Ermlere Franciska

Rīgas zīmoga alķīmija

Franciska Ermlere

Rīgas zīmoga alķīmija

atsauksmes

Romāna rozīnīte ir kopnoskaņa: lāgiem ironiska, lāgiem rezignēta, lāgiem sentimentāla, lāgiem dramatiska. Visas šīs sastāvdaļas ar kārtīga profesionāļa roku sajauktas kopā, veidojot pārdomātu un tiešām elegantu stilistiku. Šādas variācijas par detektīva tēmu latviešu literatūrā vēl nav bijis. Guntis Rere/it

Māksla nenozīmē komfortu, ceļojumus, plašāku dzīvokli un vispārēju atzinību. Māksla vispirms nozīmē postošu šaušanos pāri viduvējības strīpai un lielas kaislības. Franciskas Ermleres detektīvā mākslinieki nenodala mākslu no ikdienas. Viņi iet līdz galam radot jā, un arī iznīcinot. No ērtajām ikdienas dzīves pozīcijām to varam vērtēt dažādi, bet vēstījums par lielām personībām, skaties kā gribi, arī pats ir liels.

Inga Ābele

"Rīgas zīmoga alķīmija" ir detektīvs, kuru varētu ieklasificēt tajā plauktiņā, ko reizēm mēdz dēvēt par klasisko detektīvu: ir slepkavība, vēlams, vairākas, ir ierobežots aizdomās turamo loks, un ir ari kāds dedukcijas ģēnijs vai vienkārši apsviedīgs tips, kurš pēc visādiem sižetiskiem mežģījumiem atklāj noziegumu.

Tomēr romāna rozlnites meklējamas kur citur. Viena no tām autore iekāpj vēsturiskajā, mistiskajā, kriptogrāfiskajā utt. detektīvā. Otra rozlnīte koloritās mākslinieku personības. Trešā romāna kopnoskaņa: lāgiem ironiska, lāgiem rezignēta, lāgiem sentimentāla, lāgiem dramatiska. Visas šīs sastāvdaļas ar kārtīga profesionāļa roku sajauktas kopā, veidojot pārdomātu un tiešām elegantu stilistiku.

Šādas variācijas par detektīva tēmu latviešu literatūrā vēl nav bijis.

Guntis Berelis

Romāns "Rīgas zīmoga alķīmija" ir sarakstīts bagātīgā un krāšņā valodā, turklāt tam piemīt ari kultūrvēsturiska vērtība, atklājot mazzināmus Rīgas vēstures faktus. Šarmantais, sievišķīgi rafinētais izteiksmes veids atšķir jaunu lappusi latviešu mūsdienu prozā no literatūras kā pašmērķa pārejot uz absolūti profesionālu turēšanos žanra ietvaros, vienlaikus spoži un meistarīgi ieviešot tajā savu stilu, aizraujot un ieinteresējot lasītāju. Ironija, smalka gaumes un humora izjūta un plašs zināšanu loks apvienojumā ar spēju novērot un atainot ari absolūti mūsdienīgas sabiedrības vājās vietas "Rīgas zīmoga alķīmiju" padara par savdabīgu mūsu laika spoguli.

Kristīne Sadovska

Visas situācijas un personāži ir izdomāti, jebkādas situāciju vai raksturu sakritības ir uzskatāmas par nejaušību.

Ievada vietā

-   Tu taču līdz šim nekad neesi rakstījusi detektīvus.

-   Jā. Taču, liekot roku uz sirds, varu apgalvot, ka tā ir literatūra, kuru es vislabprātāk esmu lasījusi! Tāpēc, kad Maskavā Augstākajos scenāristu un režisoru kursos Meistari talantu atraisīšanas un izpētīšanas nolūkā bez žēlastības mūs ar darbu uzdevumiem dzina cauri visiem žanriem un laikmetiem, detektīvs man piekodās. Un ne tikai tāpēc, ka kursa biedri man "neiztrūkstošās ādas jakas tēla pabeigšanai" klāt iedāvināja ari rekvizītrevolveri. Visu darbu pamatā tomēr ir kāda mīkla, noslēpums tas ir pat elementārā epizodē, kur tev ir jāizvēlas, kā to "pārdot" skatītājam. To varētu nosaukt par iepakojumu, jo nevar taču cerēt, ka skatītājs divas stundas ar neatslābstošu interesi skatīsies uz pliku miesas gabalu vai ari lasītājs veltīs veselu dienu savas dzīves tam, lai pētītu pārkarsuša prāta radītas kailas stalažu konstrukcijas.

Bet iepakojums tas pirmām kārtām ir STILS! Un, kad tu nāc no zemnieku tautas, tad ir ko domāt, un drosme sarūk. Taču, kad mazliet paspēlējas un atceras, ka tu esi sieviete, kurai Dievs jau no dabas licis slēpt un rādīt, rādīt un slēpt, tad jau kļūst siltāk. Un, kad iet vēl tālāk un uz to paskatās no Rīgas skatpunkta, tad jau kļūst pavisam karsts.

Rīga detektīvam ir pateicīga vieta it īpaši, ja ņem vērā, ka iesaistīto cilvēku loks, kā jau klasiskā detektīvā, te vienmēr ir un paliek samērā noslēgts. Rīga ari kā pilsēta ir stilīga, un te cilvēks vēl nav kļuvis par skudru vai skrūvīti, kā tas ir lielajās metropolēs. Rīdzinieki ir mākslinieki, mākslinieki pēc savas būtības un izpausmes veida, ar saviem pakalniem un savām ielejām, saviem "zārkiem", kur, vienam aizejot, tūlīt tiek ievietots nākamais. Te ir pilnīgi mistiski nezināmais, par kuru visi ir dzirdējuši, bet kura darbi nekad nav redzēti, un tāds, kurš pārvietojas tikai svītas pavadīts un kura katrs dvesiens tiek tulkots zīmēs un bezgalīgi interpretēts. Te ir "antiņš", kurš, "basām kājām iedams", priecājas par dzīvi, un te ir no "inteliģentas ģimenes" nākušais, kurš visu dzīvi nomokās ar kompleksiem par "atbilstību izcilībai". Te ir tas, kurš visu laiku zīmējas ar svešās malās sagrābstīto, un tas, kurš pēta māla podus un pussairušas vecmammu segas.

Un nav nozīmes tam, vai tas ir vizuāļu, rakstnieku, kino vai teātra lauks tas var būt pat dienišķais biznesa ierindnieku loks, jo ari tam Rīgā ir savs neatkārtojams aromāts. Te ir ļoti daudz visa un visāda. Laikmeta grieži Rīgā bieži ir mainījuši karogu krāsas un valodas, arhitektūras stilus un reliģijas, un šajās pārmijās, neviena neierobežoti, no cilvēka dvēseļu dzīlēm paceļas dēmoni, kuri tiešām apdraud apkārtējos.

Un es esmu pārliecināta, ka lielākā daļa Rīgas noziegumu tā arī paliek neatklāti un pat neuzzināti, to pašu juku "deķu" apklāti. Taču šo "dēmonu pēdu" apraksti arī ir mūsu vēsture, jo netikumu vēsture tā ir ēna, kuru ar atšķirīgu formu un garumu met katrs gadu desmits, un, kamēr tur nav ienesta gaisma, šī ēna sniedzas iekšā šodienā. Sniedzas un apdraud tos, kuri dzīvo te un tagad.

Un, jo ilgāk slēptais briest, jo lielāka iespēja, ka tas atnes nāvi. Nāvi, kuras izvilkšana dienasgaismā dod tai izsistas mucas spundes spēku un kura savā lidojumā trāpa tos, kas stāv vistuvāk.

Nāvi, kura ir jāatklāj, jo tikai tā var apturēt tās melno straumi.

Franciska Ermlere

Ir laiks. Es ieskatos pulkstenī. Ir laiks. Krēslas stunda, kad pirms paša saulrieta visas krāsas iemirdzas visspožāk. Man blakus sēdošā sieviete saspringst, viņas lūpas murmina lūgšanu, tūlīt, tūlīt viņa metīs krustu… Aizveru acis un aizgriežos. Iedūcās dzinēji, un mēs izbraucam uz skrejceļa. Saņemu blakussēdētājas roku, viņa pateicīgi paskatās manī ar savām izbiedētajām četrdesmitgadīgas sievietes acīm.

Paldies, viņa mēģina čukstēt, taču sausās lūpas neizdveš ne skaņu. Aizveru acis. Viss sablīvējas vienā punktā, dūc lidmašīna, Rīga šūpojas, māte, tēvs, Vilmas kundze, Jasmīna, gleznas, porcelāns, mēbeles viss sagriežas vienā grīstē ar lietussargu cepures vietā, zālājā birst āboli, knosās tārpi Mežaparka sviesta bekās, izbijusies kliedz ome Inga, smilkst Džerijs… un tad vienā rāvienā viss nolūst, izkūst, iztek, un es esmu projām. Esmu gaisā brīvs, iztukšots un… viens.

Tagad blakussēdētājas balss, atguvusi skaņu, kaut ko bubina un bubina, līdz rimstas. Mana roka tiek atlaista, tā brīvi nošļūk uz krēsla, kamēr es tieku sasegts ar manis paša jaku, un pateicīgs par sapratni laižos snaudā, mirklī pirms iemigšanas vēl paspējot pamanīt lejā to, ko sauc par Rīgu. Rētaudu saaugums, kura pelēko šoseju metastāzes snaikstās pēc pēdējiem zaļajiem laukumiņiem. Tieši tāds kā tas, kurš bija izēdis mana tēva kuņģi. Viņš bija izdīdzis un izaudzis viņa miesā, savācot un izsūcot visu pārējo. Tāds pats sablīvējums bija izēdis arī Vilmas kundzes plaušas. Un blakus šim pelēkajam atrisušajam mezglam ir tumšs ūdens, liels ūdens, kuram savu straumi nes Daugava. Taču tas ir tikai acumirklis. Saule iekrīt melnā miglas caurumā, un Rīga ar visu savu apgaismes jaudu uzplaiksni kā spožs kamols, no kura atrisušās izgaismotās šosejas ar savām rokām snaikstās pēc tumsas pleķiem. Bet blakus esošais melna ūdens lielums kļūst vēl biedīgāks. Tur izklaidus redzamas vientuļas kuģu gaismas. Gaisma visu pārvērš. Tumsa visu pārvērš. Kas ir īstenība? Kas esam mēs? Un kāpēc, kāpēc mēs veidojam šos kamolus un tad paši mirstam, aizgūtnēm ķerot pēc elpas, aizmirsušies morfijā un bohēmā? Glābēji mākoņi aizklāj visu. Mēs esam atrāvušies. Kārtējo reizi atrāvušies no zemes.

2

Mans gudrais tēvs nomira, pirms sākās visa tā jezga ar kapitālismu. Viņš nomira kā godīgs inženieris, un viņa bēru maltīte notika padomju laika kafejnīcā. Māte, sasmaržojusies ar Chanel Nr. 5, kuru bija dabūjusi par milzīgiem blatiem, pieņēma radinieku līdzjūtības un laiku pa laikam uzsmaidīja savam darba kolēģim, kurš rīkoja ēdienu iznēsāšanu un dzērienu pudeļu apmaiņu. Tēva brālis kopā ar sievu, Vilmas kundzi, sēdēja bēru mielasta galda galā kā pilnīgi svešinieki. Viņi ari bija vienīgie radinieki no tēva puses, pārējie kā nederīgi un nepielietojami jau sen bija izskausti. Bet ari viņi kopējā burzmā neiederējās, gluži kā pelēki laukakmeņi, kurus ne īsti skaldīt, ne īsti aizmest. Godīgi sakot, kaut gan mana māte piegādāja Vilmas tantei franču smaržas un itāļu apavus, viņi neatzina mana tēva izvēlēto sievu, tagad jau atraitni. Viņuprāt, mana māte bija prasta tirdzniecības darbiniece, kura bija tikai sagandējusi manam tēvam dzīvi. Pat es ar sava puišeļa prātu to biju uzķēris, nerunājot par to, ka māte pēc katra viņu apciemojuma skaļi šķendējās un lādējās. Mani viņi tomēr par radinieku atzina, jo savu bērnu viņiem nebija. Citkārt viņi ņēma mani līdzi uz savu vasarnīcu Vidzemes jūrmalā. Un tā nu mēs te sēdējām kopā, es savos desmit gados ēdu saldējumu un man iepretī Vilmas tante ar savu Oskaru taisnām mugurām un, kā man tolaik šķita, neglābjami veci, kuri neēda neko.

Atnāc kādreiz ciemos! Tu jau tagad esi mūsu vienīgais uzvārda tālāknesējs! Varēja just, ka Oskaronkulis bija šo frāzi gatavojis visu maltītes laiku, jo bija skaidrs, ka tagad pēc tēva nāves mūsu attiecības nez vai tiks uzturētas. Un viņi cēlās, lai izgaistu kafejnīcas durvīs.

Es atcerējos par šo uzaicinājumu tieši pēc sešpadsmit gadiem, kad māte, veiksmīga uzņēmēja, kopā ar mīļāko, manu vienaudzi, tika nošauta savā Hamburgas dzīvoklī.

Mana māte bija jauka sieviete. Cik atceros, viņa vienmēr bija aizņemta, dūšīga un krāsota. Mani audzināja vecmamma, kuras rūpes aprobežojās ar pabarošanu un tīru un izgludinātu drēbju sagatavošanu. Pēc viņas nāves vecmammas vietu drīz ieņēma tikpat gādīgā mājkalpotāja Inga, kuru es drīz vien iesaucu par omi Ingu. Es pret māti allaž biju tikai pieklājīgs. "Kā klājas?", "Kā atlidoji?" un tā tālāk, un tā joprojām. Ar saviem mīļākajiem viņa mani mūždien iepazīstināja kā ar palīgiem, ari pēdējais bija palīgs. Un viņš man tiešām patika. Kaut kad bērnībā mēs spēlējām kopā vienā hokeja komandā. Es biju vārtsargs, bet viņš uzbrucējs.

Mātes bēres bija klusas un mierīgas. Es uz bērēm biju atnācis viens, jo man šķita nevajadzīgi vilkt līdzi kādu, uz kura pleca šņukstēt, īpaši vēl sievieti. Man vispār neko daudz nepatika ar sievietēm runāt. Tas laikam tāpēc, ka mana seksuālā dzīve sākās septiņpadsmit gadu vecumā ar prostitūtu, pie kuras mani aizveda māte, kura par visu vairāk baidījās, lai es, hormonu vadīts, neieķēpājos ar kādu kārtīgu ģimenes meiteni. Es mātei biju piedzimis septiņpadsmit gadu vecumā. Tēvs iepazinās ar viņu, kad dienēja Tālajos Austrumos, viņam bija brīvdiena, un viņi satikās pie dzelzceļa stacijas, kad māte bija nokavējusi vilcienu. Un tagad viņi tur abi blakus gulēs, jo māti pēc viņas kaut kad sen izteikta lūguma apglabāja blakus tēvam. Nezinu, kādu apsvērumu dēļ es tiku aizsūtīts uz latviešu skolu. Tas laikam bija tēva pirksts, jo es zināju, ka viņš ir latvietis, kaut gan mājās latviski runāju tikai ar omi Ingu, kura tagad, iespīlējusi savus apaļumus melnā mežģīņu kleitā, pieklājīgi meta krustus, ierastām kustībām pieglauda vainagus un kārtoja puķes, nemitīgi skandējot vienu un to pašu: "Tik jauni mirst, un es vecene tik dzīvoju un dzīvoju!" Es viņai uzsmaidīju, un viņa aprima, kaut ari nervozi turpināja burzīt sauso mutautiņu.

Kad kaps jau bija aizbērts, ievēroju, ka otrā pusē tēva kapam jau guļ Oskaronkulis. Tātad viņš bija nomiris, tā arī nesaticis sava uzvārda tālāknesēju. Kapa galvgalī bija ietupināta olīvzaļa granīta pika. Skatījos uz šo olīvzaļo granītu un atcerējos, kā Oskaronkulis mani mācīja pazīt akmeņus. Viņš pat bija īpaši savācis atgriezumu paraugus un pielipinājis pie tiem etiķetes ar uzrakstiem. Bet pusaudža vecumā tie no mana plaukta mīklaini pačibēja. Ome Inga apgalvoja, ka tos esot nozadzis kāds mans klasesbiedrs, kurš bija pasācis viesoties mūsu mājā. Vilmas kundze pret vīra aizraušanos izturējās nopietnāk. Atrast tādu akmeni nemaz nevarēja būt viegli. Tas izskatījās speciāli piemeklēts. Paspēru soli tuvāk un izlasīju Oskaronkuļa dzimšanas un miršanas gadskaitļus, zem tiem apakšā bija iegravēti ari Vilmas kundzes dzīves dati. Vilmas kundzes miršanas diena vēl bija atstāta tukša, un es izklaidīgi secināju, ka viņa laikam vēl turas pie dzīvības, kaut arī gaida neizbēgamo. Nu, ļoti prātīgi…

Bēru mielasts nemaz neiesākās. Mēs divatā ar mātes advokātu, to pašu mātes darba kolēģi, kurš viņai asistēja mana tēva bērēs, iedzērām pa simtiņam šņabi un šĶTrāmies. Māte nebija atstājusi testamentu, taču laiku pa laikam izsauca mani, lai es parakstītu dažādus dokumentus, jo mums bija atšķirīgi uzvārdi un pilsonības tas mātei viņas biznesa darīšanās bija vajadzīgs. Viņš apsolījās tuvāko nedēļu laikā to visu sakārtot un dot man ziņu. Un runāt mums vairāk nebija par ko.

Es piezvanīju omei Ingai un teicu, ka viņas dzīvē mātes nāve neko nemainīs un lai viņa neaizmirst izlaist laukā Džeriju, mūsu labradoru. Klausules otrā galā sākās šņuksti, jo tas tomēr bija gana nopietns iemesls beidzot pieraudāt mutautu slapju.

Četrdesmitajā dienā, kad kopā ar Džeriju atnācu pie mātes kapa, jo es jau neesmu nepateicīgs dēls, tur stāvēja Vilmas kundze, joprojām taisnu muguru un joprojām neizdibināmu sejas izteiksmi. Pasveicināju viņu, un Vilmas kundze ar galvas mājienu man atbildēja.

Andrej, atnāciet pie manis! Uz tēju! tā viņa teica, kad mēs, minūtes piecas pastāvējuši klusēdami, vērodami Džerija rosīšanos, devāmies projām. Un es tā ari joprojām nesaprotu, kāda velna pēc pie viņas aizgāju. Ar Vilmas kundzi tajā īsajā bērnības sprīdī, kad viņu redzēju, es runāju tikai latviski. Bet viņa atšķirībā no manas vecmammas interesējās par visu, kas saistīts ar mani, bet nemaz par ēšanu vai apģērbu. Viņa gribēja uzzināt manu iekšķīgo skaidu sastāvu, pat ja tās nemaz nebija skaidas. Un viņa neko negribēja cirpt, kā to gribēja mana māte, kuru interesēja tikai tas, lai manā dzīvē nekas neizlec ārpus normām, it īpaši saistībā ar kriminālatbildību.

Un tā nu, aizvedis mājās Džeriju, es jau pēc pāris stundām sēdēju Vilmas kundzes dzīvoklī, kurš bija pārblīvēts ar antikvārām grabažām un gleznām, jo Vilmas kundze bija mākslas kritiķe, kamēr mans telefons ar atslēgto skaņu jau bija pārkarsis no neatbildētiem Sandras zvaniem. Sandra bija mana kursabiedrene, kura trakoti gribēja piedalīties manā dzīvē. Viņai dikti rūpēja manu septiņus gadus ieilgušo jurisprudences studiju sekmīga pabeigšana. Es viņai ļāvu gādāt par sevi, taču joprojām turpināju vienatnē apmeklēt naktsklubus. Ir tādas sievietes. Un tāds esmu es. Ar neatturamu tieksmi uz daivingu, jo līdz šim tas ir bijis vienīgais, kā dēļ es esmu sasprindzinājies. Un tas ari, godīgi sakot, bija vienīgais, kas mani interesēja, līdz māte pirms trim mēnešiem mani aizvilka pie ārsta, kurš, izpētījis manas ausis, kategoriski ieteica šo nodarbi atmest, ja vien neesmu gatavs pilnībā zaudēt dzirdi.

Vilmas kundze lēja man tēju tasi pēc tases, un es nesaprotamu iemeslu dēļ stāstīju viņai, ka nekad neesmu gribējis kļūt par juristu, ka tā bija tikai manas mātes vēlme. Pabeidzis vēstījumu, es pats sev par lielu pārsteigumu paziņoju, ka esmu nolēmis pamest universitāti un vispār beidzot atrast sevi. Vilmas kundze mana stāstījuma laikā klusēja. Un tad tikpat pēkšņi piedāvāja pavadīt viņu uz mākslas izstādi, un es piekritu.

-   Ausma novāks, Vilmas kundze atmeta ar roku, un mēs cēlāmies kājās, atstājot tējas krūzes neizdzertas, un devāmies uz izeju.

•• …….

Vilmas kundze izkāpa no manas apskrambātās bēšās hondas. Māte principiāli man nepirka jaunas mašīnas. Tas sākās pēc tam, kad mani ar lielu spēku bija iemīlējusi Elvīra. Viņai bija lielas krūtis, un vispār viņā bija daudz labas miesas un tvaika. Viņa aizgūtnēm elsa un mīlēja mani, kā to prot darīt tikai sievietes ar austrumnieku asiņu piedevu. Taču reiz, apciemojusi mani, kad, aizelsusies pēc sava kārtējā ceļojuma, mājās piezemējās māte, viņa mātes klātbūtnē uzdeva liktenīgo jautājumu:

-   Kad tad jūs beidzot nopirksiet Andrejam mašīnu?

Māte palūdza mani aiziet uz veikalu pēc cigaretēm, kaut arī vesels bloks mētājās uz virtuves skapīša. Kad atgriezos, Elvīra izspūrusi iznāca no mūsu kāpņu telpas un, nošņākusi: "īsta ragana!", pagaisa, un mēs vairs nekad netikāmies.

Ar māti pēc tam man bija saruna, nopietna saruna, kā viņa dēvēja šādas smadzeņu skalošanas. Viņa runāja, bet es klusēju. Tādu sarunu bija daudz, tās izplūda tumsā, izšķīda un aizmirsās. Taču šoreiz saruna tomēr materializējās lēmumā, ka man netikšot pirktas jaunas mašīnas, un ieteikumā, lai es savas meičas pazīšanās sākumā kādu laiku pavadājot ar trolejbusu un uz lētiem moteļiem. Tā sakot, tagad jūtu pārbaudes akmens ir atkāpies no laika un šķirtības un pieņēmis lētuma un nabadzības apveidus.

Uzklausījis mātes padomus, es ari turpmāk meitenes ar taksi vadāju uz pieczvaigžņu viesnīcām, jo mani interesēja nevis jūtas, bet labas matrača atspere* Taču tas bija vienīgais mātes padoms, kurš iegūlās manā atmiņā.

Vilmas kundze bija apāvusi augstpapēžu kurpes un turējās man pie rokas, jo tipināt pa Vecrīgas bruģi, kad tev ir pāri par sešdesmit, nemaz nav tik viegli. Galvā viņai bija uztupināta nenosakāmas formas cepurīte, kuras zaļās spalvas bija tieši tādā pašā krāsā kā viņas apmetņa malas. Atceroties Oskaronkuļa pieminekli, es iekšēji nosmīnēju: "Nez vai tas olīvzaļais būs bijis Oskaronkuļa izvēle? Varbūt Vilmas kundzes kaprīze?"

Bet vispār Vilmas kundze ar savu stāju un kustībām atgādināja mēmo filmu personāžu. Vajadzētu tikai ieslēgt paātrinātu kustību, un filma būtu gatava. Viņai gandrīz paslīdēja kāja, es satvēru viņu un pārsteigts attapu, kālab viņa joprojām šķiet tik sievišķīga. Vilmas kundzei viņas cienījamos gados joprojām bija viduklis, bet savai mātei es tādu neatcerējos redzējis, nemaz nerunājot par omi Ingu, kuras apaļumos grima arī manas līdz galam neapēstās maltītes. Un es sajutos slikti, tik slikti, ka gribēju mesties projām un neatgriezties, taču aizgāju ar Vilmas kundzi līdz izstāžu zālei. Un tā bija vienmēr, kad es biju kopā ar Vilmas kundzi. Viņa bija vienīgā sieviete, ar kuru kopā es runāju, ko gribēju, bet darīju to, ko gribēja viņa, nevis es.

4

Vilmas kundze mani pieved klāt bijušajam arsenālam, kurā tagad ir iekārtota izstāžu zāle un kura ieejas durvis ir plaši atvērtas. Mēs ienākam, un es maķenīt izbrīnos. Tur ir sapulcējies bezgala daudz ļaužu. Viņi vērtējoši nopēta katru ienācēju, un tagad mūs aptausta desmitiem acu skatienu, kurus papildina pret ieejas durvīm pagrieztie prožektori un fotogrāfu zibspuldžu zibšņi. Stāvas, bet tomēr diezgan paplatas kāpnes, sagriezušās vītnē, ved kaut kur augšup, pa tām šobrīd kāpj lejā visai iespaidīga izskata kungs kopā ar sapostu sievieti, kura smaida un luncina savu zirgasti gluži kā mans Džerijs.

Kāda kundzīte, kurai galvā ir sliktas kvalitātes parūka, pienāk pie Vilmas kundzes un kaut ko satraukti čukst viņai ausī. Bet tur, mazliet nostāk, stāv Jasmīna. Labi, to es vēl nezināju, taču tā viņu tiešām sauc. Jasmīna kā absolūts skaistuma etalons sapurina matus un smejas. Viņa savos divdesmit gados ar gariem taisniem matiem, kaut kādu pūku un spalvu murskuli ap kaklu smejas, klausīdamās kādā jocīgā vīrelī, kurš jau acīmredzami iereibis. Viņš arī smejas, un uzreiz var nojaust, ka viņš bliež laukā kaut kādas neķītrības. Viņa mateļi spraucas ārā no naģenes, kuru viņš droši vien uzlicis, lai noslēptu savu plikgalvību. Jasmīna švīkā pa grīdu ar kurpes purngalu un skatās viņam tieši acīs. Vilmas kundze atlaiž manu roku. Un es slīdu, it kā mani nestu projām ledus aisbergs, un, protams, jau pēc pusminūtes attopos cieši blakus Jasmīnai. Apjautāties, cik pulkstenis, šķiet muļķīgi, taču nekas prātīgāks manās smadzenēs neiešaujas, un es nolemju cirst pa taisno. Un jau pēc brīža zinu, ka viņu sauc Jasmīna, ka viņa ir kaut kāda Erglera mazmeita un ka tūlīt, tūlīt viņai būs jāsaka runa. Un, pats galvenais, viņa nav māksliniece un pati šādā sabiedrībā nonākusi pirmo reizi. Nostāk no pārējiem stāv bārdains vīrs, kuram visriņķī gluži kā margrietiņas sapulcējušās kundzītes augstpapēžu kurpēs, starp kurām kā svešķermenis grozās viena sieviešveidīga mučele melnos lanckaros ar sarkanu seju, kurā skaidri ierakstīts: "Šņabīt's tiek baudīts jau brokastīs." Bārdainis stāv kopā ar viņām un tajā pašā laikā it kā pilnīgi viens. Es neveikli pakāpjos sāņus, lai palaistu garām kundzīti ar štoku, un gandrīz paklūpu, taču veiksmīgi pamanos satvert Jasmīnas roku, un man ir sajūta, ka joprojām mācos sestajā klasē. Jasmīna sašķoba seju, tad pasmaida un velk mani aiz rokas tālāk, kur sakarinātas bildes un izvietoti kaut kādi mīklaini izbāžņi.

-   Tā ir mana vectēva ideja dibināt šo prēmiju. Mēs visi smējāmies, ka viņš grib sist pušu Nobeli, bet viņš tā noskaitās, ka gandrīz gribēja atņemt mums mantojumu.

Dievs viņu zina, kāda prēmija! Bet es jau nevaru atzīties, ka itin neko nezinu par to, kur un kāpēc esmu ieradies, un tikai pamazām taustos, kas un kā. Izrādās, te visi sapulcējušies saistībā ar mākslas prēmiju, kura nupat izsludināta pirmo reizi un kuru piešķiršot reizi septiņos gados. To iedibinājis aptieku tīkla īpašnieks Erglers. Viņš esot bijis liels mākslas cienītājs, taču neviens joprojām nesaprotot, kāpēc par pretendentiem izvēlēti tieši šie mākslinieki, nevis citi, un vispār tas esot notikums, kas visu šo odžu perēkli esot pamodinājis no snaudas, šajā tumšajā rudens vakarā visi esot klāt, spriedze augot. Viņu, Jasmīnu, jau vairākkārt mēģinājuši iztaujāt, kas un kā, bet viņa taču neko nezinot, jo vectēvs visu esot kārtojis ar Maijas kundzi, šīs izstādes kuratori un prēmijas fonda rīkotāju, kura vēl joprojām neesot atnākusi un neatbildot ari uz telefona zvaniem. Jasmīnas tēvs jau aizbraucis viņai pakaļ. Es vēlreiz vērīgi nopētu visu sanākušo publiku un ievērtēju, ka spriedzes termometra stabiņa grādi tiešām aug ar lielu jaudu. It kā starp citu apjautājos, cik tad liela ir apsolītā prēmija. Jasmīna man nosauc ciparu, gaidot manu reakciju. Taču es palieku mierīgs, jo nauda mani nekad nav interesējusi. Jasmīna iesmejas:

-   Tu neesi mākslinieks, vai ne?

