprotu, ka vinnē tas, kurš ir pirmais, un es izrauju aploksni Rainerci no rokas, jo nav ne mazāko šaubu, ka kuru katru brīdi sāksies zvetiņš. Vienu tādu jau redzēju. Zobenzivs palecas, taču paliek bez aploksnes.

-Jums nav nekādu tiesību šeit atrasties, - viņa beidzot skābi izspiež. Es paslēpju aploksni iekškabatā.

- Tiesību šeit nav nevienam, - iebilstu.

- Tā ir mana māja, - Zobenzivs piepeši paziņo, taču šajā pasaulītē, kur viss notiek uz iedomu pamata, nav nekāda iemesla viņai ticēt.

- Un jūs atnācāt pakontrolēt, kā klājas jūsu īrniekiem? - es atļaujos būt cinisks.

- Es atnācu... uzkopt māju.

- Bet tad tik ņemiet liekšķeri! Un kā jums izdevās pierunāt viņus mitināties vienkopus?

- Es nepierunāju, - Zobenzivs nošņācās, taču tūlīt veikli metas lejā pa kāpnēm, un mēs tikai sadzirdam, kā noklaudz ārdurvis.

Nu man ir jautājums Raincrei:

- Kā Zobenzivs uzzināja par vēstulēm?

Rainere sāk smieties un pat dejot.

-Tu arī zināji par vēstulēm? - jautāju Rainerci.

- Bet protams, - Rainere apstājas. - Ja tu gribi dabūt Margaritas lomu, tad jābūt uzmanīgai, un teātra tumsai ir ausis. Kā tu domā, kāpēc es paņēmu Meistara cepuri?

- Kad tu to uzzināji?

- Tajā vakarā, kad Egle aizskrēja uz kapiem viena, es dzirdēju, ka Konungs runā ar Egles māti.

Un tad Rainere turpina savu uzvaras gājienu. Viņa izvelk Konunga krelles:

- Viņa spēks ir nevis cepure, bet gan krelles.

Ir sievietes, kuru vienīgā vēlme ir kļūt par režisoru kādam vīrietim, un Rainere acīmredzot ir no tām. Nozagt viņa spēka avotu un glabāt to sev tuvumā - tajā jaušas kaut kas no Salomes.

Man kļūst neomulīgi. Ja jau Rainere ir tik neprātīga, tas var vērsties arī pret mani. Taču, cik var saprast, vēstules saturs viņu neinteresē. Bet tad es saprotu - viņa jau to ir izpētījusi.

- Es domāju, ka tas akmens eksistē, - Rainere paziņo. - Tu arī meklē šo akmeni?

- Es meklēju to, kas visu iesāka. Kā tu domā, kā Zobenzivs uzzināja par vēstulēm?

- Es viņai to pateicu, - Rainere pasaka. - Es zināju, ka viņa arī grib rakstīt grāmatu par Meistaru.

- Kad tu pateici viņai par vēstuli?

- Rītā pēc apspriedes.

Pulkstenis virtuvē joprojām rāda pusdesmit. Tatad tas ir apstājies Egles nāves brīdī, bet varbūt tas nekad nav gājis. Iespējams, tas speciāli uzvilkts nepareizi, lai Egle izietu nepareizā laikā. Tādiem sienas pulksteņiem pārbīdīt rādītājus ir tik vienkārši kā divus pirkstus...

Mēs lēnām izejam no mājiņas. Es uzmanīgi aizslēdzu durvis. Kad esam pie tramvaja sliedēm, izvelku no kabatas vēstuli.la ir Fcnrīra vēstule.Tajā ir uzaicinājums viņam un Jeļenas Sergejevnas vēstule, un vēl viens uzaicinājums, tikai ietīts pauspapīrā, un viss. Es jūtos vīlies -nekāda atsevišķa pielikuma. Izskatās, ka Vīlands jau ir pievācis trūkstošo daļu. Tad vēlreiz izvelku Konunga uzaicinājumu. Uz pauspapīra ir asiņains pirksta nospiedums, un man paliek nelabi.Tas ir bijis rokās Eglei. Tāda pati aploksne. Tātad ir vesels melnu aploksnīšu komplekts, jo arī man foto tika izsniegts tādā pašā. Kamēr skatos uz pirksta nospiedumu, pamanu, ka uz pauspapīra ir ievilkts krustiņš. Vēlreiz izpētu pauspapīru, un man aizcērtas elpa. Pauspapīrs - tas ir tas, kas vislabāk raksturo notiekošo! Uzlikt virsū īstajam zīmējumam un vilkt, un šis krustiņš - tas izskatās pēc smērējuma, taču, ja to uzliek kaut kam virsū, tas kļūst par norādi.

Tātad pauspapīrs būtu jāuzliek uz vienas no pārējām divām vēstulēm. Visticamāk, uz Vīlandam aizsūtītā kapu plāna varēja būt akmens atrašanās vieta, un man sagribas aiziet uz kapiem.

Taču kurš varēja izdomāt tādu joku ar pauspapīru? Manas domas sakoncentrējas ap Fenrīru. Viņš runāja par papīra lellēm...

Rainerei par kapiem nav nekādas intereses, taču viņa nāk man līdzi. Acīmredzot lai uzzinātu ko jaunu.

Mēģinu izprast, uz kuru kapavietu krustiņš varētu norādīt. Ja varētu saprast debespuses... Neatliek nekas cits kā izmēģināt visas iespējamās kombinācijas, un tas nozīmē, ka vietas varētu būt četras.

Kad aizejam līdz pirmajai vietai, kur apbedīta baletdejotāja, ievēroju, ka tur nesen dedzināta sarkana svecīte.

Otrajā vietā, kur guļ kāds kupcis, ari tieši tāda pati svecīte. Izskatās, ka tā tikko nodzisusi.Trešajā vietā svece vēl deg, un tā nodziest tieši mūsu acu priekšā. Ari ceturtajā ir svece, turklāt tā turpina degt. Baiļu pārņemta, Rainere sāk spiegt. Mēs abi metamies ārā no kapiem.

Pie izejas mūs gaida nevis balts balodis, bet gan stāvs melnā apmetnī. Tas jau drīzāk ir no operas, nevis no dramatiskā teātra. Neko vairāk saskatīt neizdodas, jo ārā ir pavisam tumšs. Mēs ar Raineri skrienam, līdz mums skaļi uztaurē mašīna, kuras priekšā mēs gandrīz izskrienam. Apstājamies kā iemieti.

Mūs kāds ir izsekojis. Nē, viņš mūs vienkārši ir vazājis aiz deguna.

Rainere jāved mājās ar taksi, jo viņai vārda vistiešākajā nozīmē klab zobi.

Kamēr tu godīgi nodarbojies ar uzlaušanu, kāds uzlauž tevi pašu. Nezinu, kura no izrādēm ir īsta, bet jāiztiek ar to, ka visi zina, kura bija pirmā - tā, kuras laikā tika nogalināta Egle. Tātad īstais zīmējums ir tur, visi pārējie - tikai pauspapīra modeļi, kurus kāds iemēģinās, lai atrastu jaunu jēgu vai ari lai to noslēptu.

10 VĀRNA

Nākamās dienas rīts sākās kā parasti, izņemot, protams, to, ka melnais kaķis ir pilnīgi iejuties manā mājā un sēž uz palodzes. Kas visdīvainākais - labradors Dže-rijs ir pilnīgi mierīgs. Manās bērnības dienās tika stāstīts, ka kaķis ar suni nu nekādi nespējot sadzīvot. Re, kā laiki mainās, un laikam mainās arī dzīvnieki.

- Kāpēc sievietēm patīk geji? - nolemju izmantot omes Liliānas dzīves pieredzi, kas nav zemē metama.

- Klusie ūdeņi ir tie dziļākie, un katrs, kurš grib, var tajos spoguļoties pēc savas saprašanas, - viņa piemetina.

-Tu gribi teikt, ka viņas iztop viņu vājībām? - pārjautāju.

- Nu, kad atnāks tāds puisis kā tu, - viņa pašķielē uz kaķi, - kas tad Jasmīnai atliek - tikai pakļauties, un visu laiku jādarbojas pārī ar tevi. Bet ar spoguli ir tā - uzkrāsojies un tik jautā: “Vai es esmu visskaistākā?”

- Bet ja spogulis nesniedz vajadzīgo atbildi? - kļūstu sarkastisks.

-Tad paņem saindētu ābolu un ej tik ciemos, - ome Liliāna ir pilnīgi mierīga.

- Un tev pašai tā bieži gadījās? - kļūstu ziņkārīgs.

- Man ir visādi gadījies, un tos zēnus es ari pazīstu. Spoguļa sudrabs arī par velti netiek izsniegts.Tas ir jāatstrādā. Gan jau tā daiļava arī raujas dienu un nakti, un viņa vietā gan gāja uz izrādēm, gan arī rakstīja, jo viņš iespēju viņam pakalpot vēl arī pieprata dārgi pārdot. Pat vēl vairāk - tā tika izsniegta kā izredzētības zīme, daži pat iejutās šajā ādā tiktāl, ka deguns no lepnības ir aizgājis pa gaisu. Ne velti mana ciema čigāns tā arī lādējās -kaut tu lepns paliktu.

Atceros Vīlanda ekskluzivitātes organizēšanas pasākumus, un man jāsmejas.

- Padomju laika desu rinda - tā es to nosaucu.

- Ko lai dara, ka neesi ar angļu lordiem kopā uzaudzis, - Liliāna ir samiernieciska.

- Ir jau, protams, arī meitieši, kuri domā, ka pārvilinās viņus savā nometnē. Tikai, kā man teica mūsu darbnīcas vadītājs, - kas iesācis ar mašīnu braukt, tas kājām vairs neies. Lai gan runāt ari viņi prot. Ja gadās kāda, kurai tas patīk, kālab ne, vienīgi viņi tur to burkānu deguna galā piesietu - tā, ka var visu dzīvi skriet pakaļ un pat nesaprast, ka pašas pierei vien tas burkāns ir piestiprināts.

- Un kas notiek, kad viņas saprot, ka nekas nesanāks? - es neatlaižos.

- Ir jau tādas, kas tieši to meklē un ari tajā glābjas. Redz, kā Bute, kura savā laikā bija samīlējusies režisorā vaisliniekā. Ar pašu Buti viss bija kārtībā, tikai režisors viņu drīz nomainīja pret citu, bet viņa teātrī ielipa kā muša medū un kļuva par rakstītāju. Un tad Vīlands viņu savāca savā brigādē.

Pieceļos no brokastu galda un pasakos omei Liliānai, kamēr viņa pieiet kaķim un to paglauda.

- Vecumā ir gudrāk iztikt ar kaķiem.

- Kaķis ir mūsējais, - es viņu nomierinu un iesmējos. Man tāds vecums šķiet nesasniedzams.

Pa ceļam uz tramvaja pieturu uzzvanu Jasmīnai un pasaku visu to, ko mēdz teikt tādos gadījumos, kad vienkārši gribas, lai cilvēks atgrieztos.

Gaidot tramvaju, vēlreiz pārdomāju, ko man pateica ome Liliāna. Es labi pazinu ūdeņus un zināju, ka gaisma arī tur tiek cauri, taču ne līdz pašiem dziļumiem. Tie ir mūžīgā tumsā, un cs nodrebinos. Vislabākais, kā tikt galā ar ūdeņiem, ir tos sasaldēt, un tad tiem var droši iet pāri. Galvenais ir saprast, kad ir ziema un kad vasara, un cilvēku dzīvē tas ir visnesaprotamākais. Mēs tiešām esam saduļķojuši ūdeņus. Ja agrāk bija skaidrs, ka kaislība ir jaunībā, tad tagad tādas pārliecības vairs nav, kaut arī omc Liliāna stāsta, ka viņas vecumā pietiek ar kaķu glaudīšanu. Bet kundzēm, kuras redzēju teātrī, Raine-rci tajā skaitā, samierināšanās ar vecumu nemaz prātā nešāvās.

Man iezvanās telefons. Ruta. Laikam viņa ir noskaidrojusi par īpašumiem, ko es viņai palūdzu izdarīt pēc Zobenzivs paziņojuma, jo tas tiešām bija būtiski -kam tad īsti pieder māja? Ja Egles slepkavība bija plānota, tad māja tajā spēlē būtisku lomu. Šādas izrādes skatuve bija jānoorganizē, taču nav izslēgts, ka viņi kre-atīvi izmantoja netīšu detaļu - šo pašu māju.

Rutas balss ir aizdomīgi līdzjūtīga. Viņa lēnītēm, nodalot vārdu no vārda, pasaka:

-Tadas mājas nav. Tā tika nojaukta 1987. gadā.

- Kā - tika nojaukta? - apstulbstu. - Avārija, kad tika sabraukta Egle, taču notika pie šīs mājas!

Ruta arī to ir pārbaudījusi. Avārija notika pie sētas, kas nodala teritoriju.

Es tieši braucu garām mājelei un iesmējos, un uzaicinu Rutu:

- Atbrauc un paskaties pati savām acīm. Tā mājele te ir.

Ruta ar visu savas dzīves pieredzi man atbild gandrīz pravietiski:

-Ja cilvēki ir par kaut ko vienojušies, tad labāk neiebilst. Ja viņi ir vienojušies, ka šīs mājas nav, tad gudrāk ir piekrist.

Es apklustu, un tad Ruta ierunājas atkal:

- Padomju laikā, kad dzīvokļu jautājums tiešām samaitāja cilvēkus, varēja notikt tā, ka mājās, kas bija paredzētas nojaukšanai, piešķīra dzīvokļus. Māja netika nojaukta, un dzīvokļi tika saņemti. Šajā rajonā bija paredzētas jaunceltnes, tātad arī bija plāns vecās mājas nojaukt. Bija pat plāns nojaukt Lielos kapus un uzbū-Ivēt jaunu mikrorajonu. Lielākā daļa vāciešu taču bija repatriējušies, kapi bija pamesti, un pēc kara tā bija visīstākā postaža. Kapličās dzīvoja neskaidras personas, bandīti, ar vienu vārdu sakot, un vāciešu, kas varētu iestāties par saviem mirušajiem, nebija.

- Kapi ir domāti tam, lai varētu nest puķītes, un, ja puķītes nebija, kam nest, tad teritoriju atdeva dzīvajiem citām vajadzībām.

- Var to nosaukt arī tā, - Ruta ir ļoti mierīga, - taču gudrāk ir tos neaiztikt, tā tomēr ir tabu teritorija.

- Tad jau uz teātri arī labāk neiet, - pasaku to, kas man iešaujas prātā, - tur taču vispār nav nekā dzīva.

- Rokas ir kārtīgi - kā pēc darbiem kapos - jānomazgā, - Ruta negaidīti pabeidz sarunu.

Kā lai izmazgā manas pārkarsušās smadzenes, viņa nepaskaidro.

Izkāpju pieturā un, brīdi padomājis, nolemju doties nevis apskatīt māju - to es jau tomēr esmu izdarījis, bet gan aiziet uz kapiem un apskatīties vakardienas ar svecēm iezīmētās kapavietas.

Kapos es noskaidroju to, kā vakar mēs ar Raineri varējām ieraudzīt melno stāvu. Tā varēja būt bezgal-vainā eņģeļa ēna, kad vējš sakustināja virs vārtiem piekārto lampu. Aizeju arī līdz kapavietām, bet nekādu sveču galu, ne baltu, ne sarkanu, tur nav, un man sametas nelāgi. Es vēlreiz paskatos uz māju, kura, izrādās, nemaz neeksistē. Manas acis gan saka kaut ko pavisam citu -māja ir, bet, ja atgriežas pie teātra formulas, ka vieni vienojas ar otriem par to, ka balts ir melns un melns ir balts, tad labāk, protams, piekrist, ka mājas nav.