Pamāju ar galvu. Ko tur daudz skaidrot. Vislielākā māksla ir piedzimt pareizajā ģimenē. Un mums abiem ir paveicies to izdarīt.

Es stāstu Jasmīnai pa daivingu, par Kipru, kurā es esmu iestrēdzis pēdējos gados, stāstu par Vidusjūras "Titāniku" "Zenobiju", uz kuru es vedu asu izjūtu kārotājus. Nogrimt pirmajā reisā tas tomēr ir kuģim neparasts liktenis. Jasmīna skatās uz mani un smaida, un es esmu gatavs nogremdēt visu Neuzvaramo armādu, lai tikai viņa turpinātu uz mani skatīties un smaidīt.

Tikām vispārējā rosība turpinās, atgriežas Jasmīnas tēvs, visai reprezentabla izskata piecdesmitgadīgs pilsonis īsiem matiem, kuros nemana sirmuma pēdas. Noprotams, ka viņa ekspedīcija ir beigusies ar neveiksmi. Atkal sākas pastiprināta knosīšanās, kura beidzas ar to, ka Vilmas kundze it kā nejauši saņem mani aiz rokas un mēs veikli aizslīdam līdz paaugstinājumam. Ap viņu sapulcējas vēl septiņi cilvēki.

Tā pati Naģenīte, kas nemitīgi kustas kā ūdenszāle un nepaliek mierā, pat stāvot uz vietas. Blakus viņam Bārdainis no margrietiņu pulciņa, ģērbies melnā uzvalkā bez kaklasaites un īstās dendija lakādas kurpēs. Viņš pagriežas uz skatītāju pusi, taču tikai uz mirkli, lai atkal novērstos, tāpēc fotogrāfi, kas viņu grib iemūžināt, spiesti notupties un knipsēt viņu gluži kā jaunkundzi, kura aiz kautrības negrib atklāt savu seju. Viņš cenšas turēt distanci no sieviņas, kuras drēbes atgādina kankarus, bet rudie mati izirušus diegus un kura visu laiku mēģina pievirzīties viņam tuvāk. Kankaru sieviņa man tik sirsnīgi uzsmaida, ka nevilšus esmu spiests uzsmaidīt pretī, neraugoties uz to, ka viņas smaids atklāj tukšumu augšējā priekšzobu rindā. Dīvainā kārtā skaistuma standartu neievērošana dara viņu vēl pievilcīgāku. Viņiem abiem no kreisās puses piepeld jaudīga auguma sieviete, kurai ir daudz labas miesas un kuras tumši sarkanās lūpas izskatās kā vampīra mute, kas tikko atrāvusies no kāda kakla. Viņa savos trīsdesmit un vēl mazliet gados nepārprotami kliedz pēc stiprā dzimuma. Sieviete piemiedz man ar aci, un manai mugurai pārskrien tirpas. Viņai blakus pienāk ikdienišķa paskata, trauslas miesasbūves pilsonis, tik pelēks, ka izskatās pēc lūpu īpašnieces ēnas. Tad salauztas rotaļlietas grācijā pietipina kārna, izdēdējusi būtne ar štoku. Viņu balsta jauna, slaida sieviete skūtu galvu un milzīgām acīm, ģērbusies melnās maisveida biksēs, melnā blūzē un ļoti dārgās kurpēs. Kā pēdējais pieveļas vīriņš apaļš kā mučele un spīdīgiem vaigiem, viņa bikšu priekša ir vaļā, taču tādiem sīkumiem viņš jau sen vairs nepievērš uzmanību. Un mēs ar Vilmas kundzi noslēdzam šo ģeometriski nenoraksturojamo skatuvi, ap kuru plaiksnī fotogrāfu zibspuldzes. Iestājas klusums, un Vilmas kundze, pārlaidusi visiem skatienu, saka vislabāko uzrunu, ko šādā brīdī var pateikt: "Ēdiet, dzeriet un baudiet mākslu!"

Ļauži ir vīlušies, sākas neapmierināta murdoņa. Arī mūsu blakusstāvētāji ir neziņā, ko lai iesāk.

Žurnālisti metas uzbrukumā Vilmas kundzei.

Sakiet, kādi, jūsuprāt, bija kritēriji, lai prēmijai nominētu tieši šos māksliniekus? Kāpēc tieši Maija Kārkla ir izvēlēta par fonda rīkotāju? Vai jūs esat redzējusi prēmijas nolikumu? Kāpēc tas tiek turēts noslēpumā? Kāpēc prēmiju izlemts saukt par "Rīgas zīmogu"? Kurš būs pirmais laureāts? Vai tiesa, ka prēmijas laureāta balva būs īpašs sudraba zīmogs?

Vilmas kundze klusē, satver mani aiz rokas un vairs neatlaiž, un tad visi tomēr gausi sāk izklīst. Naģenlte jau atkal tuvojas Jasmīnai. Vilmas kundze paskatās uz mani un gluži kā bezpalīdzīgs bērns lūdz:

-   Aplūkosim izstādi, un tad varbūt tev būs vieglāk izlemt, ko darīt. Ar savu dzīvi.

Es vēl paspēju pamanīt, ka Naģenīte jau ir atstājusies no Jasmīnas un patlaban saimnieko pie galda savāc kanapē mazā caurspīdīgā plastikāta maisiņā, kādos lielveikalos pārdod dārzeņus, un vienā mierā noceļ veselu vīna pudeli, klāt vēl pieķerdams divas tukšas glāzes, tad apgriežas laikam grasoties uzrunāt Jasmīnu, taču viņa jau nozudusi zāles dziļumā. Viņš pagriežas uz stāvo kāpņu pusi, kuras ved uz ēkas blakuskorpusu, tad atskatās un vainīgi uzsmaida Vilmas kundzei.

-   Neies jau cālis vairs skatīties uz čaumalām, no kurām tikko izšķīlies! Jākustas un jāknābā tik sava dzīve tālāk nost! Un viņš dodas augšup pa stāvajām vītņu kāpnēm. No lejas izskatās, it kā viņš gluži vai kāptu debesīs.

-   Viņš bija un paliks bērns, pat ja viņam būs deviņdesmit! Vilma man pačukst. Kaut gan tādi te viņi ir visi! *

Un mēs ejam skatīties, kā viņi te ir spēlējušies. Tagad arī man rodas jautājums, kāpēc ir izvēlēti tieši viņi. Es redzu, ka blakus mums ar aizkostas kūkas gabalu rokā slīd briļļaina būtne, kura kāri tver katru Vilmas kundzes vārdu. Vilmas kundze atkal nodemonstrē savu audzināšanu un stāju pagriežas pret briļļaino būtni un nopēta viņu ar tādu skatienu, ka kūka izkrīt tai no rokām un būtne atkāpjas.

Vilma nostājas un skatās uz objektiem, kurus es pie sevis esmu nokrustījis par izbāžņiem. Cilvēkveidīgi ērmi, saķibināti no plastikāta pudelēm un maisiņiem, locekļu vietā piepūsti prezervatīvi, smadzenes ventilatoru restītes un sazin vēl kas.

Dzīvsudrabs. Voldemārs ir bijis un būs dzīvsudrabs, izlodās visas pažobeles, agrāk viņš izmantoja pudeļu stiklus, avīzes un zoodārzā nočieptas pāva spalvas. Padomju laikā par tām avīzēm viņu nez cik reižu draudēja stīvēt uz drošības iestādēm, kamēr kuratori pirms izstāžu atklāšanām slepus paši sāka aizlīmēt nepieļaujamās vietas. Vienu reizi Voldemāru gandrīz apcietināja, jo viņš no teātra priekškara tieši pirms partijas kongresa atklāšanas izgrieza sarkana samta gabalu, Vilmas kundze pavīpsnā, bet tad atlaida, jo no politikas Voldemārs tiešām nesaprata neko. Kad viņu izsauca uz partijas komiteju taisnoties, Voldemārs sāka ar to, ka uzreiz palūdza partijas sekretāram šlipsi, jo viņam tieši pietrūkstot tāda auduma gabaliņa vienam gobelēnam. Tu jau viņu redzēji tas bija tas ar naģeni, kura viņam laikam jau ir pieaugusi pie galvas, jo pat es visu šo četrdesmit gadu laikā, kopš viņu pazīstu, neesmu viņu bez tās redzējusi. Ja Voldemāram iedos to prēmiju, viņš to notrieks divās dienās, visi Rīgas dīkdieņi, ak, ko nu, visas ielasmeitas dzers uz viņa rēķina! Tieši tāpat kā viņš kādreiz nedēļas laikā notrieca valsts prēmiju. Un padomju laikā tā bija liela māksla nedēļā notriekt tādu naudu, vari man ticēt.

Vilmas kundze augstprātīgi pamāj ar galvu sirmajai, izdēdējušajai kundzei, kura, atspiedusies pret štoku, nekustīgi stāv blakus savām gleznām un noskatās uz visiem garām ejošajiem, profilā atgādinot purva putnu. Viņai aiz muguras ir izstādītas gleznas, kuras galīgi nav par šodienu un no šodienas. Es atpazīstu Viesturdārza vītolus, kurus nozāģēja vēl tad, kad mācījos vidusskolas pēdējā klasē. Tur ir trejas saules virs priecīgu kolhoznieku galvām, griezti ziedi lielās māla vāzēs, bet krāsas tik spilgtas un košas, ka, šķiet, sešdesmito gadu ūdenspumpis, kāds skatāms vienā no gleznām, izsūcis šo putnu tik bālu un sausu.

-   Sofija sen vairs neglezno, bet nu beidzot ir tikusi līdz pirmajai izstādei, lai arī kopējai.

Taču sirmā kundze, šķiet, mūs ne dzird, ne redz. Viņa skatās tālumā, un viņas lūpas bez skaņas kustas, it kā viņa ar kādu sarunātos. Viņai blakus pienāk jau redzētā plikgalvainā sieviete. Sofija atplaukst un pasmaida, un es redzu, ka krāsas tomēr vēl ir palikušas dziļās acu dzīlēs vēl tādi pavisam mazi triepieniņi.

-   Tā ir viņa, kura Sofiju izcēla saulītē. Tāda uzstājīga jauna sieviete, rakstot dzejoļus, pirms diviem gadiem ieradusies pie Maijas, izstādes kuratores, un pavēstījusi, ka viņas vecāsmātes māsa esot ģeniāla gleznotāja. Viņa esot viņu uzaudzinājusi, kad viņas vecāki aizgāja bojā. Sofija bija atnākusi arī pie manis. Te pēkšņi Vilmas kundze saviebjas. Mums pretī nāk Jasmīna, un es sajūtu, kā man elkonī iecērtas Vilmas kundzes nagi.

-   Nepaliec dulls tās skuķes dēļ! Viņa ir glīta, bagāta, bet vairāk nekāda. Un mēs dodamies tālāk pie pelēkā, stiegrainā pilsoņa, kas izskatās pēc grāmatveža. Visi radītāji, atskaitot Naģeni, šķiet, pozē līdzās saviem darbiem. Godalgošanas kavēšanās ir viņus ietekmējusi visai savādi, un nu viņi turas pie saviem darbiem kā kruķiem un nelaiž tos vaļā. Un pelēkais personāžs turpina realitātē paša gleznas, kuras veido vienvienīgas pelēkas svītras pamīšus ar bāli sarkanām un baltām, bet gleznu stūros drūzmējas blāva zelta un sudraba krāsas simboli, kurus es ievēroju arī uz viņa krekla aprocēm. Ir tikai viena glezna, kura te neiederas, zeltīta cūkas galva, taču arī tā ir tik stilizēta, ka pirmajā piegājienā to īsti nevar atpazīt.

-   Sandro braukā uz Indiju un kur tur vēl kā tie visi… Es nesaprotu, kāpēc Maija viņu ieskaitīja vizuāļos, viņš tikpat labi varētu pretendēt uz kādu prēmiju aktieriem. Ko tikai viņš savā dzīvē nav darījis organizējis kinofestivālus, fen šui seminārus un stādījis dievturu birzis, lai gan pamatizglītība viņam, protams, ir glezniecība. Taču ritms un brīvības izjūta vēl nav glezniecība, tas nav iemesls ekshibicionēties mākslas izstādēs.

Vilmas kundzei pietuvojas Bārdainis, un viņa neviļus atlaiž manu roku. Viņa saslienas vēl staltāk. Izrādās, tas ir iespējams. Viņa vēlīgi viņam uzsmaida, viegli pamādama ar galvu. Viņš savukārt uzlūko viņu, it kā redzētu pirmo reizi dzīvē. Bet es izmantoju mirkli un laižos. Un es jau eju blakus Jasmīnai uz foajē, kur galdi atgādina ainavu pēc kaujas. Mēs sākam triekt par šo un to, uzlasām druskas no galdiem, es pilinu viņas glāzē vīna atliekas no visām atstātajām pudelēm, līdz beidzot mums izdodas sapilināt pusglāzi. Visi lēnām virzās uz izeju, dzīves telpa atbrīvojas, un es jau esmu aizmirsis arī par Vilmas kundzi, jo Jasmīna smejas man tieši acīs. Bet, kad mums garām aiziet margrietiņu pulciņš, Jasmīna spēji ielej glāzi savā gulbja kakla pūku un spalvu murskulī, un sarkana sliede pa baltajam spalvām tek pa viņas kleitu un pil uz grīdas. Es gribētu pieskarties šai sliedei. Bet viņa saskaišas.

Saproti, viņi, viņi visi skatās uz mani no augšas, pretīgie liekuļi, un man tas riebjas. Viņi visi saldi smaida, jo es esmu šī fonda rīkotāja, bet īstenībā viņi mani uzskata par niecību, jo es neprotu piebilst kaut kādas muļķības par to visu, viņa sāk iekaist, jā, es neko nesaprotu no tā visa, bet arī neredzu vajadzību neko saprast. Es mācos farmācijas fakultātē un vadīšu ģimenes uzņēmumu.

Skaļš kliedziens mūs pārtrauc, mēs pagriežamies ar skaļu dimdu pa stāvajām kāpnēm lejā kūleņiem veļas Naģene, īstajā vārdā Voldemārs. Viņš veļas, bet uz kāpnēm izplūst asins pleķi, atstādami saraustītu sliedi. Es metos pie kāpnēm, kur viņš nokrīt un paliek nekustīgs. Viņa naģene noveļas man pie kājām.

"Matu ērkulis viņam ir biezāks nekā man," cauri prātam izšaujas stulba doma. Apstājas arī asinis, kas ir tecējušas no glāzes lauskas, kura iecirtusies delnā. Kreisās rokas plauksta viņam ir cieši sažņaugta, no tās rēgojas sudraba čūskiņas galva. Es noliecos pie viņa pataustīt pulsu, taču viņa pulss neatsaucas. Es saraujos, Jasmīna blakus kliedz, paceļu skatienu un redzu, ka kāpņu augšgalā aizveras durvis. Iestājas klusums, mums apkārt saplūst cilvēki, taču es redzu tikai šo matu ērkuli un naģeni. Es to paceļu un uzlieku viņam atpakaļ galvā. Viņš savu prēmiju jau ir saņēmis. Viņa dzīvē ir bijusi tikai viena karaliene, viena vara, kuras priekšā viņš ir noņēmis savu naģeni. Nāve.

5

Ome Inga pienes man kafiju un brokastis gultā. Viņa ar savu apaļīgo roku notrauc segai kādu tikai viņai redzamu pūku, un kā allaž ap viņu vējo knapi jaušams kanēļa aromāts.

Es Džeriju jau izlaidu laukā!

Tad ar ierastu kustību viņa atbīda vaļā aizkarus, un manu acu priekšā paveras rudens, parasts un tomēr tik neparasts, jo esmu viens un varu darīt, kas ienāk prātā. Taču nākamajā mirkli iedur kā ar adatu viens, viens, viens. Negribu, lai manā mājā rosītos tāda sandrveidīga būtne, kuras īsziņas manā telefonā birst vienā laidā. Un es domāju par Jasmīnu. Domāju par vakardienas izstādes noslēgumu, par policijas izsaukšanu, sanitāru nestuvēm, Vilmas kundzes bezpalīdzību… un tomēr tikai par Jasmīnu. Ome Inga skatās uz mani ar aizdomām.

-   Vai tik nebūsi iemīlējies?

-   Tas ir tik ļoti redzams?

-   Iepazināties vakar? Pie tā līķa?

Un tagad es smejos, izlecu no gultas, gandrīz apgāzdams kafiju. Ome Inga, kura pļauj pa taisno un līdz grīdai, nemainīsies nekad, es saņemu viņu aiz pleciem, nomutēju uz vecišķā vaiga, pienāku pie loga un atrauju to vaļā.

-   Un šitā uzvesties pēc vidusauss iekaisuma! Ome Inga brīdi klusē, tad piebilst: Tici man, vecenei, aizmirsti visus, ko tu vakardien satiki! Tas nav labi iepazīties pie līķa!

Ome Inga iziet no istabas, bet es skatos uz Džeriju. Suns smilkst lejā pie terases, uz kuras vēl stāv ar rudens lapām noklātais galds. Jau simto reizi ome Inga ir lūgusi to ienest pieliekamajā. Aizveru logu un iekritu atpakaļ gultā. Jasmīna. Nez vai viņai kāds ir? Jasmīna. Jasmīna…

Mani pamodina telefona zvans, ieskatos ekrānā Jasmīna. Ievelku elpu un nospiežu atbildes taustiņu. Jasmīnas balss ir strikta un skarba.

Labrīt! Te Jasmīna! Es tevi uzmodināju? Šodien tika uzlauztas Maijas dzīvokļa durvis. Viņa ir mirusi. Prēmijas nolikums ir pazudis. Es šovakar tiekos ar tavu tanti »

viņas dzīvokli. Viņa mirkli paklusē un jau sirsnīgāk piebilst: Vai tu varētu atnākt?

Es, protams, apsolos. Taču tūlīt seko nākamais zvans. Laipna balss uzaicina mani ierasties kriminālmeklēšanas daļā pulksten 15.00 un sniegt papildu liecību sakarā ar Voldemāra Stabiņa bojāeju.

Izmeklētāja kabinetā mani gaida pārsteigums. Tur sēž mans kursabiedrs Alfs, kurš, centīgs būdams, sen ir pabeidzis studijas un nu jau ceturto gadu raujoties kriminālmeklēšanā. Viņš paspiež man roku, un mēs atceramies Aristoteļa svētkus toreiz es viņu kopā ar visu grupas biedru blici pēc svētkiem atvedu uz savu Mežaparka māju, kuru mēs, pamatīgi appīpējušies, godīgi sakot, gandrīz izdemolējām, tāpēc māte, pārradusies no kārtējā brauciena, uzreiz ierosināja, ka man ir jāpaņem akadēmiskais gads. Pasmaidījis Alfs ar plaukstu pieglauž matus un tūlīt kļūst oficiāls, apsēžas un akurāti pieraksta manu atkārtoto liecību, īpašu uzmanību pievēršot durvīm, kas pēc slepkavības aizvērās kāpņu augšgalā.

-    Skaidrs, ka kāds ir bijis klāt tajā brīdī, kad viņš sāka velties, jo no abām glāzēm, kurās bija ieliets vīns, tika dzerts. Taču no otrās glāzes ir palikusi pāri tikai lausku čupiņa, no kuras nav iespējams pat noņemt pirkstu nospiedumus. Vai tas kāds viņam palīdzēja, vai arī viņš paklupa pats tāds ir jautājums! Bet neviens no nopratinātajiem neatzinās, ka būtu tur bijis! Alfa sejā spēji parādās pagalam īdzīga izteiksme.

-   Tā prēmija ir viena sūdu būšana, viņš saka atkal draudzīgākā intonācijā. Ir pazudis prēmijas nolikums, un Erglera dēls pieprasīja tās kundzītes, prēmijas dalītājas, līķa sekciju. Tagad to visu uzkarinās man, un es atkal palikšu bez atvaļinājuma, bet es solīju sievai beidzot aizbraukt uz Sicīliju. Un viņš patiešām izskatās nelaimīgs. Acīmredzot viņa centību augstu novērtējuši arī policijā. Centība sagādā laimi strādāt un strādāt.

Bet es izeju pie sarkanā bentlija, kuru tikko paņēmu autonomā, jo ierasties uz tikšanos ar Jasmīnu savā vecajā hondā man šķita muļķīgi, un minūtes desmit stāvu, prātojot, ko lai tagad iesāk. Taču beigu beigās nospļaujos, jo kāda gan man daļa par visām šīm muļķībām. Aizbraucu mājās, uzvelku vecos džinsus un jaku nevar taču pārspīlēt ari ar apģērbu, pietiks jau ar mašīnu.

Trīsreiz apmetis loku Vilmas kundzes kvartālam, beidzot atrodu vietu, kur noparkoties. Izkāpis no mašīnas, dodos pie automāta, lai apmaksātu stāvvietu, un sastingstu. Pa ielu nāk Jasmīna, tikai nu tā ir pavisam citāda Jasmīna, ģērbusies melnā kostīmā. Viņa pasmīn, noskatoties, kā es steigā nometu talonu uz mašīnas priekšējā paneļa. Vēl trakāk viņa nostājas iepretī bentlijam un sāk smieties:

-    Laikam visi Rīgas antiņi mani grasās izvizināt ar šo dinozauru. Jums laikam ir kāds klubs, kur jūs viņu lienējat? Pat numura zīmi esat man speciāli izgatavojuši, varējāt jau paliekuļot un nomest kādu gadiņu! Nav jau pieklājīgi sievietei uzreiz iegrūst acīs viņas vecumu!

Paskatos uz mašīnas numuru JL1989. Es klusēju, tad viņa pagriežas un dodas uz Vilmas kundzes parādes durvju pusi.

-   Tava vakardienas honda man patika labāk! Tas vismaz bija stilīgi! Un es kā nopērts suns velkos viņai nopakaļ. Vilmas kundze atver mums dzīvokļa durvis, un viņas sejas izteiksme ir tik sasodīti mierīga, ka es saprotu viņa ir mūs redzējusi uz ielas. Vilmas kundze, joprojām neteikdama ne vārda, atver mums nākamās durvis uz viesistabu, un tur pie kūpošām tējas tasēm sēž visi vakardienas izstādes personāži, pārvietoti viņas viesistabas interjerā. Un es saprotu, ka esmu ievilkts mākslā līdz ausīm un nekas vairs manā dzīvē nebūs kā iepriekš.

6

-   Andrejs! Mans krustdēls! es tieku stādīts priekšā.

Bārdainis, šodien gan ģērbies rupja adījuma džemperī, stāv pie loga un pat nepagriežas uz mūsu pusi, kamēr pārējie saspringti klusē. Sirmā kundze, Sofija, sēž krēslā, un viņai blakus gluži kā ēna ir tā pati vakardienas melnā būtne ar noskūto galvu. Es pamāju ar galvu un apsēžos klubkrēslā. Jasmīna paliek stāvam. Un tagad viņa ir viena pret visiem, jo Vilmas kundze aiziet pēc papildu tasēm. Jasmīna lietišķi noliek uz galda savu melno portfeli un izņem no tā pāris lapu. Viņa gandrīz griezīgā balsī uzrunā sapulcējušos.

-   Mums būs jāiepazīstas vēl vienu reizi, jo šobrīd es esmu palikusi vienīgā vectēva fonda direktore rīkotāja, tāpēc palūgšu jūs visus nosaukt savu vārdu un uzvārdu, viņa saminstinās, jo mūsu tikšanās būs jāslēdz ar oficiālu paziņojumu. Un jums būs jāparakstās, ka jūs esat informēti.

Iestājas pauze, kuras laikā var dzirdēt, kā tikšķ sienas pulkstenis. Ienāk Vilmas kundze ar divām tējas tasēm, kuras noliek uz galda man un Jasmīnai.

-   Es tā sapratu, mīļā, ka jūs gribat iepazīties? Vilmas kundze ir uzsvērti laipna. Es stādīšu jums viņus priekšā.

-   Sandro, brīvmākslinieks, viņa pamāj ar roku uz Pelēča pusi, kurš, iespiedies starp Vilmas kundzes grāmatu plauktu un masīvo ādas dīvānu, pēta kādu viņam vien redzamu plaisu. Šķiet, viņš nekad laikus nepamana, kur beidzies audekls un sākusies dzīve. Sandro sakniebj lūpas un ar armijnieka žestu piešauj nostieptus pirkstus deniņiem. Sandro pats personīgi šeit un šodien materializējies pilnā kautķermenī!

-   Sofija, gleznotāja! Vilmas kundze pamāj ar roku uz sirmās kundzes pusi. Melnā būtne viņai blakus piepeši ierunājas gandrīz basā:

-   Izcila gleznotāja, jūs aizmirsāt piebilst! Bet mani sauc Hloja! Es esmu dzejniece!

Vilmas kundze kļūst nepacietīga un uzrunā nākamo:

-   Gulbe!

-    Liāna, viņai pretī atsaucas un no savas vietas pieceļas kankarainā būtne, gandrīz izgāzdama savu tējas tasi. Šodien viņa ir ģērbusies visai strikti, ar cieši savilktu matu mezglu pakausī.

-   Liāna Gulbe! viņa atkārto vēl skaļāk. Tik daudz jau nu jūs varētu man veltīt laika, lai atcerētos manu vārdu! *

Tad sakustas otrs klubkrēsls, jo no tā iznirst spilgtā, sievišķā būtne, kuru šodien grezno vēl ari tumši sarkans lakats.

-   Dana! Mani sauc Dana-dē! Viņa pasper soli pretī Jasmīnai, lai paspiestu viņai roku, bet tad viņām klāt pieripo vīrelis, kas atgādina mučeli.

-   Eduards! Viņš pirmais satver Jasmīnas plaukstu, piespiež to sev pie lūpām. Jaunkundz, nešķiediet savu daiļumu, lai kārtotu naudas lietas! Tās lai jūsu vietā kārto citi, jūsu vīrs vai mīļākie! Jaunība ir tik īsa, ka nespēsiet pat attapties un būs jau cauri!

Un, tikpat spēji kā satvēris, Eduards atlaiž Jasmīnas plaukstu un pieripo pie galda, lai no tējkannas papildinātu savā tasē tēju, kamēr Dana-dē apvainojusies aiziet atpakaļ līdz klubkrēslam.

Vilmas kundze pievēršas Bārdainim, kurš, joprojām neatraudamies, lūkojas laukā pa logu. Viņa ietur pauzi.

-    Es teiktu izcils bareljefs. Bārdainis pamāj ar roku uz loga pusi un beidzot pievēršas klātesošajiem.

-   Mani sauc Aleksandrs! Un viņa skatiens burtiski ieurbjas Jasmīnā, tad pārlecot trāpa man, lai apstātos pie Vilmas kundzes. Mēs esam šodien te uzaicināti. Un varbūt būtu laiks mums beidzot paziņot kāpēc.

Jasmīna pievēršas lapām, kuras tur pirkstos. Viņas rokas mazliet trīc.

-   "Ievs… Jasmīna piesarkst un izlabo sevi. Erglers jaunākais šodien pieprasīja noskaidrot Maijas kundzes nāves iemeslu. Tāpēc es kā šobrīd vienīgā fonda direktore esmu pilnvarota jums paziņot, ka prēmijas piešķiršana tiek atlikta uz nenoteiktu laiku, jo ir pazudis ari prēmijas nolikums! Un Jasmīna ar neveiklu žestu noliek uz galda papīra lapu, laikam cerot, ka viņi to parakstīs. Tad viņa paskatās uz mani un vainīgi pasmaida.

Sandro pieceļas un izmet loku pa viesistabu.

-   Un jūs man gribat iestāstīt, ka nolikums bija tikai vienā eksemplārā? Bet kā tad tika nodibināts fonds? Kā tad jūs juridiski piereģistrēja uzņēmumu reģistrā?

-  Mēs atradām tikai pavisam bezpersoniskus statūtus bez jebkādiem komentāriem. Policija izkratīja visu Maijas kundzes dzīvokli, bet nekā. Viņi neko neatrada. Nevienu zīmīti, nevienu pierakstu, kas varētu norādīt uz prēmijas kandidātiem vai iespējamo laureātu!

-   Bet nauda taču ir, vai ne? Liānas balsi ieskanas spalgākas notis. Vai ari tā ir nozagta?

-   Nauda atrodas bankas kontā. Jasmīna sarauc uzacis.

Gaisā jaušams atvieglojums, lai tūlīt pat sāktu milzt jauns zibens.

-   Bet kādam taču kaut kas ir jāizlemj! Un tā jau nevar būt, ka neviens neko nezina! Dana-dē ir sašutusi, un viņas skatiens lēkā no Jasmīnas uz Vilmas kundzi, bet viņas lūpas kļūst gandrīz violetas.

-    Ierauj labāk tējiņu! Un vēlīgais Eduards jau lej viņai tēju. Es labāk ierosinātu vilkt lozes vai ari sadalīt to prēmiju brālīgi uz atlikušajām galviņām tepat un uzreiz, un beigta balle! Tā jau var kādu iekšķīgu slimību dabūt, ja tik daudz domā par naudu!

Visi saskatās, taču tūlīt pat viņu skatieni kā centrbēdzes spēka dzīti izklīst pa istabas stūriem, jo prēmija vienam būtu kapitāls, bet, sadalīta uz visiem, tā būs tikai laba nauda. Savukārt loterija vairumam tā prasīs spēju atteikties. Un, atskaitot Eduardu, neviens cits te nav uz to gatavs.

-   Tad tam, kuram trāpās, vajadzētu, nu… pārējiem ari kaut ko, Liāna izsaka savu ierosinājumu.

-   Bet prēmijai noteikti bija ari kāds savs simbols un jēga, sarunā iespraucas Hloja, un viņas skatiens ieurbjas Jasmīnas degunā, un to tomēr kādam no Erglera ģimenes locekļiem vajadzētu vismaz nojaust.

Man iezvanās mobilais telefons, un es izeju virtuvē, kamēr balsis Vilmas kundzes viesistabā pieņemas spēkā.

-Večiņa ir noindēta! Alfs sāk bez svinīgiem ievadiem, un viņa balss ir bezpersoniska. Ar sirdsdrapēm! Skaidrs, ka viņai tējā vai kaut kur citur pielieta klāt zirga deva. Tu taču esi tagad kopā ar tiem visiem nominantiem?

-    Esmu gan, mana balss piepeši nez kāpēc kļūst aizdomīgi klusa.

-   Palūdz, lai viņi visi ierodas rīt pie manis sniegt liecības, es jau apskatījos trīs no viņiem ir pamanījušies palikt bez deklarētās dzīvesvietas. Kā tikai tas viņiem izdodas! Nav pat, kur sūtīt paziņojumus par ierašanos. Tad līdz rītam, jo atnāc tu arī! Es gribu ar tevi šo to pārrunāt.

-   Labi. Es redzu, ka ārā uz asfalta sāk pilināt lietus, un tad lāses vairs nav izšķiramas, tās saplūst murdošā haosā, kas sitas pret Vilmas kundzes palodzi. Bufetei ir pavērtas durvis, un izņemtās tases putekļainajā plauktā atstājušas tumšus plankumus. Es automātiski nogriežu gāzes degli zem tējkannas.

Paņēmis kūpošo tējkannu, atgriežos istabā, kur balsis jau pāraugušas sparīgā žestikulācijā. Jasmīna skatās uz mani, un nu jau viņa ir tā pati vakardienas izbiedētā meitene.

-  Jūs visi rit tiekat uzaicināti uz kriminālpoliciju papildu liecības sniegšanai, jo Maija ir noindēta. Jums obligāti jāsazinās ar izmeklētāju.

Jasmīna iekliedzas, Dana-dē pieķeras Eduarda rokai, Liāna apsēžas krēslā, Sandro apjucis pakasa sev pazodi, bet Aleksandra sejā nepakustas pat muskulis. Sofija ar Hloju sačukstas, un viņām šī vēsts aiziet secen.

-   Andrej, noliec taču beidzot to tējkannu, tā jau var applaucēties! Vilmas kundze uzsmaida man no klubkrēsla dziļumiem, lai pēc brīža pieceltos. Viņa aiziet līdz savam rakstāmgaldam un atspiežas pret to. Tikai tagad es ievēroju, ka viņai zem acīm parādījušies milzīgi zili riņķi.

-  Es domāju, ka te visi ir pieauguši cilvēki, kuri saprot, ka kaut kas tāds bija gaidāms. Un, ja viņa ir noindēta, tad kāds viņu ir noindējis. Vilmas kundze ir sasodīti mierīga.

-  Bet varbūt viņa pati? Pati noindējās? Liānas balss ir gluži kā ubagam.

-    Es vakardien no rīta pirms brauciena uz kapiem, un te Vilmas kundze man uzsmaida, biju pie Maijas. Neizskatījās, ka viņa grasītos mirt! Viņa laikoja savu melno mežģīņu kleitu. Kā tev, Eduard, viņa patika?

Un tagad viņas skatiens iegūst čūskas nejūtīgumu un vēro Eduardu:

-   Jo tu taču biji pie viņas, vai ne?

Eduards iesmejas.

-  Jā, es tevi redzēju, bet negribēju sveicināties, tāpēc iegāju bodē. Tad, mazliet apdomājies, piebilst: Jā, es gribēju zināt, kuram tad tā prēmija tiks. Man tur blakus bija darīšanas, tāpēc domāju ieskriešu uzzināt, lai vakarā nav lieki laiks jātērē. Bet viņa man nepateica! Un, kad es gāju projām, viņa bija dzīva un sprigana. Bet kleita viņai gan bija kā mirējai. Tādā vecumā vilkt melnu nav labi. Es teicu, lai piesprauž vismaz sarkanu rozi! Un viņa atrada viens pret vienu kā tā, kura ir Danai.

Visu acis pielīp Danas-dē sarkanajai rozei, kuras saburzītās zīda ziedlapas viņa patlaban cenšas pieslēpt ar tikpat sarkanu lakatu.

Dana-dē saslienas taisni, pieceļas un atmet lakatu, pilnībā atsedzot savu brošrozi, kuras spīguļi Vilmas kundzes lampu gaismā spēji uzzibsnī.

-  Es nemaz negrasos liegties es biju vakar pie Maijas tā paša iemesla dēļ kā jūs visi!!! Un lai kāds tikai pasaka, ka vakar pirms izstādes atklāšanas tur nav bijis! Bet roze ir mana! Mana! Jo Maija, ieraudzījusi manējo, palūdza, lai viņai uztaisa otru tādu pašu! Jau pirms mēneša!

Visu klātesošo sejas to nepārprotami apliecina, viņi visi tur vakar ir bijuši, izņemot, protams, Jasmīnu, kura stāv nobijusies un apmulsusi.

-   Kad es gāju projām, tā sudraba čūskiņa, kuru vakar atrada Voldemāram rokā, vēl bija klāt zīmogam. Tas zīmogs stāvēja uz Maijas rakstāmgalda. Tātad Voldemārs bija pie viņas pēdējais! pasprūk Liānai.

Aleksandrs, kurš visu laiku netika bildis ne vārda, pieceļas un iziet no istabas. Noklaudz dzīvokļa durvis. Uz brīdi iestājas pilnīgs klusums, tik dziļš, ka pulksteņa tikšķi šķiet kā bungu rīboņa. Sandro metas pie loga, atrauj to vaļā un, tālu izliecies laukā, kliedz:

-    Tu, uzpūtīgais mēsls, nāc tūlīt atpakaļ! Izlozēsim to prēmiju, kamēr kāds no mums nav kļuvis par nākamo līķi!

Vilmas kundze lēni pienāk viņam klāt, atbīda Sandro un aizver logu. Joprojām klusējot, viņa pieiet pie viesistabas durvīm un tās atver. Viņa nostājas pie atvērtajām durvīm un pagriežas pret pārējiem. Mājiens ir nepārprotams. Eduards vēl paķer pēdējo cepumu un iemet to mutē.

-   Bija labs!

Un visi viesi lēnām dodas uz izeju, arī es. Kad eju garām Vilmas kundzei, viņa mani satver aiz rokas, un atkal viņas balsī ieskanas bērna bezpalīdzība:

-   Uzkavējies!

Un es redzu, kā Jasmīna atskatās, rūpīgi aizvērdama aiz sevis dzīvokļa durvis. Tieši tikpat rūpīgi tiek aizvērtas arī viesistabas durvis, un Vilmas kundze kā pēc smaga darba atnāk atpakaļ līdz savam klubkrēslam, lēnām sēžas, un izskatās, ka viņa tajā grimtu, līdz redzams paliek vairs tikai pakausis. Tad grimšana apstājas.

-   Es pazinu Maiju vairāk nekā trīsdesmit gadus! Vai tu zini, cik tas ir? Tu viņu neatceries? Viņa ari mēdza atbraukt pie mums uz Jūrmalu. Oskaram viņa nepatika, bet… bet tas ir cits stāsts. Maija bija par mani vecāka. Mēs iepazināmies ar viņu, kad iestājāmies Maskavā Mākslas institūtā, kur mūs salika dzīvot vienā kopmītņu istabā. Un pēc tam mēs trīsdesmit gadus dzīvojām vienā ielā. Redzi!

Un Vilma atkal pieceļas, gluži vai iznirdama no klubkrēsla, un pieiet pie tā paša loga, kuru pirmīt aizvēra. Viņas plauksta pamāj pretējo māju virzienā.

-   Tur tas logs! Tas ir viņas kabinets. Tur pie tā mīma galvas, pirmais logs pa kreisi.

Es pienāku pie loga, skatos uz jūgendstila mājas sienas vijumiem, bet redzu tikai Jasmīnu, kura drebinās, nostājusies pie mana sarkanā bentlija. Man atkal iezvanās telefons, un es izmetos priekštelpā. Taču zvanītājs ir tikai jurists, mātes advokāts. Viņa balss ir pieklājīga un korekta.

-   Andrej, es diemžēl esmu spiests paziņot, ka pēc kreditoru prasību izmaksāšanas nekas pāri vairs nepaliks. Jūsu mātei pēdējā laikā īsti negāja, viņa izdarīja vairākus neveiksmīgus ieguldījumus. Paliek tikai jautājums par Mežaparka māju, bet to māte jums uzdāvināja, vai ne? Tāpēc pret to prasības īsti vērst nevar…

Un es vienā rāvienā sēžu uz priekšnama galdiņa, jo zeme aizslīd no kājapakšas. Kaut gan man nez kāpēc šķiet, ka tieši šos vārdus es gaidīju visu laiku kopš mātes nāves. Tad mūsu sarunā iestājas īsa pauze un seko galvenais, kas manās ausīs nogrand ar šāviena troksni:

-   Es domāju, ka jūs negribēsiet neko iebilst?

Advokāta vārdi cits pēc cita šaujas kā lodes cauri manai galvai, kamēr acu priekšā rēgojas viens vienīgs sarkans pleķis, kuram blakus skan mātes balss pie lidmašīnas trapa pirms gadiem pieciem: "Tev vajag iet savu ceļu, tu neesi manī atsities."

-   Protams! Un asins pleķis izgaist, kamēr balss telefonā atviegloti piebilst:

-   Mēs zinājām, ka jūs esat prātīgs! Un iepīkstas pārtraukts signāls.

Manai pierei uzgulst Vilmas kundzes roka, un es to satveru kā slīcējs salmiņu.

Es jau stundu klusēju Vilmas kundzes klubkrēslā. Viņa man lej tēju, es to izdzeru un pēc tam atkal klusēju. Man apkārt ūdens top aizvien tumšāks un tumšāks, es grimstu aizvien dziļāk un dziļāk, un man nav skābekļa balona. Murgs, kurš mani mocīja, kad es tikko sāku nirt. Noskurinos un esmu atpakaļ. Jūtos kā lupata, bet Vilmas kundze izliekas nemanām manu bezpalīdzīgo slīkšanu un kampšanu pēc svaiga gaisa. Viņa pieceļas un stāv pie tā paša nelaimīgā loga, tad pagriežas pret mani un smaida.

-   Tevi atstāja pliku?

-   Jā, tā izskatās, ka viņi mani ir uzmetuši, un es nobrīnos par skarbo basu, kurā tas tiek pateikts, bet man vēl paliek māja Mežaparkā.

-   Ņem no tā visa labo ziņu! Ja viņa būtu tevi tajā visā ievilkusi, tad tu tagad varbūt gulētu viņai blakus kapos. Bet tagad tu esi dzīvs, jauns un vēl ar māju. Tā ir liela bagātība! Viņa kā māte, dzīva būdama, tev nedeva galveno, kas tev bija vajadzīgs, viņa tev nedeva grūtības. Toties tās tev tagad pilnā mērā iedos viņas nāve tā, lai tu vari vienā rāvienā iegāzties bezdibenī. īsti slāviska dvēsele.

Es pat īsti nesaprotu tas ir kompliments manai mātei vai nopēlums, taču pieceļos no klubkrēsla un eju uz durvju pusi, taču Vilmas kundze atkal satver mani aiz rokas.

-   Un ko tu darīsi?

-   Es izpētīšu šo Rīgas alķīmijas lietu!

Vilmas kundze saraujas.

-   Viņas dēļ? Un viņas balsī es sajūtu mātes greizsirdību, kāda nepiemita manai mātei, toties pārpārēm manu paziņu mātēm, kad viņas vēroja savu dēlu izredzētās.

-  Nē, sevis dēļ! Es taču esmu jurists! Un, ja pareizi atceros, pēdējo akadēmisko gadu paņēmu tieši prakses laikā.

Vilmas kundze klusē, un tad es vairs nevaru rimties.

-   Jūs taču paši ar Oskaronkuli man bērnībā mācījāt, ka mans ir tas, ko esmu ar mieru darīt bez atlīdzības! Un es gribu viņu atrast, to, kas to visu izdarīja. To, kas patlaban, 21. gadsimtā, nāk ciemos, lai iebērtu kādam tējā indi, nogrūž kādu pa kāpnēm, velk ar otu pa audeklu un mīca ar savām rokām porcelānu! Nevis skaidroties ar kretīniem, kuri, apsēdušies pie datora, veic n-tos pārskaitījumus un pie sestās nulles pabeidz kulakā, lai pēc tam aizsūtītu manai mātei kādu robotizētu killeru, kurš, atšāvis savu kārtu, savukārt pats pabeidz pabā futbola mača laikā ar alus krūzi rokā!

Pabeidzis savu kvēlo runu, es izeju kāpņu telpā, kamēr Vilmas kundze bezpalīdzīgi paliek stāvam durvīs. Viņa panākas pussoli uz priekšu un atspiežas pret margām.

-   Andrej, es tevi nolīgstu izmeklēšanai! Kā detektīvu!

Es pagriežos pret viņu:

-   Paldies!

Un eju lejup ar mierīgu sirdi, jo galu galā man ir ome Inga. Un man ir Džerijs. Un tā tiešām ir bagātība, īpaši ja ņem vērā, ka mātes nāves dienā manā bankas kontā no kaut kāda kārtējā "Limited" iebira simt astoņi tūkstoši eiro, tāds dīvains cipars. Mana māte nebija pareģe un, domāju, nezināja neko par audzināšanas bezdibeņiem, viņa bija tikai godīga sieviete, kura zināja, ka par visu dzīvē ir jāmaksā.

Izgājis uz ielas, pienāku pie sarkanā bentlija un nosmīnu. Jasmīna. Tas viss ir iepriekšējā dzīvē. Tik sen, ka to vairs pat nespēju atcerēties. Viss ķīselīts, ko esmu uzkrājis pēdējos gados, palika tur augšā Vilmas kundzes klubkrēslā, un es sajūtos kā bērnībā, kad pēc hokeja mača visa komanda ar mani nerunāja, jo es biju ielaidis vārtos liktenīgo ripu, kas neļāva mums kļūt par čempioniem.

Saraujos no saltas vēja pūsmas, tad apeju apkārt mašīnai, par laimi, nekas nav apskrāpēts, un atkal iekšēji nosmejos, es visai strauji kļūstu varen taupīgs un apdomīgs. Vai tik es drīz nesākšu sapņot par jūtām? Te gan man viegli iedur kā ar adatu, taču tūlīt pat es atkal pasmīnu tā tagad ir izšķērdība, kuru es nevaru atļauties. Nedrīkstu.

-  Andrej! man no mugurpuses uzsauc. Es pagriežos, un tur stāv Jasmīna, nosalusi un izmirkuši. Un šajā brīdī es vēl vairāk izjūtu, ka nedrīkst, nedrīkst!

-   Man jāpaspēj aizdzīt mašīnu! Esmu vēss un lietišķs. Tev ir man kas sakāms?

Un es jau veru durvis mašīnai, Jasmīna apmulst, jo skaidrs, ka viņa tik krasai pārmaiņai nav gatava. Viņa brīdi minstinās, bet es iekāpju mašīnā un ieslēdzu aizdedzi. Viņa apiet apkārt un pienāk pie mana loga, es izliekos, ka neredzu. Viņa uzmanīgi pieklauvē pie mana loga. Es to nolaižu.

-   Es mīlēju savu vectēvu! Un viņš vienīgais ģimenē mīlēja mani!

Un tad jau Jasmīna tipina tālāk atpakaļ uz ietvi un iet projām pa ielu. Tikai šalles bārkšu gali plīvo pa vējam.

"Jā, tas nebūs viegli." Un es piebraucu viņai klāt, apstājos. Viņa atver durvis un iekāpj mašīnā.

Es dzīvoju Mežaparkā, paldies! Un Jasmīna klusē, jo tomēr ir uzaugusi ģimenē, kurā ir krasa noskaņu nodalīšana. Kur vienas intonācijas paredzētas darbam, bet pavisam citas ģimenei un sievietes gudrība ir izjūta, kas vedina pareizajos brīžos apklust un pareizajos pasmaidīt. Es viņai uzsmaidu un, tāpat klusējot, aizgādāju līdz mājām. Viņa izkāpj. Un es esmu brīvs. Vai vismaz tāds biju.

8

Ome Inga no rīta ienes man ierastās brokastis un atrod mani jau pie saklātas gultas un pilnā ekipējumā.

-    Kas tad nu? Inga gandrīz izmet no rokām brokastu traukus.

-    Bērnība beigusies! Un es ar visu paplāti rullēju lejā tik strauji, ka ome Inga man aiz muguras aizelšas.

Ome Inga nosēžas man pretī un, mazliet apdomājusies, iesāk:

-   Viņi neko tev neatstāja? Pavisam neko?

Es gandrīz aizrijos ar kafiju.

-   Kā tu to zini?

-   Nav jau nekādas augstskolas jābeidz, lai saprastu, ka pat tos, kas pie bļodas sēž, mēdz atgrūst, nemaz nerunājot par tiem, kuri tur nav bijuši. Un ko tu tagad darīsi?

-   Iešu strādāt!

Ome Inga pasmaida, tad sarosās:

-   Varbūt ielikt tev līdzi kādu sviestmaizi?

Es aizeju ar sviestmaižu sainīti un termosu līdz tramvaja pieturai un pirmo reizi pamanu, ka ir rudens. īsts rudens. Un, apsēdies uz soliņa, sāku domāt, kurp lai šorīt dodos. Iztinu sviestmaizes, ieleju termosa krūzītē kafiju un domāju, kamēr tramvaji cits pēc cita brauc garām. Es nezinu, cik ilgi tur esmu sēdējis, līdz man blakus mīksti nošvīkst riepas. Lēnām noslīd logs. Tā ir Jasmīna.

-   Nemaz nezināju, ka mēs esam kaimiņi! Varu tevi aizvest.

Iekāpju mašīnā, un mēs braucam.

Motīvs, tas ir galvenais, ar ko viss sākas un beidzas. Motīvs. Jebkurai slepkavībai, jebkuram notikumam.

-  Kuram tas bija izdevīgi? Jasmīna man uzsmaida un skaļi izziņo jebkādas izmeklēšanas vispirmo patiesību, lai pēc brīža papildinātu ar vēl pliekanāku sentenci:

-   Tas, kurš zināja, ka prēmiju piešķirs nevis viņam, bet citam.

-   Vai ari tas, kurš negribēja riskēt…

Es runāju ar Alfu jau gandrīz pusstundu. Patiesi, visi nominanti ir pabijuši pie Maijas. Taču visi dievojas, ka Maija ir bijusi dzīva, viņiem aizejot, visi kā viens apgalvo, ka nezina, kurš tad būtu prēmijas saņēmējs. Visi ir redzējuši uz galda sudraba zīmogu ar to čūskiņu, kura atrasta Voldemāra rokā, taču neviens nav redzējis šī zīmoga nospiedumu, un vienīgais, kas nevarot attaisnoties, ir Voldemārs. Ir skaidrs, ka viņš ir bijis pēdējais. Visi ir uzzīmējuši, kāds izskatījās zīmogs, un Alfs izvelk no rakstāmgalda sešas lapiņas. Tik dažādi mākslinieku rokraksti, taču uz visām redzams viens un tas pats medicīniskais simbols čūska, kura, apvijusi kausu, pilina tajā savu indi.

-   Redzi, atšķiras tikai Sofijas zīmējums. Viņai čūska pilina indi nevis zīmogā, bet gan kātā. Bet tas jau nav nekāds rādītājs, ir jāciena viņas vecums. Saturs visiem zīmējumiem caurmērā ir vienāds.

Un Alfs ir nelaimīgs, tad viņš atkal sasparojas:

-  Protams, pastāv iespēja, ka viņa netīšām ir iedzērusi pārāk lielu zāļu devu. Tantuks satraucies, tomēr notikums tādu naudu atdot, un aiz pārskatīšanās ietriecis krūzē zirga devu.

Skaidrs, ka Alfam trakoti gribas tikt tajā atvaļinājumā. Ienāk viņa kolēģis, un viņi abi aizrautīgi apspriež kaut kādas ministrijas mašīnas aizdzīšanu, bet es tikmēr uzmanīgi pētu atstātos zīmējumus. Erglers ir bijis aptiekārs. Bet izvēlējies prēmiju dot māksliniekiem. Un kāpēc tieši šiem? Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir tikai viena atslēga Jasmīna. Jasmīna, kura gaida mani Miera ielas galā.

Jasmīna paņem mani savā mašīnā un, uzmanīgi noklausījusies visus manus apsvērumus, ierosina doties pie viņas ciemos.

-   Tev kļūs skaidrs, kas viņš bija par cilvēku.

Apsargs, nopētījis mani ar neuzticības pilnu skatienu,

atver mums vārtus. Arī Mežaparkā mājas mēdz būt visai dažādas. Dzelzs vārti aizveras, un es kopā ar Jasmīnu eju iekšā mājā. Mēs ejam cauri virtuvei, kur, plānas lūpas sakniebusi, rosās stiegraina sieviete. Viņa paceļ uz mums savu nogurušo skatienu.

-    Elvīrai pusdienas jau gatavas, bet jums vēl jāuzgaida. Vai jūsu draugs ēdīs?

-   Jā, Ilze, viņš ēdīs gaļu!

Un mēs dodamies tālāk, kamēr Ilze jau ver ledusskapi, lai aplaimotu vēl vienu individuālistu. Uzkāpuši otrajā stāvā, mēs pa mīkstu grīdsegu aizejam līdz galam, kur Jasmīna mirkli apstājas, pieklust un tad lēnām ver vaļā durvis.

-    Es vēl nevaru pierast, ka viņa nav, viņa čukst.

Un mēs no pilnīgi mūsdienīga interjera ieejam viduslaiku aptiekā ar milzīgiem sienu plauktiem, kuros ir simtiem mazu atvilktnīšu un pudelīšu. Vienīgajā brīvajā sienas fragmentā piekarināta visai neparasta svētbilde ar Jaunavu Mariju, kurai aiz muguras ir divi plaši izklāti četrstūraini lakati. Uz grīdas pūkains paklājs ar sarežģītiem rakstiem. Rakstāmgalds ir nostumts malā, un arī tajā milzum daudz atvilktnīšu, bet telpas vidū uz postamenta stāv milzīgs ērgļa izbāznis. Ērgļa acis ir asinssarkanas. Un es neviļus nodrebinos no ērgļa pozas, kas ir plēsonības iemiesojums uzbrukt un neatdot.

-    Vectēvs izpētīja, ka mūsu uzvārds cēlies no latviskā ērgļa, tāpēc tas putns ir te, Jasmīna turpina čukstēt.

Mana bijība pret vectēvu nav tik liela, lai neteiktu, ka viņas nav vispār. Pienāku pie pirmā plaukta un pavelku atvilktnīti, tajā ir zāļu tējas paciņa, pavelku nākamo sarkano piparu paciņa. Es velku visas atvilktnes pēc kārtas, atveru mazās bundžiņas un visur atrodu vien zāļu tēju paciņas un garšvielas. Muskatrieksti, izkaltušas ingvera saknes, krustnagliņas, piparmētras, karkadē, ķimenes, kanēļa un vaniļas stublāji un sazin vēl kādi augi un lapas. Atrauju vaļā apakšējās durtiņas un ieraugu tur sarindotu vīna pudeļu dibenus, nākamajā tas pats. Es pienāku pie rakstāmgalda, atvelku vaļā atvilktni tajā dzīves recepšu vietā kaudzītē sakrautas fotogrāfijas no dažādiem laikiem un nelaikiem.

-   Sirsnīgs tev bija vectēvs!

-   Viņš nekad nelietoja citas zāles kā tikai vīnu vai ari dzēra zāļu tējas. Un tās garšvielas ir no ceļojumiem… ar vilcienu. Viņam pat nebija mobilā telefona.

Es uzskatu par labāku komentārus paturēt pie sevis, jo ir skaidrs, ka veselības uzlabošanai viņš ne tikai dzēra vīnu, viņš cienīja miesu vispār, īpaši ja tās bija daudz un miesa bija laba, jo meičas, kuras viņš bildēs ir apskāvis, galīgi nav no anoreksīvo manekeņu sugas. Un galvenais, ka viņu ir bijis daudz. Un es sajūtu cieņu pret šo tablešu izplatītāju. Viņš, gluži kā vecs ķīnietis, turējās pie īstas taustāmas dzīves, nevis virtuālām pasakām par tablešu izraisītiem brīnumiem. Un tagad man kļūst skaidra viņa izvēle par labu māksliniekiem, nevis mūziķiem vai dzejniekiem. Viņam patika taustīt lietas. Gluži tāpat kā man vienmēr labāk patika omes Ingas bulciņas ar kanēli, nevis mātes virtuālā mīlestība, kura dažreiz iebira manā iPhone īsziņu veidā un nodzisa, līdzko tika nobloķēti taustiņi.

Kad apgriežos, lai uzrunātu Jasmīnu, es viņu vairs neredzu. Durvīs stāv Jasmīnas tēvs. Viņa lūpas ir cieši sakniebtas.

Es domāju, ka ir īstais laiks, lai izsauktu policiju, vai ne, jaunais cilvēk?

Nepaiet ne piecdesmit sekunžu, kad es jau attopos aiz vārtiņiem viens, bez apsolītajiem Ilzes gaļas ēdieniem un Jasmīnas smaida. Kaut gan arī policija tomēr netika izsaukta.

9

Mājupceļā esmu jau nostaigājis vairākus kvartālus, kad mani panāk Jasmīna. Viņa ir aizelsusies.

-   Piedod! Tēvs, viņš ir tāds…

Es apstājos viņai pretī un uzsmaidu:

-   Tu mani pavadīsi?

Un Jasmīna kāto man līdzi, viņa nu reiz ir tā sieviete, kura allaž darīs to, ko gribēšu es. Viņa savas pozīcijas ir atstājusi bez cīņas. Taču atšķirībā no Sandras viņa prot īstajā reizē apklust un pazust. Skaidrs, ka viņa ir no tām, kuras mīl. Viņa mīl savu vectēvu, un viņa iekuļas prēmijas dalīšanas peripetijās. Ar viņu vienmēr un viss notiks, jo tie, kuri mīl, ir nolemti dzīvei. Un es klusībā prātoju, vai tomēr Jasmīna nav pie vainas, ka es gribu to visu noskaidrot, un man nākas atzīt, ka esmu nāvīgs egoists. Aizraušanās vienas dienas garumā ir bijusi tikai aizraušanās.

-   Tā Ilze pie jums sen strādā?

Jasmīna ir pārsteigta.

-    Ne pārāk. Taņu, kura pie mums strādāja, kamēr vectēvs bija dzīvs, atlaida gandrīz uzreiz pēc viņa nāves. Viņa gatavoja dievīgi, taču Elvīrai, tas ir, mātei, un tēvam viņa nepatika. Viņiem nelikās labi, ka kalpotāji ieaug ģimenē.

-   Cik Taņai bija dzīvā svara?

Jasmīna apmulst vēl vairāk.

-   Viņa bija ļoti kupla miesās! Ļoti!

Skaidrs, tātad vectēvs Erglers bija tiešām tāds, kādu es viņu iedomājos. Viņš nemūžam nebūtu turējis virtuvē tādu sažuvušu skaidu Ilzi. Mēs atkal bridi ejam klusēdami, un te jau ir manas mājas vārtiņi. Ome Inga rosās pa āru, grābdama lapas. Viņa paskatās uz mums, tad pagriežas un sāk grābt lapas vēl cītīgāk. Jasmīna gaida, ka es kaut ko teikšu, taču es noskaldu:

-   Tad nu līdz rītam!

Tad atveru vārtiņus un neatskatoties eju pāri pagalmam. Kad uzkāpju savā istabā, piesardzīgi paveros lejup. Jasmīnas vairs nav, savukārt ome Inga jau sāk dedzināt lapas. Apsēžos pie galda un sāku zīmēt shēmas: prēmija nominanti Erglers Maija -, viss sākas un beidzas ar prēmiju. Saplēšu lapu un nokāpju lejā paēst. Kad atgriežos atpakaļ savā istabā, paņemu telefonu un nospiežu vajadzīgos taustiņus. Jasmīna uzreiz neatsaucas, taču, brītiņu nogaidījis, es zvanu vēlreiz, jo tomēr jāļauj viņai pabūt arī sievietei.

-   Jasmīna, balss ir aizsmakusi.

"Laikam izraudājās," vēsi konstatēju un nodomāju, ka kļūstu nežēlīgs, taču skaļi saku savu sakāmo:

-   Es gribu apciemot prēmijas nominantus, un būtu labi, ja tu atbrauktu man līdzi!

-   Labi!

Un es jau esmu nolicis klausuli. Nabadzība ir nežēlīga, un viņai patīk būt vienai. Atzīstos, man nav pārliecības, ka man ļaus paturēt arī tos nelaimīgos simt astoņus tūkstošus. Man nav tādas pārliecības arī par māju. Man nav tādas pārliecības arī par sevi. Un man nekā nav žēl. Šādā stāvoklī no tādām kā Jasmīna ir jāturas labi tālu, jo tas ir vājums, kas var pārtapt vēlmē to visu paturēt. To es nevaru atļauties. Un tā ir tikai dzīve.

-   Bet tā taču nevar būt, ka Maija neko tev nepateica, kuram un kā viņa piešķirs prēmiju? Es sēžu uz galda malas iepretī Vilmas kundzei, kura iegrimusi savā klubkrēslā.