Izeju uz Mēness ielas, kura uz Mēnesi nemaz neved. Atkal piezvanu Rutai. Lūdzu noskaidrot, kam piederēja māja pirms nojaukšanas.

Ruta to jau ir izpētījusi:

- Kādreiz mājas piederēja valstij, ari šī.

-Tad noskaidro, kurš tajā bija pierakstīts, - palūdzu, un Ruta apsolās uzzināt.

Vairs ne par ko šajā pasaulē nejūtos drošs, viss ir tikai spoki un rekvizīti, un es pa tramvaja sliedēm eju uz teātri, solis pie soļa, un domas atkal materializējas.

Jebkurā spēlē ir noteikumi un ir arī uzvarētāji, taču šīs spēles īpatnība ir tā, ka noteikumus zina tikai man diemžēl nezināma persona, bet uzvarētāju tomēr varēs uzzināt, jo jādomā, ka galvenā balva ir Egles māja. Ja tikai viņas māja ari nav fantoms. Ja tic Rainerei, aploksne bija aizbāzta aiz lapenītes jumta apmales. Tajā pašā lapenītē, kur es viņu nosūtīju sēdēt uz vakts. Tā gadās. Kurš varēja noslēpt aploksni ar visām vēstulēm lapenītē, man nemaz nav skaidrs, taču tas bija kāds, kurš noteikti piedalījās tā vakara organizēšanā, kad es, laimīgs un viens palicis, iesaistījos melnā kaķa meklēšanā. Taču vispārsteidzošākais ir tas, ka es kaķi tiešām atradu. Tātad atradīšu arī to, kurš ir ievārījis šo putru un mani izvēlējies par piparu, ar ko padarīt pikantāku izrādes garšu.

Apņēmības pilns ieeju teātrī, kur kafejnīcā sēž visi mani interesējošie personāži. Tiek apspriesta vakardienas izrāde, un Zobenzivs ar putām uz lūpām to slavē, pierādot, ka, lai izvērtētu izrādi, īsts profesionālis to var nemaz neskatīties. Tad sāk runāt Vīlands. Viņš izrādi nokritizē, un mani tas vairs pat neizbrīna. Tam visam šajā viņu savstarpējā spēlē nav nekāda sakara ar izrādēm.

Gribu pieiet klāt Hudingam. Viņš varētu būt īstais, kurš varētu palīdzēt izskaitļot slepeno roku, kas atstāja vēstules lapenītē, taču pie viņu galdiņa nav nevienas brīvas vietas, un es ar savu kafijas tasi apsēžos pie Rai-neres, kura pēc vakardienas izskatās pavisam satriekta.

Kad Vīlands apklust, Rainere negaidot paziņo:

- Viss, man pietiek, iešu prom no teātra, iešu klosterī.

Noklausos Rainercs sakāmo un konstatēju, ka vairs

neticu nevienam un jebkurš apgalvojums šeit ir tikai tukša skaņa. Te nekas nav īsts. Pie tā arī varētu palikt, ja vienīgi uz tramvaja sliedēm nebūtu palikusi Egles asiņainā roka. Tātad visai spēlei ir izejas punkts uz realitāti.

- Staigāšu melnā tērpā, un man būs nospļauties par frizūru un makijāžu, - Rainere turpina savu ideju.

Tas jau tāpat ir skaidrs - aktieris, kas iesācis tēlot, nekad nevarēs būt nekas cits kā tikai aktieris. Pat mainot kostīmus un lomas, viņš tēlos tās lomas, ko uzņēmies.

- Ej labāk politikā, - iesaku.

- Politika ir vēl lielāka sūdu bedre nekā teātris, -Rainere sapīkst.

Skaidrot Rainerei, ka tīrība nav saistīta ar atrašanās vietu vai profesiju, šķiet pavisam lieki. Pat vistīrākajā izlietnē var peldēt visnejaukākie mēsli. Jautājums, ko tu kā cilvēks esi šajā profesijā vai nodarbē radījis. Viņa tomēr nav trenēta meklēt serdeni, bet gan lipināt formu, nemaz nerunājot par to, ka viltots zaķis nemaz neizskatās pēc zaķa.

- Nē, es iešu klosteri, - Rainere atkal paziņo, un es viņai pat varbūt arī noticētu, taču mana grozīšanās teātra pasaulē man ir laupījusi spēku ticēt, nemaz nerunājot par ticību aktieriem.

Taču Rainere tic pati sev, un šobrīd tas ir galvenais.

Pie mums pienāk Bute. Viņa vēršas pie Raineres.

- Es pārdomāju jūsu vakardienas paziņojumu, -viņa apdomīgi iesāk, - par to akmeni.

Mani tas nemaz nepārsteidz. Šķiet, Rainere par to ir izstāstījusi katram, kurš tikai bija ar mieru viņā klausīties. Tatad viņa ir izsūdzējusi grēkus, tikai ne jau pēc baznīcas, bet gan pēc teātra principa, un nevis lielos vilcienos, bet gan sīkās detaļās.

Es skatos, kā Bute dzer kafiju ar atšautu mazo pirkstiņu, kas laikam nozīmē kaut kādu aristokrātis-kumu, un secinu, ka viņa ar savu apvaldītību laikam šajā pasaulītē simbolizē kaut kādu spēku un spēju vēsi spriest. Un tas ir pārsteidzoši, ka šajā vidē kāds mēģina domāt, jo te galvenā vērtība tiek piešķirta jušanai un sajušanai. Laikam tieši tas Vīlandam šajā sievietē šķiet saistoši.

Bute skaļi papildina:

- Tas nevar būt saistīts ar Meistaru. Tādas leģendas vairāk attiecas uz Austrumu zonu.

Tā viņa laikam dēvē Krieviju, jo stāsts turpinās par padomju laikiem. Taču tas, ka viņa telpas piegriešanu jauc ar laika mērīšanu, mūs veikli atgriež atpakaļ teātra pasaulītē.

- Es dzirdēju līdzīgu leģendu Vampilova teātra festivālā Burjatijā. Tika stāstīts par tādu plakanu akmeni, ko šamanis nēsāja iešūtu cepurē. Taču tam nav nekāda sakara ar Meistaru. Tas ir neloģiski, un tam nav nekādu pierādījumu. Nevar būt, ka tādi fakti paliktu apslēpti tik ilgu laiku, - Bute pabeidz savu spriedumu.

Raincre tikai parausta plecus:

- Es domāju, ka tas varētu būt interesanti un noderīgi jūsu grāmatai.

Man tas ir pārsteigums. Izrādās, ka te katrs klusiņām kaldina savu grāmatu par Meistaru.

- Mana grāmata ir zinātnisks darbs, nevis dzeltenās preses sensāciju krājums, - Bute kļūst kategoriska un pieceļas, lai dotos prom.

- Tādas leģendas jūs varat piedāvāt viņai, - Bute norāda uz Zobenzivi, - taču viņa ir īso distanču skrējēja, un grāmatu viņai neuzrakstīt. Viss, ko viņa ir spējīga uzrakstīt, - recenzijas, lai vismaz tā apslēptu savu niecību.

Un viņa aiziet ar lepni paceltu galvu.

- Kā tu zināji, ka viņa arī raksta grāmatu par Meistaru? - pajautāju Rainerei.

-Te visi zina visu par visiem, - Rainerc ir mierīga.

-Tātad arī Margarita pa kluso cepina kādu grāmatu par Meistaru.

- Nē, viņa gan ne. Viņa strādā Vīlanda labā. Vāc materiālus.

Raineres mutē vārds “materiāli” izklausās ņirdzīgi. Tās jau drīzāk tenkas, taču kāpēc lai šo materiālu nenosauktu arī zinātniski?

Mani nepamet sajūta, ka Bute mums pateica ziņu, kura jānodod tālāk Zobenzivij. Tā tas te notiek. Ziņas tiek izplatītas ar nolūku, sev vien zināmu nolūku.

Man atkal piezvana Ruta, un es izeju ārā no kafejnīcas, bet, ejot ārā, pamanu, ka Egles māte sēž kafejnīcas stūrī viena pati. Viņai laikam neatdod meitas līķi, tāpēc viņa ir spiesta gaidīt.

- Klausos, - es atbildu, cerot sagaidīt ziņas par māju, taču Ruta man ir sagādājusi pavisam citus jaunumus:

- Egles tēvs un māte izšķīrās. Viņa bija traka uz jauniem vīriešiem, un tas arī bija iemesls, kāpēc viņas vīrs viņu pameta un atņēma tiesības uz mantojumu. Viņai piemita niķis uzturēt savus pielūdzējus. Viļņā klīst baumas, ka viņai ir romāns ar Fenrīru, taču tās ir tikai baumas, kam ticēt... - Ruta nepabeidz.

Ticēt nevar, taču es nezin kāpēc noticu tam uzreiz. Man tas paskaidro daudz ko. Konungs ir pacenties, lai izmantotu gan māti, gan meitu. “Egles mātes centienos iepazīt Meistaru un viņa mācekli jaušas laba un pamatīga skola,” kļūstu ironisks.

- Par dzīvokli noskaidrošu vēlāk, - Ruta ir ideāla sekretāre.

Pēc šādiem paziņojumiem Fenrirs kļūst visai aizdomīgs. Viņš mierīgi varēja būt organizators visai šai jezgai, taču, kamēr nav noskaidrots viss par māju, kas bija

Egles nāves izrādes scenogrāfijas pamatā, secinājumus nevajadzētu sasteigt.

Atgriežos atpakaļ un pieeju klāt Egles mātei. Nu vismaz kļūst saprotams, kāpēc viņa grozās pa vestibilu. Viņa tomēr bija Egles māte.

- Mani sauc Andrejs, - stādos priekšā.

- Daiva, - viņa atbild, un viņas skatiens kļūst nemie-rīgs.

- Es redzēju jūsu meitu tajā vakarā, bid viņa... - es apstājos, jo viņa tomēr ir māte un sāpes ir jācicna, pat ja tās ir labi noslēptas aiz profesijas maskas.

Pār viņas vaigu notek vientuļa asara. Viss, ko es nodomāju,- tieši tāpat kā Fenrlram, tikai melnā kaķa vietā jāmeklē melna vārna, kuras ari, visticamāk, nav. Ir tikai veidols, ko Egles māte ar savu tēlu un apģērbu cītīgi atveido.

- Es nemīlēju Egles tēvu, - viņa paziņo, - nemīlēju.

- Es pat nešaubījos, - atbildu, jo ko lai citu atbild uz šādu tekstu, kurš arī, visticamāk, ir tikai meli. Gan jau kāda romantiska intriga tur bija, kāda maza spēlīte, kad divas sirdis jūt vienā taktī, un rezonanse beidzās ar Egles ierašanos šajā pasaulē. Mani pārsteidz paša cinisms, un man tas nemaz vairs nepatīk. Mana rīcība nepārprotami sāk izskatīties pēc tukšuma. Es sajūtos kā izsviests kosmosā, un man nav iedalīta planēta, kur piezemēties. “Tev ir planēta,” manas domas sāk skriet karuselī. “Jasmīna, Jasmīna.”

Daiva, manis uzrunāta, sāk stāstīt. Viņa, atšķirībā no Raineres, ir izmesta svešā krastā, kur runas plūdus nemaz nevar tik viegli apvaldīt.

-Jā, es nemīlēju, bet man tas viss bija apnicis - lomas, režisori, drebināšanās pirms lomu sadalījuma, un viņš bija tik kluss un drošs, pamatīgs, - viņa vēl piebilst, -viņš prata rēķināt, kamēr man tas nekad nav padevies, taču tādā dzīvē nebija nedz krāsu, nedz uguņošanas, bet bez tā jau nevar. Viņš prata rēķināt, - viņa atgriežas pie sava teikuma, - un es arī biju viņam ierēķināta kā rezerves osta.

Kura tad bija īstā osta? Laikam Egle. Taču tad man pielec:

-Jūs nebijāt viņam vienīgā sieva.

Egles māte neatbild, taču šoreiz ir tas gadījums, kad klusums runā skaļāk par vārdiem.

- Egle prata viņu aptīt ap pirkstu, - viņa atsāk, - un viņš visu uzdāvināja viņai.

Viņas vaibstos iegulst sāpju atmiņu izteiksme.

- Viņa prata tik jauki smaidīt - ne tik daudz, lai būtu vulgāri, ne tik maz, lai nevarētu saprast, vai šodien mākoņains vai tomēr spīd saule. Viņai šis smaids izdevās perfekti, - var redzēt, ka viņa lepojas ar šo Egles smaidu. - Egle bija ruda tāpat kā es, - viņa vēl piebilst.

Jā, es atceros. Zem parūkas bija īsa zēngalviņa, taču parūka bija sarkana.Tātad tomēr, par spīti parūkas māk-slīgumam, tā bija turēšanās pie zudušā īstuma.

Tad viņa saspringst, jo garām paiet Fenrīrs. Saspringst nemanāmi, un, ja man Ruta nebūtu pastāstījusi baumas, es to pat nepamanītu, ņemot vērā, cik labi viņa to slēpa. Jādomā, ka tas tiešām ir kaut kas īsts.

- Jūs arī spēlējāt Margaritu, - mēģinu pagriezt sarunu citā virzienā.

- Nē, es Margaritu nespēlēju, - Egles māte samelo un tad negaidīti piebilst:

- Viņu sauca par Margaritu, taču viņš nekad viņu nepieminēja.

Sāku saprast, ka viņa runā par citu Margaritu. Iespējams, Egles tēva sievieti, kuras lomu viņa neuzņēmās tēlot. Tātad bija cita sieva. Atkal jālūdz Rutai noskaidrot, cik īsti sievu bija Egles tēvam. Iespējams, ka īpašumu uzdāvināšana Eglei bija tikai biznesa triks. Te iejaukts viss - slavas kāre un naudas kāre, un, iespējams, tieši tāpēc šis maisījums kļuva nāvīgs.

- Es negribēju neko spēlēt un negribēju, ka Egle iet teātrī. Hudings viņu atrada un aizvilka uz teātri, - viņa negaidot iešņukstas, lai tūlīt atkal apklustu. Viņas acīs parādās nejauks spīdums, un es novēršos.

Manas domas atgriežas pie Meistara cepurītes. Neizskatās, ka kāds no šīs trijotnes reāli būtu spējīgs iet un atrakt kapus. Tā tomēr ir visai reāla darbība - durt zemē lāpstu, turklāt tam, protams, vajadzēja nolīgt kapračus vai kādu gadījuma personu. Tad es piepeši saprotu, ka šai lomai bija nolīgts neviens cits kā es. Tajā brīdī, kad man šķita, ka brīvības vējš iepūš manās burās, es jau biju sapīts tīklos. Taču varbūt, ka rakt nemaz nebija paredzēts.

Brīvais kritiens ir apmāns.

“Interesanti, kāpēc Hudings atveda Egli uz teātri,”-manas domas atkal pārlec.

Paveros uz Egles māti un atzīstu, ka nelāgais spīdums tikai pieņemas spēkā. Par laimi, man no muguras kāds uzsit. Tas ir neviens cits kā fotogrāfs Sven-sons.

- Skatos, ka tu nevari rimties, - viņš ir pati omulība. - Paskaties, kā es tevi noķēru, - viņš man parāda uzņēmumu fotoaparātā, kur man kā melns knābis piekabinājies Egles mātes platmales stūris.

- Tas uz drīzu lidošanu, - viņš sāk smieties. - Citreiz pat bildējot nesanāk iedomāties, kas iznāks attīstot. Gaismas sastājās pavisam citādi kā likās tajā brīdī, piemēram, ar to pašu Egli. Tā iznāca, kad es viņai taisīju uzņēmumu ar ripu. Izskatījās, ka viņai ir nogriezta roka, un pēc pāris dienām tā arī bija - tramvajs viņai nogrieza roku.