-   Viņa man par šo prēmiju vispār pateica tikai tad, kad sāka organizēt izstādi. Pareizāk sakot, es uzzināju no izstāžu zāles vadītājas, ka Maija ir rezervējusi laiku. Man šķiet, ka Erglers tad vēl bija dzīvs. Bet es toreiz pat nezināju, ka viņi bija pazīstami. Visu šo gadu laikā Maija nekad nepieminēja viņu ne ar vārdu.

-   Varbūt viņa bija viņa mīļākā?

-    Nedomāju vis, un te Vilmas kundze saminstinās, viņai patika stipri jaunāki vīrieši, viņas pēdējam mīļākajam bija knapi četrdesmit! Bet Maija nekad neapprecējās, un to es tā īsti nesapratu.

-   Viņa bija miesās kupla sieviete? es vēl izmetu pēdējo āķi.

-    Nē! Viņa bija slaida un stalta, Vilmas kundze iegrimst domās un pēc mirkļa turpina, es pat neteiktu, ka viņa iepriekš kādu no šiem septiņiem būtu kaut kā izcēlusi. Viņa bija vienāda pret visiem, jo, kopš Maija strādāja Mākslas akadēmijā par Mākslas vēstures katedras vadītāju, viņa kādu izcelt neatļāvās. Tu taču zini, ko tas nozīmē īpaša attieksme pret vienu. Visas tās bābiņas un ķīselīts, nevienam nav sava viedokļa, visi tik metas atkārtot kaut kādas muļķības, un sniega pika no kalna sāk velties, beigu galā diemžēl nogāžot un aprokot tikai pašu mākslinieku to nelaimīgo, kura dēļ tas viss sākās.

Tātad atkal priekšā tumša siena. Bet ir skaidrs, ka viens no šiem septiņiem necilajiem un īpaši neizceltajiem ir bijis klāt, kad Maija pēdējo reizi dzēra savu tēju.

Mēs braucam tramvajā, es un Jasmīna. Viņa sēž kā bērns, viņai šāda transportlīdzekļa izmantošana ir īpašs notikums. Lai to saprastu, pietika ieraudzīt viņas bezpalīdzīgo sejas izteiksmi, kad viņa, vērojot citus pasažierus, atskārta, ka vajag nopirkt biļeti. Maskavas forštate, kurai mēs braucam cauri, viņai arī ir notikums, jo, visticamāk, viņa labi pazīst tikai Rīgas centru, Jūrmalu un ceļu uz lidostu. Kā jau ierasts sabiedrībā, pie kuras pieder Jasmīnas ģimene.

Izkāpjam Krasta masīvā un ejam garām piecstāvīgiem kubiem. Dažviet izgaismotie logi veido ornamentu, kurā kā izdilušā šaha galdiņā ir nojucis pareizais balto un melno lauciņu izkārtojums. Sajūtu bērnības elpu, jo es tādā kastīšu žodziņā uzaugu. Mūsu sadzīves apstākļi bija ikdienišķi un parasti, es vēl tagad atceros slīpo priekštelpu, kurā, lai divi cilvēki varētu viens otram paiet garām, nācās piespiesties pie sienām.

Pie vajadzīgās mājas vajadzīgās kāpņu telpas mūs sagaida bāla, izspūrusi sieviete ar tikpat izspūrušu un plušķainu suni.

-    Labdien! Mēs ar Rokiju staigājām. Es esmu Līga. Voldemārs dzīvoja pie manis.

Saruna ir tieši tik bezjēdzīga, kādas tās šādā situācijā mēdz būt.

-   Voldemārs bija mākslinieks. Līga piesarkst un papildina: Viņa mantas stāv saliktas istabā.

Viņa mūs ved uz pirmā stāva dzīvokli, kur viss ir kā uz delnas. Voldemāra māksla dzīvoja vienā istabā, viņu un Rokija ķermeņi otrā istabā ar televizoru, bet virtuve, kur arī tagad uz galda saliktas tases un šņabja pudele, bija vienīgā komunikācijas vieta. Mākslas un sadzīves tranzīta teritorija, ko apliecina arī Līgas šņuksts: "Viņam tā patika gatavot!" Līga mūs apsēdina un jūtas aicināta pateikt kaut ko par Voldemāru:

-   Voldemārs izauga bērnunamā… ak, ko nu māte, visi no viņa gribēja tikai naudu. Māte, kura atradās, kad Voldemāram bija jau piecdesmit gadi, ziniet, viņa bija mazizglītota un, man ir aizdomas, arī skopa sieviete. Mēs iepazināmies, kad viņš nāca uz mūsu kafejnīcu pēc tiem pašiem 100 gramiem. Viņas acīs iespīd saule, bet suns jau ir uzlicis ķepas uz Jasmīnas svārkiem. Jasmīna skatās viņam tieši acīs.

-   Rokij! Esi nu prātīgs! Un Līga jau velk viņu uz durvīm, lai iesprostotu istabā. Tad viņa atver durvis uz Voldemāra istabu. Pie sienas ir izmēros iespaidīga glezna, no kuras uz piemontētām dzelzs stīpām teju teju izkāps ārā puišeļi sasārtušiem vaigiem. Viņi pikojas, un viena no pikām, kura lido gaisā, ir blakus esošās saules lielumā.

-   Tā ir bilde, kuru Maija, kuratore, par varītēm gribēja uz to izstādi. Līgai acīs sariešas asaras, blakus istabā iegaudojas suns, un viņa izmetas ārā. Es aplūkoju visu pārējo te tiešām ir noliktava: spalvas, ar krāsām notraipītas lupatiņas, salauzti auskari, porcelāna lauskas… taču bez tās pedantiskās kārtības un plauktiņiem, kādos dzīves haosu bija sakārtojis Jasmīnas vectēvs. Te ir daudz nesakārtotas dzīves. Pat bez nojausmas par gultni, kurā dzīve varētu plūst.

Mēs izejam atpakaļ priekštelpā, bet liga jau liek uzpurni sunim un virzās uz izeju.

-   Bet viņš neparko! Neparko! Viņš teica, ka toreiz, tajā dienā viņam bērnunamā ar ledū sasaluša sniega piku esot ielauzuši degunu, tāpēc viņam pastaigas vietā izsniegtas krāsas. Krāsas kļuva viņam par tādu kā jaunu sauli. Un tā pika tiešām viņam ir iznākusi spilgtāka par sauli.

Līga apklust un tad piepeši uzsprāgst:

-    Es uzrīkošu bēres! Tiklīdz policija atļaus paņemt viņu no morga. Līgai nobirst asara. Nedomājiet, viņam būs sava kapavieta, kur viņš gulēs viens pats. Viņš tik ļoti gribēja laiku pa laikam pabūt viens, citreiz man likās, ka viņš mūs no rītiem pat nepamana. Man ir aizdomas, ka viņi ar Rokiju tomēr nesapratās.

Viņa noglauda suni un dodas projām, tad attopas, griežas atpakaļ.

-Jā, jūs jautājāt viņš tajā dienā visu dienu bija mājās, mēs tikai vakarā aizbraucām uz to izstādes atklāšanu. Ziniet, citreiz viņš negribēja, ka es nāku viņam līdzi uz tām izstādēm, bet šoreiz teica: "Nāc!" Un vēl piekodināja, lai es noteikti uzvelku zilo kleitu, kura viņam patika. Es tikai apskatījos to izstādi un tūlīt aizbraucu mājās, jo man bija jāizved Rokijs. Viņam bija slikti ar vēderu. Ja es būtu palikusi, nekas tāds nebūtu noticis… Un viņa atkal jau kuro reizi noglauda uzticīgo Rokiju. Un tomēr nerodas pārliecība, ka viņa nožēlo savu izvēli par labu Rokijam.

-   Es jūs atceros, es ar jums saskrējos durvīs, viņa strauji pievēršas Jasmīnai, ak, es pavisam aizmirsu par tēju un degvīnu…

Taču mēs pieklājīgi klanāmies un virzāmies laukā no kastīšu ietvara.

-   Viņš man tajā īsajā sprīdī, kamēr bijām pazīstami, paspēja atzīties, ka viņam ļoti nepatīk suņi, bet tas Rokijs jau nu nav nekāds Bāskervilu briesmonis, kāpjot tramvajā, Jasmīna nopūšas.

Te viss ir skaidrs Voldemāram māksla, Līgai suns. Viņam nepatika suns, bet viņai māksla. Motīvs viņam bija, taču tādu motīvu var piemeklēt jebkuram, un nekas neliecina, ka viņam būtu bijusi ari viltība, ja nu tikai izmisums. Tikai kur un kad viņš paspēja paņemt zīmogu?

Varbūt vienkārši savā ierastajā manierē to paņēma, kad tas kaut kur mētājās tai pašā izstāžu zālē?

Un man acu priekšā iznirst, kā viņš ar vīna pudeli un glāzēm kāpj augšup pa stāvajām kāpnēm. Atklājas, ka man piemīt neparasti laba redzes atmiņa, kas pavēsta viņam kabatās nekā nebija.

"Tātad zīmogs stāvēja tur augšā, un varbūt Jasmīna viņam nemaz nebija vajadzīga? Varbūt viņam bija vajadzīgs kāds, kurš bija atnesis zīmogu uz izstāžu zāli un ar kuru kopā viņi tur augšā gribēja nosvinēt uzvaru? Vai arī sērot par drupām?"

Vilmas kundze gandrīz nekustīgi sēž savā klubkrēslā, es pats eju uz virtuvi, vāru tēju un nesu uz istabu. Virtuves izlietnē ir netīro trauku kalns.

-   Varbūt tev atsūtīt omi Ingu? es iejautājos, taču Vilmas kundze skatās uz mani pavisam atsvešināti, un nav īsti skaidrs, vai viņa mani maz dzird.

-   Tā oderīte nekad nav simpātiska, reti kuram viņa ir labāka par to virsējo kārtu, reti kuram. Es domāju, no tā septītnieka nevienam odere nebūs labāka par virskārtu. Bet Voldemārs tikai pievilkās tai matērijai un faktūrai, kuras viņam tobrīd pietrūka, atgrūdās no tās, kuras viņam bija pārpārēm. To tu redzēsi daudz, viņi ir greizsirdīgi uz mākslu gluži kā māte uz savu vienīgo bērnu, neko citu apkārt viņi neredz. Bet Voldemāram tas bija līdz slimīgumam. Un tas, ka mēs redzējām, kā Voldemārs kustina rokas un kājas, un mums likās, ka viņš ar mums sarunājās, tas bija… tā bija tikai tāda mūsu redzes un dzirdes ilūzija. Tāpēc viņš mūžam dienišķo maizīti pelnīja, strādājot bērnu mākslas skolās, viņam labi saderēja… ar tiem, kuri ari prot tā kaut ko iekārot un kuri sava sasniegšanā neatzīst likumus.

Un tad Vilmas kundze pievēršas man:

-   Tātad tu domā, ka kāds, kuram tā prēmija netika piešķirta, nogalēja to, kuram viņa bija piešķirta, lai pats to beigās dabūtu? Tad jau viņam ir jānogalina vēl pieci personāži! Es teiktu pliekans detektīvu šablons!

-    Bet nevar taču nogalināt bez iemesla! Tagad var arī viltot prēmijas nolikumu, tam taču ari ir jānotiek, jo nauda joprojām stāv bankas kontā!

Vilma lēnām iznirst no klubkrēsla.

-   Uzreiz var redzēt, ka tava māte bija tirdzniecības darbiniece! Viņi taču ir mākslinieki! Skaties tuvāk un dziļāk!

Mēs brīdi sēžam klusēdami, atkal var dzirdēt, kā tikšķ pulkstenis. Grāmatplauktā cieši saspiesti stāv plāni izdevumi, es pieceļos un pavelku laukā vienu no tiem. Žurnāls "Māksla".

-   Es uzsāku šo afēru ar žurnālu kopā ar Maiju. Pims trīsdesmit gadiem. Jā, cilvēki mēdz tik ilgi nodzīvot… Maija pēc tam to atmeta, viņa pārgāja uz biezākiem izdevumiem sāka rakstīt grāmatas. Bet es tā arī turpināju, pēc divām nedēļām mums ir jāsaliek jubilejas izdevums.

-   Es gribētu izlasīt kaut vienu Maijas grāmatu, lai saprastu, kas Viņa bija par cilvēku!

-   Tātad tomēr ar aritmētiku tikai nepietiek. Vilmas kundze pasmīn un tikpat mierīgi turpina: Man nav nevienas Maijas grāmatas. Es tās nelasīju.

Mēs kopā ar Jasmīnu brienam pa Āgenskalna priedēm, kur jau sen nav nekādu priežu. Un iebrienam Pārdaugavas klusumā un līkloču ieliņās, kur kā tornis slienas mums vajadzīgā māja. Mēs ejam apciemot Pelēci Sandro, adresē uzrādītajai mājai ir pieci stāvi, bet dzīvokļa numurs nav minēts. Es neapmulstu, jo durvīm ir pagalam nosūbējusi koda atslēga, kurai spoži spīd tikai trīs cipari, tātad mūsējie. Es vēlreiz atkāpjos, aplūkojot māju, darbnīca ir pašā augšējā, piektajā stāvā. Atvēruši kāpņu telpu, mēs ieejam kaķu un čuru smakā, tāda padomju smaka arīdzan laikam mēdz kaut kur uzglabāties gluži kā konservu bundžā. Mēs kāpjam augšā, un visur pretī dveš pamestības dvaka. Bēniņu stāva durvis ir vienīgās spodrās, no kurām pretī veras lauvas ģīmis ar zobos iekārtu klauvējamo riņķi.

-   Tā, tā, un Sandro jau sniedz mums pretī divus čību pārus, tad, pamanījis Jasmīnu, veikli apmaina vienas čības pret rozā pūkām, ieradušies mani nopratināt. Mans advokāts šodien nevarēja ierasties.

-   Mēs jau nenākam tik oficiāli, Jasmīna iebilst, bet Sandro strikti noskalda:

-   Mobilos telefonus lūdzu atstāt priekšnamā!

Mēs ieejam gaišā studijā ar milzīgiem logiem. Viens gals norobežots ar aizslietni, aiz kura kāds rosās.

Sandro jau lej mums tasēs kafiju, kad no aizslietņa izspraucas blonda būtne ar mandeļu acīm un nevainojami slaidām kājām. Viņa pieglauž matus un uzsmaida mums, atsegdama tikpat nevainojamus zobus. Viņa ir izcili skaista sieviete, un es nez kāpēc atceros čuru smaku kāpņu telpā.

-   Materiāla iemesla kādu galēt nost prēmijas dēļ man nebija, šī māja ir manējā. Tikko esmu pabeidzis īrnieku izlikšanu, es viņiem visiem izmaksāju kompensācijas un grasos uzsākt kapitālremontu, lai pēc tam varētu izīrēt dzīvokļus par normālām naudām. Sandro uzsmaida savai blondīnei. Bet, kas attiecas uz manu vizīti pie Maijas tajā liktenīgajā dienā, tad… tad man nav ko piebilst, jo pēc manis taču tur bija Voldemārs.

-   Tur jau tā lieta, ka Voldemārs bija vienīgais, kura tajā dienā tur nebija! Jasmīna uzreiz sper laukā mūsu svarīgāko argumentu, un es klusībā nosolos viņu līdzi vairs neņemt.

Sandro gandrīz aizrijas, toties blondīne to veikli izmanto:

-   Un tu… tu man teici, ka tev neesot naudas, par ko nopirkt man mašīnu!

Es neesmu vienīgais, kuram šodien veicas ar sievietēm.

-    Mīļum, ej tagad uz veikalu! Pēc tam parunāsim!

-    Un kāpēc tu esi atdevis viņai manas čības?! Tad iedod man naudu! mīļums pāriet visai straujā uzbrukumā, taču arī šajā brīdī viņas kustības paliek tikpat graciozas.

Sandro viņu gandrīz ar spēku izstumj priekštelpā, no kurienes skaidri var sadzirdēt sarunu.

-   Iedod man naudu!

-   Ar naudu arī muļķe nopirks, bet tu taču gribi būt gudra meitene!

-   Edis mums uz krita vairs nedos! Un neviens vairs nedos! Jo tie šakāļi tev noskauda to prēmiju!

No priekštelpas vēl atskan pāris izsaucienu, nojaušama viegla stumdīšanās, kas vēsta, ka nekādas naudas šajā mājā nav, it īpaši skaidras, bet ir tikai parādi visur, kur vien iespējams, un vienīgā konvertējamā valūta ir blondīnes daiļums un izmaņa. Tad aizcērtas durvis, pēc īsa klusuma brīža atgriežas Sandro, pilnīgi mierīgs.

-   Sievietēm nevar ļauties. Viņš piesardzīgi pašķielē Jasmīnas virzienā. Bet kā jūs zināt, ka Voldemāra tur nebija?

Bet tagad Jasmīna klusē kā partizāns, un man nekas cits neatliek kā tikai piebilst:

-   Sieviešu intuīcijai nevar ļauties!

Sandro pieklājīgi pasmaida un pielej mums kafiju. Viņš pamāj ar roku riņķī.

-    Es nevaru neko piebilst par Maijas apmeklējumu. Viņa bija korekta kā vienmēr, atklāti sakot, viņa gribēja parakstīt līgumu par vienas manas gleznas pirkšanu! Te tas ir, un viņš izvelk līgumu, kurā ierakstīta summa un gleznas nosaukums "Cūkas bēres", kā redzat, es nebiju ieinteresēts viņas nāvē. Pat ja prēmija aizietu man gar degunu, mierinājumam pilnīgi pietiktu arī ar šo summu, kuru tagad man, protams, neredzēt, ja vien daiļā lēdija negribēs turpināt šo pasākumu!

Tā ir pilnīgi negaidīta ziņa, iestājas pauze, kuras laikā mēs ar Jasmīnu cītīgi pētām līguma pantus. Tātad laikam bija paredzēts nopirkt ari Voldemāra gleznu ar sniega piku.

-  Tas ir Maijas rokraksts, Jasmīna man klusi pačukst, bet Sandro jau vāra nākamo kafijas kannu.

-   Es diezgan sen vairs neko negleznoju, kādu laiku nodarbojos ar kinofestivālu, tagad vadu fen šui skolu esat dzirdējuši?

Protams, mēs neko neesam dzirdējuši. Viņš neapvainojas, bet ir tikai laipns.

-   Cilvēkam ir jābūt brīvam! Tikai brīvam! Viņš nevar apkrauties ar milzumu lieku lietu un profesiju. Runājot ar mums, viņš apsēžas uz sava ķeblīša. Sandro sastingst, nerunā un vairs nekustas, viss, ko var redzēt kā lāgiem notrīs viņa nāsis ieelpojot un izelpojot. Bridi pagaidījuši, mēs ar Jasmīnu izdzeram kafiju un paejamies pa studiju. Es ieraugu gleznu, kura aizdomīgi līdzīga kopējā ekspozīcijā izstādītajai un kuru saskaņā ar nule redzēto līgumu Maija ir gribējusi nopirkt. Sandro ir kopējis pats sevi, tirāža maza, tikai divi eksemplāri. Tā ir cūkas galva no tā sauktajām cūku bērēm. Galva ir zelta krāsā, stilizēta, tāpēc aizmugurē redzamā saule šķiet pat blāva. Jasmīna iet tālāk un atrod pilnīgi baltus audeklus, precīzāk, nevis baltus, bet iekrāsoti baltus. Tad atkal audekli ar ritmiskajām strīpām un zeltītiem un sudrabotiem rakstiem. Mēs akurāti izcilājam visu mantību. Cūkas galva laikam ir vienīgais priekšmetiskais darbs, viss pārējais tīrā abstrakcija.

Kad esam pabeiguši apskati, atveras ārdurvis un ienāk blondīne, viņai rokās ir vistas rumpītis ar nocirstu galvu. Viņa nes to rokā bez jebkādiem maisiņiem vai tīkliņiem, turot aiz kājām, vista nav pat noplūkta. Viņa paskatās uz Sandro, tad uz mums, noliek vistu uz galdiņa, pie kura mēs tikko dzērām kafiju, tad novirza skatienu uz Jasmīnas kājām.

-   Velc nost manas čības! Tas ar viņu tagad būs ilgi!

Asinis pil no vistas kakla uz grīdas, un uz zeltainās

cūkas fona aina liekas pārliecinoša, tik pārliecinoša, ka mēs sākam virzīties uz durvju pusi, kamēr blondīne, par mums nelikdamās ne zinis, uzsprauž matus, uzvelk priekšautu un aizvāc vistu uz virtuves galu. Kad esam jau apāvuši kājas, blondīne atkal pienāk pie mums.

-   Viņš negalēja to jūsu večiņu! Viņš tic visām tām blēņām par reinkarnācijām un tā tālāk! Un tur tādas lietas nesodīts darīt nevar, tāpēc man tagad veikli jāpaspēj notiesāt vistiņu. Viņa atkal aiziet. Mēs paņemam uz galda nomesto līgumu par gleznas pirkšanu, pieklājīgi pastāvam durvīs, tad izejam laukā no dzīvokļa un tad pavisam laukā.

Kad aizveram koda durvis, mums blakus piesteidzas drukna sieviete ar asiņainu vistas galvu vienā un cirvi otrā rokā.

-    Es redzēju, kā tā palaistuve tikko aizstiepa manu vistu! Kamēr es iegāju mājā padzerties, viņa "šņak!" ar cirvi vistai galvu nost un prom! Nav jau pirmā reize! Es… es viņai pašai drīz to galvu tāpat! Es pieslēgšu vārtiņu rokturi elektrībai! Pārskaitusies viņa, skaļi gānīdamās, aiziet pa ielu.

-   Kā tu domā, kāpēc viņa ar viņu dzīvo? Viņa pirms pieciem gadiem bija "Mis Latvija", viņas mīļākajam piederēja viesnīcu tīkls Jūrmalā. Kāpēc viņa dzīvo ar Sandro, kur viņai, lai paēstu… jāzog kaimiņiem vistas?

-   Droši vien tāpēc, ka viņš ir vienīgais, kas neļimst viņas skaistuma priekšā, un viņai te tiek mazliet patiesas dzīves. Es norādu uz aizejošās vistu audzētājas muguru.

-   Ja jau viņš būtu bijis tik brīvs, kā mums te izlika, tad iztiktu bez tās spindzeles un mājas, Jasmīnu tas nemaz nepārliecina.

Tas, ka brīvībā mēdz samesties garlaicīgi, Jasmīnu vēl nav sasniedzis. Es pāris reižu iemigdams esmu domājis, vai tā mana ausu vaina maz ir īsta, varbūt arī mani daivera brīvība sāka garlaikot un mans ķermenis man piepalīdzēja no tās tikt vaļā.

Mēs ejam pa ielu, un tā izstiepjas bezgalīgi gara, ejam gar Māras dīķiem, ejam gar Arkādijas parku. Jasmīna man stāsta kaut ko par savu bērnību, stāsta par tēvu, māti un vectēvu, un vecomāti, es brīžiem klausos, bet brīžiem tikai skatos uz viņu.

Zelta cūkas pielūgšana.

Vilmas kundze smejas, un tas jau pats par sevi ir notikums.

-   Sandro taču jums paspēja palielīties, ka viņš neēd gaļu?

Es papurinu galvu, bet Vilmas kundze jau turpina:

-   Bet īstenībā viņam vienmēr ir patikusi gaļa. It īpaši jauna un svaiga, un ar zelta spīdumu! Es nekad īsti neesmu sapratusi, kā viņš savaldzina tās daiļavas, bet varbūt tev taisnība viņam piemīt talants viņas iejāt! Kaut gan varbūt pat vēl vairāk, viņš savā veidā viņas nobaro, lai pēc tam nokautu gluži kā to cūku bildē! Jo tā māja, kuru tu redzēji, to viņam atstāja pirmā sieva, neviens tā arī nesaprata kāpēc. Nē, neuztraucies, viņa ir dzīva un vesela, pēc tam apprecējās ar bagātu viesnīcu tīkla īpašnieku!

"Laikam ar to pašu blondīnes bijušo," bet to es paturu pie sevis, kamēr Vilmas kundze smejas atkal, tad uzmanīgi izpēta līgumu.

-   Viņš tai gleznai ir izgatavojis kopiju! es žigli piebilstu. Mēs redzējām to viņa studijā.

-   Es domāju, ka viņš, gluži pretēji, kopiju ir izlicis izstādē! Tā cūkas galva ir viņa talismans, tas bija viņa Mākslas akadēmijas diplomdarbs. Vilmas kundze klusē, tad iejautājas, gluži kā izšaujot bultu:

-   Nevar būt, ka Erglers nebūtu atstājis nevienu piezīmi, kāpēc viņš dibinājis šo prēmiju! Ko tev saka tā meitene?

Jasmīna te ar vārdu netiks pagodināta, vismaz izskatās, ka no Vilmas kundzes nekad.

-   Viņš neilgi pirms nāves ir licis Jasmīnai uzrakstīt darbu par Rīgas viduslaiku aptiekām. Jasmīna teica, ka viņš esot bijis piekasīgāks nekā viņas ķīmijas profesors Medicīnas akadēmijā. Taču viduslaikos Rīgā bijušas astoņas aptiekas, tas bija skaits, kuru Rīgas rāte neļāva palielināt.

Vilmas kundze mani pārtrauc:

-   Tie aptiekāri, izskatās, bijuši visai prātīgi ļaudis. Astoņi zārki, kuri nekad nepaliks tukši.

-  Jaunu aptieku ļāva atvērt tikai tad, ja kāda no šīm astoņām tika slēgta. Aptiekāriem nebija savas cunftes, viņi bija sāncenši, kas nespēja apvienoties; tas gan netraucēja vienam no aptiekāriem kļūt par rātskungu.

-    Visai prātīgi, ja ņem vērā, ka tas padomju laika izgudrojums, ko dēvē par Mākslinieku savienību, neko dzīvotspējīgs nav. Arī mākslinieki, gluži kā aptiekāri, nekad nespēs apvienoties, tas ir pretrunā ar viņu dabu.

-  Un vispār tajās aptiekās zāļu tirdzniecība bija visai nosacīta, tur pārdeva koloniālpreces, garšvielas un vīnu.

-   Jo tālāk, jo vairāk man tas viss sāk patikt. Tās tabletes jau tikai tāda pūšļošana vien ir! Iedzer tableti, un tapsi vesels, līdzīgi rīkojās ciemu aizrunātājas! Placebo efekta modināšana! Bet garšvielas un vīns tas jau ir notikums, tā ir jauna dzīves garša, manu zēn! Un koloniālpreces kas tad īstenībā ir tie Sandro fen šui un tamlīdzīgas būšanas? Tās pašas koloniālpreces. Tu redzēsi šos labumus pie viņiem, cik uziet, koloniālpreces, kuras mums atved lietošanai un kuras nesagremotas mēs aizlaižam kanalizācijā, jo mums vienkārši nav to sadalīšanai vajadzīgo fermentu. Paskaties uz tiem pašiem vietējiem mākslas kritiķiem un vēsturniekiem, cik viņi kļūst nevarīgi, kad jāsāk domāt pašiem. Viss iet gludi, kamēr var klāstīt gudras ārzemju sentences par ārzemju māksliniekiem, bet, līdzko jāķeras pie savējiem… domas kļūst kuslas un naivas, jo nav galvenā nav prasmes redzēt lietas to īstajā gaismā. Un tos ārzemnieku "-ismus" katra nākamā vara aizskalo renstelē. Tas pats ir ar krāsām un tehnikām… bet tur dažam labam tomēr vēl izdodas izlauzties līdz būtībai. Un tiem septiņiem, ko Maija bija atlasījusi prēmijai, jāatzīst, tas izdevās. Viņi ingveru ēd ne jau tāpēc, ka tas ir ingvers. Un vīnu dzer ne jau tāpēc, lai apreibtu! Ir reizes, kad viņiem tiešām ir izdevies izlauzties līdz sevīm, pat ja nācās saspridzināt visus tiltus uz sadzīvi un ģimeni!

Un Vilmas kundze izvelk no sava rakstāmgalda vīna pudeli. Es to atkorķēju, un mēs iedzeram vīnu. Mēs dzeram lēni, un es izstāstu Vilmas kundzei visu par astoņām aptiekām. Divas no tām, neraugoties uz milzīgo vietējo aptiekāru pretestību, tika atvērtas ar Zviedrijas karaļa pilnvaru, bet Pēteris I noteica, ka Rīgā jābūt astoņām aptiekām, ne vairāk.

Vilmas kundze šodien ir jautra, viņu tas viss smīdina.

-   Sākumā tu visur redzēji naudas aritmētiku, tagad aptieku skaitļu mistiku, un tie karuļi, karaļi, ak Dievs, viņi vienmēr ir bijuši visbezpalīdzīgākie no visiem. Tas, kurš ir atkarīgs no vergiem, agri vai vēlu pats kļūst viņu vergs. Andrej, vienmēr meklē to pelēko, kurš stāv citiem aiz muguras un ieliek viņam, tam spožajam valdniekam, mutē tos īstos vārdus! Bet pelēkais, kurš izlēma par tām astoņām aptiekām, ak, esmu pārliecināta par 99 procentiem, tas bija Rīgas vācietis vai, vēl precīzāk, vietējais latvietis ar vācu vai krievu uzvārdu un nopirktiem ciltsrakstiem.

-Jasmīna saka vectēvs esot izpētījis, ka viņu īstais uzvārds ir Ērglis…

Vilmas kundzes prieks atslābst, un viņa kļūst domīga.

-    "Atdzīvojies mironis valda pār tā likteni, kurš tur rokās viņa praulus," [1] tai meitenei nenāksies viegli.

Un es atminos, kā Vilmas kundze un Oskaronkulis mani bērnībā spīdzināja ar miklām:

-   Kas tas ir? Viena acs, viens rags, bet ne degunradzis?

-   Govs, kas skatās ap mājas stūri…

Un piepeši man kā ar āmuru iesit pa pieri:

-   Tātad, iespējams, bija astotais, kurš nestāvēja kopējā rindā! Tas, kurš gaidīja Voldemāru tur, augšā?

Piepeši Vilmas kundze strauji nogurst, viņai zem acīm parādās zili loki, un es atvados.

Mājupceļā es nemitīgi pie sevis atkārtoju:

-    "Atdzīvojies mironis valda pār tā likteni, kurš tur rokās viņa praulus." Ar šo tekstiņu pirms daudziem gadiem tēva radinieki uz visiem laikiem mani atradināja no domas kļūt par arheologu.

Un varbūt tas ari ir īstais iemesls, kāpēc omei Ingai joprojām neesmu bildis ne vārda par tiem eiro un mēs tagad pārtiekam no skaidrās naudas pārpalikumiem viņas saimniecības naudas šķirstiņā?

-    Kuram tad gribas apkalpot miroņus, pat ja viņu kauli izskatās pēc dāsnām dāvanām?

Jasmīna… Un es uzsmaidu omei Ingai, kura norūpējusies atver man durvis. Džerijs smilkstēdams lec man pretī. Mani apņem siltums un kanēļa smarža. Es ienāku mājā un rūpīgi aizveru durvis, kas omi Ingu izbrīna vēl vairāk.

Jasmīna jau ir pieradusi, ka es neliekos zinis par viņas sievišķīgajām aprisēm, un es sāku justies brīvāk. Viņa man aizrautīgi stāsta, ko un kā viņa ir mājās pārmeklējusi. Šoreiz mēs ejam kājām, jo esam norunājuši pa ceļam apspriesties, taču spēji saceļas vējš un mēs vairs nespējam sarunāties. Vējš pūš un pūš, līdz mēs iemetamies tramvajā un aizbraucam līdz Daugavmalai, jo paspējam izskaitīt, ka no turienes līdz Danas-dē galerijai ir mazāk soļu. Taču Daugava ir piepūsta ar jūras ūdeni, kas pacēlies gandrīz līdz pašam krastmalas līmenim. Es skatos uz straumi, kura, virzienu sajaukusi, triecas atpakaļ iekšzemē, un nespēju atraut acis, līdz Jasmīna, neizturējusi aukstumu, saķer mani aiz rokas un velk uz Vecrīgu.

Dana-dē mūs jau gaida, viņa iesmejas, kad mēs ienākam, un uzreiz ir viegli un silti. Vilmas kundze jau man stāstīja, ka galerija ir Danas-dē lolojums, tad ironiski pasmaidīja un piebilda, ka ari nelaime.

Gleznas un glezniņas, un mazs slēgts stikla plauktiņš ar kaut kādiem niekiem, grabuļiem un cakām. Pamanījusi manu skatienu, Dana-dē ātri piebilst:

-   Es tomēr esmu sieviete. Tā tāda brošiņa.

To gan ir grūti nepamanīt, jo viņa tiešām ir sieviete. Šodien viņa tērpta zaļganā kleitā ar milzīgu spalvu pušķi krūšu izgriezumā. Jasmīna, paņēmusi katalogu, jau studē autorus un darbu nosaukumus.

-    Un tiešām kāds pērk gleznas par tādām cenām? Trīspadsmit tūkstoši latu par šo dēļu galu?

Dana-dē pasmaida, un viņā atklājas ari mātišķas īpašības, jo viņa nemaz neapvainojas, tikai notaksē, ka Jasmīna kvalificējama bērnu kategorijā:

-   Pērk tieši tāpēc! Dana-dē uzsmaida Jasmīnai vēl sirsnīgāk.

Jasmīna neuzticīgi pēta dēli, kuram virsū ir aplis pa pusei sarkans, pa pusei balts. Aplis ir iegrimis dēlī, un tajā ir tik daudz dzīvības un sulīguma, ka gribas noticēt dēlis vēl var pārtapt kokā un uzplaukt. Tumši sarkanais ir tik atpazīstams, ka es pat nešaubos, kurš ir gleznas autors. Pati Dana-dē.

-   Lieldienas! Tas ir visprecīzākais nosaukums, ko man izdevās tai piemeklēt! Un es nemaz negribu to pārdot! Es vēl tam neesmu gatava!

Mēs pakāpjamies mazliet augšup, uz starpstāvu, kur nišā ir trīs dažādu izmēru krēsli un mazs apaļš galdiņš.

Galerijā ienāk nosauļota nenosakāma vecuma un sejas izteiksmes sieviete, taču tieši tas liecina, ka viņai jau ir krietni pāri par četrdesmit, jo tik standartizētu sejas izteiksmi nevar iegūt pēc trim plastiskām operācijām. Tur ķirurgi ir pūlējušies gadiem ilgi un bieži, un viņas līdzība kinētiskam sievietes izbāznim jau sit pušu līdzību dzīvam cilvēkam. Dana-dē nokāpj pie viņas. Abas bridi runājas, un tad sieviete aiziet, nepievērsdama mums ne mazāko uzmanību. Dana-dē atgriežas, taču viņas smaids jau ir pagaisis. Viņa apsēžas un klusē, skatās uz gleznām, tad pieceļas, samaina divas gleznas vietām. Apsēžas un atkal klusē. Un šajā klusumā ir tik daudz uzmanības un mīlestības, ka pat Jasmīna beidzot viņu pamana. Es skatos uz gleznām, kuras viņa samainīja vietām, un tagad tiešām ir labāk.

Galerijā ienāk sirms vīrs, viņa skatiens uzreiz pieķeras sievietes figūrai, kas ieslodzīta garenā audekla rāmī. Viņš grib apgriezties un iet laukā, taču Dana-dē noreaģē neparasti veikli, pielec kājās un ar visu savu miesas krāšņumu jau stāv durvīm priekšā.

-   Vili!

Uzrunātais Vilis vainīgi paskatās uz viņu, kamēr Dana-dē jau velk laukā no sava dziļā krūšu izgriezuma banknotes un spiež tās viņam saujā. Mani šī epizode ar hrestomātiskās naudas uzglabāšanas vietas demonstrāciju uzjautrina.

Un tūlīt pat Dana-dē jau ir atpakaļ pie mums, vēl paspējusi Vilim uzsaukt:

-   Viņi iemaksāja priekšapmaksu! Es tagad esmu aizņemta!

Vilis veikli izmetas no galerijas, bet Dana-dē atgriežas pie mums.

-   Viņš ir ļoti talantīgs gleznotājs, tā ir viņa glezna, viņa norāda uz to pašu, kuras atrašanās galerijā tik ļoti saskumdināja nule aizgājušo Vili, tā ir ļoti laba glezna un nav nemaz tik dārga.

Tad Dana-dē attopas, ka mēs nepretendējam kļūt par pircējiem, un kļūst ļoti lietišķa:

-   Es biju pie Maijas un neredzu tur nekā nosodāma! Tā bija manas sievietes ziņkārības apmierināšana, ja tā var izteikties! Taču Maija bija nelokāma un man neko neizpauda. Mēs iedzērām vīnu, un es aizgāju. Tas bija apmēram divpadsmitos, tātad līdz izstādes atklāšanai vēl bija septiņas stundas. Es jau izmeklētājam visu izstāstīju.

Tad viņa strauji pienāk pie Viļa gleznas, noņem to un, pagriezusi pret sienu, noliek aiz stikla plauktiņa. Mēs ar Jasmīnu ceļamies kājās, jo īstenībā viss ir skaidrs. Un tad Jasmīna līdz galam izrāda visu savu bērnišķību:

-   Es gribētu nopirkt to Viļa gleznu! Vai pie jums var norēķināties ar kredītkarti?

Danas-dē sejā atplaukst smaids.

-   Bet protams!

Taču Jasmīna nespēj rimties:

-    Vai jūs varētu man atsūtīt to gleznu uz mājām? Es samaksāšu arī par piegādi! Un lai viņu kaut kā var piekabināt pie sienas!

Un te Dana-dē sastingst, viņa pagroza rokā Jasmīnas kredītkarti, taču neliek to karšu lasītājā. Viņas sejā ārdās orkāns nauda te ir ļoti vajadzīga. Orkāns aprimst un izgaist sirsnīgā smaidā, viņa ir izlēmusi.

-    Atvainojiet, man tā parikte saplīsusi! Un man ir pilnīgi skaidrs, ka viņa neatdos savu lolojumu cilvēkam, kurš, laimīgs par ieguvumu, vismaz piecas minūtes nav gatavs nest to, piespiedis sirdij, bet gan grasās to "piekabināt" pie sienas. Un sirsnība atkal pazūd no Danas-dē sejas, dodot vietu tornādo, kurš grib iemest mums sejā jautājumu: "Vai tik tā siena nav iepretī tualetes podam cienītās vannasistabā?" Viņas rokas drudžaini sarosās, lūpas sakniebjas, un es redzu, ka mēs tūlīt aiziesim pa kanalizāciju, ja bildīsim vēl kaut vārdu.

Jasmīnai tas viss ir palicis slēpts, un viņa vēl gribētu ko teikt, taču te es saķeru viņu aiz rokas, un mēs atkal esam laukā un vējā. Mums blakus grabēdams nokrīt jumta seguma fragments, mēs satrūkstamies, vētra plosās ne pa jokam. Mazliet tālāk stāv jau redzētais kinētiskais sievietes izbāznis un diktā balsī rīko garāmgājējus, kamēr sētnieks velk apkārt baltu norobežojošu lenti. Un, neskatoties uz to, ka grūti ar šādu seju paust jelkādas emocijas, viņa pret mums ir atklāti naidīga:

-   Tādu dīkdieņu dēļ, kuru gleznas nevienam nav vajadzīgas, man te neiznāk mājai jauns jumts! Nu tad sametiet naudiņu tai savai mīlētājai, lai viņa beidzot atdod īres parādu!

Jasmīna iesmejas, kas sievieti nokaitina vēl vairāk. Viņa māj ar rokām, lai mēs pazūdam. Un mēs to ari darām. Nākamā vēja brāzma mūs sasniedz jau kafejnīcas durvīs.

-   Kāpēc viņa negribēja pārdot man gleznu? Jasmīna iesāk, kad mums atnes zupu.

-   Tas jau ir daudz, ka tu saproti viņa negribēja tev to gleznu pārdot! es saku un jau ēdu zupu.

Jasmīna aizvainota piepūšas, un man sanāk smiekli, pat tik ļoti, ka es nenovaldos un iesprauslodamies uzspļauju viņai zupas kartupeli tieši blakus krūšu izgriezumam, jo Jasmīna šodien tomēr ir atkal centusies. Centusies, lai es pamanītu viņā sievieti.

-   Atvaino, ar salveti noslauku nelaimīgo kartupeli un papildinu, par to, ka tā iznāca tev uzspļaut!

Un Jasmīna, kura jau bija ar mieru mani augstsirdīgi apžēlot, kļūst vēl niknāka, un tas jau kļūst garlaicīgi.

Es vairs nepievēršu viņai uzmanību, viņa pūšas, pūšas un uzpūšas, bet es tikām jau esmu paēdis, jo nevar jau ļaut sevi terorizēt, un pats sevi uzslavēju, kā man paveicies, ka es viņā biju iemīlējies tikai divdesmit stundas.

Kad es jau dzeru kafiju, Jasmīna beidzot saņemas un pabeidz ēst zupu, tad ātri izvelk no somiņas naudu, lai par to samaksātu, un es viņai to atļauju lai taču spītējas. Viņa noliek uz galda piecus latus, savukārt es skatos pa logu un jūtos brīvs.

Jasmīna tomēr neiztur, atklājums plēš viņu pušu. Bērna viņā tomēr ir vairāk nekā sievietes.

Jasmīna izvelk no somiņas lapu, uz kuras savilkti krusti un bultas.

Es mēģināju katru no viņiem sasaistīt ar kādu vienu aptieku, un skaties, kas man iznāca. Es uzmetu acis lapai:

1.  Lastādijas aptieka, dibinājis Ols 1695. gadā Voldemārs

2.  Kaļķu aptieka, dibinājis Kolers 1655. gadā-Sandro Kaļķis

3.   Prevo aptieka, dibinājis Prevo 1669. gadā Sofija

4.  Lauvas aptieka, dibinājis Fišers 1691. gadā, ar Zviedrijas karaļa Kārļa XI izsniegtu privilēģiju Dana

5.   Gulbja aptieka, dibinājis Volers 1674. gadā ar Zviedrijas karaļa Kārļa XI izsniegtu privilēģiju Liāna Gulbe

6.  Brieža aptieka, dibinājis Šteijerholds 1678. gadā-Eduards

7.  Lielā Rātslaukuma aptieka, dib. XXX Aleksandrs

8.  Mazā Rātslaukuma aptieka, dibinājis Egerts 1570. gadā -

?????????

Bridi grozu lapu rokās, tad pasniedzu Jasmīnai atpakaļ. Bet viņa jau ir aizrāvusies.

-   Redzi, es ņēmu pēdējos ciparus, kuri sakrīt ar kādu nozīmīgu faktu viņu dzīvē! Sandro ir dzimis 1955. gadā, un viņa uzvārds ir Kaļķis, Dana pabeigusi Mākslas akadēmiju 1991. gadā, Liāna savukārt 1674. gadā, tas ir, 1974. gadā, skaties, arī uzvārdi sakrīt Gulbis, iespējams, arī pārējiem senčos ir bijuši līdzīgi uzvārdi, tad… un Jasmīna vairs nespēj rimties.

Skatos uz viņu un domāju, ka mīkla "viena acs, viens rags, bet ne degunradzis?" tomēr ir galvastiesu pārāka par jebkuru matemātikas uzdevumu. Atceros viņas vectēva kabinetu, daudzos plauktiņus un atvilktnītes, ērgļa izbāzni un vīna pudeļu dibenus:

-   Bet kā tad ar Sandro lauvu, kura viņam kalpo zvana vietā? man nejauši pasprūk.

Jasmīna brīdi pieklust, tad viņai pāri vaigiem sāk ritēt asaras. Un tas jau ir neciešami, es pastiepju viņai salveti un jūtos vienkārši draņķīgi. Es tīšām neesmu pamanījis viņā sievieti, pavilcis uz zoba viņā mītošo ziņkārīgo bērnu, un tagad viņai vairs nav atlicis nekas. Tikai asaras. Un es joprojām sēžu viņai blakus un negrasos viņu atbalstīt.

Jasmīna paņem salveti, slauka slapjumu un izsmērē kosmētiku pa visu seju, izrādās, ka arī tās viņai šodien ir gana daudz. Viņa ir ļoti centusies. Beidzot viņa saņemas tiktāl, ka var paskatīties uz mani. Un tas ir satriecoši, jo viņa tomēr ir sasodīti skaista… un dzīva.

Un tagad man ir jānovēršas, es paņemu viņu aiz rokas. Papīra lapa paliek turpat uz galda, un mēs izejam vētrā. Tur tas iederas. Jasmīnas sāļums sader ar Daugavā sadzītās jūras sāļumu.

Es velku Jasmīnu aiz rokas atpakaļ uz Daugavmalu. Ūdens jau sakūlies putās, garām, smagi pukstēdams, aizpeld robežsargu kuteris, un kutera ūdenī ievilktā vaga uzreiz sakļaujas. Nepaliek ne pēdas. Ūdens ir viltīgāks par zemi. Viņš patur visu sevī, atstādams tikai mīklas un… mīklas. Rīgā ir pārāk maz zemes, pārāk maz skaidrības un pārāk daudz ūdens, duļķaina un tumša, un miglas, saltas un drēgnas.

Tagad Jasmīna jau vairs neraud, viņa elso, viņa balsī kliedz.

Taču es turpinu klusēt, tad lēnām aizstumju Jasmīnu līdz tramvajam un saudzīgi viņu tur iesēdinu.

-   Rīt es aiziešu viens atpūties!

-   Tāpēc, ka es esmu muļķe? Un Jasmīnas sejā nav nekāda teātra, tikai bērna naivums un nedrošība.

Bet tramvajs, par laimi, jau aizsit ciet durvis, un tā viņa tur, uz kāpnītēm stāvēdama, aizbrauc.

Es palieku stāvam pieturā, jaunizceptais Šerloks Holmss, apkakājies gluži kā zīdainis. Esmu bijis muļķis, jo tas viss taču ir tikai viņas, Jasmīnas dēļ.

Vakarā Vilmas kundze man piezvana un paziņo, ka ir aizņemta, un tad pieklājīgi apjautājas par Danu-dē:

-   Kā tu to nosauktu? Par slimību?

-   Es domāju, ka viņa mīl gleznas tieši tik daudz, cik cita sieviete mīl vīrieti un bērnu kopā! Un es atceros melnās sliedes uz Jasmīnas vaigiem, taču Vilmas kundze jau turpina tālāk savu vēstījumu, un man ir jāatgriežas.

-   Dana ir pārdevusi dzīvokli un vecāku māju, lai uzturētu galeriju. Pārdevusi muļķīgi un lēti, es domāju, ka viņu apkrāpa. Un tagad viņa pati glezno tur otrajā stāvā, tai pašā galerijā.

-   Es tā arī sapratu!

-   Tev vēl ir nauda?

-   Tikai prauli!

Iestājas pauze.

-   Tad atnāc rit!

Un es apsolos atnākt parīt, jo rit es eju pie Sofijas. Tās, kura beidzot ir tikusi pie izstādes.

Viņi ir vienkārši traki, visi, un es arī. Miglā ieņemtie, kas sapņo par sauli un krāsām.

Naktī mani pamodina mobilā telefona zvans.

-   Tā esmu es, Jasmīna!

Es klusēju.

-   Tu guli?

Es joprojām klusēju.

-   Es sapratu, kāpēc viņa man neatdeva gleznu. Viņa viņas mīl, Dana-dē viņas mīl.

-   Teicami! Un tagad guli!

-   Es drīkstu tev rīt aiziet līdzi?

-   Labi. Es domāju, ka par to astoto tev ir taisnība! Viņš bija, un mums viņš ir jāatrod!

-    Tu esi labs, tik labs, viņa laimīga nočukst, un telefons atvienojas.

Es atceros piecīti, kuru Jasmīna uzlika kafejnīcā uz galda, atceros Sandro blondīni ar asiņaino vistu rokā. Tā ir māksla. Maksla viņas iejāt un mīlestība viņam nepadoties. Bet varbūt tomēr tikai azarts?

12

Šodien mēs braucam ar hondu, jo vakardien apgrozībā tika laists galda piederumu sudrabs un man sanāca nauda ne tikai rēķiniem, bet arī benzīnam. Ome Inga šorīt no rīta man izsniedza naudas papilddevu un lietišķi piebilda, ka šis tas no mātes aristokrātijas centieniem vēl esot atlicis. Es viņai ieteicu ķerties pie rotaslietām, jo visas reliģijas iesaka atbrīvoties no aizgājēja personiskajām mantām. Tā mēs arī šķīrāmies.

Jasmīna ir uzmanīga, taču viņas prieks tik viegli nepadodas, un pēc brītiņa viņa aiziet jūriņā un sāk vidžināt, tāpēc es ieslēdzu radio, un viņa apklust.

Mēs atbraucam līdz Ziedoņdārzam, kur dislocēta Sofija un Hloja, uzkāpjam piektajā stāvā, durvju zvana nav. Es pieklauvēju un satrūkstos, jo durvis atveras uzreiz. Acīmredzot Hloja ir gaidījusi tieši aiz durvīm. Šoreiz viņa nav melna, tikai plikpauraina, ģērbusies plānā zīda kleitā ar puķītēm, kas viņas spīdīgo galvu padara vēl nedabiskāku. Jasmīna pieņemas prātā tik strauji, ka arī te mani gaida pārsteigums viņa izvelk no somas iepriekš sagādātas kūkas, kafijas paku un pienu. Žests ir neuzkrītošs, tomēr mēs neiekampsimies Sofijas un Hlojas pēdējā kumosā, jo es nez kāpēc zinu, ka kumosi te tiek skaitīti. Taču seko nākamais pārsteigums: palielā istaba, kurā mēs tiekam ievesti, piekrauta ar gruntīgām mēbelēm tur ir ozolkoka bufete, apaļš galds un krēsli. Stūri iepretī sienai, pie kuras cieši cita citai blakus sakarinātas gleznas, atrodas neparasti eleganta sofa, uz kuras sēž Sofija. Sofija tērpta baltā adītā džemperī. Viņa nepieceļoties mums pamāj. Mēs apsēžamies, un Hloja servē mums galdu. Jasmīna pieceļas, lai palīdzētu, taču Hloja nepiekāpjas:

-   Jūs esat ciemiņi!

Tikai tagad es ieraugu, ka erkerā ir iestumts apsegts molberts.

-   Es gleznoju tikai no rītiem, Sofija paskaidro vairāk manam skatienam, man vajag tīru galvu, tīru skatienu un sauli.

Un es atceros viņas izstādes darbu "Trejas saules". Sofiju tas iepriecina.

-   Tādas lietas var redzēt uz Jāņiem. Man teica, ka tas esot optiskais māns, bet es to redzēju tik spilgti!

Hloja ienes mums sviestmaizes, pamīšus rādīdama uz gleznām.

-   Tik tīras krāsas nav nevienam.

Un man ir jāpiekrīt, jo te paveras Rīga, kādu neviens no mums nav redzējis, svaigums, kāds mēdz būt tikai dažas pavasara dienas, lai tūlīt nokvēptu un savīstu. Savukārt Sofijai svaigums ir visos gadalaikos.

Taču Sofija jau aizklīdusi tur atpakaļ:

-   Mans tēvs bija Rīgā ienācējs, pirms tam viņš dzīvoja Latgalē. Un viņa norāda uz gadsimta sākuma fotogrāfiju, kurā redzama meitene, kas saposta baltā kleitā. Meitene ir līdzīga laumiņai.

-   To iesvētāmo kleitu tēvs savai māsai pats šuva, bet tad viņa nomira ar ātro diloni, tā nabadzība, kas tur bija… un tad viņš atbēga no turienes uz Rīgu. Mēs viņam bijām trīs meitas, es, mana māsa, aktrise, un pati jaunākā baletdejotāja.

Un tur vairs nav, ko piebilst, ja nu vienīgi apjautāties, kur uzradusies ģimenes melnā avs Hloja un kāpēc Sofijai, kurai tik proletāriska izcelsme, padomju laikā nav ļāvuši izstādīties. Ne jau to triju sauļu dēļ. Taču Sofija mūs vairs neredz, viņa aizklīst projām, kur mūk pa degošu māju apņemtām ielām, un tad viņa stāsta visu pēc kārtas, lēni virknējot vārdus:

-Jums to būs grūti saprast, bet tas nav aprakstāms, kā dega Vecrīga rūkdama! Tur vairs nebija nekā, mēs visi pazaudējāmies, tikai pēc tam pamazām atradām cits citu. Māsa mani atrada tikai pēc nedēļas es jau biju utaina, plāna kā skaida, knapi dzīva, bet tā bija pirmā reize, kad es krāsas ieraudzīju tik tuvu. Ogles un drēbju gabaliņi, bija pat veseli sienu fragmenti, un tapetes plivinājās kā karogi. Tādas blāvi rozā.

Sofija strauji apklust, viņas acis aizkrīt ciet. Hloja pārņem inciatīvu, jo viņa, neskatoties uz pašpasludināto dzejnieces statusu, ir visai mūsdienīga un ciena paskaidrojumus un sadzīves loģiku.

-    Vecāmāte apprecējās, bet viņas vīru turpat dzimtsarakstu nodaļā saņēma ciet viņš bija leģionārs. Un tāpēc tas aizliegums izstādīties. Viņa strauji pievēršas Jasmīnai: Jūs taču saprotat, kam pienākas prēmija!

Sofija strauji atžirgst:

-   Marij, beidz taču vienreiz uzbrukt cilvēkiem!

Hloja piesarkst.

-   Tā ir tikai objektivitāte. Sofij, es neesmu Marija! Un viņa paskaidro: Marija, tā bija viņas māsa baletdejotāja, mana vecāmāte, un, lai cik tas būtu dīvaini, par spīti profesijai, viņai vienīgajai no trim māsām bija bērni.

Sofija atkal aizklīst:

-   Un katrreiz, kad kaut kas gruva, vienīgais, kas mani glāba, bija krāsas. Bet gleznot to, ko esi ieraudzījis, uzreiz nevar, tur vajag atstarpi. Tēvs, tas ir, mūsu tēvs, viņa norāda uz vīrieša foto, viņš man neļāva sevi gleznot, kamēr bija dzīvs.

Un tad Sofija nopūšas:

-   Es gribētu atpūsties!

Hloja palīdz viņai aiziet.

Tagad kļūst skaidrs. Sievietes te ir mīlētas un dievinātas, un, kamēr viņš, šīs mīlestības avots, bija dzīvs, te pietika spēka arī tad, ja nācās cīnīties vai ar visu pasauli. Un pēc viņa nāves dzīve nogrūda viņas no pjedestāla, un tad laikam arī ieradās Hloja, melna un niķīga ēna no mīlētas sievietes laimes un miera.

Jasmīna tikām ir piepacēlusi apsegu uz molberta, viņa atskatās uz fotogrāfiju.

-   Tas ir Sofijas tēvs!

-   Rokas nost! durvīs nikni iekliedzas Hloja. Jasmīna sabijusies atlec atpakaļ. Hloja dusmīga pienāk klāt, un es saprotu, ka mums ir jāiet prom. Ir apgānīts ģimenes altāris. Sākumā viņš pielūdza viņas, un tagad viņas pielūdz viņu. Mēs virzāmies uz izeju, un atvadu vietā Hloja noskalda:

-   Es biju pie Maijas. Taču es viņu nenogalināju!

Un pēc brīža mēs jau stāvam lejā pie mūsu hondas. Jasmīna klusē.

-   Tev būs ari jāsāk mācīties uzvesties! tas no manas puses ir vairāk joks, tomēr tajā pašā laikā mani interesē, kā Jasmīna uz to reaģēs.

-   Es sāku saprast, kāpēc vectēvs viņiem atstāja naudu, Jasmīna to pasaka domīgi un bez koķetēšanas, un es saprotu, ka Jasmīna aug.

Džerija miklais purns mani izrauj no miega. Un es mēģinu viņu atstumt, taču Džerijs neļaujas. Viņš grib laukā, un es kāpju lejā, lai atvērtu viņam durvis. Virtuvē atrodu omes Ingas zīmīti viņa ir aizbraukusi uz tirgu. Ieleju tējkannā ūdeni un mēģinu atmosties, taču Džerijs jau skrāpējas atpakaļ. Un es eju viņu ielaist. Viņš noliek manā priekšā savu bumbiņu un priecīgi luncina asti. Tā arī ir izeja, viņš mani mīl tieši tik daudz, cik pirms gadiem es mīlēju viņu. Viņš neiebilst, tikai mīl, suņi ir jādresē, un dzīvnieks cilvēkā ir jādresē. Ar uzslavu un norāšanu. Ar norāšanu un uzslavu. Es noglaudu Džeriju, un viņš ir laimīgs, un es arī. Tad, gaidot, kamēr uzvārīsies tējkanna, es piezvanu Alfam. Mēs norunājam tikšanos.

Alfs sēž man iepretī uz soliņa blakus kriminālpolicijai. Es viņam piesardzīgi izstāstu savas domas par astoto, kuram arī pienācās prēmija. Alfs brītiņu apdomājas:

-   Tā varētu būt viena versija, taču tad viņam jau būtu bijis jāpiesakās! Ja viņš to neizdara, tad visam nav nekādas jēgas. Tikpat labi tad jau viņu varētu nogalēt jebkurš, kurš vispār netika nominēts, bet prot rokās turēt otu.

Tad es viņam stāstu par aizdomās turamo apmeklējumiem, Alfs visu noklausās.

-   Es viņus visus pārbaudīju mūsu datubāzēs nevienam no viņiem nav nevienas sodāmības, nekā krimināla, bet tas, protams, ka viņi visi ir iestiguši parādos, tas nav noliedzams! Var jau viņus pataustīt, varbūt tur kaut kas izlec! Bet arī tur nav loģikas, ja neuzrodas jauns prēmijas nolikums, pēc kura tieši viņš, tas slepkava, var pretendēt uz prēmiju. Tomēr viss atduras nolikumā. Erglera ģimenes advokāts bija vecais Salēvičs, viņa dēls no viņa atteicās, bet varbūt vecais kaut ko zinās, jo advokāts un vecais Erglers bija pat tā kā draugi aizstaigā pie viņa. Es esmu no policijas, ar mani viņš nerunās, pamēģini tu! Es tev dabūšu viņa telefonu, bet tu tad padalies ar mani! Un viņš ceļas kājās, jo ir izskrējis no darba bez virsjakas un tagad jau drebinās.

Kopā ar Džeriju dodos mājup, viņš ir laimīgs, jo pārāk ilgi bijis atstāts omes Ingas gādībā mūsu zemes pleķa cietumā.

Alfs ir sakarīgs, droši vien viņam loģikā bija teicama atzīme. Un tieši tāpēc viņš nespēj saprast to, ko Vilmas kundze man pateica pie izstāžu zāles durvīm, atskatoties uz Voldemāra līķi, kuru sanitāri cēla uz nestuvēm:

-   isteni izturēts Rīgas stilā "ja nav man, lai nav nevienam!".