Gaišreģis Finks arī bija fotogrāfs, un nevar zināt, kas nāk pa priekšu - spējas redzēt cauri laika tumsai vai spējas pareizi redzēt esošo saules gaismu. Fotografēšanā viss slēpjas iekš zibspuldzes jaudas. Talants ieraudzīt varbūt ir pat lielāks nekā talants spēlēt.

- Kad tu man parādīsi savu foto kolekciju? - es jautāju. Viņa jājamzirdziņš ir skaidrs, taču, neskatoties uz šo ezoterisko figņu, man viņš patīk.

- Varam kaut tūlīt, - viņš piedāvā, bet tad attopas. - Vēl pāris kadri jāuztaisa.

Viņš aiziet, kamēr es sāku apdomāt, kuru vēl varētu iztaujāt. Egles māte turpina sēdēt viena pati.

Man klāt pienāk Rainere un, atkal čukstot, velk mani projām:

- Mēs jau viņai izsaucām ātros. Galu galā, viņa nevar te sēdēt līdz vakara izrādei un baidīt skatītājus.

Tātad man ir paveicies redzēt Egles mātes apziņas pēdējos skaidros mirkļus, un es saprotu, kāpēc man viņas acu spīdums likās nejauks. Deg, tā to sauc, deg, un izsauc ātros vai ielej šņabi, lai liesmo vēl trakāk. Taču ātrie ir klāt, un mani izbrīna Egles mātes reakcija - tā ir pilnīga padevība, kas varētu nozīmēt, ka tā viņai ir pavisam parasta lieta - tāda eskorta ierašanās baltos virsvalkos -un viņa karaliskā gaitā iziet. Atskatījusies viņa ieķērcās “karr, karr” kā visīstākā vārna.

Man blakus sāk plaiksnīt zibspuldze. Svensons ir starā.

Knābis ir prom, tātad pareģojums izrādījās pareizs, tikai nedaudz mainījās personāži.

- Nu es iešu klosterī, - man blakus noskan Raineres balss.

Svensons kniksē visu pēc kārtas. Ja nav foto, tad izrādās, ka tas nav noticis. Tada ir jauno laiku patiesība. Vieni sacer poēmas, kamēr citi raksta jaunu vēsturi, tikai man ir aizdomas, ka tās visas ir vienādi melīgas.

Virs teātra kliedz kaijas, kas Rīgai nav nekas neparasts. Bulgakova romānā “Meistars un Margarita” nav nekādu putnu, tāpēc arī Egles mātei ar savu vārnas kliedzienu bija jāpazūd, un man pretī nākošais Svensons atgādina savā nodabā klīstošu kaķi. Viņš aplaizās. Kā jau īsts kaķis pēc putniņa apēšanas.

11 AKMENS ACS

Kad mēs ar Svensonu ejam ārā no teātra, mums pretī nostājas Bute.

- Tiešām žēl Daivas. Viņa bija pirmā Margarita, kurn es redzēju.

Viņa izskatās satraukta, un es nolemju pamēģināt vēlreiz:

- Par to akmens aci tajā Vampilova festivālā jums kāds pastāstīja? Tas bija publisks pasākums, vai arī personu loks bija iepriekš paredzēts?

- Gribētājus aizveda pie šamaņa.

- Taču pats šamanis jums to nestāstīja?

- Bet protams. Mums to izstāstīja gide, - Bute paskaidro.

- Vai Fcnrīrs arī brauca ar jums?

- Fenrīrs bija festivālā, bet mums līdzi nebrauca. Brauca Vīlands un Margarita, un Konungs arī tur bija. Jā, viņš arī bija.

Tātad aizmetņi leģendai par akmeni tika iedēstīti, un divi no uzaicinātajiem arī tur ir bijuši. Fenrīram leģendu kāds varēja pārstāstīt. Mēs saskrienamies durvīs ar Konungu un Margaritu, un es viņu nepazīstu. Та ir pavisam cita sieviete - nav ne sarkano lūpu, ne uzkrītošā apģērba, ne spilgto puķu brošu. Taču jauns ir tas, ka viņa pilnībā staro, un tā ir diezgan nopietna pārmaiņa. Konungs tiešām pieprot izgriezt oderītes uz āru, tajā viņš nepārprotami ir meistars.

Mēs ar Svcnsonu ejam pa Miera ielu, kur viņam esot darbnīca. Tas nav nekas cits kā netīra istaba komunālajā dzīvoklī ar vienguļamu gultu un galdu, uz kura stāv dators. Vēl istabā stāv atstarotāji un dažas lampas. Tāda īsta noliktava.

— Tātad tevi interesē foto no šī pasākuma, bet tu varēji paprasīt arī Fenrīram. Viņš pats knipsē savas izrādes, bet nu skaties, kas man ir.

Svensons ielādē man veselu galeriju, kamēr pats aiziet uz virtuvi uzvārīt kafiju.

Es skatos festivāla fotogrāfijas, un nekā īpaša jau te nav, izņemot to, ka Egle bija izģērbta arī Konunga izrādē. Egle ir nofotografēta kaila, un viņa tiešām ir izcils eksemplārs. Viss viņai ir vajadzīgajās vietās. Jā, tiešām ir tāda fotogrāfija, kurā izskatās, ka Eglei nav rokas - tā ir paslēpusies aiz ripas. Tomēr tas nav nekas pravietisks. Neviens nevarēja paredzēt vai ieplānot, ko Eglei nogriezīs tramvajs. Та varēja būt arī galva. Taču nedaudz mistikas tajā ir. Skatos tālāk. Jā, guļ arī aktieris, kurš Konunga izrādē laikam tēloja Meistaru. Viņš guļ uz grīdas, un viņam blakus mētājas vīna kauss, apgāzts, un sarkans pleķis - tās laikam ir domātas asinis. Skatos tālāk, taču tās visas ir izrādes bildes, kamēr mani interesē aizkulises.

Atgriežas Svensons:

- Nu kā?

- Man gribētos kādu dzīvu momentu.

Svensons ar skaļu šļupstu iestrebj kafiju.

- Ak tad tomēr nepatīk lubu bildītes. Ir arī citas.

Viņš parāda man foto, kur Hudings vicina kulakus

Fenrīram gar degunu.

- Tas bija pēc tam, kad Fenrīrs bez I Iudinga ziņas apmainīja vietām Meistara noindēšanas ainu. Viņš izlēma noindēt Meistaru vēl slimnīcā.

Nākamajā bildē Hudings vicina krēslu gar Saruna galvu.

- Es lietuviski nesaprotu, bet tas notika tieši pirms festivāla atklāšanas. Laikam tas puisis bija nepareizi saslēdzis gaismas. Nezinu. Tad man ir vēl viena bilde.

Viņš izvelk to, kur Egles māte slauka puņķus Konunga hūtē.

Viņš ātri novicina to man gar acīm.

- Kam un uz kādiem noteikumiem tu dod tās bildes? Mani interesē, kas ir pievācis to bildi, kur es biju samontēts kopā ar Egli.

- Es piedāvāju visiem, kas grib. Ir jau, protams, īpaši pasūtījumi.

- Vai Vīlands tev pasūta bildes?

- Vīlands... Nezinu, neatceros.

Kaut kas Svensona kustībās liecina par aizkaitinājumu. Tātad viņu attiecības nav tik vienkāršas. Taču Svensons atkal iestrebj kafiju, kurā es sāku nojaust grādīga dzēriena klātbūtni, un izstāsta:

- Man ar viņu ir naids, jo es fotografēju viņa kāzas un viņš man pieprasīja visus negatīvus, bet man tie tobrīd bija noklīduši.

- Kādas kāzas?

- Sen, tas bija sasodīti sen.Tad es vēl biju mazs puika un man nebija priekšstata par spēli.

- Viņš taču izskatās pēc geja.

- Tu gan esi padomju laika produkts. Toreiz ar tādu diagnozi varēja arī cietumā pasēdēt, tas tika slēpts, un tāpēc daudzi precējās, arī Vīlands.

- Un kura bija viņa sieva?

- Zobenzivs, protams.

- Zobenzivs? - man atkārās žoklis.

-Tad viņa vēl bija pieklājīga meitene.

Svensons izvelk no gultas apakšas kasti ar bildēm un, brīdi rakājies, izvelk foto, datētu ar 1986. gadu.

- Paskaties, kā cilvēki pazūd! - Svensons pasmejas. - Man te tādu foto ir vesels blāķis. Es tās mēģinu notir-got muzejam. Та ir mana pensija.

Skatos uz fotogrāfiju, kur Zobenzivs vēl nemaz nav Zobenzivs, bet gan jauna meitene, un Vīlands arī nemaz neizskatās pēc kodes. Itin glīts pāris - balta kleita, balts uzvalks. Tādi divi balti balodīši. Vai nav balodīši?

- Mēs pat toreiz slēdzām derības, vai viņa saprot, kas ir kas. Nu kāpēc viņam tas baltais ancuks? Viņa bija no laukiem, un tādas šiem zēniem patika. Toreiz jau no ārzemēm pasūtīt bija pagrūti.

Zobenzivs ienākšana teātra pasaulē bija ļoti personiska - kurai katrai ko tādu pārdzīvot neizdotos. Bet tagad viņa savu nišu zina, citādi nebūtu izmetusi par tiem dibenteļiem, kuru izmanto citām vajadzībām. Lai gan savā starpā Zobenzivs un Vīlands turpina plēsties kā suns ar kaķi. Bet, ja atceras mūsu labradoru Džeriju un kaķi Bosforu, salīdzinājums ar suni un kaķi mūsu laikos vairs nestrādā.

- Drīkst es to paturēšu? - es uzplijos.

- Piecdesmit ciro, - Svensons ir gatavs pensionēties priekšlaikus.

Man nekas cits neatliek kā samaksāt, un Svensons atkal pazūd - cik var saprast, lai uzsvaidzinātu dozu.

Man acīs iekrīt fotogrāfijas ar vīna kausu.

- Skaties, kā Azazcllo indē tos nost, - man aiz muguras atkal atskan Svensona baritons.

- Bet viņi taču izrādes laikā nedzer īstu vīnu.

- Kā režisors liek, tā viņi dzer. Tā taču pārbauda, vai Meistars ir īsts, - Svensons kā visīstākais eksperts saka.

- Vai tā bija romānā? - es pārjautāju.

- Kādā romānā? - Svensons ir neizpratnē.

Skaidrs, ka Svensons sevi neapgrūtina ar grāmatu

lasīšanu, bet gan klausās, ko cilvēki runā.

- Lai dabūtu meistara provi, māceklim ir jānomirst -jānomirst kā māceklim un jāpiedzimst kā meistaram, un vīns ir īsta šķirtne, jo tas, kurš vīnu dzēris, jau ir mainījies un atpakaļ netiks dzīvē, kas nepazīst reibumu. Vīns, vīns...

Es saprotu, ka indes tēma Svensonam ir tuva, jo viņš tur lielu dozu.

Līdz izrādei, kurā Konungs un Margarita būs pāris, palikušas vēl trīs stundas. Par spīti visam, izrāde notiks.

Es dodos uz biroju. Varbūt Rutai ir kādi jaunumi. Mani jaunumi par Zobenzivs un Vīlanda laulībām ir satriecoši.Taču man sagribas uz tualeti, un es ieeju teātri. Ieeju kabīnē, izvelku Vīlanda un Zobenzivs kāzu fotogrāfiju, sīki saplēšu un iemetu podā. Pēc tam ilgi mazgāju rokas, taču, stāvot pie izlietnes, saprotu, ka ir tādas fotogrāfijas, kas vislabāk saglabājas nevis albumos, bet gan atmiņā. Un šī, kur Zobenzivs laimīgi smaida līgavas plīvurā, kas viņai, visticamāk, tā arī netika ilgi noņemts, ir iespiedusies manā atmiņā pat dziļāk par mātes un tēva kāzu bildi. Jā, būtu interesanti uzzināt ko vairāk par šīm kāzām, taču kas varētu to zināt?

Neviens cits kā Aleksandrs! Kurš tad cits, ja ne mans draugs Aleksandrs, mākslas pasaules pazinējs, it īpaši tāpēc, ka viņa sieva bija aktrise. Taču viņš šobrīd cīnās ar vērsi.

Izejot laukā no teātra, saskrienos ar Hudingu. Viņš izskatās, kā par brīnumu, skaidrā.

Viņš vicina avīzi un tad palūdz:

- Izlasi, es taču jūsu valodu nesaprotu. Tur tiešām ir atkal nokritizēts dramaturgs?

Paskatos avīzē - ir publicēts Zobenzivs raksts. Viņa raksta, ka dramaturgs esot atgājis no faktiem un īstenības.

Hudings gandrīz uzsprāgst.

- Kam gan ir vajadzīga īstenība! Jebkura īstenība ir tikai tik svarīga, cik iedvesmo tevi kam citam.

Viņš ātri saplēš avīzi un iemet papīrgrozā. Es pat uz mirkli sajūtu kaut kādu radniecību ar viņu, bet Hudings turpina:

- Šodien Konungs, vecais āzis, dos vaļā!

Tas tiešām ir jāredz skaidrām acīm. Es iedomājos, ka Svensona aizkulišu bildēs Hudings ir galvenais varonis, un tas nav noliedzams.

- Vecais āzis, - Hudings atkārto.

Rūpes par to, kur likt savu bozi, ir visai būtiska lieta.

- Dzimumorgānu dzīves ainas, - es noskaldu.

Hudings sāk smieties:

- Vecais, tev jākļūst par rakstnieku, jo trāpīgāk to pateikt nevar. Kad teātrī beidzas baznīca, sākas tas, kas ir īstā teātra sūtība - dzimumorgānu izdancināšana. Bet tu vakarā atnāc. Būs jautri.

Viņš aiziet, kamēr es, mazliet atžirdzis, stiboju uz Salēviča biroju, kur savu izrādi man ir sagatavojusi Ruta. Ieraudzījusi mani durvīs, viņa piespiež pirkstu lūpām, pieceļas un aiz rokas ieved mani manis paša kabinetā.

- Mājelē bija pierakstīti Zobenzivs un Vīlands.

- Un kas vistrakākais - viņi bija precējušies, - es pabeidzu viņas vietā.

Ruta sapīkst.

- Tu tiešām esi īsts detektīvs. Taču, kad viņiem deva dzīvokļus, viņi jau bija šķīrušies, jo Zobenzivs saņēma dzīvokli kopā ar savu tanti - divas istabas. Un Vīlands atsevišķi vienu istabu, kura nez kāpēc pie dzīvokļa ordera piešķiršanas pārvērtās divās istabās. Laikam tika iedots kukulis, - viņa piebilst.

- Kā viņi tika galā ar kanalizāciju un elektrību?

- Tādas viņiem nemaz nebija, - Ruta paskaidro.

- Nebija? - es labi atceros, kā mājelē iepretim Pokrova kapiem no krāna lija ūdens. - Labi, padomju laikā bija iespējams viss, piemēram, sarunājot ar strādniekiem par nieka samaksu. Taču kā varēja noslēpt faktu, ka māja nav nojaukta?

- Gan jau kāds parakstījās, ka mājas nav, un saņēma naudu gan par nojaukšanu, gan par būvgružu izvešanu.

- Nevar taču būt tā, ka šajā ķēdē nebija neviena paša posma, kas iegāza, - Ruta izskatās apjukusi.

- Pilnīga mistika, taču man izdevās noskaidrot to, ka Zobenzivs bija pirmā kursa studente, kura iebrauca no laukiem un dzīvoja pie savas tantes, ar kuru kopā pēc tam dabūja dzīvokli.