Mēs ejam ar Džeriju paralēli tramvaja sliedēm, un man pa galvu blandās frāze "suns uz siena kaudzes", kas būtībā ir tas pats, kas "ja nav man, tad lai nav nevienam!". Iespējams, tas arī varētu būt īstais atrisinājums? Tikai kāpēc suns? Kāpēc siena kaudze? Suns ir pieradināts sargāt, nevis ēst siena kaudzi. Bet kurš viņu ir pieradinājis? Džerijs metas apošņāt pretim nākošo šarpeju. Muļķības, muļķības…

Kamēr Džerijs ošņājas, es apskatu laukā izliktos puspabeigtos akmeņus Brasas tēlnieku centra darbnīcā. Daži no tiem jau ieauguši zālē un gružos. Te kaut kad sen, sen par sagādnieku strādāja Oskaronkulis, vienreiz viņš mani uz šejieni atveda. Kāpēc starp nominētajiem nav neviena tēlnieka?

Mēs ar Džeriju iegriežamies pa savas mājas vārtiņiem. Džerijs ir noguris no jaunām smaržām un smakām, bet varbūt tikai pieēdies brīvas dzīves un apreibis no sastaptajām kucēm. Mājas durvīs mūs sagaida ome Inga, viņa ir nogurusi.

-   Es biju pie tavas tantes slimnīcā. No rīta no slimnīcas piezvanīja uz mūsu mājas telefonu.

Es satrūkstos:

-   Kas ar viņu ir?

-    Plaušu vēzis. Viņu vairs neoperēs. Ja mēs apņemamies viņu kopt, viņu var ņemt mājās, protams, katru dienu nāks māsa pārbaudīt un… tava tante grib mājās.

Mēris. Mēris. Mēris. 21. gadsimta mēris.

Es sēžu slimnīcā iepretī Vilmas kundzes gultai. Un viņa piepeši ir kļuvusi sīciņa un bāla.

-  Es gribu mājās, tas Vilmas kundzes mutē izklausās tik bērnišķīgi un bezpalīdzīgi, ka man ir jānovēršas. Un es ceļos un eju pie ārsta, parakstos dažādos papīros un tad lēnām palīdzu Vilmas kundzei tikt līdz savai hondai, kur mūs jau gaida ome Inga.

Tad mēs braucam līdz Vilmas kundzes dzīvoklim, lēnām pārvietojam viņu uz augšu, tad uz gultu. Tad ome Inga to vien tik spēj kā sasist plaukstas par netīro trauku kaudzēm virtuvē un putekļu kārtu istabās un šausmināties par Vilmas kundzes mājkalpotāju. Arī es iejautājos, kā var uzmeklēt Ausmu.

Vilmas kundze tikai vārgi pasmaida:

-   Man vairs nepietiks spēka būt Ausmai, kura iztīra māju. Tā mēs ar Oskaru iesaucām mājas kopšanu no rītiem.

Ome Inga, pa savam ievērtējusi Vilmas kundzes atzīšanos, ķeras visu tīrīt un pucēt, kamēr Vilmas kundze, novārgusi un laimīga, iemieg savā milzīgajā gultā ar baldahīnu. Es viņas guļamistabā esmu pirmo reizi. Te ir milzīgs skapis ar vēl milzīgāku spoguli. Aizslietnis ar krāsainiem svešzemju putniem. Un kāda naivista zīmējums nekad netiku domājis, ka Vilmas kundzei tādi varētu patikt. Tik naivs, ka gulbīši dīķī nobāl tā priekšā. Ziemassvētku eglītē sakarinātas zvaigznītes, mēnestiņš un saulīte, klāt pielipinātas zelta un sudraba konfekšu ietinamo papīriņu buntītes. Un tad man sirdī iedur adata, es pieeju zīmējumam tuvāk, labajā stūrī apakšā ir milzīgs burts A tas ir mans zīmējums.

Un es atceros to dienu, kad biju Ziemassvētku priekšvakarā aizsūtīts pie viņiem, jo bija gadījusies kaut kāda apkures avārija un dzīvokļos visi sēdēja mēteļos. Māte kopā ar kaimiņiem aizbrauca uz "Siltumu" cīnīties par labāku un siltāku dzīvi, bet mani tēvs aizveda pie saviem radiem uz Jūrmalu. Mēs ar Oskaronkuli kurinājām krāsni, un mums nebija eglītes. Plosījās īsta vētra, un Vilmas kundze ierosināja eglīti uzzīmēt, atrada lielu papīra lapu un ļāva man uz tās plosīties. Man toreiz bija gadi septiņi, nē, es vēl negāju skolā, tātad laikam seši. Es atceros, ar kādu prieku vilku šo A pēc tam, kad Vilmas kundze man bija izskaidrojusi, cik liela nozīme ir mākslinieka parakstam. Tas ir mans zīmogs, ar to es apliecinu, ka es un tieši es tieši tā redzu pasauli. Tajā ir atzīšanās un atbildība. Un tad mēs sagaidījām Ziemasssvētku vecīti pie manis uzzīmētās eglītes. Eglītes, pie kuras es saņēmu savu bēdīgi slaveno akmeņu paraugu kolekciju. Eglītes, pie kuras viņi abi ar Oskaronkuli ir gulējuši divdesmit gadus.

13

Nākamajā dienā Vilmas kundze pati ienāk viesistabā, kur es guļu uz kopā sastumtiem krēsliem.

Andrej, vai tad tā var izgulēties? Tu taču varēji vakarā braukt mājās!

Vilmas kundze ir pilnībā apģērbusies: mugurā ir žakete, blūze, stārki, kājās ielas kurpes. Viņa pat ir uzlikusi galvā platmali. Viņa paņem somiņu, un man sāk likties, ka slimnīcas epizodi vakardien esmu nosapņojis. Es veikli savācos, tikām Vilmas kundze jau ienes kafiju, un es sabremzēju ar pošanos. Mēs dzeram kafiju, un es atzīstos Vilmas kundzei, ka šodien mums ir paredzēts apmeklēt Liānu. Viņa mani uzmanīgi klausās, lai uzdotu vienu vienīgu jautājumu:

-   Tu vēl joprojām tiecies ar to meiteni?

-   Jā. Un es nejūtos vainīgs.

-   Bet viņas tēvs, ko saka viņas tēvs?

-   Es neesmu jautājis. Un tagad man tiešām šķiet dīvaini, kālab neesmu noskaidrojis tik būtisku lietu, kaut gan nevajag liekuļot, atbildi es saņēmu toreiz, kad mani bez liekiem vārdiem izmeta aiz mājas vārtiem.

-   Man ir jāaizbrauc uz redakciju! Vilmas kundze pasaka balsī, kas neļauj iebilst, un es atceros par viņas žurnāla trīsdesmit gadu jubileju.

Kad mēs jau ejam uz durvīm, Vilmas kundze pēkšņi sagrīļojas, es knapi paspēju viņu satvert. Tad lēnām un uzmanīgi palīdzu tikt līdz gultai.

-   Tūlīt atbrauks ome Inga, viņa jums palīdzēs!

Vilmas kundze guļ, slābani atlaidusies, un viņas seja

sašķobās sāpēs. Dzirdu, kā noklaudz ārdurvis.

-   Viņa ir klāt! Viņa jums iešļircinās!

Es apgriežos. Guļamistabas durvīs stāv Jasmīnas tēvs.

-   Es gribēju ar jums aprunāties! Tas nepārprotami ir domāts man. Vilmas kundze mani atstumj, un es kopā ar Jasmīnas tēvu izeju viesistabā.

Viņš nopēta viesistabas mēbeles, pieiet pie loga, brītiņu skatās laukā, tad apgriežas un, lēni atdalot katru vārdu, pasaka savu sakāmo:

-  Jasmīna šodien neies kopā ar jums, tāpat kā viņa to nedarīs arī rīt, parīt un nekad vairs. Viņai dzīvē ir savi mērķi un savi pienākumi!

Viņš palokās un iziet no istabas, un atkal noklaudz ārdurvis, lai tūlīt atskanētu ārdurvju zvans. Es atveru durvis, tur stāv medmāsa, un es atkāpjos, lai palaistu viņu garām.

Liāna, lai cik tas būtu dīvaini, arī dzīvo Mežaparkā. Mežaparkā, kur cits citu nepazīst. Manā bērnības mājā mēs pazinām cits citu pat tik daudz un tik cieši, ka zinājām, ko kaimiņi ēd, pēc smaržas, kura pa slikti izprojektētas ventilācijas lūkām izplatījās pa visu māju. Pēc tam mēs pazinām cits citu Vecākos, kur kādu laiku īrējām māju. Tur bija kopīgs veikals. Taču Mežaparkā es pazīstu tikai blakusmāju kaimiņus, no kuriem vienu ari tikai pēc skata.

Es eju pa aleju, un vējš plēš koku lapas, tās, dzeltenas un sarkanas, krīt zem kājām. Naktī ir bijusi salna. Paskatos telefonā, neviena zvana. Tad nogriežos no alejas un eju pa taciņu, lēnām liekot soļus pa smilšaino krastu. Liāna dzīvo būdiņā, virs kuras pland melns dūmu mākonis. Jā, arī tādas ir Mežaparkā. Bijušā zvejnieku ciemata atliekas, kuras laikam visai drīz tiks likvidētas. Tagad skaidrs, kur viņa ņēma tos kankarus, es pat esmu pārliecināts, ka vietējie viņu sauc par raganu. Liāna atver man durvis, un būdiņas iekšienē zem zemajiem griestiem ir dārzs. Baltu porcelāna vāžu un vāzīšu, puķu un puķīšu dārzs. Šķīvji ir sakabināti pie visām sienām, un no katra porcelāna mirdz zelts, kurš, ielikts baltā un sarkanbrūnā, kļūst svešāds pēc tam, kad pierasts pie dzeltena metāla pārbagātības atejās un vannas istabās. Te zeltam vēl ir svars. Tas ir dīvains tieši ar to, ka tas vēl ir zemes zelts. Tik tuvu zemei, bet tajā pašā laikā baltais porcelāns to vairs nelaiž tur atpakaļ. Porcelāna māli izcelti, zelts izcelts, sarkanbrūnā krāsa kokiem noņemta. Liāna smaida.

-   Biju sapratusi, ka jūs nāksiet kopā ar to smuko Erglera jaunkundzi!

Pie gultas uz aļņādas gulošais labradors tikai paceļ purnu, lai tūlīt to noguldītu atpakaļ. Viņš droši vien vispār nerej, vismaz tā izskatās. Vēl vienīgajā istabā, kura aizņem visu būdu, ir galds, divi krēsli un plaukts tā saucamajā ķēķa galā.

-   Tā es te dzīvoju. Manu mājiņu tagad jau pārsauca par pirtiņu, bija te viens arhitekts atnācis. Skaidrs, ka iepretī tiem stikla šķūņiem laikam tā varētu izskatīties. Bet man pat patīk tas par to pirtiņu, tajā ir smēķis. Jo, kad dedzina porcelānu, dedzināšana iznāk krietna, taču tas šķīsta nevis cilvēka miesu, bet zemi. Jo kas tad tie māli cits ir tikai zeme! Gan sveša, jo mūsu pašu māls tāds pasmags, bet man patīk sapņot. Porcelāns Rīgā bija un paliks tikai sapnis.

Tad Liāna aizdomājas:

-   Viņi, kas dzīvo tajos stiklos līdz grīdai, laikam grib dzīvot tikpat brīvi kā bomži, tikai viņiem patīk ērtības un siltums. Katrs mēs izmanāmies kaut kā sapņot.

Un Liāna smaida, atkal atsegdama robu starp priekšzobiem.

-   Jūs laikam gribēsiet zināt par Maiju un visu citu, bet man jau īsti nav ko teikt. Es aizgāju pie viņas, jo viņa gribēja pirkt dažus manus darbus bet tie visi stāv izstādē. Te ir. Un viņa man rāda fotogrāfijas. Mazs pušķītis no viņas plašā porcelāna dārza izlikts lielā telpā ar augstiem griestiem un tur ieguvis aristokrātisku orhideju smaržu… Turpretī citā fotogrāfijā tas pats pušķītis baltā kolonnu zālē izskatās pēc pavasari piebriedušas ievas, nē, tomēr pēc manas bērnības saules pielieta zeltaina labības lauka.

-   Par to, kuram tiks tā galvenā prīze, viņa man neko neteica. Es vēl joprojām neesmu bildis gandrīz nevienu vārdu, Liāna runā viena pati. Viņa dzīvo viena, runā viena, un es jau neesmu atnācis neko brucināt. Es varētu tikpat labi nogulties blakus viņas labradoram, mēs abi te esam tikai klausītāji.

-    Tā Maija, viņa nebija laba sieviete, un tādas jau nekad nevar ņemt labu galu. Bet par Voldi tur gan žēl. Es domāju par to čūskiņu viņa rokās, tas, zin, tieši tā arī izskatās, it kā viņš būtu mēģinājis Maijas asti satvert. Viņa jau arī bij' kā odze, vai cik viņai indes bij', ko viņa mums visiem ir pilinājusi!

Es kļūstu uzmanīgs:

-   Jūs domājat, ka viņš zināja kādu viņas noslēpumu?

-   Domāju, ka jā, tikai viņš, kā parasti, nemaz nesaprata, ka tas ir noslēpums. Liāna sāk klepot. Klepus pamazām pāriet kāsā, tad gārgšanā. Es nobīstos, bet viņa rāda uz kādu pudeli, es to viņai padodu, viņa atrauj vaļā korķi un, mazliet iedzērusi, kādu bridi klusē.

-   Zeme atriebjas, tie porcelāna un krāsu dedzināšanas dūmi ir indīgi, es to zināju no sākta gala, bet, kad tu redzi to skaistumu, kas tur galā iznāk, kā tad tu, cilvēk, vari atteikties? Un kur lai citur es to krāsni turu! Un naudas tai dārgajai Vācijas operācijai, lai iekšas no tiem melnajiem dūmiem iztīrītu, man nav! Taču Liāna atgriežas pie iesāktā, jo viņa nav radusi žēloties: Redz, kā viņa nometa ādu, kad nabaga Voldemārs laikam beidzot piespieda viņu pie sienas. Tik viņš, nabags, satvēris veco ādu, neapjauta, ka tur jau slīd laukā jauna odze, kura pamanījās iecirst savus zobus Voldemāra rokā, pirms viņš vēl ko paspēja saprast!

-   Bet kāds Maijai varētu būt bijis noslēpums?

-   Laikam jau kopīgs ar to jauno odzi, kuru mēs vēl nepazīstam, jo izmeklētājs teica, ka viņa tak bija nomirusi vēl pirms izstādes atklāšanas! Un es jums saku, ka es neticu, ka Voldemārs pats nositās! Neticu! Dzērāji krīt kā bērni! Viņš jau bija beigts pirms sāka velties pa tām kāpnēm!

Kopā ar Liānu un viņas labradoru mēs ejam pa centrālo aleju. Viņa mani pavada, tad spēji pagriežas pret mani, pievelkot aiz saites suni sev cieši klāt:

Un kas ar viņu notiks, ja manis nebūs? Jūs viņu paņemsiet, jo jūs taču tepat dzīvojat?

Un es apsolos, kaut gan zinu, ka šis suns viņas nāves gadījumā nobeigsies pie viņas mājas sliekšņa, bet, ja jau viņai kļūst vieglāk, kāpēc lai es to neapsolītu?

Vakarā man piezvana Jasmīna.

-   Tu tikies ar manu tēvu? -Jā!

-   Tu šodien biji pie Liānas? -Jā!

-   Es iešu tev rit līdzi pie Eduarda!

Saruna pārtrūkst, un es it nemaz neesmu pārliecināts, ka viņa nāks rit pie Eduarda. Paskatos, ka manā telefonā ir iekritusi īsziņa no Alfa ar Salēviča telefonu.

Šonakt Mežaparkā kopā ar mani vēl ir tikai Džerijs, jo ome Inga nakšņo pie Vilmas kundzes.

14

Eduards dzīvo daudzstāvenē laukā no centra iepretī Biķernieku trasei. Viņš atver durvis un, ielaidis mani, tās vēl neaizver, kā gaidīdams vēl kādu:

-   Vai tad jaunkundze nenāks?

-   Nē, es esmu viens pats!

Viņš saprotoši pamāj ar galvu, un mēs ejam iekšā viņa mājā, jo tieši tā te viss izskatās kā īstā lauku mājā, kaut arī mēs atrodamies metrus divdesmit virs zemes pašā pēdējā stāvā, divstāvu dzīvoklī. Gandrīz visu telpu aizņem milzīgas stelles, kurās sēž sieviete, gadus trīsdesmit piecus veca. Eduards pieiet viņai klāt, apņem roku ap pleciem:

-   Sirsniņ, sarūpē mums kaut ko kreptīgāku!

Sieviete viņam uzsmaida, pieceļas no stellēm, var manīt, ka viņa ir stāvoklī. Tūlīt no blakusistabas izšaujas divas mazas, bižainas meitenītes.

-   Mammu, mammu, mēs gribam pankūkas! viņas sauc, viena otru pārkliegdamas. Un sieviete uzsmaida arī viņām. Es iegrimstu omulībā. Eduards aprāj skaļo kliegšanu, taču vien tiktāl, ciktāl prasa pieklājība, jo meitenes aizslēpjas viņam aiz muguras un vēro mani jaunpienācēju.

-    Manas jaunākās! Indra, mana sieva! Un tagad Indra uzsmaida ari man. Eduards tiek mīlēts ar visu savu spīdīgo pakausi un, šķiet, gadiem sešdesmit uz pleciem. Tas lec acīs. Tas karājas gaisā. Abos dzīvokļa stāvos un pat āra priedēs.

No sānu istabas iznāk izstīdzējis zēns, gadus četrpadsmit vecs. Eduards pievelk viņu klāt:

-   Tas mana puikas puika Pēteris!

Puika pietvīkst:

-   Vectēv, man treniņš! Viņš paspiež man roku un aiziet pārliecināta vīrieša gaitā.

Eduards mani ved otrajā stāvā, kur uz molberta stāv puspabeigta glezna. Indra. Kaila Indra.

-   Skaista, vai ne? Eduards skatās uz mani, viltīgi piemiedzot ar aci. Es arī piemiedzu viņam ar aci.

Indra uznes mums spicglāzītes, viskija pudeli un uzkodas. Viņa mums atkal uzsmaida un aiziet cept pankūkas. Eduards piesēžas tuvāk logam, aiz kura pa trasi aizdūcina treniņmašīnas.

-   Zirgi, sievietes un debesis! Kas man nekait dzīvot meža maliņā! Tad viņš ielej man vēl vienu glāzīti.

Tu tāds prātīgs izskaties, bet laikam jau samīlējies tajā Erglera mazmeitā? Un, pirms es spēju ko bilst, uzliela manu izvēli ar vēl plašāku smaidu: Bet ir jau arī smuka! Ja es būtu jaunāks… Un atkal smaida, jo ir pavisam skaidrs, ka jaunāks viņš negrib būt ne par matu un Jasmīna ir tikai iemesls sarunai.

-   Kam tev tā visa ķēpa ar to Maiju un prēmiju, būtu labāk gājis un to meiteni kārtīgi izmīlējis! Tici man, vecam vīram, tikai sievietes, zirgi un debesis, viss pārējais ir un paliks tikai viss pārējais. Caur sievieti nāk bērni, un tā ir tāda radība, caur kuru tiešām var redzēt, ka Dievs mums met glābšanas riņķi. Dēls bija uz mani nikns Indras dēļ, un, kad mums pieteicās otrā meitiņa Marta, viņš atskrēja pie manis un kliedza ko es, vecais kraķis, domājot, viņam viņas visas uzturēšanā atstāt!? Bet redz, kā iznāca, es tagad viņa dēlu audzinu… Dzīvi mīlēt vajag prast!

Mēs brītiņu klusējam, es noskatu viņa bildes, kurās tiešām ir tikai zirgi, sievietes un debesis. Eduards atkal ielej.

-   Tā Maija, tā jau bija tikai tāda veca grezele! Sākumā viņa pozēja māksliniekiem, tad gulēja ar viņiem, lai beigās rakstītu par viņiem. Tā vietā, lai dzemdētu kādu pulciņu bērnu un ceptu viņiem dzimšanas dienas kliņģerus, viņa sēdēja un kafejnīcu dūmos pļāpāja par mākslu, es teiktu, tāda izķēzīta sievietes dzīve. Un tagad viņa turpina ķēzīt mums dzīvi arī pēc savas nāves. Dzīvojām mēs visi mierīgi un par tādu Ergleru zināt neko nezinājām, bet tagad viņa beigta! Voldemārs pagalam! Visi iedegušies naudas dēļ, it kā nebūtu pieticis ar degšanu slavas dēļ! Zin', tas salikums nauda un slava kopā sāk neganti smirdēt tā kā tādi apzeltīti sūdi! Viņš brītiņu iepauzē. Voldemāram bija visādi pigori. Taču tādu nāvi viņš nebija pelnījis!

Un mūsu kopējais vakars autotrases malā tinas aizvien biezākā miglā. Viņš man stāsta par Indras stellēm, kurās uzvilkts laiks un telpa, sarkano diegu, bez kura nevar neko un nekad, tad par maijas [2] deķi un deķiem, par krāsām, par Rīgas miglu…

Viss beidzas ar to, ka Eduards, pēc skata gluži svaigs, neskatoties uz izdzerto viskija daudzumu, mani transportē ar liftu lejā, tad palīdz man iekāpt taksī.

Netērē velti laiku, dēls!

Es atmostos naktī tukšā mājā, jo Džerijs lejā aizgūtnēm rej. Man ir slikti no izdzertā viskija daudzuma, taču es uzslienos kājās un nokāpju lejā. Pie virtuves galda nobijusies stāv Jasmīna.

-   Durvis bija vaļā.

-   Skaidrs!

-   Man nesanāca šodien atnākt!

Ko lai atbild uz tik muļķīgiem teikumiem es pieeju pie krāna un leju sev uz galvas ūdeni.

-   Es iešu! Jasmīna pazūd durvīs, es tās aizslēdzu un atkal liekos gulēt. Viņa neko nesaprot, jo nevar neko saprast. Tā puiša, kurš, vieglprātīgs un bagāts, ienāca pa izstāžu zāles durvīm, vairs nav, un šis puisis, kurš, ošņādams pēdas, skrien pa Rīgu, zina, ka tāda meitene kā Jasmīna nav domāta viņam. Vismaz pagaidām, bet, visticamāk, nekad, un viņas tēvam ir taisnība, kurai viņš nevar nepiekrist.

Un tad es vēl brītiņu domāju par Eduardu, zirgiem un Indru. Dievs radīja pasauli sešās dienās un septītajā atpūtās, bet man man rit ir jāiet pie Aleksandra, septītā nominanta, kuram, tāpat kā vecajam Ergleram, nav mobilā telefona. Un man vajag skaidru galvu. Es iekritu miegā.

15

No rīta iejūdzu hondu un, kamēr tā silst, uzzvanu omei Ingai, tad Vilmas kundzei. Viss ir labi, un Vilmas kundze grib doties man līdzi pie Aleksandra. Kad es jau griežos ārā uz ielas, tur stāv Jasmīna. Es apstājos, Jasmīna iekāpj. Nezinu, kā tas viss līmēsies kopā, taču es negribu domāt. Man pēc vakardienas sasodīti sāp galva. Kad es aizbraucu līdz Vilmas kundzes mājai, viņa jau stāv uz ielas kopā ar omi Ingu. Jasmīna pārkāpj uz aizmugures sēdekli. Mēs sasveicināmies un braucam. Pieklājība, nekas vairāk. Vilmas kundze ir savās domās iegrimusi, tik vien kā ierunājas:

Aleksandram vienīgajam no viņiem nekad nav bijis nedz skolnieka, nedz mācekļa.

Un atkal pēdējais stāvs, atkal milzīgi logi un atvērtas dzīvokļa durvis, kurās neviens mūs nesagaida. Mēs ejam iekšā, Aleksandrs stāv savas darbnīcas durvīs, rokas uz krūtīm sakrustojis. Viņš pamāj ar roku uz apaļo galdu šaipus darbnīcas durvīm, telpā ar piecmetrigiem griestiem, kura laikam ir ēdamistaba, mēs apsēžamies. Viņš iznes mums dažus zīmējumus, bet pats atkal aiziet. īsts biezs papīrs, maz krāsu, maz līniju, taču tieši tāpēc tās griež. Nekas cits neatliek kā tikai tos skatīties.

Pasaule atvāžas kā mazs gliemežvāks, un mēs iekļūstam Visuma malā. Un milzīga pilsēta ar torņiem ir tikai mazas laivas pasažieris. Ēnas un zirnekļa tīkli tas ir viss, ko mēs te varam ieaust. Pasaule atveras, griežas, sagriežas, un te nav nekādu zvaigžņu. Sarkans izmisums vai tas būtu tas sarkanais diegs, ko vakar pieminēja Eduards? Sažuvušas sievietes krūtis, kuras kā kalni paceļas no zemes un kurās ir tikai žēlums, bet vairs nav dzīvības. Krustā sistais, kurš ar savu ģeometriju sadala Visumu trīs daļās. Krustā sists vērsis. Trīsvienība ar zvēra kājām. Es grimstu tajā visā, grimstu, es neesmu gatavs tādam kailumam un tik lielai dzīves nežēlībai, un man gribas izglābties. Tur atpakaļ, kur Indra auž maijas deķi, bet vēl labāk, kur Liāna briedina rudzus.

Vilmas kundze skatās zīmējumus un smaida, savukārt Jasmīna ir samulsusi. Viņa, acis neatrāvusi, skatās uz zīmējumu, kur cilvēka siluets met zelta ēnu. Zelta ēnā ir iepilējusi melna darvas pile, kura nez kādos Aleksandram vien zināmos veidos iekļuvusi no ēnas cilvēkā un pil zemē. Zemē, kuras nav, jo te ēnai nav nekāda sakara ar zemi.

Kad mēs esam beiguši, saliekam zīmējumus akurāti atpakaļ citu uz cita, brīdi sēžam klusumā, tad Vilmas kundze pieceļas, pieceļamies arī mēs. Aleksandrs vairs laukā neiznāk, Vilmas kundze dodas uz durvīm, un, kad mēs ar Jasmīnu esam izgājuši, viņa akurāti aizver aiz mums dzīvokļa durvis. Pie lifta durvīm tagad, nez no kurienes uzradies, izstiepies guļ bomzis, tieši priekšā durvīm. Uz veca, izgulēta matrača. Viņš paceļ uz mums savas acis ar šķietama noguruma masku, un tajās ir tāda viltība, ka ir skaidrs, ka bez naudas došanas mums liftā netikt.

-   Bijāt pie Aleksandra? Es viņam dažreiz pozēju, kad man ir laiks. Un bomzis strauji sāk raut nost savas drēbes, atklājot mūsu skatienam dzīslainas kājas un rokas, iekritušas ribas, arī viņa penis nokarājas tukšs un nevarīgs, bet viltība acīs kļūst gandrīz velnišķīga.

-   Viņš ar jums arī nerunāja? Viņš runā tikai ar mani! Ar mani!!! Viņš mīl tikai mani! Un viņš sāk smieties un dejot. Viņa kustībās nav nekā mācīta, taču tai pašā laikā es nevaru atraut acis no viņa samezglotā ķermeņa. Mēs visi trīs stāvam laukumā pie lifta durvīm gluži kā noburti. Un tad nāk pasākuma nagla, viņš izrauj no savas somas brošu ar zaļiem akmeņiem, viņš piedejo klāt Vilmas kundzei un stiepj to viņai.

Bomža seja sašķobās, un visa viņa būtne dvako kroplības pilna.

-   Ņem, ņem, viņš čukst ar hipnotizētāja spēku un spiežas Vilmas kundzei tik cieši klāt, ka es esmu spiests viņu pagrūst. Viņš nokrīt uz sava matrača un sāk smieties. Mani sāk kratīt drebuļi. Atskatos un ieraugu, ka

Aleksandrs stāv sava dzīvokļa durvīs un vēro mūs. Viņš ieskatās man acīs un aizver durvis, bet es netieku vaļā no sajūtas, ka Voldemāra kritiena brīdī kāds tieši tāpat aizvēra durvis kāpņu augšgalā.

Bomzis jau ir atkal uzslējies kājās un pavelk nostāk matraci ar nomestajām drēbēm. Viņš ir zaudējis par mums jebkādu interesi. Mēs varam iekāpt liftā, un to arī darām.

-   Visprecīzākā liecība, nospiežot pirmā stāva pogu, ar drebošu balsi noteic Vilmas kundze, par to, ko Aleksandrs redzēja pie Maijas.

Izskatās, ka viņa bomzi jau ir aizmirsusi.

-  Jūs domājat tās sažuvušās sievietes krūtis un zelta ēnu? Jasmīna uzdrīkstas.

-   Tu pareizi saproti, Jasmīna! Pareizi! Jasmīna beidzot ir saņēmusi balvu tikt nosaukta vārdā, taču tas pagaidām ari ir viss.

-   Bet kas tas par tādu šausmīgu cilvēku? Jasmīna tomēr nevar aizmirst bomzi.

-   Mums katram ir ēna. Ēna, kura mums seko. Un, jo spožāka gaisma, jo melnāka ēna, Vilmas kundze ir domīga, kaut gan man šķiet, ka viņš ir daļa no Aleksandra hepeninga, un es viņu jau esmu redzējusi un ne vienu reizi vien. Atceries, viņš bija toreiz izstādes atklāšanā pie ieejas durvīm.

Un es atceros, ka toreiz vēl nobrīnījos par to netīro murskuli ar pastiepto roku un ņirdzīgo smīnu, jo ubagošanai tā man šķita visai nepiemērota vieta. Un, kad viņš izvilka ermoņikas, lai uzspēlētu, tās noslīka viņa dzeltenīgi pelēkajā bārdā.