- Un ko viņa studēja?

- Celtniecību.

- Celtniecību? - es pārjautāju. Nu pauspapīrs jau iegūst pavisam citu jēgu. Šo materiālu tajos laikos izmantoja daudz. Un kāpēc tad ne Zobenzivs? Viņa varēja to visu noorganizēt, taču, nē, viņa par vēstulēm neko nezināja. Citādi viņa tās nemeklētu pēc Raineres izpļāpāšanās. Bet kā Zobenzivs pēc celtniecības iekļuva teātrī? Visdrīzāk ar Vīlanda svētību. Man tomēr vajag Aleksandra zināšanas par Rīgas kultūrvēsturi. Taču tad es patinu atpakaļ Vīlanda tekstu. Viņš zināja par Bulgakova sievas Rīgas radiniekiem. Var jau būt, ka viņš iepazinās ar Zobenzivi nejauši, bet, visticamāk, viņa tika nolūkota, pastaigājoties gar kapiņiem, un izvēlēta kā piemērota kandidatūra. Varbūt slepkavība tika ieplānota pirms trīsdesmit gadiem? Muļķības!

Manā kabinetā ienāk Salēvičs.

- Vai Ruta tev jau paziņoja jaunumus - par šo divu gaiļu cīņām?

- Kādu gaiļu? - es izbrīnos.

- Tieši grasījos pastāstīt, - Ruta pasteidzas. - Fen-rīrs kopā ar Konungu pretendē uz Lietuvas Dramatiskā teātra mākslinieciskā vadītāja vietu, kas, protams, ir daudz saldāks kumoss nekā plika un tukša māja Vilnas centrā, ja var tā izteikties. Varbūt tā māja ir vajadzīga kā ziedi zaudētājam?

- Varbūt varētu gribēt abas lietas kopā, - es iebilstu.

- Egle esot paziņojusi, ka šajā mājā būs teātris.

Jā, māja varēja būt garants, lai kļūtu par teātra prima-donnu, kamēr attiecības ar režisoru tikai ir un paliek tāds spēles žetons. Mani pārņem sajūta, ka šīs divas mājas ir saistītas viena ar otru - viena Vilnas centrā, otra Rīgā pie Lielajiem kapiem. Kāpēc lietuvieši tika izmitināti šajā mājā-fantomā? Un kādā nesaprotamā veidā šī nesaderīgā trijotne ir saistīta savā starpā?

- Uzvara šajā festivālā bija caurlaide uz mākslinieciskā vadītāja vietu, - Salēvičs piebilst, un mēs atgriežamies pie sadzīves motivācijas, kas šobrīd man ir kā glābšanas riņķis. Ja Konungs nebija precējies ar Egli, viņam ir oficiāla sieva. Par Fenrīra sievām pagaidām ziņu nav, bet to bijis daudz.

Sienas pulkstenis sāk skali skaldīt laiku, un es attopos, ka man laiks doties uz teātri. Atceros pulksteni mājelē, kurš neiet, un nez kāpēc man acu priekšā izlien Egles mātes seja. Viņas prāts slēpjas viņas neprātā tāpat kā Sven-sona zināšanas viņa nezināšanā. Viņiem nav īstās atslēgas, kas atvērtu to, kas viņiem pieder. Ir jau redzēts, ka krūzi izmanto par āmuru un pēc tam brīnās, ka tā saplīst. Egles māte visu zina, viņa tikai neprot tikt galā ar slēgšanu.

Norīkoju Rutu noskaidrot par Egles tēva otro sievu Margaritu un izeju no biroja.

Un uzreiz saprotu, ka Svensons mani tomēr ir iefo-tošopējis fotogrāfijā ar vīna kausu. Man liek pasteigties kāds, kurš ir izdomājis šo kausa formu - kauss, kas vairāk līdzinās akmens vāzēm, ko liek kapos. Šī līdzība kādu no šiem tik viegli iespaidojamajiem ļautiņiem varēja pagrūst iedvesmot kārtējai ļaundarībai.

Pie krustojuma apstājos aizelsies un saprotu, ka esmu skrējis. Piebremzēju, un man sāk likties, ka psihiatriskās palīdzības brigādi izsauks šovakar nevienam citam kā man, un ir jau arī diagnoze. Tad man pielec īstā šīvakara diagnoze, un es nosvīstu - šovakar tiks noindēts īstais Meistars. Neviens cits kā Konungs uz skatuves izrādē, kur viņš tēlos Meistaru.

Klusītēm iežogos teātrī un pamanos tikt līdz skatuvei, kur viss ir jau sagatavots pirmajam cēlienam. Kur varētu būt nolikts vīna kauss? Un galvenais - kur ir tā saturs? Aiz kulisēm es pamanu vīriešu zābakus. Tātad neesmu šeit viens. Es pieeju pie kulisēm un tās parauju. Aiz tām stāv neviens cits kā Aleksandrs.

12 AZAZELLO BUČA

Aleksandrs man uzsmaida. Viņš ir iekārtojies aiz kulisēm, kas nodala skatuvi un sānu eju un kam drīzāk ir skaņu slāpēšanas misija. Viņš, atšķirībā no manis, nemaz nav pārsteigts:

- Sveicināts teātra pasaulē! - viņš man uzsauc.

Nevaru noliegt, ka esmu priecīgs viņu redzot, turklāt

vēl tādā brīdī, kad man jau sāk brukt jumts.

- Kā tavs vērsis? - tas ir vienīgais, ko varu viņam pajautāt.

- Mans vērsis ganās zaļās pļavās, taču vēl līdz īstam vērsim nav ticis. Bullēns, vienu vārdu sakot, - Aleksandrs pasmejas. - Bet tu, skatos, laikam meklē Azazello vīna pudeli.

-Jā, - es esmu spiests piekrist, - bet kā tu zini?

- Viņi tevi ir paspējuši smagi apstrādāt, - Aleksandrs piepeši kļūst līdzjūtīgs.

- Tā ir, - atzīstu. - Jau sāku apsvērt braucienu uz Sarkandaugavas klīniku pacienta statusā.

- Es jau to paredzēju, tāpēc šajā spēlē nolēmu piedalīties inkognito - citādi ar šiem teatrāliem nevar. Uzvarēt viņus ar viņu līdzekļiem nav iespējams, bet šķirties no tā prāta mazumiņa, kas piemīt parastam cilvēkam kā es, var vieglāk par vieglu. Ir jau mēģināts. Esmu taisījis scenogrāfiju Dailes teātrim, tāpēc zinu te visus ceļus un neceļus.

- Taču kā tu zini, ka es meklēju Azazello vīnu? - es viņu pārtraucu.

-Jebkurš svešais šajā pulciņā kļūst par futbola bumbu, kas viņam, kā jau īstai bumbai, nemaz nav skaidrs. Vai tad viņš citādi samierinātos ar šādu likteni?

-Tu domā, ka viņi mani piespēlē cits citam? - esmu pārsteigts. - Viņi nav spējīgi uz komandas spēli.

- Uz komandas spēli ne, bet uz ansambļa gan, ja tu saproti atšķirību, - Aleksandrs paliek nopietns.

-Taču sākumā mums vajadzētu atrast vīnu, vai ne?

Mēs sākam pārmeklēt skatuvi, taču neko neatrodam. Un tad atskan skaļš būkšķis. Aizcērtas durvis, kas atrodas labajā pusē aiz mazajām kulisēm.

-Tas nozīmē, ka mēs šeit neesam bijuši vieni,-Aleksandrs izvērtē situāciju. - Čūsku valstībā visi pārvietojas bez lieka trokšņa. Šeit visam ir acis un ausis. Skaļumu un spozmi viņi mīl citās vietās, kur viņi izlien sasildīt savas atdzisušās asinis.

Nekas cits neatliek kā doties uz kafejnīcu, jo tur vismaz visus personāžus var redzēt.

Kad mēs apsēžamies, kafejnīcā iestājas klusums.

- Bet kā tu zini par Azazello vīnu? - es tomēr mēģinu izdabūt no Aleksandra atbildi.

-Ja tu domā, ka Rainere māk klusēt, tad tu esi fantasts. Viņa man zvanīja katru vakaru un stāstīja visu, ieskaitot to, kā jūs apmeklējāt kosmodromu.

- Kādu kosmodromu? - esmu neizpratnē.

- Vīlanda, protams. Kaut gan es no Raineres sapratu, ka Zobenzivs joprojām domā, ka tas pieder viņai.

- Un kam tad tas īsti pieder? - ir skaidrs, ka tā sauktais kosmodroms ir mazā mājele iepretī Pokrova kapiem. - Un kāpēc kosmodroms? Kas tas par tādu dīvainu nosaukumu? - jautāju.

Uz to Aleksandrs man atbild:

- Kosmodroms - tā ir izeja uz citu stāvokli, ko parasts cilvēks nepazīst un kas ir vistuvāk tam, ko mēs nosauktu par bezsvara stāvokli. Kosmodroms pieder netikumam, ja tā var izteikties. Naudu par tā izīrēšanu daļēji saņem Zobenzivs, daļēji Vīlands.

-Tātad Vīlands organizēja izrādi ar Egles notriekšanu? Bet kādēļ? Kāds viņam no tā labums?

- Uzreiz var redzēt, ka tu nāc no merkantilas pasaules. Šeit, kur runa ir par mākslu, visus labumus ar rokām nemaz nevar aptaustīt.

-Tik daudz jau es esmu sapratis, - mani sāk kaitināt Aleksandra viszinība. - Bet arī tu nospriedi, ka nākamais upuris būs Konungs?

- Jā gan. Masu psihoze Bulgakova romāna sakarā turpinās. Kurš tevi uzvedināja uz domām, ka Azazello vīns tiks saindēts? - Aleksandrs mani pratina.

Un es stāstu viņam par to, ka biju pie Svensona, ka viņš ir safotografējis šo vīna kausu, un...

Aleksandrs mani apstādina:

- Skaidrs. Viņi tevi tiešām ir smagi apstrādājuši. Normālam cilvēkam teātris nav nekāds vieglais gabals.

- Bet ari tu nolēmi pameklēt Azazello vīnu, - es kļūstu dzēlīgs.

- Bet es jau tev ari saku - masu psihoze ir briesmīga lieta. Tāpēc ka šiem personāžiem teātri vispār ir slikti ar bremzēm. Viņi neprot apstāties, un, ja viens numurs ir izdevies - nosauksim to par triku -, tad tas noteikti tiks atkārtots.

- Bet kuram tas viss ir vajadzīgs? - es atkal atgūstu pragmatismu.

- Tam, kurš prot domāt teātra kategorijās, - Aleksandrs atbild. - Būtu labi salīdzināt mūsu datus, ja tā tos varētu nosaukt, jo tikai tā mēs varēsim atrast īsto izrādes režisoru.

- 'Pick rakstītas trīs grāmatas par Meistaru, - es sāku savilkt galus, - tātad ir trīs konkurējoši uzņēmumi, turklāt Vīlandam vairs nav sekretāres.

- Precīzāk - viņa ir nozagta, - Aleksandrs izlabo.

- Varbūt arī Margarita slepeni raksta grāmatu par Meistaru, - es izsaku pieņēmumu.

- Margarita? - Aleksandrs ir sašutis. - Viņa ir spējīga tikai uz ģēniju pielūgšanu. Viņa var būt tikai viņu ēna. Ja pareizi atceros, pirms Vīlanda viņa pielūdza vienu režisoru, kurš slikti beidza. Tad viņa pārmetās uz Vīlandu. Viņas vājība ir ģēniji. Viņa ir uz tiem kā uzburta.

Nu man top skaidra viņas slimīgā reakcija uz Hudinga kritiku, kad tika apšaubīts Vīlanda talants. Es turpinu:

- Ir divas mājas Vilnā, no kurām vienu var dabūt īpašumā, bet otru - pārvaldīšanā, un par kurām cīnās abi lietuviešu režisori, un sanāk, ka ir vēl trešā, kuru tu nosauci par kosmodromu.

-Tai ir tikai scenogrāfijas vērtība, - Aleksandrs kļūst nepacietīgs.

-Taču bez šīs mājeles nebūtu iespējams uzvest izrādi ar tramvaja piedalīšanos, - es iebilstu.

- Та gan! Bet man ir cita informācija. Šo māju itin bieži iznomā teātra vajadzībām, un, cik var saprast, tās sakarā tiešām ir neliela merkantila interese. Šīs mājas, kā tu esi noskaidrojis, mūsu pilsētas birokrātijā vairs nav, kas nozīmē, ka par tās izmantošanu nevienam nav jāatskaitās un arī nav jāmaksā nodokļi, - Aleksandrs apsver mājas izmantošanas iespējas saskaņā ar manis iegūtajām ziņām.-Tads neliels ofšoriņš Rīgas teritorijā.

- Neskatoties uz to, ka Vīlandam patīk spēlēt, nedomāju, ka viņš riskē tik muļķīgi, lai organizētu šādu izrādi — tas ir kas vairāk nekā staigāt pa naža asmeni. Un ko tu teiksi par kāzām? - es izstāstu par kāzu fotogrāfiju.

- Tu domā, ka tā bija kolāža, fotošops? - Aleksandrs jautā.

- Domāju, ka tā ir viena smirdīga būšana, - man acu priekšā uzpeld aina, kā klozetpodā aizpeld fotogrāfijas atliekas.

- Tās bija īstas kāzas, ja uz to paskatās no formālā viedokļa, - Aleksandrs ir lietišķs. - Viņi tiešām bija precējušies. To tev apliecināja arī tās ziņas, ko dabūji no arhīva. Mana sieva arī bija uzaicināta uz šīm kāzām, un

Zobenzivs bija īsta līgava, un toreiz viņu neviens pat nedomāja saukt par Zobenzivi, - viņš uz brīdi apklust, it kā atgriežoties atmiņās. — Pat mana sieva toreiz ticēja šīm laulībām, kaut arī jau tobrīd tās tika sauktas par baltajām, ja tu zini, ko tas nozīmē. īsi runājot, Zobenzivi pārliecināja, ka Vīlands ir nokritis no zirga un apskādējis savu aparātu, un viņa tam noticēja.

- No zirga? - es sāku smieties. - Kas sācis braukt ar mašīnu, kājām vairs neies.

-Tas, protams, bija tīrās muļķības, taču tāda romantiska meitene no laukiem, kāda tolaik bija Zobenzivs un kurai tika dāvinātas puķes, izrādījās īstais šī pasākuma skatītājs. Turklāt Vīlands bija saderējis, ka iekaros meiteni, viņai pat pirkstu nepiedūris, taču tas viss atklājās pamazām. Kad mana sieva to uzzināja, starp citu, no pašas Zobenzivs, viņa aizgāja no teātra. Taču teātra inde jau bija viņā pārāk dziļi iezīdusies.

Neskatoties uz to, ka kafejnīca sāk pamazām piepildīties ar cilvēkiem un gaiss kļūst aizvien blīvāks, man ir tāda sajūta, it kā es stāvētu jūras krastā un man lielā daudzumā pieplūstu svaigs gaiss. Drauga plecs īstajā vietā un īstajā laikā ir neaizvietojams.

- Tad jau Vīlands nemaz nebija ieinteresēts, lai viņa mājele figurē kaut kādā krimināllietā, jo tas vistiešākajā veidā apdraudētu viņa mazo rūpalu, - es secinu.

- Es arī tā domāju. Tātad mūsu iespējamais slepkava ir ar saknēm no Vilnas, - Aleksandrs šķetina domu tālāk. - Tas ir kāds no lietuviešiem. Vai neviens no viņiem nav pieteicies uz Egles mantojumu?

- Nav. Ja izslēdz visas liekās gaismas un ieskatās tumsā, tad Konugs kā potenciālais Egles mantinieks galīgi neder.

- Tad mums paliek tikai Fenrīra kandidatūra? -Aleksandrs pārjautā. - Ja vēl klāt piesummē faktu, ka tieši Konungam gribēja uzvelt vainu par Egles nāvi, jo kāds taču, uzpucējies ar viņa būti un bārdu, nostaigāja jums gar degungalu.

- Kāpēc lai viņi indētu Konungu? - mēģinu saprast.

- Tāpēc, ka divas nāves Bulgakova romāna garā novērsīs uzmanību un novedīs izmeklēšanu neceļos, - Aleksandrs ir pārliecināts.

- Un mani Fenrīrs atveda kā liecinieku, - es pēkšņi saprotu. - Taču kāpēc bija vajadzīga visa šī sarežģītā manipulācija ar akmeni? Turklāt nav skaidrs, vai tā ir īsta vai tikai izdomāta, - pajautāju Aleksandra viedokli.

- Iesaistot Vīlandu Meistara akmens meklēšanas akcijā, viņiem bija iespēja noīrēt māju, jo, visticamāk, Vīlands zināja, ka viens no trijotnes ir Fenrīrs. Gan jau tas viņam tika paziņots.

- Tātad, aizsūtot Vīlandam ielūgumu uz nakts sapulci Pokrova kapos, viņi nodrošinājās ar to, ka tieši viņiem tiks izīrēta kapu mājele...

Aleksandrs mani pārtrauc:

- Es esmu pārliecināts, ka Fenrīrs personīgi palūdza Vīlandam šo dzīvesvietu uz festivāla laiku, pamatojoties ar kaut kādām romantiskām muļķībām, bet Vīlands, labi saprazdams īsto iemeslu, izkārtoja viņiem māju un sāka gaidīt, kas tad īsti notiks. Vienu vārdu sakot - teātris.

Bet, kas attiecas uz leģendu par akmeni, - es aizgāju uz Pokrova kapu administrāciju un noskaidroju, ka Bulgakova sievas Jeļenas Sergejcvnas radinieki Nirnbergi ir apbedīti pavisam citā vietā nekā tas tika uzzīmēts uz pauspapīra. Un vai nebija jauki, ka eņģelim bez galvas uzradās melna ēna tovakar, kad jūs ar Raineri šiverējāt pa kapiem?

- Tad tas biji tu melnajā apmetnī? - es nodrebinos, atceroties to vakaru. - Kā tu zināji, ka mēs iesim uz kapiem? - es vēl mēģinu Aleksandru pārbaudīt.

- Rainere piezvanīja un pateica, ka jūs gatavojaties braukt pārmeklēt mājeli. Es taču nevarēju pieļaut, ka manu labāko draugu savāc policija kā tādu sašmucējušos zaglēnu, un es, ja tā var izteikties, atbraucu, lai pieskatītu visu, kas notiek. Kad jūs ieradāties, es jūs jau gaidīju, paslēpies lapenītē, kur arī atradu vēstuļu komplektu, aizbāztu aiz jumta dzegas, kas vien jau pierāda, ka tas ir tikai nederīgu rekvizītu žūksnis, kurš pēc izmantošanas tika iestumts, kur pagadās.

- Bet kas uzlika sveces kapos? Arī tu? - es pajautāju.

-Jā, es gribēju paskatīties, kā tas izskatās un vai no tā

rodas kāda jauna jēga, - paskaidro Aleksandrs.

- Nu, un kā - radās jauna jēga?

- Nē, bet radās skaidrība, ka arī Vīlands tiek muļķots.

- Bet sveces? Kur tu ņēmi sveces? - vēl mēģinu pieķert Aleksandru melos.

- Tās arī bija lapenītē. Es tās vienkārši paņēmu, un pēc tam, kad tu atsūtīji pie manis Raineri, atstājis viņai vēstuļu komplektu, devos uz kapiem, kur arī jūs gaidīju.

“Rainerc ir tiešām laba aktrise,” nodomāju. “Viņa ir mani piemuļķojusi kā mazu bērnu.”

- Bet tad jau Fenriram bija sabiedrotais, jo viņš taču netēloja Konungu! Diez kurš tas bija! - iesaucos.

- Gaismu meistars - tāda ir mana atbilde. Triku ar spoguļiem ari, visticamāk, izdomāja viņš. Saruns izkārtoja arī to, ka tovakar Konungam ievilkās mēģinājums un viņš nevarēja tikt uz kapiem. Droši vien Egles māti uz Rīgu izsauca Fenrīrs. Visi domāja, ka viņa ir atbraukusi skatīties meitas benefici, - stāsta Aleksandrs.

Es paturpinu:

- Bet viņa atbrauca pēc sava mīļākā - Fenrīra - ielūguma. Viņa bija vajadzīga tikai tādēļ, lai aizvilinātu Egli uz Pokrova kapiem.

Visas manas aizdomas sāk krist uz Fenrīni, tomēr paliek dažas neskaidrības, kas turpina urdīt ziņkāri. Fen-rīrs taču varēja vienkārši Egli apprecēt un laimīgs iestudēt izrādes. Atceros vientuļo asaru, kas nopilēja pār viņa vaigu mūsu iepazīšanās dienā, taču tad pamanu Buti un pieeju viņai klāt:

- Vai toreiz Vampilova lugu festivālā bija ari Hudings?

Bute ir pārsteigta, taču apdomājusies atbild:

-Jā, bija. Viņš brauca arī pie šamaņa, pieprasīja privātu sarunu, un viss autobuss uz viņu gaidīja veselu stundu.

Viņa ceļas kājās, jo skan trešais zvans. Arī mēs ar Aleksandru ejam uz zāli. Neko citu tāpat vairs nav iespējams darīt, tāpēc vismaz jāizpilda līdz galam savs liktenis - būt par liecinieku.

- Ko tu no viņas uzzināji? - Aleksandrs ir ziņkārīgs.

- Vai Hudungs arī ir kaut ko iestudējis? - uz Aleksandra jautājumu atbildu ar pretjautājumu.

- Cik zinu, pāris reižu, bet visi viņa iestudējumi bija neveiksmīgi.Tu domā, ka viņš izplānoja šo slepkavību? -Aleksandrs kļūst domīgs.

Es neko neatbildu. Jo vairāk domāju, jo vairāk esmu pārliecināts, ka Hudings ir iestudējis izrādi ar tramvaja piedalīšanos. Galu galā, visa epopeja ar kaķa pazušanu ir viņa iecerēta. Atceros, ar kādu naidu viņš tovakar runāja par režisoriem, kuri sabojā viņa lugas un izkropļo viņa idejas, taču, kāpēc lai viņš galinātu Egli, man atbildes nav.

Mēs ieejam zālē, un ir arī pēdējais brīdis, jo dziest gaisma un viss iegrimst tumsā.

Es vēl paspēju pamanīt, ka žūrijas locekļi sēž savā ierastajā vietā vienā un tajā pašā rindā, taču blakus Vīlandam palikusi tukša Margaritas vieta. Margarita ir nozagta, es vēl paspēju konstatēt.

Izrāde ir statiska un garlaicīga, tā velkas un stiepjas, tomēr katram vajag būt savā vietā. Konunga tēlojums ir nekam nederīgs, bet Margarita ir vienkārši bezcerīga. Par aktieri var būt tikai aktieris, ne režisors, ne teātra kritiķe. Skatos, ka ierasti tik pieklājīgā Rīgas publika sāk pamazām zaudēt pacietību. Cilvēki lavās projām cits pēc cita.

Kādu pusstundu pēc izrādes sākuma pirmajās rindās atskan īsts šausmu kliedziens, un kliedzēja ir neviena cita kā Zobenzivs. Skatītāji sākumā nesaprot, vai tas ir izrādes elements vai arī tiešām kaut kas atgadījies. Zobenzivs kliedza un kliedza. Izrāde ir pilnībā iznīcināta, taču ar to vēl nepietiek. Zālē iedegas gaisma, un es nodomāju, ka

Azazello ar sava vīna kausu var ieskrieties - izrāde līdz viņa ainai nemaz neaizvilka. Lielākā daļa skatītāju paliek savās vietās, jo ir jau pieraduši, ka nekas nav saprotams, kamēr Aleksandrs pielec kājās un metas pāri sēdekļiem uz pirmajām rindām. Viņa mērķis ir neviens cits kā Vīlands, kurš vienīgais šobrīd sēž pilnīgi sastindzis. Kad kļūst skaidrs, ka ir noticis kas neparedzēts, sākas milzīga grūstīšanās. Cilvēki cenšas pēc iespējas ātrāk izmukt no zāles. Noskan milzīga dipoņa, un mēs paliekam četratā: Aleksandrs, Zobenzivs, Bute un es. Piektais - Vīlands -pie dzīvajiem vairs nav pieskaitāms. Viņš sēž ar puspa-vērtu muti un stiklainām acīm. Blakus viņa sēdvietai uz grīdas nokritusi kokakolas pudele, no kuras izlijis viss šķidrums, un tas man atsauc atmiņā epizodi ar Fenrīru. No tukšās pudeles pil pēdējais piliens.

Zobenzivs sāk stostīties:

- Viņš dzēra, dzēra kā parasti, tad piepeši sāka gārgt.

- Neko neaiztikt, - es nokomandēju, jo izskatās, ka viņa grib pacelt nokritušo pudeli. Aptaustu roku - pulsa nav. Viss ir beidzies. Taču putas, kas krājas viņa lūpu kaktiņos, liek domāt, ka beigas varētu nebūt dabiskas.

Tikām Margarita nokāpj no skatuves, un Konungs nāk viņai līdzi.

- Tātad tomēr neizturēji, - Margarita iesāk, vērsdamās pie Zobenzivs. - Tas taču ir tavs roku darbs. Viņš bija meistars, un tu nevarēji pieļaut, ka viņš tevi pārspēj.Tu viņu noindēji!

Та vietā, lai aizsargātos, Zobenzivs sāk raudāt, sirsnīgi un aizgūtnēm, un šajā brīdī viņa ir nekas vairāk par mazu meiteni no laukiem. Vīlanda ģīmis tikām kļūst aizvien baltāks un baltāks. Laikam iekšās notiek kaut kāda ķīmiska reakcija.

- Kāpēc jūs domājat, ka viņš ir noindēts? - ierunājas Saruns, kurš klusām pienācis mums klāt. - Iespējams, tā ir sirdstrieka vai insults, - viņš nepārprotami jautā Margaritai. Un tad sāk raudāt arī Margarita:

- Viņš bija ģēnijs! Ģēnijs!

Izskatās, ka viņa patiešām tic tam, ko saka.

Pie mums pienāk ari Fenrīrs kopā ar Hudingu. Hu-dings apsveic Margaritu savā manierē:

- Karalis ir miris, lai dzīvo karalis!

- beigts! - Fenrīrs vēsi konstatē.

- Festivāls ir arī beigts, - Hudings papildina.

Šobrīd mani visvairāk interesē Saruns. Par viņa piedalīšanos Egles slepkavībā esmu simtprocentīgi pārliecināts. Viņš sarokojas ar Aleksandru, no kā es secinu, ka viņi ir bijuši pazīstami iepriekš.

- Savāds gadījums, - Saruns vēl piebilst.

Azazello buča, kuru mēs gaidījām uz skatuves, tika

izpildīta skatītāju zālē.

Aleksandrs vēršas pie Konunga:

- Kur ir vīns, ko Azazello vajadzēja jums atnest?

Konungs uzkāpj uz skatuves, aiziet aiz kulisēm, taču

atgriežas tukšām rokām.

- To kāds ir paņēmis, — viņš tikai noplāta rokas. -Man tas vīns bija jādzer tikai nākamajā cēlienā.

Bute aizver Vīlanda stiklainās acis. Viņa skatītāja mūžs ir beidzies.

13 GAISMA TUNEĻA GALĀ

Kad Vīlandam atbrauc pakaļ sanitāru brigāde un ar nestuvēm iznes laukā no skatītāju zāles, ierodas ari man jau pazīstamais policists. Viņš ar nogurušu skatienu izvērtē mūsu pulciņu un pamāj man sveicienu. Tad viņš sāk rakstīt protokolu. To pabeidzis, viņš uzvelk cimdus un paņem nokritušo pudeli, lai ieliktu to maisiņā. Viņš uzaicina mūs ierasties uz liecības sniegšanu un iziet laukā no zāles, kamēr Margarita uzkāpj atpakaļ uz skatuves un nostājas vienīgajā izgaismotajā laukumā uz skatuves. Konungs paliek zālē kopā ar mums.

- Trīsdesmit divi gadi, - Zobenzivs turpina raudāt, tikai nu pavisam klusi. Bute mēģina viņu mierināt.

- Kāpēc nomira tieši viņš? - Hudings negaidīti ieaurojas. - Pēc romāna sižeta iznāk, ka tieši viņš tad bija īstais Meistars.

- Nāve vēl nav pierādījums, - Fenrīrs viņam iebilst.

- Kosmodromā šodien atslēdza elektrību, - Saruns atgriež mūs realitātē. - Mums vajadzētu pārvākties uz viesnīcu.

“Tātad kosmodroms arī ir beidzies, un izskatās, ka nāve tomēr ir pierādījums,” nodomāju. Iespējams, drīz noskaidrosies, ka Rīgā ir netīšām atrasta māja, un laimīgais atradējs varēs pretendēt uz 25% no vērtības. Salīdzinot manu apreibšanu no brīvības tajā dienā, kad aizbrauca Jasmīna un Georgs, un manu stāvēšanu skatītāju zāles pustumsā, man galvā iezogas doma, ka dvēseļu ķērāju tīkla acīm ir jābūt gana lielām, lai saglabātu brīvības sajūtu, jo kurš gan no labas gribas līstu tādā melnā maisā, kādā es šobrīd jūtos iespundēts.

Tikām Margarita jau ir savā lomā un sāk izrādi. Viņa paklanās un teatrālā balsī sāk savu monologu:

- Veltījums meistaram! - viņa skaļi piesaka savu numuru. - Viņš bija īsts meistars. Tie desmit gadi, kurus es viņu pazinu, ir manas dzīves zelta laiks. Un tā grāmata, ko viņš ir uzrakstījis, ir vislabākā.Та kļūs par mācību grāmatu visiem teatrāliem... - viņa turpina šo slavas odu vēl vairākas minūtes, atdalīdama sakāmo ar pauzēm, šņukstiem un histēriskām kustībām. Tad viņa noslēdz uzstāšanos, noraujot no galvas parūku. Viņa paliek pavisam plikgalvaina, kas tiešām izskatās satriecoši, un atzīstas, ka ir noindējusi Vīlandu. Aiz līdzcietības. Lai aiztaupītu viņam talanta ērkšķaino ceļu. Viņa pastāsta arī to, ka nopirkusi indi krāmu tirgū no vecas večas un iemaisījusi to Vīlanda kokakolas pudelē, ko viņš mēdza izmantot izrāžu laikā, lai varētu pārciest sava smagā darba grūtības un kuru viņš mēdza piepildīt ar viskiju. To visu viņa tiešām izdara izteiksmīgi. Visi apklust, un gaisā sastingst saspringums. Viņas stāsts ir aizdomīgi tuvu iespējamai patiesībai. Tas izskatās pēc īstas grēksūdzes, gan uzvestas uz skatuves.

- Es gribēju viņam aiztaupīt meistara ciešanas, viņš ir pelnījis mieru! Mieru! - viņa atkal pārlec uz Bulgakova romānu, taču viņas līdzība ar čūsku ir nepārprotama.