Es iesēdinu sievietes mašīnā, un mēs atkal braucam klusēdami. Spogulī redzu, ka Jasmīnai pa vaigiem tek asaras, un nospriežu, ka pirmo aizvedīšu mājās Vilmas kundzi, jo mums ar Jasmīnu beidzot ir jāizrunājas. Taču pie Vilmas kundzes mājas durvīm Jasmīna izlec no mašīnas un aiziet viena pati pa ielu. Un šobrīd es tiešām esmu gatavs mesties viņai pakaļ, jo viņa man ir vajadzīga.

-    Nevelc viņu tajā iekšā, man aiz muguras atskan Vilmas kundzes balss, un es apsviežos riņķī un izlamājos par visām mātēm. Vilmas kundze nobāl, taču vēl striktāk atkārto:

-   Ļauj viņai būt laimīgai!

Esmu gatavs viņu nosist, tāpēc iekāpju mašīnā, atstājis uz ielas vienu un bezpalīdzīgu. Jasmīnas telefons ir izslēgts, un es braucu mājās. Tad pa ceļam atceros par astoto un piezvanu Salēvičam. Viņš ir pārsteigts, un, kad esmu stādījies priekšā un izstāstījis savu vajadzību, uz bridi iestājas pauze.

-   Es gribētu ar jums tikties! es tomēr uzstājīgi turpinu.

-   Kas jums iedeva manu telefonu?

-   Viens mans draugs.

Salēvičs klusē, un es saprotu, ka man ir jāturpina.

-   Mans kursabiedrs, kurš strādā policijā.

Viņš atkal ietur pauzi.

-    Mēs varam tikties pēc dienām trim manā birojā! Tas jums deres?

Un mēs norunājam tikšanos.

Pēc dienām trim tas nozīmē, ka par mani tiks ievākta informācija.

Man piezvana Alfs.

-   Tu zvanīji Salēvičam?

-   Jā, viņš apsolīja ar mani tikties!

-   Es zinu!

-   Kā tu to zini?

-   Neesi taču naivs!

Un man kļūst skaidrs, ka Salēvičs ir starp tiem, kuram apkārt rosās datoristi, hakeri un modrās ausis.

-   Mums vajag tikties. Un te jau es dzirdu citu Alfu. Tātad to Sicīlijas sauli tomēr nevar apmaksāt no valsts algas. Un es sajūtos kā pēdējais muļķis. Aristoteļa svētki citiem sen ir pagājuši.

Alfs mani nopēta, tad, mazliet padomājis, iesāk:

-   Es tai kundzītes lietai piegāju rūpīgāk, nekā likums tobrīd prasīja… Viņš ietur pauzi.

Bet es tagad jau esmu prātīgs, jo, kur grozās tik prāvas naudas, cilvēki ne no šā, ne no tā nemirst, bet tādi zēni kā Alfs tur laiž iekšā rokas līdz elkoņiem. Uzpleči viņam ir vislabākās bruņas.

-   Tad redzi, es viņus visus daktiloskopēju, tos māksliniekus, kad viņi pie manis ieradās. Arī to mirušo. Un salīdzināju ar to, ko mēs dzīvoklī atradām. Daži tur bija šo to taustījuši, daži tikai tasīti turējuši, bet tas nav galvenais. Es mazliet pastaigāju pa kundzītes dzīvokli un aiz vienas bildes atradu mazu dzelzs skapīti. Kāds bija cītīgi apslaucījis to dzelzs skapīti, bet pirkstiņi palika uz tās bildes rāmja. Lai arī tas bija robains, tomēr varēja šo to nolasīt. Varbūt tu varētu dabūt Erglera pirkstu nospiedumus kaut kā nejauši! Es nevaru to darīt oficiāli. Tu saproti, ko es domāju! Pat ja viņš to večiņu nezūmēja, papīri ir pie viņa. Viņam diez ko labi pēdējā laikā neiet, un nez vai viņam patika sava vecīša ideja aizgrūst naudu tiem dīvaiņiem. Un tas, ka viņš mūs izsauca, kad pats jau stāvēja ar atslēdznieku aiz durvīm, ir aizdomīgi. Viņu redzēja kaimiņiene, un viņam nekas cits neatlika kā izsaukt mūs, kaut gan es esmu pārliecināts, ka viņš jau bija bijis tajā dzīvoklī iekšā.

Tad, brīdi nogaidījis, Alfs bliež laukā galveno, kāpēc viņš mani ir uzaicinājis:

Tu taču piecērt viņa meitai! Un, ja vēl Salēvičs tev kaut ko pafleitēs, mēs piespiedīsim viņu pie sienas.

Alfs skatās uz mani, vai es pareizi esmu viņu sapratis. Dzīve ir krietni vien kailāka un nežēlīgāka nekā Aleksandra zīmējumi. Tajā nav ne patosa, ne izšķiršanās. Tikai savienotu trauku princips. Vienam nost, otram klāt. Un man tur ir atvēlēta Antiņa loma. Tāda neglīta un, es pat teiktu, nicināma. Es vienaldzīgi skatos uz Alfu, arī viņš ir tikai bumbiņu pienesējs, tā nav viņa spēle. Labi, ka mātes ieskaitītā nauda neatrodas viņa jurisdikcijā.

Un mēs šķiramies, jo es apsolos izdarīt visu, ko spēšu. Tādos gadījumos tas ir visprātīgākais, apsolīt un pēdējā brīdī uz izrādi neierasties, bet lielās līnijās tas, protams, neko nemainīs gan jau viņi atradīs citu Antiņa lomas izpildītāju. Eju mājās kājām, pa ceļam piezvanu Vilmas kundzei, lai atvainotos par izrunāšanos. Viņa noklausās un palūdz mani rit aizbraukt. Un tagad es gribu tikai gulēt. Tikai gulēt.

Pie manas mājas, uz terases apsēdusies, kājas šūpo Jasmīna. Viņa nopietni ieskatās man acīs, tad pasmaida un noliecas pie savas somas, lai izvilktu no tās sadzeltējušu papīru.

-   Skaties, ko es mājās atradu! Pirmīt man bija neērti tavas tantes klātbūtnē sākt par to runāt.

Es saraujos, Alfs visu ir paredzējis, centīgais kroplis, paskatos riņķī šķiet, neviena nav. Tikai tad es paņemu no Jasmīnas rokas papīru, un mēs ieejam mājā. Jasmīna man aiz muguras turpina runāt:

-   Es izkrāmēju no plauktiem vectēva vīna pudeles un atradu to pašā apakšā.

Tikām manas acis jau skrien pa ķeburaino tekstu:

No dzīvsudraba izvilkt zeltu

Kā Dzīvsudrabu saturēt, kurš dīdās daudz par velti?

-   Ar rāmu Elpu, kas iejāj nemierīgu prātu, valda spēku,

-  Ar Lūgšanu, kas atmet lieko, lai izglābtu, kā slīcēju no upes izvelk salmiņš,

Tas Sudrabs ir, ko kausēt var ar mīlestību, kura sadedzina visu,

Un avots dievišķais caur to tad tevī taptu atsegts, kur bezgalīgo Pacietību smelties,

Kas beidzot izsīks, jo tikai izmisusi Sirds spēs pazīt viņu nāvei šajā pusē,

Kad katra lapiņa un katrs ziediņš kļūst par rakstu svētu tas ira Zelts,

Kam vienīgajam ira vērtē, bet arī pazīt spēs to tikai Izredzētie.

-  Tas ir tulkojums no vācu valodas, datēts ar 1710. gadu, kad Rīgā bija Lielais Mēris. Mēris, kurš izpļāva lielāko daļu Rīgas iedzīvotāju. Izdzīvoja tikai nedaudzi. Varbūt tieši šajā receptē ir kāds kods? Jasmīna ir pārlaimlga par savu atklājumu. Izskatās pēc alķīmiķu teorijas. Varbūt tur var atrast atslēgu tai prēmijai? Redzi, viņam katrā rindā ir viens vārds ar lielo burtu. Tas varbūt ir šifrs? Un rindiņas tiešām ir astoņas!

Lapiņa nudien ir interesanta, taču es vairs negribu nekādus šifrus, es to izlasu, noklausos Jasmlnas spriedelēšanu par alķīmijas procesiem, kad no dzīvsudraba tiek iegūts zelts. Viņa saka, ka Lielajā aptiekā tas tiešām esot darīts un, iespējams, citās ari. Tagad skaidrs, kāpēc viņa bija atnākusi nakti.

-   Jasmīna, man vajag izgulēties.

Jasmīna ieskatās man acis.

-   Tu izskaties ļoti noguris.

-   Dari, ko gribi, es pametu ar roku, es pagulēšu pāris stundu un tad spēšu domāt tālāk.

Es atkal iekritu miegā, jo neesmu gatavs runāt ar Jasmīnu. Es neesmu gatavs.

Atmostos no kanēļa smaržas, kura kairina manu degungalu. Nomazgājies un noskuvies, nokāpju lejā tur pilnīgā omulībā pie galda sēž ome Inga, bet Jasmīna sasārtusi velk ārā no plīts plāti ar kanēļmaizītēm.

Tu tieši laikā. Ome Inga dzer tēju un skatās, kā Jasmīna apsmērē bulciņas ar sakultu olu. Ne prātā nebija nācis, ka ome Inga kādam ļaus aiztikt viņas altāri virtuvi. Taču es ieleju tēju, un mēs trijatā sēžam un apspriežam rudens iestāšanos. Džerijs rāms guļ pie durvīm.

-   Vilmas kundze lūdza, lai tu pie viņas aizbraucot! ome Inga beidzot attopas, un visi mani murgi atkal atdzīvojas. Es iešu atlaisties, man vajag atpūsties!

Un tagad ir skaidrs, kāpēc Jasmīnai tika dotas pilnvaras saimniekot virtuvē. Ome Inga pieceļas un aiziet uz savu istabu.

Bet Jasmīna ar pusaizkostu bulciņu mutē tūlīt atsāk no tās vietas, kur mēs pirmīt pabeidzām:

-   Skaties, kamēr tu gulēji, es pamēģināju savilkt tās rindiņas ar katru no nominantiem.

-   Dzīvsudrabs Voldemārs.

-   Elpa Sandro.

-   Lūgšana Sofija.

-   Sudrabs Dana.

-   Pacietība Liāna???

-   Sirds Eduards???

-   Zelts Aleksandrs.

-   Izredzētie ???

-   Es nebiju pie Liānas un Eduarda, tāpēc īsti nezināju, kādi viņi ir, vai viņi derēs, bet, protams, joprojām paliek jautājums par to astoto!

Jasmīnas uzņēmība un entuziasms mani nokauj. Ieleju sev kafiju.

-   Tevi vectēvs ieradināja rēķināt?

-  Jā, man ļoti patika, mēs visu ko skaitļojām un izdomājām. Un meklējām sakarības. Es negāju skolā, bet mācījos mājās.

Tagad kļūst skaidrs, kāpēc ģimenes nauda nav Jasmīnā nokāvusi bērnu. Viņa dzīvoja naudā un to nepazina. Un augstskolā jau bija par vēlu. Droši vien viņai arī nav bijis neviena vīrieša, tāpēc viņas izdarības ir tādas, kādas tās ir. Jasmīnas vectēvs, vecais kraķis, viņu lolodams, uz ko viņš cerēja, audzēdams savā aptiekas dārzā brīnišķo jasmīnu? Man notirpst rokas, man gribas Jasmīnu izgrūst pa durvīm un gaudot kopā ar Džeriju, taču es savaldos, pieeju pie izlietnes un akurāti izmazgāju savu krūzīti.

-   Viņš teica, ka skolā esot nepareizi iekārtota nedēļa, tāpēc viņš pats sastādīja man plānu. Tu nespēj iedomāties, kā mēs… piepeši prieks Jasmīnas balsī apraujas. Viņš nomira pēkšņi. Nokrita dārzā, viņš rādīja man ar roku uz mājas pusi, bet es neko nesapratu…

Jasmīnai iezvanās telefons, viņa ātri to nospiež.

-   Man jāskrien!

Viņa mani nomutē un prom ir.

Es skatos pa logu, kā viņa izmetas pa vārtiņiem, vēl pēdējo reizi man pamāj un pazūd skatienam. Pamāju viņai pretī. Un man gribas, gribas, gribas atpakaļ uz mežu, kur es aizgāju, kad man bija astoņi gadi pēc savas neveiksmes hokejā. Mani atrada tikai nākamajā dienā, kad es pats izgāju uz Pleskavas šosejas. Un toreiz pēc lietainās nakts, pārlaistas zem slapja krūma, tas bija mans pirmais apzinātais vīrieša lēmums atgriezties pie cilvēkiem.

Tad es pieeju pie pakaramā un uzvelku vējjaku, lai brauktu pie Vilmas kundzes. Vienreiz iznācis no meža, es vairs nevaru atkāpties.

17

Vilmas kundze, pilnībā apģērbusies, sagaida mani viesistabā. Viņa sniedz man aploksni.

-   Tava Inga atteicās to ņemt. Bet, kas līgts, tas līgts!

Es brīdi skatos uz aploksni, tad to paņemu, nolieku

turpat uz kamīna malas un atkal pagriežos pret Vilmas kundzi:

-    Tikai nesakiet, ka jums nav Maijas dzīvokļa atslēgu!!!

-   Ir. Vilmas kundze aiziet uz virtuvi, lai pēc brīža atgrieztos ar atslēgu saišķi rokās.

-   Kāpēc jūs tajā vakarā neaizgājāt pie Maijas uzreiz pēc tam, kad viņa neatnāca uz izstādes atklāšanu?

Vilmas kundze brīdi klusē, tad apsēžas klubkrēslā, atkal pieceļas un pieiet pie loga. Es pienāku blakus un skatos viņai pāri plecam uz to pašu logu.

-   Man tas nebija piekodināts! Es tur gāju tikai tad, kad mani lūdza aiziet!

-    Tad es jūs lūdzu! Es gribu apskatīt viņas dzīvokli!

Un mēs ejam pāri ielai, pieejam pie dzīvokļa, tas ir noplombēts. Es bez šaubīšanās norauju plombi, bet Vilmas kundze atslēdz dzīvokli. Lejā kāds ver ārdurvis, un mēs veikli iesprūkam dzīvoklī.

Šajā dzīvoklī nav nekādas antikvāras smagnējības, te viss ir gaisīgs, sākot jau ar priekštelpu, kur nav šādiem dzīvokļiem ierasto sienas pakaramo, bet tikai tāds apaļš izliekts drēbju pakaramais, uz kura patlaban karājas tikai viens aizmirsts lietusmētelis. Viesistabā ir kamīns, sofa, mazs galdiņš ar rokoko krēsliem un dažas skulptūras. Es pāreju uz otru telpu, guļamistabu. Plata gulta, veļa joprojām nav novākta. Balts skapis ar ovālu spoguli. Viss izvandīts, viss dzīvoklis izvandīts. Ir vēl trešā bibliotēkas istaba, arī pilna ar grāmatplauktiem, pie kuriem pieslietas kāpnītes. Tūkstošiem grāmatu, žurnālu, visi izpurināti līdz pēdējai lapiņai, un es nogurstu. Virtuvē ari viss izvandīts.

-   Viņai ir kādi mantinieki? Pagriežos pret Vilmas kundzi, kura ar riebumu noskatās, kā es vandos pa svešo dzīvokli.

-    Nē! Vilmas kundzes seja paliek tikpat neizdibināma.

-   Dzīvoklis piederēja viņai?

-    Nē, tā ir saimnieka māja, taču Maija vienojās, ka viņa te drīkstēs dzīvot, maksājot to pašu niecīgo īri. Maija tādas lietas pieprata.

Beidzot es viesistabā ieraugu meklēto viena glezna ir nedaudz sašķiebusies, un es to uzmanīgi noceļu no sienas. Ir! Aiz gleznas ir seifs, turklāt neaizslēgts.

-   Atslēga ir aiz kamīna dzegas, Vilmas kundze mani grib brīdināt, bet es jau veru durtiņas. Seifs ir pilnīgi tukšs.

-   Viņa tajā turēja savas rotaslietas.

-   Vērtīgas?

-   Domāju gan. Viņa tās pirka no katra honorāra, citas viņai dāvināja pielūdzēji. Viņai patika akmeņi.

-   Bet varbūt tā ir tikai triviāla sadzīves laupīšana? Kāds no viņas bijušajiem pielūdzējiem, tā sakot, izmests uz dzīves sēkļa… es jūtu, ka runāju aizvien muļķīgāk un muļķīgāk…

Dzirdams, kā slēdzenē pagriežas atslēga, Vilmas kundze satver mani aiz rokas, un pēc mirkļa mēs jau elpojam Maijas drēbju skapja lavandas smaržu. Kāds atver durvis, ienāk dzīvoklī, tad lēnām izstaigā visas istabas un atkal iziet laukā. Mēs bridi nogaidām, tad es izmetos laukā no skapja un aizslēpjos aiz aizskariem.

Pa ielu aiziet Sandro, iespiedis padusē nelielu gleznu. Tas nepārprotami ir viņš. Man blakus atkal elpo Vilmas kundze:

-    Viņš pirms kāda laika bija Maijas mīļākais, iespējams, viņam ir palikusi dzīvokļa atslēga. Tā ir viņa glezna.

Te vairs nav, ko pasākt. Un mēs atgriežamies atpakaļ Vilmas kundzes dzīvoklī.

Kaut ari viņa iebilst, es šodien nakšņošu pie viņas, jo ir jāļauj omei Ingai atpūsties. Mēs atkal kopā ar Vilmas kundzi iedzeram vīnu, iekurinām kamīnu, jo kļūst vēss. Es izstāstu viņai par lapiņu, kuru Jasmīna atrada vectēva plauktos, un iedodu izlasīt kopiju.

… pazīt spēs to tikai Izredzētie, Vilmas kundze atkārto vairākas reizes un aiziet uz savu guļamistabu, bet es palieku viesistabā. Erglers ir panācis savu. Viņš, atdzīvojies mironis, valda pār mūsu likteni… Un pirmo reizi es pret viņu izjūtu kaut ko cieņai līdzīgu. Es iekritu nemierīgā snaudā, un man pāri brāžas viesuļi.

Mani sāk kratīt drebulis, strauji sakāpj temperatūra, un es uz vairākām dienām iestrēgstu Vilmas kundzes dzīvoklī. Viņa rosās ap mani it kā smagākais slimnieks būtu es, nevis viņa. Taču man tas patīk. Es paklausīgi dzeru tējas un groku, kamēr Vilmas kundze man možā balsī kaut ko stāsta un stāsta. Laiku pa laikam es atslēdzos, kamēr vairs neatšķiru dienu no nakts. Te es redzu, kā Voldemārs ripo lejā pa kāpnēm un izšķīst mazās dzīvsudraba lodītēs. Te no vīna pudeles, kuru tikko esmu atkorķējis, izlien džins. Aug aizvien lielāks un lielāks, līdz kļūst par Sandro, kurš trīsceturtdaļtaktī virina seifu Maijas dzīvoklī. Aleksandrs liftā kopā ar bomzi dejo tango, kamēr Dana-dē ķikaragās nes Viļa gleznu pāri Daugavai, kura uzkūlusies kā putukrējums. Viņa sauc Kristapu, bet pārcēlāja vietā ierodas Liāna ar milzīgu asiņainu sirpi un čūskas galvu rokās. Sofija iesvētāmā kleitā iznāk no Anglikāņu baznīcas, viņai kā melna ēna kleitas šlepi nes Hloja. Viņām garām aizlido Eduarda mazās bižainās meitenes, plivinādamas savus eņģeļu spārniņus. Kāpņu lejasgalā stāv Eduards ar tauriņu ķeramo tīklu un mēģina viņas noķert. Bet es pats iegāžos Daugavas putukrējumā, kura kārta izrādās visai plāna un trausla kā ledus. Un, kad es beidzot sāku ķepuroties ārā, man pretī nāk norūpējusies Vilmas kundze un raud: "Visas koloniālpreces sadegušas!" Viņa apskauj mani, un es pamostos.

Vilmas kundze tur manu roku:

Andrej, viss būs labi! Viss būs labi!

Viņa noslauka manu sasvīdušo pieri, un es iekritu atpakaļ murgā, kur patlaban savu deju sāk viduslaiku Rīgas aptiekāri.

Izveseļošanās noris tieši tikpat strauji kā sasirgšana vienubrīd es atceros, ka man šodien ir jābrauc pie Salēviča, pieceļos, savācos un dodos. Vilmas kundze tik vien paspēj kā sasist plaukstas. Viņas sejas izteiksme piepeši ir kļuvusi tik līdzīga omei Ingai, ka es viņu nomutēju tieši tāpat, kā es to darīju bērnībā, kad viņa mani pavadīja uz skolu, un, apsolījis drīz atgriezties, aizeju.

Izgājis uz ielas, nodrebinos, jo kļūst aizvien vēsāk. Eju uz Vecrīgas ielu un namu, taču pie parādes durvīm nav ne izkārtnes, ne plāksnītes. Es piezvanu, un man atsaucas nevis Salēvičs, bet gan laipna sievietes balss:

-   Tūlīt jums iznāks pakaļ!

Tūlīt izvēršas par vēl desmit minūtēm, līdz beidzot jauna meitene spicpapēžu kurpītēs atver man durvis.

-   Kāpiet uz otro stāvu un ejiet tajās durvīs, kuras ir atvērtas. Un aizklaudzina ar saviem papēdīšiem pa bruģi.

Uzkāpju otrajā stāvā, ieeju priekštelpā un apstulbstu es esmu viduslaiku aptiekā. Mats matā tādā pašā, kāda bija Erglera mājā Mežaparkā. Atšķirība vien tā, ka te nav ērgļa izbāžņa, toties uz grīdas izklāta lauvas āda. Neviena nav. Un tā es stāvu minūtes divdesmit, līdz viens no skapjiem izbrauc un manā priekšā, atspiedies uz ziloņkaula spieķa, stāv laikam taču Salēvičs, sirms kungs ar uzkumpušu degunu, kuram uzkabināts degunkniebis.

Viņš paurbina kaut ko blakusplauktā, un plaukts iebrauc atpakaļ.

-    Labdien, jaunais cilvēk! Jūs laikam sauc Andrejs Vanags?

Es spēju vien pamāt, bet viņš jau turpina:

-   Piedodiet vecam cilvēkam viņa dīvainības, bet man gribējās jūs pirms tam aplūkot!

-    Es nācu pie jums, jo man ieteica jūs kā Erglera draugu!

-   Vecā vai jaunā?

-   Vecā.

-   Un kas jūs interesē?

Un es sāku atkal visu no gala, par prēmiju, par Maiju, par Voldemāru. Viņš klausās manī visai uzmanīgi. Kad esmu pabeidzis, viņš atkal mani brīdi vēro.

-   Tad kas īsti jūs interesē?

-   Viss, kas varētu būt saistīts ar fondu, prēmiju, bet, galvenais, kāpēc viņš fondu dibināja?

-   Maija bija viņa pirmā sieva. Iespējams, viņš jutās it kā vainīgs viņas priekšā, jo, cik es zinu, tad Erglers pats viņu pameta.

Šādam pavērsienam es neesmu gatavs, taču Salēvičs ir ļoti konkrēts:

-   Vēl kaut kas?

-Jūs nezināt, kur viņš vēl varētu būt glabājis prēmijas nolikumu?

Salēvičs pasmaida:

-   Pie manis tā nav.

Tad viņš izņem no skapja konjaka pudeli, ielej mums abiem.

-   Es esmu aizņemts cilvēks. Un es saprotu, ka man ir jādodas prom.

Izgājis uz ielas, es piezvanu Jasminai. Viņa neatbild, taču pēc laika man atzvana.

-   Man vajag tikt tava vectēva kabinetā! es saku bez gariem ievadiem. Jasmīna neatbild.

-    Man šķiet, ka es zinu, kur varētu būt nolikums.

Jasmīna turpina klusēt, taču sarunu neatvieno. Kad

jau esmu atmetis visas cerības, viņa pasaka:

-   Tēvs rīt lidos uz Helsinkiem. Mēs varam mēģināt.

Atslēdzis durvis, es ieeju Vilmas kundzes dzīvoklī. Paskatos viesistabā neviena nav, virtuvē arī. Tad atļaujos ieiet guļamistabā, tomēr spītīgi izvairos skatīties uz savu zīmējumu. Vilmas kundze ir atlaidusies gultā, viņa atkal ir bāla.

-   Andrej, un viņai pietrūkst elpas.

Es pieeju viņai klāt, saņemu viņu aiz rokas. Viņa mirst. Viņa to zina, un es to zinu.

-   Kamēr es kopu tevi, es jutos pavisam vesela, bet tagad… labāk pastāsti: kā tev gāja?

Un es, viņas roku neatlaidis, izstāstu par Maiju un Ergleru. Vilmas kundze saspringst, viņas pirksti saspiež manu plaukstu tik cieši, ka pat mani nagi kļūst balti, bet tad viņa attopas un atbrīvo manu roku. Viņa mēģina gultā pieslieties sēdus, un es viņai palīdzu.

-   Tev nav nekādu ideju, kāpēc viņi izšķīrās?

-   Tāpēc, ka viņa bija neauglīga! un Vilmas kundzes balsī izskan tik spīvs naids, ka es satrūkstos. Tad viņa palūdz man atnest tēju, un es aizeju uz virtuvi. Kad atgriežos, redzu, ka viņa ir raudājusi. Es pieklājīgi klusēju, jo arī viņai nebija bērnu. Taču viņai paveicās, jo Oskaronkulis viņu mīlēja, bet Erglers… Erglers gaidīja Jasmīnu.

-   Es nezināju, ka viņi bija precējušies. Tas bija, pirms mēs ar Maiju iepazināmies. Viņa nekad to netika pieminējusi ne ar vārdu. Vilmas kundze atkal ir kļuvusi mierīga. Tu varbūt atlaidies atpūsties? Nav labi, ka tu pēc slimības tik daudz kusties.

Kad atmostos no miega, Vilmas kundze apģērbusies sēž man iepretī, rokās viņa tur Jasmīnas lapiņas kopiju. Viņa to lasa, kustinādama lūpas, lasa lēnītēm, pa rindiņai. Viņa pamana, ka esmu atmodies, un uzsmaida man:

-   Es te cīnos, bet vairāk par astoņi man neiznāk. Viņiem bija jābūt astoņiem. Bet viss pārējais ir ūdenī zīmēts.

-   Rīgā viss ir ūdenī un smiltī zīmēts, es atsaku, un mēs abi pasmejamies.

Vilmas kundze pieceļas un pieiet pie loga, aiz kura ir balta migla, tik balta, ka neredz pat pretējo māju.

-   Jūra atdziest. Viss, ar ko ļauži te gadsimtiem nocīnās, ir tikai atkarot ūdenim krastu un to nostiprināt… it kā kāds kaut kad būtu savaldījis plūstošās smiltis, kuras jūra smiedamās, lēkādama šurpu turpu, atstāj kā savu šlepi… Un pats drosmīgākais sapnis ir šajā sāļajā un neauglīgajā salā izaudzēt savu puķi, kura ir nolemta šai miglai… miglai, viņa runā tik lēni un ar tik ilgām pauzēm, ka es nesaprotu, ir viņa beigusi vai nav. Tad Vilmas kundze man uzsmaida sava bijušā smaida ēnu: Mēs visi te esam ar to apzīmogoti. Apzīmogota ir mūsu gaita un stāja. Ar cerību par sauli, kura izvilks no miglas mūsu bālos sapņus un nobriedinās tos sarkanos un sulīgos ķekaros.

Viņa sniedz man atpakaļ lapiņu:

-  Un tu gribi noplūkt Erglera lolojumu, kas tev nepienākas ne pēc Dieva, ne tirgus likumiem.

Tas man kā nazis iedur sirdī.

Pēc brīža atnāk ome Inga, un es varu doties uz Mežaparku, jo, godīgi sakot, man šobrīd vajag Džerija uzticību un es gribu vienkārši gulēt savā gultā. Kad ieeju atvadīties no Vilmas kundzes, kurai ome Inga ir palīdzējusi tikt gultā, viņa palūdz mani apsēsties blakus, saņem manu plaukstu un pēta pirkstus.

-   Es laikam nevarētu būt laba māte, tāpēc man arī nav bērnu. Esmu vērojusi, kā viņas to prot lielīt savus lutekļus un redzēt viņos to, kā tur nav. Taču viņām laikam ir citas acis, mīlestības acis. Viņa pastumj mani. Ej, dēls, tu viņu dabūsi! Un, lai Dievs man piedod, bet tu esi viņai par labu!

18

Es atkal stāvu Erglera kabinetā. Jasmīna elpo man blakus. Bridi vilcinājies, eju pie tāda paša plaukta, kādu urbināja Salēvičs. Tur starp grāmatām stāv bronzas Būdas skulptūra. Es to izņemu, un ir! Dziļumā ir izbīdīts dēlītis. Es to iespiežu, un blakus plaukts izslīd uz priekšu.

-   Kā tu to uzzināji? Jasmīnai no pārsteiguma aizraujas elpa.

-   Man pateica kāds tava vectēva draugs.

Aiz skapja ir tikai niša, kurā atrodas neliela papīra kaste. Es to paņemu, iznesu dienasgaismā un nolieku uz galda. Jasmīna skatās uz mani.

-   Man jāsaņemas.

-  Es saprotu. Pūlos izlikties mierīgs, kaut ari zinu, ka mani jebkurā mirklī var atmaskot un izmest no šejienes gluži tāpat kā izgājušo reizi.

Jasmīna saudzīgi noņem kastei vāku. Kastē ir bieza veclaiku klade. Un nekā vairāk. Jasmīna atšķir kladi, izlasa vienu lapu, atšķir nākamo, tad vēl vienu, asaras sāk ritēt viņai pār vaigiem. Viņa pastiepj man kladi, un pirmais teikums, ko ierauga manas acis, ir šāds:

"Jasmīnai šodien iznāca pirmais zobiņš!!!"