Pauze pēc Margaritas uzstāšanās ievelkas bīstami ilgi, un tāds klusums pietuvina Margaritas uzstāšanos tuvāk īstenībai nekā izdomai. Es redzu, ka Margaritas acīs parādās nejauks spīdums - tāds pats kā Egles mātei. Viņa, elpu aizturējusi, stāv uz skatuves, un tad Konungs sāk aplaudēt. Ar tik šķietami niecīgu detaļu kā aplausi viņš Margaritas atzīšanos padara atkal par teātri.

- Tu spēlēsi Hedu Gableri, tu esi tam gatava! -Konungs turpina aplaudēt un kāpj uz skatuves.

Aplausiem pievienojas arī Fenrīrs un Hudings, un tad jau aplaudē visi. Margarita piesarkusi sāk klanīties. Mēs ar aplausiem esam vienojušies, ka šī izrāde ir bijusi tikai izrāde. Kad esam izgājuši no zāles, Aleksandrs eksperta tonī nosaka:

- Tikai tagad sapratu, kāpēc viņa izvēlējās šizofrēni-ķes lomu. Pēc viņas iepriekšējā favorītrežisora nāves arī bija daudz neatbildētu jautājumu par viņa nāves iemesliem. Taču tas, ko viņa tagad izdarīja, tiešām ir talantīgi, ļoti talantīgi.

Tad Aleksandrs ātri apcērtas:

- Nu tu redzi, kāpēc es negribēju būt viens no viņiem. Viņi tevi ievelk spēlē, un nekas vairs nav skaidrs. Tagad es varu noskatīties uz viņiem kā skatītājs no zāles un redzēt visus viņu trikus un uznācienus.

- Bet viņa uz skatuves taču pateica patiesību! Viņa tiešām ir noindējusi Vīlandu, - es esmu pilnīgi satriekts.

- Domāju, ka jā, - Aleksandrs piekrīt.

- Bet kāpēc? Kāpēc viņa tā darīja? Es neko nesaprotu.

- Viņa aktrises karjeru iesāka ar Salomes lomu, kas diemžēl ir atstājusi viņas personībā nelabojamu zīmogu. Kā tu zini, Salome bija persona, kas pieprasīja pilnīgu verdzisku pakļaušanos, un, ja to nevarēja dabūt, tad viņa pieprasīja Jāņa Kristītāja galvu, jo tāda nocirsta galva viņai vairs nevarēja pateikt nē. Šī loma ir sabeigusi viņu arī kā sievieti, jo sekss, lai ko arī teiktu Šaruns,viņu neinteresē. Viņu interesē iegūšana un paturēšana.

-Tad jau Vīlands pareizi darīja, vairīdamies no sievietēm, - es iesmējos. - Bet no sava likteņa neizvairīsies. Kam lemts krist no sievietes rokas, tas no tās arī kritīs.

- Neaizmirsti, ka viņš pats ir šo Medūzu izaudzējis.

- Ar kādu lomu iesāka tava sieva? - es ierunājos, pārkāpjot tabu.

- Ar Sniegbaltīti, - Aleksandrs pasmaida,- kad viņai bija gadi desmit. Viņa to spēlēja Pionieru pilī. Mums pat mājās ir fotogrāfijas, kur viņa sēž kopā ar septiņiem rūķīšiem.

Tikām Zobenzivs metas klāt Margaritai, kura arī ir iznākusi foajē - galvā viņai atkal ir parūka. Manu ziņkāri turpina urdīt tas, vai viņai ir mati vai nav, vai arī viņas plikgalvainība ir tikai kārtējā parūka.Taču izskatās, ka šis jautājums nodarbina vienīgi mani, jo Zobenzivs iesaucas:

- Mīļā! Mīļā! Tas tev izdevās brīnišķīgi!

Zobenzivs sāk izprašņāt Margaritu, kas tad ķersies

pie Vīlanda atstātā arhīva:

- Grāmatu vajag publicēt, noteikti vajag!

Es redzu, ka Margarita atkal saspringst. Taču neredzu, kā viss beidzas, jo viņas aiziet tālāk, bet man iezvanās telefons. Tas ir Salēvičs. Viņš ir ļoti tiešs:

- Nezinu, kā tev tas izdevās, taču Egles tēva pirmā sieva tiešām bija Margarita. Viņš viņas dēļ nokļuva cietumā, tāpēc viņu attiecības tika izbeigtas pilnīgi un galīgi. Taču tas, kas mums var interesēt visvairāk, - viņiem bija dēls. Viņam gan ir cits uzvārds, un viņš pēc Padomju Savienības sabrukšanas kopā ar māti izbrauca uz Vāciju, bet viņš tomēr ir un paliek likumīgais mantinieks, un viņu sauc...

- Saruns, - es pārtraucu Salēviču.

- Tātad tu jau visu zini, un tev viss ir skaidrs? - Salēvičs vēl pārjautā.

Kamēr es runāju ar Salēviču, Saruns pieiet klāt Aleksandram, lai apspriestu Margaritas pcrformanci:

- Talantīgi! - Saruns to novērtē un parāda uz augšu izslietu īkšķi, un tad dodas uz pirmo stāvu.

- Viņš ir Egles pusbrālis, - es pasaku Aleksandram, kad paliekam divatā.

-Tad jau mums beidzot ir gaisma tuneļa galā vai vismaz gaismu meistars mums šajā vietā beidzot ieskrūvējis spuldzīti.

- Taču viņš nav to visu izdomājis un organizējis, -esmu pilnīgi pārliecināts, un mēs ar Aleksandru izejam no teātra un raitā solī dodamies pa Miera ielu uz Pokrova kapu pusi. Mēs ejam klusējot, un tikai pie Dzemdību nama es ierunājos:

- Viņš bija tikai pārinieks, labs un talantīgs, taču tikai pārinieks. Un Saruna pārinieks varēja nemaz nezināt, ka viņš ir Egles brālis. Viņš to nezināja. Tas, kurš to izdomāja, nebija plānojis pagrūst Egli zem tramvaja, tur vajadzēja gulēt Konungam.

- Kāpēc esi tik pārliecināts, ka autors nebija ieplānojis tieši Egles nāvi? - Aleksandrs nav tik viegli pārliecināms.

- Vēstule tika sūtīta Konungam, nevis Eglei, - paskaidroju.

- Bet autors varēja paredzēt, ka Egle to izlasīs un atnāks Konunga vietā.

-Tad jau būtu jāsāk ticēt ekstrasensiem, jo tāda paredzēšana robežotos ar brīnumu. Nē, Eglei nebija paredzēts atrasties notikuma vietā. Tas, ka īstais pasākuma režisors samainīja aktierus upura lomai pēdējā brīdī, ir patiešām gandrīz neticami.Tas Sarunam izdevās ģeniāli. Es atceros, kā mēs kliedzām, lai Egle apstātos un neizietu uz tramvaja sliedēm.

- Tad vienīgais, ar ko mēs varam spēlēt, ir ziņa, ka Saruns ir Egles pusbrālis, un varbūt ar šo ziņu mums izdosies izmānīt īsto autoru atsegt masku. Ir skaidrs, ka tas ir viens no viņiem - vai nu Fenrīrs, vai Hudings. Mēs pat varētu nelaiķa Vīlanda garā noslēgt derības, -

Aleksandrs negaidīti piedāvā. - Cik saprotu, tu liec uz Hudingu, bet es uz Fenrīru. Bet kāpēc tu domā, ka tas varētu būt Hudings? - Aleksandrs neatlaižas no savas idejas par Fenrīru kā galveno vaininieku.

- Kaķis, - es paziņoju.

Aleksandrs ir neizpratnē:

- Bet varbūt tas tomēr ir kopdarbs, un viņi to sagatavoja trijatā?

- Nē, balva - Egles māja - ir tikai viena, un tie nav tādi zēni, kuri prot dalīties. Bet kā lai izmāna autoru? -es atsāku.

- Ar aplausiem, ar aplausiem! - Aleksandrs ironizē. - Atklāts paliek arī jautājums, kā īstais autors pārdzīvoja to, ka zem tramvaja pakļuva pavisam cits eksemplārs, ne tas, kurš bija paredzēts lugā.

- Slimīgi, - es atceros, kā Svensona aizkulišu fotogrāfijās Hudings vicina krēslu gar Saruna galvu. - Taču, atšķirībā no lugas iestudējuma, kur viņš var vicināt lugas eksemplāru, lai atmaskotu režisora ēverģēlības, šajā gadījumā viņš taču nevarēja iet uz policiju un apsūdzēt Sarunu, kurš paredzētā upura vietā ir nogalinājis citu...

Aleksandrs iesaistās manā domu gājienā:

- Un droši vien autoram tika iestāstīts, ka tā ir nelaimīga nejaušība, un ko lai nabaga autors dara? Ja nu vienīgi sniedz publisku interviju festivāla žūrijai.

- Vīlanda nāve neļāva tikt līdz Konunga noindēša-nai, ja vien, protams, tā vispār būtu notikusi, - es vairs neesmu par to tik pārliecināts.

Mēs jau esam pie Pokrova kapiem, un es pamanu, ka mājelē deg gaismiņa. Izskatās pēc sveces. Mēs strauji mainām virzienu un dodamies uz mājeles pusi. Iebraucamie vārti ir vaļā, mēs klusi pa tiem ielavāmies, un Aleksandrs pamāj uz lapenītes pusi, un, kad mēs pieejam tai klāt, tajā sēž neviens cits kā Hudings.

- Sveiks lai dzīvo! - viņš mums uzsauc, un ir skaidrs, ka viņš ir piedzēries. - Uzspējāt atnākt pēdējā brīdī, jo izrāde ir beigusies, aktieri izklīst pa ģērbtuvēm, un ir atlicis vēl pēdējais - noņemt grimu. Un tad tik pa palātām.

Viņš pastiepj man savu blašķi, taču tad parauj atpakaļ:

-Tagad jau baidīsies ieraut šļuku, kad Vīlands noindēts aizslīdēja uz saulaino krastu pa taisno no skatītāju zāles.

Es pats sevi pārsteidzu, iesākdams sarunu ar aplausiem - tiem pašiem, kurus man ieteica Aleksandrs:

- Epizode ar Konunga galvu bija iecerēta izcili.

- Jā, bija jābūt galvai, taču to, kas notika, neviens nevarēja paredzēt, - Hudings iesmejas un attopas, ka viņš ir sevi nodevis, taču pēdējā brīdī vēl mēģina sevi kaut kā glābt. - Tas bija iecerēts kā joks, man gribējās tikai izjokot šos uzpūstos pūšļus.

- Ideja ar Meistara akmeni arī bija spica, - sarunai pieslēdzas Aleksandrs.

- Bet tā taču varēja būt. Cepure, kas īstenībā, izrādās, bija kronis. Tas piestāv Margaritas - Jeļenas Sergcjev-nas - raksturam. Viņa gribēja dzīvot tikai ar karali, -Hudings sāk gremdēties pats savās fantāzijās.

- Ideja ar Meistara akmeni tomēr ir zagta,-es iebilstu. - Та ir nozagta burjatu šamanim.

Hudings sašļūk kā melos pieķerts puika:

- Bet kas šeit nav zagts? Та nav zagšana, tā ir cieņa svešai izdomai, atradumam, jo sūdu taču neviens nezags.

- Pietrūka vienīgi rūpīgas attieksmes pret detaļām, - es atsāku savu apsūdzības runu Zobenzivs manierē.

Hudings iesmejas:

- Tev jāpārkvalificējas par teātra kritiķi. Vīlanda vieta tagad ir brīva, bet galms jau sarīkots un gaida jaunu karali.

- Saruns ir Egles pusbrālis, - un mans labi mērķētais trieciens ir sasniedzis galapunktu.

Hudings gandrīz sagumst uz lapenītes soliņa, taču neko nesaka, un es ļauju viņam to sagremot, jo neies jau sist guļošam. Tas, ka viņš to uztver mokoši un ar grūtībām, ir redzams pēc tā, kā mainās viņa sejas krāsa. Tā vienā brīdī kļūst gandrīz violeta. Tad viņš gluži automātiski izvelk no vējjakas zīmuli un pārlauž to uz pusēm, un izmet turpat dārzā.

Es turpinu savu kritisko runu:

- Nohalturēji arī ar Nirnbcrgu kapuvietu. Tā atrodas pavisam citā kapu sektorā, nevis tur, kur tu to uzzīmēji uz pauspapīra.

Hudings tomēr negrib padoties:

- Kam vajag šo dzīves īstenību?

- Kad darīšana ir ar dzīves materiālu, to tomēr nevar neņemt vērā, - arī es neatlaižos, - un tas tevi iegāza, jo Šarunam bija sava intcrcslte šajā izrādē, par kuru tu nezināji, vai ne?

- Nē, nezināju, - Hudings atzīstas.—Taču tagad man viss ir skaidrs.

- Un šobrīd tu esi viņam nevajadzīgs liecinieks, - es Hudingam atgādinu.

- Rs mīlēju Egli, mīlēju! - Hudings pēkšņi uzsprāgst. - Es nevarēju iedomāties, ka viņa atnāks Konunga vietā.

- Taču viņa atnāca un... - Aleksandrs iesāk.

- Viņai nebija ne brāļu, ne māsu! - Hudings sāk kliegt.

- Viņas tēvam bija vēl viena sieva, - Aleksandrs ir pilnīgi bezkaislīgs.

- Katram savs skelets skapītī, - Hudings beidzot nomierinās. - Es tikai gribēju, lai viņi visi brauc ellē un liek mūs ar Egli mierā.

- Bet Bosfors? Viti kaķis tev tiešām bija? - es gribu izpētīt visu līdz saknēm.

- Nē, Bosfors palika Viļņā. Fenrīrs ir tik aizņemts ar sevi, ka pat nepamanīja, ka neesmu atvedis Bosforu uz Rīgu.

Kur es esmu atradis mūsu kaķi? Vai tiešām domas mēdz materializēties?

- Bet es kaķi atradu, - paziņoju Hudingam.

- Katrs saņem pēc ticības, - Hudings nu ir pilnīgi nomierinājies. - Tu vienīgais ticēji, ka kaķis ir, un tu viņu arī atradi.

Mūs pārtrauc Aleksandrs:

- Tavā vecumā tomēr ir jāsāk atbildēt par saviem darbiem.

- Tas viss bija tikai joks, - Hudings turpina niķoties, un mēs ar Aleksandru izejam no lapenltes un arī no pagalma.Tramvajs ar saviem starmešiem mūs apžilbina, taču Aleksandrs paspēj paraut mani aiz rokas atpakaļ:

- Tu gandrīz pakļuvi zem riteņiem, bet uz mūsu galvām viņam vēl būs jāpagaida.

Kas ir tas viņš, es Aleksandram nepārjautāju, jo viņa vārdu vairs pieminēt negribu, it īpaši tumsā, it īpaši kapu tuvumā, un ir tikai labi, ka Miera ielas galā iezīmējas gaisma. Nekas nav par to labāks. Un līst pazemes tuneļos un pagātnes labirintos es būšu atradināts uz ilgu laiku, nemaz nerunājot par to, ka katram cilvēkam pietiek savu aizu un bezdibeņu - nav nekādas vajadzības ložņāt pa svešiem labirintiem, jo tiem visiem galā tomēr sēž ēdelīgs Mīnotaurs.

14 AUTORA NĀVE

Kad nākamajā rītā nokāpju lejā uz virtuvi, mani sagaida ome Liliāna un Aleksandrs, kuri jau dzer rīta kafiju. Melnais kaķis iekārtojies uz palodzes.

- Nosauksim tevi par Bosforu, - es noglaudu kaķi. Viņš ir pieņemts mūsu mājā kā pilntiesīgs ģimenes loceklis.

- Modrībai, - Aleksandrs to izskaidro pa savam.

- Kādai modrībai? - es apjautājos.

- Tai pašai, kas neļauj aizmirst, ka liktenis gluži kā melns kaķis var jebkurā brīdī pārskriet ceļu.

Nemaz nejautāju Aleksandram, kāds vējš viņu šorīt pie mums atpūtis, taču ir skaidrs, ka ari viņš gaida notikumus. Arī es visu vakaru domāju par to, ko tagad darīs Hudings. Mēs lēnām dzeram kafiju trijatā, līdz Bosfors uzmet gaisā kuplo asti un šķērso virtuvi. Un notikumi uzreiz sākas - piezvana Salēvičs:

- Man tikko zvanīja no policijas. Esot ieradies Lietuvas pilsonis un uzrakstījis iesniegumu, kurā paskaidroja, ka tu Egles notriekšanas bridi biji kopā ar viņu pie Pokrova kapiem. Tā kā tu esi tikai liecinieks - apsveicu!

Pēc pauzes viņš piebilst:

-Taču, ja tevi interesē, man zvanīja ari no psihiatriskās slimnīcas - tramvaja vadītājs ir atžirdzis un šobrīd ir runājams. Vari viņu apciemot.

- Nu tad laižam uz traķeni, - es uzrunāju Aleksandru, kad Salēvičs pabeidz sarunu.

Omc Liliāna aizdomīgi paskatās uz mani:

- Uz kādu traķeni? Šodien mājās atgriežas Jasmīna un Georgs.

- Kā - atgriežas? - tagad brīnos es.

- Viņi, protams, bija jāsauc atpakaļ uz mājām, pirms tevi vēl nav aizveduši uz traķeni, kā tu to sauc. Jāieliek tevi atpakaļ sliedēs.

“Beidzot Jasmīna būs mājās,” es tiešām nopriecājos, jo man viņas ļoti pietrūkst.

- Viņi ielido pirms pusnakts, un rit Georgs ir jāved uz baseinu. Pietiks ballēties un nodarboties ar muļķībām! - ome Liliāna piebilst.

Man uzreiz paliek labi un viegli. Vislielākā brīvība ir tad, kad nav izvēles.

Mēs ar Aleksandru izejam ārā, un šodien esmu beidzot gatavs braukt ar savu mašīnu. Nost ar tramvajiem!

- Hudings ir dzīvs, - es paziņoju Aleksandram. - Pat vēl vairāk, viņš ir bijis policijā.

- Policijā? - Aleksandrs pārjautā.

- Jā, uzrakstījis iesniegumu, un es tagad esmu tikai liecinieks, - man sagribas smieties.

-Taču tās vēl nav beigas, - Aleksandrs rezumē. - Tu zini, kas vēl ir gaidāms, - un pats sev atbild, - balvu pasniegšana.

Aleksandrs brauc man līdzi, taču pie nodaļas, kurā ievietots tramvaja vadītājs, viņš mani pamet un, īsi atvadījies, aiziet, kā noprotu, pie savas sievas.

Tramvaja vadītājs šodien ir pavisam mierīgs un, mani ieraudzījis, nemaz nerunā par kaķi.

Mēs mazliet aprunājamies par laikapstākļiem, tad par neremontētajām Rīgas ielām un par to, cik labi, ka Rīgā ir tāds stabils sliežu transports kā tramvajs, un, kad es ceļos kājās, lai ietu projām, viņš paiet man līdzi līdz durvīm un nez kāpēc sāk čukstēt, atkal atgriežot mani atpakaļ tajā pasaulē, no kuras es jau sajutos laimīgi ticis vaļā.

- Viņš bija melns, ar melnu galvu, bet sarkanu seju, viņš iznāca sievietei līdzi kā ēna,-viņš atkal nomierinās. Viņa sejai uzklājas it kā maska, un viņš izliekas, ka neko nav man teicis.

- Jūs taču nevar par to tiesāt. Sieviete pati izskrēja uz sliedēm pēdējā brīdī. Jūs nevarējāt paspēt nobremzēt.

Tramvaja vadītājs man samulsis uzsmaida, un es aizeju. Kaut gan es esmu pilnīgi pārliecināts - tā melnā Egles ēna, ko redzēja tramvaja vadītājs, bija neviens cits kā Saruns, un visi tie triki ar spoguļiem bija nevis tādēļ, lai Egle neredzētu tuvojošos tramvaju, bet gan tādēļ, lai neviens cits neredzētu viņu pašu, neredzētu, ka viņš melnā apmetnī un sarkanu masku pagrūž Egli zem tramvaja. Uz tādiem trikiem, ka kāds pakļūtu zem tramvaja riteņiem, paskatoties spoguļos vien, varēja paļauties tikai poēts, nevis tehniķis-gaismu meistars. Saruns ir praktisks darītājs, un viņam visas šīs fantastiskās autoru idejas ir jārealizē un jāpiesien zemei - viņš nevar paļauties uz iedvesmu.

Es jau krietnu laiku gaidu pie mašīnas, bet Aleksandrs kā nenāk, tā nenāk. Jādomā, ka pēc tik daudziem gadiem viņiem ir, par ko parunāt.

Saule spīd, un pavasaris ir atnācis, un Jasmīna arī drīz būs atpakaļ, un es atceros, ka tikai pirms dažām dienām es stāvēju pie Rīgas lidostas, un man gribas tāpat kā tramvaja vadītājam visu aizmirst kā ļaunu murgu un nekad neatcerēties. Taču tad Aleksandrs atgriežas, un viņš ir pat aizelsies:

- Deg Vīlanda dzīvoklis! Tikko zvanīja Rainere, braucam uz turieni!

Vīlanda dzīvoklis atrodas Rīgas centrā, un tajā viņš esot pēdējā laikā dzīvojis viens.

- Margarita tiešām ir plikpauraina, - Aleksandrs ar sievu ir paspējuši aprunāties arī par šo notikumu. - Mati viņai esot nogājuši pēc tam, kad nomira iepriekšējais ģēnijs N. Toreiz viņai vēl nebija tādas pieredzes.

- Tātad viņas atzīšanās uz skatuves tomēr bija patiesības mirklis, ja jau viņa atļāvās atklāt kaut ko tik intīmu, - es nodrebinos, atceroties, cik ļoti tajā brīdī Margarita atgādināja čūsku.

- Es gan neticētu nekam un plikam paurim vismazāk, - Aleksandru tas nav pārliecinājis, un mēs

braucam klusējot. Kad esam pie Vīlanda mājas, ugunsdzēsēju mašīnā jau vāc šļūtenes un var saprast, ka viss ir beidzies. Otrajā stāvā ir melns logs, un melnas švīkas stiepjas pa mājas sienām kā melnas ēnas. Ari ugunij ir ēnas.

- Manuskripti nedeg, tā taču vismaz tiek apgalvots, - Aleksandrs izpaužas, kamēr mēs noskatāmies šajā postažā, stāvot uz ielas. Blakus stāv neliela ziņkārīgo grupiņa, un var noklausīties vērtīgas ziņas:

- Vakar pats nomira, un šodien arī dzīvoklis pagalam. Runā, ka esot aizdedzināts, - tantiņa, kas to pasaka, pāriet uz čukstiem, un es vairs nevaru tikt galā ar riebumu pret šo runas manieri.

- Viņš esot rakstījis grāmatu par melno maģiju, tāpēc arī aizdegās, kaut arī pats pagalam.

Mēs ar Aleksandru kāpjam augšā.

Lai vai kā, taču pat izdedzis šis dzīvoklis neliecina, ka te būtu dzīvojis trūcīgs latviešu teātra kritiķis. Taču es paturu prātā, ka tā bija tikai neliela daļa no viņa patiesās dzīves. Viņam bija gana daudz laika, lai organizētu savas dzīves materiālo pusi, kamēr viņa medūzas un gorgonas apmeklēja viņa vietā teātra izrādes un rakstīja recenzijas. Durvīs mēs saskrienamies ar policistu, kurš arī ir izsaukts:

- Izskatās, ka bijis atstāts ieslēgts gludeklis. Vismaz tas apdegušais rāmis, kas ir ugunsgrēka epicentrs, šķiet, varēja būt gludināmais dēlis.

Tas ir tas pats policists, kurš vakar bija teātrī. Viņš mūs atpazīst:

- Dzīvokļa saimnieks ir noindēts ar rlcinu, taču tajā kokakolas pudelē nekāda rlcina nebija.Tātad viņš ir uzņēmis to indi iepriekš, kopā ar pusdienām - kaut kādu zivi.

- Zobenzivi vai Buti, - man izsprūk.

- Tik detalizēti mēs vēl neesam izanalizējuši, taču kuņģi ir pāris asaku, - policists manu joku nesaprot.

- Un kur stāvēja tas gludināmais dēlis? - Aleksandrs izrāda interesi.

- Kabinetā, - policists pamāj ar roku un turpina iesākto. - Iespējams, viņš pats ir apēdis rlcina sēklas. Mēs atradām virtuves miskastē iepakojumu. Izdedzis ir tikai kabinets.

- Kāpēc lai Vllands bikses gludinātu kabinetā, kad viņam vietas pietika pārpārēm arī guļamistabā, kas ir vairāk piemērota apģērba kārtošanai?

Acīmredzot policists par to nav iedomājies. Viņš ir domājis pavisam par ko citu.

- Bet ziniet, vakar es teātri noticēju tai aktrisei, kura teicās, ka viņa ir noindējusi Vīlandu, - policists mulsi piebilst. - Bet nu sanāk, ka viņš, visticamāk, ir noindējies pats, jo viņš bija smagi slims ar hepatītu un izvēlējās vieglāku nāvi. Vismaz patologanatoms tā domā.

Viss atgriežas ierastās sliedēs. Rīgā ir tikai nelaimes gadījumi, un pret nelaimi var izturēties tikai kā pret nelaimi - tā piemeklē, un to pārcieš, un pēc tam par to aizmirst un klusē.

Mēs ieejam ugunsgrēka epicentrā, un aina tiešām ir pabriesmīga. Ir sadegusi visa aparatūra un ari dators, redzami tikai sačervelējušies vadu gali.

-Es esmu viņa sieva, - mums aiz muguras ierunājās Zobenzivs, un viņa ir klāt. - Viss ir pagalam, pagalam!

Viņa mūs atpazīst un apraujas. Aleksandrs mani izvelk aiz rokas no istabas, un mēs izejam uz ielas:

- Nu varēs sacerēt nākamo leģendu. Gan jau nepaies ne pāris gadu un kāds pateiks, ka grāmatas manuskripts par Meistaru ir atstāts kāda atbildīgā glabāšanā. Taču mēs jau zinām, ka nekāda manuskripta nav un nebija, un Margarita nosvilināja šo būceni, lai noslēptu tukšumu.

- Kāpēc tu domā, ka tā bija Margarita? - es jautāju.

-Tāpēc, ka viņa izspēlē šo ludziņu jau otro reizi.

- Bet kādēļ? - es tomēr nesaprotu.

- Tāpēc ka varēs atkal čukstēt un stāstīt leģendas, kas ir visvērtīgākā prece tirgū, kur viss ir neīsts. Parasti to piedāvā zem letes.

Es atceros desu rindu principu, ko tik labi realizēja pats Vīlands.

- Ēnas ražot ir cimperlīgs darbs, - es piekrītu. - Es vēl aiziešu līdz teātrim, atvadīšos.

Pie teātra dienesta ieejas stāv neviens cits kā Fenrīrs. Viņš ir pagalam nelaimīgs, un varētu teikt, ka mēs esam apmainījušies lomām. Viņš izrīko kaut kādus strādniekus, kuri krauj kastes konteinerā.

- Saruns mani pameta, un tagad man jāstrādā viņa vietā. Viņš aizbrauca, jo viņam esot nomiris tēvs.

- Tēvs? - es izbrīnos, jo tomēr vēl neesmu pārstājis uzticēties vārdiem.

-Jā, Hudings to paziņoja.

Tātad Hudings tomēr ar Sarunu ir runājis. Žēl, ka es šo sarunu nedzirdēju, un baidos, ka ari Fenrīrs to nav dzirdējis, jo nezina to, ko zinu es.

- Un tagad man Saruna vietā ir jākrāmē visa šī mantība, lai vestu uz Viļņu. Un tad vēl Hudings paziņoja, ka iešot klosterī. To, ka ar šādiem paziņojumiem mētājas aktrises pēc katras izrādes iestudēšanas, es vēl saprotu, bet Hudings... Ko es bez viņa darīšu? - Fenrīrs nospļaujas.

Laikam autors Fenrīru pamet pirmo reizi. Es atceros mūsu iepazīšanās sarunu un nodomāju, ka mēs tāpat kā toreiz pie lidostas esam palikuši divatā:

- Mums šodien atkal pietrūkst trešā, - es saku.

Fenrīrs uzmanīgi uz mani paskatās:

- Konungs varētu būt trešais, jo viņam ir pazudusi Margarita, taču viņš ir aizbraucis uz Viļņu kopā ar Sarunu. Tāpēc, ja tu gribi trešo, tad mums ir jābrauc uz Viļņu.

- Konungam ir pazudusi Margarita? — es pārjautāju, taču tad pats arī atbildu. - Ko gan Rīgas Margarita darīs Viļņā? Viņa taču nezina lietuviešu valodu. Vai tad festivālam nebūs balvu pasniegšanas ceremonijas un slēgšanas ballītes?

Fenrīrs papurina galvu:

- Nē, bet, ja runā par balvām, tad es iešu Viļņā par hudruku, ja zini, ko tas nozīmē.

- Par māksliniecisko vadītāju?

-Tieši tā.

Nu man ir skaidrs, kāpēc Margarita iztvaikoja. Viņa taču nevar kaldināt kroni karalim, kuram nav karaļvalsts.

- Bet akmens? - es iesaucos. - Kas ir ar akmeni?

- Es jau šo ideju izmantoju, - Fenrirs kļūst lietišķs. Var jau uz šo lietu paskatīties arī tā. Fenrirs tiešām

izmantoja apaļa, plakana, caurumaina akmens ideju savā izrādē. Kam viņam kaut kāds kapu akmentiņš!

- Nu tad tev vēl paliek kaķis Bosfors, - es iedarbinu Fenrīra fantāziju ar jaunu ideju.

- Bosfors? - Fenrirs pārjautā, un es redzu, ka tas viņu ir aizrāvis. - Bosfors ir plaisa starp Eiropu un Āziju, kurā skalojas Melnās jūras ūdeņi. Mēs varētu pasūtīt Melno jūru. Bet tam vajag autoru. Maita Hudings, - Fenrīrs atceras un sapīkst. - Autors ir miris.

- Nē, Hudings var kā autors augšāmcelties.

Šajā brīdī strādnieki neuzmanīgi nomet zemē kaut

kādu kasti un Fenrīrs lādēdamies aizskrien ar viņiem

»

lamāties. Es palieku viens. Sajūta ir tieši tāda pati kā bērnībā pie smilšu kastes, kad, savācis savas mašīnītes un pieķēries mammai pie rokas, gāju mājās.

Sausais atlikums tam visam ir vienīgi Bosfors.

15 BŪT VAI NEBŪT

Ir augusta pēcpusdiena, kad man ir paredzēta tikšanās ar Salēviču birojā, un es pēc laiski pavadīta atvaļinājuma, kura laikā Georgs spēra savus pirmos dzīves soļus, vīkšos braucienam uz biroju.

Vēl vienu reizi esmu pārrunājis šo notikumu ar Aleksandru, un man šķiet, ka viss ir izdarīts.

Kad ierodos birojā, Salēvičs jau mani gaida. Viņš ir nopietns un uzdod tiešu jautājumu:

- Kurš tad īsti nogalināja Egli?

Tik tiešs jautājums prasa arī tikpat tiešu atbildi:

- Saruns.

- Un tagad izstāsti man visu sīki un pamatīgi, jo, kā tu saproti, es par to neinteresējos tikai plikas intereses dēļ.

- Šajā gadījumā vissarežģītākais bija tas, ka neviens šajā izrādē nesamierinājās ar to lomu, kura viņam bija uzticēta, bet visu laiku centās pārņemt svešu lomu, un turklāt galīgi ignorēja robežas starp teātri un dzīvi.

- Kad cilvēks nevar samierināties ar savu likteni un sāk pielaikot sev citu, to latviski mēdz saukt par skaudību, - saka Salēvičs.

- Viss šajā lietā izauga no tā, ka tiešām kāds gribēja būt cits vai ieņemt cita vietu. Hudings gribēja kļūt par režisoru, jo viņam bija apnicis, ka režisori kropļo viņa idejas. Fcnrīrs gribēja ieņemt sava skolotāja Konunga vietu, Konungs savukārt gribēja dabūt vietu Vilnas teātrī, liet veiklais Vīlands gribēja - ne daudz, ne maz - meistara kroni. Та es skaidroju viņa vēlmi rakstīt grāmatu par Meistaru.

- Bet Saruns? Ko gribēja viņš? Arī kādu lomu?

- Viņš visā šajā murskulī gribēja atgūt īsta dēla vietu.

- Jā, es noskaidroju, - Salēvičs piebilst, - ka Saruns ar tēvu attiecības neuzturēja, jo viņa mātes ģimene tiesā liecināja pret Egles tēvu. To varētu nosaukt par nodevību, ka Saruna māte izvēlējās asinis, nevis pienākumu. Saruns tādēļ tika atšķirts no tēva, tāpēc, cik var saprast, viņi pēc tam nebija pat tikušies.

- Taču, kas visvairāk jauc galvu, - es atgriežos atpakaļ pie teātra tēmas, - ka viņi uzņēmās svešas lomas pēc ārējām pazīmēm.

- Nūja, karaļa kroņa uzlikšana vēl nenozīmē, ka arī galva ir karaļa. Kaut gan ir cilvēki, kuri uzticas fotouzņēmumam.

Es piesarkstu, atceroties fotogrāfiju, kur esmu redzams kopā ar Egli un ko es biju atnesis uz biroju un ielicis pašā atvilktnes dibenā. Nezinu, kādu iemeslu dēļ es to nebiju saplēsis. Nolemju, ka tūlīt pēc sarunas ar

Sale vicu to sadedzināšu, jo uguns attīra visu. Jāsāk ir ar sevi:

- Es arī tēloju žurnālistu, izmantojot akreditācijas karti. Vīlands tēloja Meistaru, nolīgstot galmu. Fenrīrs tēloja savu skolotāju, aizņemoties no viņa aktrisi un imitējot viņa stilu, bet Hudings izlēma iestudēt izrādi, kurā tiktu vaļā no personāžiem, kas šķīra viņu no mīļotās sievietes.

- Izskatās, ka tu esi šim notikumam izvēlējies pareizo atslēgu. Taču kas tad īsti notika? - Salēvičs tomēr nav līdz galam pārliecināts. - Atceries to veco notikumu, kad Vīlands noprecēja Zobenzivi?

- Vīlands bija atteicies no tās lomas, kas viņam bija uzticēta no Dieva, - es atbildu. - Viņa spēle bija vēl viltīgāka.

- Labi, - Salēvičs piekrīt.

- Tātad, - es atkārtojos, - labi sen Vīlands noprecēja Zobenzivi, lai padomju laika garā izkārtotu sev dzīvokli, taču šīs mistērijas rezultātā uzradās mājas fantoms, kuru varēja izīrēt un apsaimniekot pēc savas gribēšanas, tā sacīt, nesaskaņojot ar sabiedrības prasībām - ne tikumiskajām, ne finansiālajām, jo skaidrs, ka nodokļus neviens par to nemaksāja un šī mājeles izīrēšana teātra vajadzībām bija vienkārši nevainīgāks pasākums. Taču tieši tas Sarunu arī iegāza - kad māju sāka izmantot saskaņā ar tās sūtību. Tatad Hudings sacerēja lugu, kuru pats arī nolēma iestudēt. Viņš sadalīja lomas, taču, kā jau puisis, kurš tikai izliekas par režisoru, kārtīgi nepārbaudīja, kā lomas tiek izpildītas. Tikmēr Saruns, kuram bija uzticēta gaismotāja loma un kuru bīdīja asiņu spēks, izlēma paslepus viņa lugu pārrakstīt un sasniegt savus mērķus. Acīmredzot Hudings bija šo māju noskatījis jau agrāk, tāpēc viņš izdomāja arī Meistara cepuri un akmeni, jo viņš, kā jau autors, savā fantāzijā nespēja apstāties. Taču tas nozīmēja arī to, ka uz festivāla laiku lietuvieši dabūs dzīvošanai šo māju, un, pazīstot Fenrīru, bija zināms, ka Hudingam ļaus piedalīties festivālā. Taču tāpat kā Hudingu mocīja autora fantāzija, arī Fenrīru pārņēma režisora instinkts meklēt jaunus personāžus. Jo es biju tur pilnīgi neparedzēts, vismaz pēc Hudinga ieceres.

- Tu jau man sāc jaukt galvu! Kas tad īsti bija paredzēts pēc Hudinga plāna?

- Bija paredzēts, ka tie trīs atnāk uz kapiem un viņu acu priekšā nobrauc Konungu. Konungs tiks nobraukts, un vainīgs būs Fenrīrs, bet Hudings kā uzvarētājs kopā ar Egli dzīvos laimīgi.

- Bet kāpēc lai notikušajā vainotu Fenrīru? - Salē-vičs bija neizpratnē.

- Jo spogulis bija no viņa izrādes. Arī, cik es atceros, Fenrīrs nebija klāt, kad Egli nobrauca. Acīmredzot Hudings aizsūtīja viņu prom, lai viņa prombūtni varētu izmantot pret viņu pašu.

- Muļķīgs plāns un galīgi nedrošs, - Salēvičs nobēra.

- Bet no ideju autora nevar prasīt, lai viņš izdomātu, kurā vietā dzīs naglas, un, cik var saprast, Hudings nebija naturālisma virziena piekritējs. Viņa materiālisms aprobežojās ar zīmuli un papīru.

-Tatad Saruns pārtaisīja Hudinga lugu. Viņš samainīja aktierus un rekvizītu izmantošanas jēgu. Viņš sabojāja elektrību Konunga izrādes mēģinājuma laikā. Tas nozīmēja, ka Konungs uz tikšanos nepaspēs. Viņš izsauca Egles māti, panākot to, ka Egle skrien uz māju gar Pokrova kapiem jeb uz īsto izrādes vietu viena pati. Domāju, ka rēķinātājs Saruns bija gana labs atšķirībā no pārējiem, kuru mākslinieciskās fantāzijas viņam bija jāpiesaista realitātei, jāīsteno materiālā. Kamēr Egle sēdēja mājā, kurā bija apstādināts sagrozīts pulkstenis, Saruns vēl izmēģinājās kā aktieris un Konunga tēlā nogāja mums gar degunu, lai tad pagrūstu Egli vajadzīgajā brīdī zem tramvaja. Es apskatījos foto. Visticamāk, maska, kas tik ļoti nobiedēja tramvaja vadītāju, bija ņemta no Fenrīra izrādes.

-Taču nu izrādē biji uzradies tu.

- Jā, un mani bija paredzēts neitralizēt ar foto, bet, kad Hudings saprata, ka par upuri Konunga vietā kļuvusi Egle, viņš tika apklusināts ar parasto režisora izteicienu - tā gadās! Un viņam atlika vienīgi samierināties.

- Bet kāpēc vajadzēja indēt Vīlandu? - Salēvičs prasa, pārbaudot manu versiju uz izturību.

- Hudings bija tik bezkaunīgs, ka Margaritas priekšā nokritizēja Vīlandu un viņa spējas, un, ja tas nesasauktos ar viņas pašas aizdomām, tad viņa to vērā neņemtu, bet laikam arī viņai pašai desmit gadu laikā bija radušās aizdomas, ka grāmata par Meistaru netiks uzrakstīta. Un sievietei, kura ir kalpojusi ar domu, ka viņa iedvesmo ģēniju, samierināties ar domu, ka dzīve ir izniekota par godu viduvējībai, ir pagrūti. Turklāt Aleksandra sieva teica, ka līdzīgs liktenis piemeklēja arī Margaritas iepriekšējo ģēniju... Viņas aizraušanās ar ziediem. Es atceros ziedu uz viņas kleitas, ko redzēju pirmajā tikšanās reizē un kas man likās tik satriecoši skaists.

- Rīcina sēklas var nopirkt jebkurā ziedu veikalā. Tad jau Konungs ir veikli izglābies.

- Tā ir, - es izvelku žurnālu, uz kura vāka Margarita ir kopā ar jaunu un daudzsološu diplomātu.

Salēvičs apskatās un iesmejas:

-Viņam nu jākļūst par ārlietu ministru, lai attaisnotu viņas cerības. Vai arī viņu nogalinās kā ārvalstu spiegu, un viņš kļūs par kārtējo Latvijas leģendu.

- Ak jā, un viņai ir izdevies saglabāt dažas Vīlanda grāmatas lapas. To viņa ir teikusi Rainerei.

- Tik nožēlojami, ka ziedu veikalā, kur tik daudz skaistuma, cilvēks atrod tikai indīgas sēklas. Un teātrī, kas varētu modināt uz lielām idejām, tiek pamodinātas zvērīgas kaislības vien.

Salēvičs pievēršas man:

- Būt vai nebūt, kā jautāja I lamlcts. Kā tu atbildi uz šo jautājumu? Citādi šai izrādei nav jēgas.

- Lai viņus notiesātu, es neko nevaru pierādīt.

- Bet ko darīja Hamlets? - Salēvičs turpina mani eksaminēt.

- Izspēlēja ludziņu, lai pārliecinātos, vai vainīgais ir vainīgs.

- Un viņa atriebības kāre noveda visus kapā. Bet jādomā, ka gaiss uz brīdi kļuva tīrāks.

- Saruns ir apstrīdējis Egles tēva mantojumu, -Salēvičs nomet uz galda vēstuli. - Taču tas vēl nav viss.

Notāram, kurš uzņēmies Egles mantojuma lietu, ir pieteikts Egles un Hudinga laulību līgums. Tas ir reģistrēts vēl pirms Egle mantoja tēva īpašumu. Tātad Hudings ir galvenais ieguvējs.

- Hudings! - man acis gandrīz izsprāgst no dobu-ļiem.

-Jā, Hudings.

- Bet viņš taču mīlēja Egli. Viņš vienīgais...

- Iespējams, kad cilvēks ceļ zobenu, ir jārēķinās, ka pirmais, ko tu nogalini, esi tu pats... un tas, ko tu mīli.

-Jā, bet Hudings... Tad jau iznāk, ka tai izrādei bija divi režisori un katrs ar savu skeletu skapī.

- Tad tev par teātri vēl būs, ko pastudēt, vai ne? -Salēvičs ir absolūti bezkaislīgs. - Tas, ko es varu izdarīt, ir pierakstīt faktu, ka visas ieinteresētās personas atradās tiešā Egles tuvumā viņas nāves brīdī. Lai notārs pats izlemj, galu galā, tā ir leišu bodīte. Mums būs jāapmierinās ar faktu, ka mums paliek Margarita.

Es atgriežos savā kabinetā, atveru atvilktni un paskatos uz foto, kur esmu redzams kopā ar mirušo Egli, kuru nekad neesmu saticis, tikai redzējis pustumsā pie tramvaja sliedēm, un saprotu, ka to dedzināt ir par ātru. Es pat īsti nevaru atbildēt, kurš tad mani toreiz nofotografēja. Mans pieņēmums, ka tas bija Fenrīrs, ir tikai pieņēmums...

Man pietrūkst Meistara trešās acs, lai redzētu dzīvi visā telpas plašumā un laikā, bet šajā fotogrāfijā man galvā ir Meistara cepurīte. Foto norāda, ka man vēl ir, kur augt, un es atlieku to atpakaļ.

Būt vai nebūt.

Pēc kāda laika mēs uzzinājām, kā Hudings bija atkārtojis Margaritas ģeniālo paņēmienu. Viņš bija uzrakstījis atzīšanās vēstuli, tātad augšāmcēlies kā autors pirms savas pēdējās aiziešanas. Viņš bija aprakstījis pilnībā visu, un to es vairs neatkārtošu, taču Salēvičs atzīmēja, ka tas, ko biju izpētījis, sakrita gandrīz par deviņdesmit procentiem. Kas ietilpa tajos desmit, tā arī neuzzināju. Taču Hudinga atzīšanās rakstam, tāpat kā Margaritai, neviens nenoticēja. Saruns gan tika nopratināts.Tika nopratināts arī tramvaja vadītājs, taču atpazīt masku nebija iespējams, un tieši tajā apstāklī slēpjas visa teātra velnišķība. Kamēr maskas turētājs nenorauj masku pats, tu nekad līdz galam nevari būt pārliecināts, kurš ir kurš. Taču, tā vai citādi, Saruns tomēr beigās tika tiesāts. Viņš it kā pats esot atzinies. Hudings pazuda, bet pēc pāris gadiem Ruta atrada internēta izsoli, kurā bija pārdots neparasti dārgs dimants ar caurumu vidū un nosaukumu “Meistars”. Tātad kāds ir atradis arī Meistara akmeni, tāpat kā es atradu melno kaķi, kura esamībai ticēju. Un tad vēl pēc kāda laika mūs sasniedz ziņa, ka Hudings ir noslīcis netālu no Kārību salām, šķeļot viļņus ar sērfinga dēli, kas no visiem viņa izpausmes veidiem, šķiet, bija visnevainīgākais un cēlākais. Rakstīt uz ūdens tomēr ir labāk nekā braukāt pa cilvēku sirdīm.

SATURS

1. nodaļa Nepazīstamais

2. nodaļa Bosfors

3. nodaļa Margarita

4. nodaļa Paģiras

5. nodaļa Strupceļš

6. nodaļa Meistars un... meistars

7. nodaļa Brokastis ar Margaritu

8. nodaļa Konungs - čūsku brālis

9. nodaļa Pauspapīrs

10. nodaļa Vārna

11. nodaļa Akmens acs

12. nodaļa Azazello buča

13. nodaļa Gaisma tuneļa galā

14. nodaļa Autora nāve

15. nodaļa Būt vai nebūt

UI) К 821.174-312.4 Er 625

Mākslinieks Artūrs Bērziņš

Atbildīgā redaktore Renāte Neimane literārā redaktore Elina Kokareviča Korektore Anete Daina Maketētajā Daina Vikele © AS “Lauku Avīze”, izdevums latviešu valodā, 2016 © Franciska Ermlere, teksts, 2016 © Artūrs Bērziņš, mākslinieciskais noformējums, 2016

ISBN 978-9934-15-255-9

Grāmatas internētā ar piegādi mājās

Izdevējs - izdevniecība “Lauku Avīze”, Dzirnavu ielā 21, Rīgā, LV-1010 Iespiests un iesiets - tipogrāfijā SIA “PNB Print”, Latvijā, www.pnbprint.lv

Content

Ermlere Franciska Meistarstiķis

1 NEPAZĪSTAMAIS

2 BOSFORS

3 MARGARITA

4 PAĢIRAS

5 STRUPCEĻŠ

6 MEISTARS UN... MEISTARS

7 BROKASTIS AR MARGARITU

8 KONUNGS - ČŪSKU KARALIS

9 PAUSPAPĪRS

10 VĀRNA

11 AKMENS ACS

12 AZAZELLO BUČA

13 GAISMA TUNEĻA GALĀ

14 AUTORA NĀVE

15 BŪT VAI NEBŪT

SATURS