Es atkal esmu izmests no mājas, šoreiz ar Jasmīnas mātes Elvīras rīkojumu, labi, ka man pietika prāta paspēt iebīdīt atpakaļ plauktu kopējā rindā. Un tad viņa jau stāvēja durvīs, kuras klusi atvēra mums aiz muguras.

Jasmīna, iestūmusi kladi zem biezās jakas, bezpalīdzīgi paliek stāvam durvīs, kad apsargs, sagrābis mani aiz rokas, ved prom, taču, pie vārtiem atskatījies, es redzu, ka viņas abas ar māti sāk strīdēties. Tātad es jau esmu paaugstināts līdz strīdus ābola statusam, taču tāpēc garastāvoklis man nebūt neuzlabojas.

Pēc stundas pie manis atnāk Jasmīna. Viņa ir pietvīkusi.

-   Es atradu. Visi mākslinieki ir saistīti ar sauli!

-   Kādu sauli?

-   Atceries svētbildi, to, kura vectēva kabinetā bija pie sienas? To ar tiem diviem kvadrātiem?

Un es diezgan precīzi atceros visai neparasto kanonu. Sarkans un zaļš kvadrāts.

Astoņi stūri, astoņi stūri, laika skaitīšana… un manu acu priekšā sāk slīdēt Voldemāra Meteņu sniega pika. Danas-dē sarkanbaltā uz pusēm sadalītā saule, kura tūlīt, tūlīt iedegsies pilnā krāšņumā. Eduarda pēc ziemas izlaistie zirgi, kas brāžas tieši uz sauli. Sofijas Jāņu dienas trejas saules. Liānas zemes zelta krāsu briedums. Aleksandra sažuvušās sievietes krūtis kalni, aiz kuriem vēl redzama pusīte saules, taču arī tā tūlīt, tūlīt kritīs tumsā. Sandro Mārtiņdienas zeltītā cūkas galva, kas aizsedz blāvo sauli.

Jasmīna māj ar galvu, gluži kā lasīdama manas domas:

-   Tie ir viņi! Un te Jasmīna kā īstens pašpuika izvelk no jakas iekškabatas saņurcīto kladi un lasa: Tikai ievērojot pareizu darbu un atpūtu, kā arī ārstēšanas kursus, sastādītus saskaņā Saules kalendāru, varēja izārstēt cilvēkus, to ir atklājis… Lielās aptiekas aptiekārs Zandars ap 1580. gadu. Viņš izmantoja Saules kalendāru, kaut gan jau bija ieviests Jūlija kalendārs, un bija viens no tiem, kas cīnījās pret gregoriāņu kalendāru, jo pāriešana uz to nozīmēja pilnīgu un galīgu ritma nojaukšanu.

Jasmīna atkal iestūķē kladi jakas kabatā.

-  Bet māksliniekiem pašiem to nevarēja teikt, tikai prēmijas izstādē tiem darbiem noteikti bija jābūt izstādītiem, un nauda bija jāsadala visiem vienādi. Vectēvs domāja, ka šis noslēpums nevienam pagaidām nav jāatklāj, bet izstādes rīkotājam katru reizi jāizdomā sava pasaka. Tik ilgi, līdz… līdz ieviesīs atpakaļ Saules kalendāru. Jasmīna dejas soļiem iet ap galdu. Saproti, trūkst tikai Ziemassvētku! Tātad astotā! Trūkst astotā! Tas ir viņš, no kura sāksies jauns loks! Viņu tajā izstādē nedrīkstēja atklāt, bet Maijai bija viņam jāuztic nākamā prēmijas dalīšana! Tu saproti, kāds viņš bija! Mans vectēvs!

Viņas balss vai vibrē no lepnuma un mīlestības, bet mani apņem aukstums. Acu priekšā izpeld Vilmas kundzes guļamistaba ar Ziemassvētku eglīti. Sāk riet Džerijs. Sīc tējkanna. Uz mūsu pusi nāk Jasmīnas tēvs. Pie vārtiņiem dūc neizslēgts taksometra motors.

Jasmīna ir tik pārlaimīga, ka metas tēvam pretī.

-  Tēt, tēt, mēs visu izpētījām! Viņiem visiem pienācās prēmija vienādās daļās!

Jasmīnas tēvs nejūtas nedz pārsteigts, nedz iepriecināts.

-   Ej uz taksometru!

-   Bet, tēt?!

-   Ej uz taksometru! Balsī ir dzelzs, kura var iegūt arī atkailināta zobena asumu.

Jasmīna, neizpratnē paraustījusi plecus, iziet laukā, kur viņu jau gaida māte Elvīra.

Jasmīnas tēvs apsēžas, paņem glāzi un ielej sev ūdeni.

-   Rīkle pēc lidmašīnas pārkaltusi. Iepazīsimies, mani sauc Juris!

-   Andrejs!

-  Mums jau bija viena saruna saistībā ar manu meitu. Var redzēt, ka viņš rūpīgi piemeklē vārdus. Jasmīna ir mana meita un mana tēva mazmeita. Viņa bija mana tēva mīlule, un viņai ir tas, kas šodien daudzām sievietēm nepiemīt, tas, kas nav ar naudu nopērkams.

Te viņš ietur svarīgu pauzi.

-   Uz to nedrīkst krist pat niecīgākā ēna. Un es saprotu, ka manas nojautas ir bijušas precīzas. Jasmīna ir jaunava. Taču tas, ko vectēvs ir lolojis, viņa dēlam jau ir kļuvis par preci. Un es neesmu pircējs, man nav ne Dieva, ne tirgus pilnvaru.

-   Es nešaubos par jūsu godīgumu, taču viņai nedrīkst ļaut izplūst jūtās, kurām vēl nav…

-   Noņēmēja, es piemetinu.

-   Ja jūs to gribat nosaukt tik ciniskos vārdos… bet galvenais, ka mēs viens otru sapratām! Viņš nemaz negrasās izlikties, un tas manī modina cieņu. Bet tad viņš piebilst:

-   Ja jums vajag darbu vai varu kā citādi palīdzēt…

Viņš ceļas kājās un spiež man roku.

Es palieku viens un ilgi skatos uz glāzi, no kuras viņš tikko ir dzēris. Pirkstu nospiedumi uz tās ir perfekti. Man acu priekšā ataust Alfa ņirdzīgā grimase: "Pirkstiņi! Pirkstiņi!" Pirkstu nospiedumi aug un pieņemas apmēros. Man pāri veļas smags vilnis, un es jūtu, ka nedrīkst vairs vilcināties. Pieceļos un triecu glāzi pret akmens flīžu grīdu, tā sašķīst simts gabalos.

Kāda tam vairs nozīme, kurš nogalinājis! Un pat ja to ir izdarījis Juris Erglers. Viņš irjasmīnas tēvs. Nolikums ir bijis pie viņa, par to liecina miers, ar kādu viņš uzņēma Jasmīnas atklājumu. Viņam ir vajadzīga nauda gan šī, gan tā, ko var dabūt par un caur Jasmīnu.

Un man tās nav. Tie simts tūkstoši tā nav likme šo vīru spēlē. Vīriem, kuru vārdi, iemesti Google meklētājā, neuzrāda nevienu ierakstu un kuru ģimenes locekļiem nav piešķirti personas kodi, tās ir tikai pelavas. Viņiem nepieder nekas un pieder viss. No paša sākuma visu esmu sapratis pareizi.

19

Visu nākamo nedēļu es dzīvoju pie Vilmas kundzes. Viņai strauji kļūst sliktāk, taču viņa joprojām katru ritu pieceļas, apģērbjas, un mēs dzeram kafiju. Es viņai izstāstu visu par Jasmīnas atklājumiem, par Saules kalendāru, taču izskatās, ka Vilmas kundzi tas vairs pat īpaši neinteresē. Viņa man neko nejautā arī par Jasmīnu, viņas smalkjūtība visu jau tāpat ir paredzējusi.

Tad kādu dienu piezvana Alfs, viņš ir pārsteigts, dzirdot manu balsi, taču ātri atgūstas:

-   Man vajadzīga Vilma Vanaga!

Taču Vilmas kundze tikai nesen iemiga, un es negribu viņu modināt/tad Alfs, mirkli apdomājies, pasaka savu vēsti ari man:

-  Var savākt tās večiņas līķi un rakt nost, jo tava tante izrādīja vēlēšanos viņu apbedīt. Nelaimes gadījums. Tādā vecumā tā mēdz gadīties, večiņa domā, ka lej kafijā pienu, bet īstenībā izlej visu sirdsdrapju pudelīti. Tad, mirkli vēl padomājis, piebilst: Un Voldemāram Stabiņam ar tādu alkohola saturu asinīs būtu bijis sarežģīti uz līdzenas ielas nostāvēt, kur nu vēl nokāpt pa tik stāvām kāpnēm. Un bez jebkādām atvadām viņš pārtrauc sarunu. Skaidrs, ka ne tikai viņš noklausās arī viņu noklausās. Un viņa iecerētā spēlīte, gluži kā mūsu kopējās studijas, izbeidzas neiesākusies.

Večiņas norakšana. Maijas bēres ir necilas un klusas. Tajās piedalāmies tikai mēs trijatā Vilmas kundze, es un ome Inga. Kad zārks jau teju teju grasās slīdēt krematorijā, atveras durvis un mums piebiedrojas Jasmīna.

Viņa ir ļoti nopietna, pienāk klāt, lai noliktu savu pušķi.

-   Maija bija mana vectēva pirmā sieva, viņa, pagriezusies pret mums, paskaidro. Tātad arī viņas tēvs ir pavēdinājis skapjus un pagrabinājis skeletu kaulus. Tad Jasmīna vēršas pie Vilmas kundzes, un viņa ir cieņas pilna.

-   Es lūdzu jūs ierasties uz izstādes slēgšanu!

Jasmīna sasveicinās arī ar omi Ingu, tad pieliecas tuvāk man.

-   Tu arī atnāc! Tā būs mūsu pēdējā tikšanās.

Tas ir tik banāli, ka varētu smieties, ja vien tas nebūtu es un man pretī nestāvētu Jasmīna.

-    Nolikums ir pie manis, un zīmogs ir pie manis. Prēmija tiks piešķirta izstādes slēgšanas dienā! To paziņojusi, Jasmīna izgaist durvīs, bet Maijas zārks aizbrauc liesmās. Čūsku vecene ir norakta liesmās. Es stāvu, uguns apņemts, un vienīgais, ko es spēju sajust, ir ledains aukstums.

Krāsns durvis aizveras, un man ausīs noklaudz izsoles veserītis: "Pārdots!" Jasmīna ir apmaksājusi vectēva kaprīzi Rīgas mākslinieku prēmiju, un tagad ir muļķīgi taujāt par cenu. Mani pat neuzaicināja uz izsoli.

Es vairs nespēju izturēt un izeju svaigā gaisā.

Eju ar Džeriju lielus lokus pa Mežaparku, lielus, tad vēl lielākus, taču nekad garām Jasmīnas mājai. Protams, nolikumu un visus prēmijas dokumentus ir paņēmis Jasmīnas tēvs. Taču viņš tikai izmantoja gadījumu vai arī tā tomēr bija slepkavība? Ja Voldemāra rokās nebūtu čūskiņas, ja… bet arī tad tas varēja būt tikai nelaimes gadījums. Braucot pie Vilmas kundzes, es vienreiz noeju garām arī Jura Erglera birojam. Stikla akvārijs, rosmīgi darbinieki. Nez vai Erglers pats te maz mēdz būt?

Man piezvana Sandra, viņa atgādina, ka ir nodevusi manu kārtējo referātu, un es pasaku viņai paldies. Viņa ir priecīga. Tā arī var pabeigt juristus un iesēsties kādā no šiem akvārijiem. Tā ir izeja. Izeja uz sliedēm, starp kurām varēs visu laiku lēkāt un uzmanīties no garām braucošiem vilcieniem.

Vilmas kundze mani šodien sagaida, iznākusi uz ielas. Viņa grib iet pastaigāties, un mēs kopā ejam gar Rīgas kanālu.

-Andrej, vai esi izlēmis, ko iesāksi ar savām studijām?Ar Vilmas kundzi mēs šodien esam uz vienas nots.

-   Laikam es tomēr tās piebeigšu nekā pārlieku daudz jau man nav atlicis. Un es skatos uz kanālmalas pīlēm, starp kurām ir iemaldījusies viena mandarīnpīle, kura ar savām krāšņajām spalvām lec laukā no kopējās masas.

-   Tava māte izdarīja prātīgi, kad pierunāja tevi tur iestāties. Dzīvē ir brīži, kad vienkārši vajag kaut kur pieturēties. Tas neko neatrisinās, bet, kad tu ej pa stāvām kāpnēm, vajag margas, lai nepārkristu pār malu. Nauda diemžēl šādās situācijās ir tikai ziepes.

Mēs apstājamies, un Vilmas kundze izvelk no somiņas puskukuli maizes un sāk barot pīles.

-   Es nevaru izmest maizi. Maize ir cepta, lai to ēstu.

Pīles apstāj mūs. Kad maize ir beigusies, Vilmas kundze atsāk sarunu:

-    Es atstāšu tev savu dzīvokli. Pārdosi un tev pietiks, lai pabeigtu mācības, piemācīsies vēl kaut ko klāt, jo tev vajag dzīvot starp cilvēkiem. Tev vajag būt viņiem noderīgam. Māksla ir nodzīvot dzīvi bez atlikuma, kad viss, kas tev ir iedots, tev tāpat ir jāaizdod prom. Vilkt no dzīves ekstraktus un laistīt no vienas kolbas otrā tā ir bīstama nodarbošanās, un to es savā vecumā redzu. Vilmas kundzei pietrūkst elpas, viņai zem acīm izsitas tumši zili riņķi. Viņa apsēžas uz soliņa, taču spītīgi turpina savu sakāmo:

-  Tur var sanākt un var nesanākt. Tie ir spēlmaņi, alķīmiķi, kuri cenšas destilēt labāko un tīrāko, cenšas iegūt "dzīves zeltu", taču tas, ko viņi atmet, tas nevajadzīgais un atmestais pamazām uzkrājas, kļūstot par indi, kura nogalina viņus pašus.

Man neviļus izsprūk:

-   Ar indēm cilvēkus ārstē! Un nodomāju, ka ir muļķīgi strīdēties ar mirstošu cilvēku, taču kas pateikts, pateikts.

Vilmas kundze pasmaida:

-    Bet varbūt labāk ir neslimot! Viņa mēģina piecelties kājās, un mēs lēnītēm, lēnītēm dodamies mājās. Pie mājas ārdurvīm viņa apstājas, noglāsta durvju malu.

-   Tā laikam arī bija pēdējā reize.

Un es saprotu, ka viņa uz izstādes slēgšanu neieradīsies.

Parādes durvis ar blīkšķi aizcērtas mums aiz muguras, un es redzu, kā saraujas Vilmas kundzes mugura, taču viņa apņēmīgi dodas tālāk uz kāpņu pusi. Viņas pasaule sarūk. Laika nogriežņi saīsinās, un telpas izmēri saplok.

20

Uz izstādes slēgšanu ierodos viens. Es atnāku krietni vien agrāk, Vilmas kundze man ir uzdevusi atvest trīs kastes ar visādiem viņas papīriem un atdot izstāžu zāles darbiniekiem. Mani sagaida runīga kundzīte, kura ir mazliet apbēdināta, ka Vilmas kundze to neizdarīja pati, un nosolās noteikti viņu apciemot. Es lūdzu viņai atļauju uzkāpt augšējā stāvā.

Viņa mani uzved augšējā stāvā, un es skatos uz nelielo izstāžu telpu, kura bija pēdējā, ko skatīja Voldemāra acis. Pašā telpas stūrī ir nelielas durvis, kuras ir veikli nomaskētas sienas interjerā un kuru esamību var nojaust, vien vērīgi ieskatoties. Runīgā kundzīte pasmaida:

-   Vēl viena izeja. Mēs to uzgājām rekonstrukcijas laikā. Laikam agrāk te bija kāda slepena eja.

Tagad ir skaidrs, kurp pagaisa tas, kura ēnu es redzēju toreiz kāpņu augšgalā. Sapratusi manu skatienu savā veidā, runīgā kundzīte paceļ bronzas cūkas skulptūriņu, kura stāv uz podesta pie pašas ieejas, un paņem no turienes atslēgu. Skulptūra ir doba.

-   Tas ir mūsu atslēgu glabātājs. Viņa atver man durvis. Es paskatos uz leju, tur ir vītņveida kāpnes.

-   Tās iziet uz foajē, tur, kur ir niša pie garderobes.

Tātad skaidrs, kā cilvēks varēja pa tām mierīgi nokāpt

un pievienoties pārējiem no aizmugures, kamēr mēs apstulbuši skatījāmies uz Voldemāra līķi. Un, visticamāk, šī pati cūka glabāja arī Rīgas zīmogu. Un no turienes to paņēma Voldemārs vai arī redzēja, kā to paņēma kāds cits. Runīgā kundzīte aizslēdz durvis, noliek atslēgu vietā, un mēs ejam atpakaļ, jo tur jau nāk cilvēki un sākas rosība.

Juris Erglers nevarēja zināt par izstāžu zāles darbinieku ieradumu izmantot bronzas cūku par atslēgu glabātavu. Tātad viņš nebija tas, kura rokās nokļuva zīmogs. Viņš varbūt gan atrada Maiju mirušu un varbūt pat pasteidzās pirmais atvērt seifu, taču nekādā gadījumā viņš nebija tas, kurš būtu indējis Maiju vai pagrūdis Voldemāru. To varēja zināt tikai tie, kas te ir izstādījušies.

Un manas aizdomas atkal cērtas citā gultnē. Es stāvu foajē pašā burzmas vidū, jo mākslinieki vēl nav atnākuši, un mēģinu ielikt savas domas kaut kādos rāmjos, taču viss atgriežas atpakaļ pie septiņiem nominantiem un nezināma astotā.

Pirmā no visiem atnāk Dana-dē, viņa kā vienmēr ir krāšņa. Šoreiz viņai ir ruda kleita. Viņa mani uzreiz neievēro, taču, beidzot pamanījusi, pienāk klāt un nomutē uz vaiga.

-  Viļa gleznu nopirka vienkārši fantastiska sieviete, un viņa piemiedz man ar aci un dodas tālāk.

Aiz viņas pa durvīm ieveļas Eduards un uzsmaida man kā senam paziņam. Taču šoreiz viņš ir kopā ar savām bižainajām meitiņām un dodas viņām izrādīt savus darbus. Atnāk Sandro, viņš arī pienāk man klāt un vaicā tieši:

-   Tātad es saprotu, ka šodien mēs uzzināsim laimīgā vārdu?

-   Jā. Es cenšos atkāpties pretī Liānai. Viņa atkal ir ieradusies savās kankarainajās drēbēs, taču nu to stērbelēs es uzreiz saskatu pļavu.

Liāna izbrīnīta noraugās manī.

-   Un Vilmas kundzes nebūs?

Un, kamēr es stāstu viņai par Vilmas kundzes prombūtni, pienāk Hloja. Viņa šoreiz ir puķainā kleitā, viņas pliko galvu nosedz turbānā sasiets lakats, un es patiesi nopriecājos.

-  Vecmamma nevarēja atnākt, Hloja man atvainojas.

Kā pēdējais no nominētajiem ierodas Aleksandrs, viņš

pienāk man klāt un klusinātā balsī paziņo:

-   Viņš pazuda nākamajā dienā pēc jūsu ciemošanās. Ar viņu gan nekad nevarēja īsti zināt, kurā brīdī un no kurienes viņš uzradīsies, bet tagad jau trīs nedēļas un nekā. Ir skaidrs, ka viņš to stāsta par satriecoši velnišķīgo bomzi, kura gulbja deju mēs toreiz pie lifta noskatījāmies. Aleksandrs ir apjucis un sarūgtināts. Var redzēt, ka viņu tas uztrauc, jo nav viegli palikt bez ēnas.

-    Es ļāvu, lai viņu apbedī bez vārda un kapavietas. Viņš tā gribēja.

Un viņš atkāpjas un atkal ir viens starp visiem.

Bet Jasmīnas joprojām nav. Visi atkal satraukti sačukstas, tiek izmesti pat jociņi par dalītāju, kurš mūždien izvairās piedalīties šajā pasākumā. Taču es zinu, ka Jasmīna ieradīsies. Tā arī ir. Pēc piecpadsmit minūšu gaidīšanas viņa beidzot ienāk pa izstāžu zāles durvīm kopā ar vīrieti, kuram varētu būt gadi trīsdesmit pieci. Viņas kažokādu apkakle vairs nav tas pūku murskulis, un Jasmīna vairs nav Jasmīna, tur nāk Erglere. Visā savā godībā un krāšņumā. To akcentē katrs viņas žests un kustība. Viņas pavadonis ir pilnīgs neizteiksmīguma iemiesojums, protams, ja neņem vērā dārgos apavus un apģērbu, kas ar savu kvalitāti un perfektumu lec acīs. Jasmīna pienāk mums klāt, pieklājīgi, bez steigas apsveicinās ar katru nominantu, nebilstot nevienu lieku vārdu. Un es vairs neticu, ka šī Jasmīna ir tā pati meitene, kura vēl nesen raudāja uz tramvaja kāpnēm. Kad pienāk mana rinda, Jasmīna arī ir tikai pieklājīga:

-   Labdien! Vai Vilmas Vanagas nebūs?

Tas, ko es saklausu viņas balsī, man pagalam nepatīk. Tas ir viegls aizvainojums, it kā kāds būtu mēģinājis viņai atņemt karalienes lomu un ierasties vēl pēc viņas.

-   Nē, viņa slikti jūtas, es tikpat pieklājīgi atbildu, un piepeši man viss kļūst pilnīgi vienaldzīgs. Es pievēršos Danai-dē. Taču Jasmīna jau nostājusies visu priekšā.

-   Man ir uzticēts šodien pasniegt mana vectēva iedibināto prēmiju "Rīgas zīmogs"!

Iestājas nogaidoša pauze, kuras laiku Jasmīna veiksmīgi izmanto, lai vēlreiz uzsmaidītu visiem nominantiem, kas izskatās nobijušies kā bērni.

-   Tā tiek piešķirta visiem prēmijas nominantiem, sadalot prēmiju vienādās daļās!

Emociju vilnis, kas pāršalc publiku, vairāk pauž vilšanos, kamēr paši mākslinieki izskatās apmulsuši, taču Jasmīna turpina savu uzvaras gājienu:

-   Dievam visi koki vajadzīgi! Taču man papildus šiem septiņiem nominantiem jānosauc vēl viens, astotais mākslas zinātniece Vilma Vanaga, kurai esmu pilnvarota pasniegt ari "Rīgas zīmoga" prēmijas simbolu! Viņa izstieptā rokā paceļ sudraba zīmogu, kuru apvij sudraba čūskiņa. Jauna sudraba čūskiņa.

Tagad gan zālē sākas murdoņa, jaušams pat viegls sašutums. Taču manās domās jau iegriežas atvars tātad astotais izredzētais ir tas, kurš spēj atpazīt tos septiņus! Visa mana izmeklēšana ir atkritusi atpakaļ nulles punktā, jo patlaban, pēc mēneša, viss joprojām notiek pēc iepriekšnoteiktā scenārija. Bet kāpēc to nevarēja izdarīt jau pirms mēneša, un kāpēc bija vajadzīgi divi līķi?

-   Kad prēmiju piešķirs nākamo reizi? grib noskaidrot kāds tiepīgs žurnālists.

-   Tā ir vienreizēja prēmija! Jasmīna burvīgi smaida, tātad tomēr tirgošanās ir notikusi. Jasmīnas tēvs nav gluži padevies, tāpat ari Jasmīna nav pārdevusies bez atlikuma, ir noslēgts kompromiss, kāds ģimenē ir iespējams. Viņa pamāj ar roku: Mūziku!

"Rīgas zīmoga" prēmija laižas dibenā ar "Titānika" ātrumu lieliska džezbenda pavadījumā, uz kuru tagad pārslēdzas visu uzmanība. Mūziķus laikam ir nolīgusi Jasmīna, jo nogremdēt kuģi klusumā tiešām būtu pliekani.

Es paskatos tagad jau uz laureātiem paši mākslinieki liekas mazliet vīlušies. Nauda tomēr ir un paliek tikai nauda, ja tai klāt nenāk prīmas spožais slavas zelts. Hloja nomurmina sev zem deguna:

-   Kaut kāda arodbiedrība! Astoņi laureāti!

Eduards sāk uzjautrināties:

-   Sūdiem pat zelta smaku noskauda!

Taču pamazām slavas kaislības norimst un ļauži sāk priecāties, jo galu galā notikums ir, arī nauda ir iebirusi visiem. Dana-dē iečukst man ausī:

-  Es tagad beidzot varēšu atdot īres parādu un paņemt galerijai tās telpas, ko es jau sen noskatīju.

Vienīgi Aleksandrs pārliecināti dodas uz durvju pusi, kamēr publikas burzma sāk jaukties kokteilī. Tikām Jasmīna, turot rokā zīmogu, pienāk man cieši klāt. Viņa ieskatās man acīs, un es redzu, ka viņas acis ir pilnas asarām. Viņa, tāpat klusēdama, pastiepj man zīmogu, un es to paņemu. Es pagriežu zīmogu uz tā ir astoņstūris. Astoņstūris ar aci vidū. Čūskiņa uz zīmoga roktura ir cita, viņai ir tirkīzzila acs, turpretī tai, kas bija rokā Voldemāram, acs bija zaļa. Kad es gribu jautāt Jasmīnai par acs krāsu, attopos, ka viņas te vairs nav. Viņa kopā ar savu pavadoni jau ir pie izejas durvīm.

Viss notiek tik strauji, ka man noreibst galva, pasaule ir nogāzusies. Un es esmu palicis viens, ar zīmogu rokā. Tagad mani var iznest tieši tāpat kā Voldemāru. Un burzma mani sagrābj un nes pa Vecrīgas ielām, kafejnīcām un klubiem, līdz es pamostos ar sāpošu galvu Sandras gultā.

21

Es eju uz universitāti un cītīgi pierakstu lekcijas. Sandra man blakus ir laimīga. Viņa staro un staro, un es domāju, kāds gan es esmu bijis skopulis, noskaužot viņai tādu prieku. Viņa ļoti gribētu iepazīties arī ar Vilmas kundzi, citu radinieku taču man vairs nav, bet es neesmu tam gatavs, un, atklāti sakot, es to negribu.

Vilmas kundze mirst, un ir acīm redzami, ka šie Ziemassvētki viņai būs pēdējie. Ome Inga tagad visu laiku dzīvo pie viņas, taču katru dienu ierodas arī māsiņa. Vilmas kundze vairs neiziet no dzīvokļa, mūsu toreizējā pastaiga tiešām izrādījās pēdējā. Viņa pamazām pārdod mēbeles un mantas. Viņas abas ar omi Ingu sačukstas, un kārtējā ciemošanās reizē es redzu, ka dažs priekšmets atkal jau ir aizgājis prom no mājām.

Reiz mēs abi ar omi Ingu esam apsēdušies virtuvē paēst, jo viesistabā jau gandrīz vairs nav atlikušas mēbeles, un viņa man pačukst:

Viņa negrib tev neko atstāt, viņa teica, ka tas tevi tikai apgrūtināšot. Viņa saka, ka tev būs vieglāk pārdot tukšu dzīvokli, un te ome Inga neiztur un notrauc asaru.

Kad ienāku pie Vilmas kundzes guļamistabā, lai aprunātos, viņa pasmīn:

-   Mana apotēka [3] ir krietni vien patukšota? Un pati sev atbild: Tas viss ir lieks.

Viņa uz mani cieši skatās un tad jautā:

-Tu viņu nesatiec? Tas, protams, teikts par Jasmīnu.

-   Nē, es tagad mācos. Es nemaz negribu izvērst šo tēmu, es gribu to visu aizmirst.

Man pilnīgi pietiek ar to, ka es pagājušajā nedēļā ziņkārības dzīts aizgāju uz universitātē izsludināto Salēviča lekciju. Viņš mums gari un cītīgi skaidroja advokāta profesijas nozīmi, īpaši uzsverot ētiku. Ētiku attiecībā pret likumu un ētiku attiecībā pret klientu. Zināt un klusēt. Zināt un runāt. Visīstākie Temīdas svari. Un zināšanas kā vienīgā iespējamā vertikāle, pret kuru svērt klusēt vai runāt, ari pamats savu lēmumu neatkarībai. Visi klausījās viņu, elpu aizturējuši, jo tas tomēr bija pavisam kas cits nekā bezgalīgā lekciju pārrakstīšana, kādu te praktizēja. Taču es skatījos uz viņu un domāju tikai par skapja izbīdīšanos. Klusēt var dažādi. Klusums var runāt skaļāk par vārdiem. Laikam viņš tomēr bija mani pamanījis stāvgrūdām pilnajā aulā, jo, pabeidzis lekciju, viņš apspriedās ar mūsu dekānu, un pēc brīža es tiku uzaicināts uz dekanātu.

Mani iepazīstināja ar Salēviču pēc visiem pieklājības likumiem, un man tika piedāvāta prakse viņa birojā. Acīmredzot ari dekānu mulsināja Salēviča interese par manu necilo personu, kuras uzvārds akadēmisko parādu sarakstā jau sen atradās uz paziņojuma dēļa kā mūžīgais atskaitīšanas kandidāts, taču viņš neatļāvās nekādus komentārus, tikai paspieda man roku un novēlēja veiksmi. Salēvičs pasniedza man sava biroja vizītkarti un ieteica sazināties ar biroja administratori jaunajā gadā. Neskatoties uz Sandras prieku par maniem šķietamajiem panākumiem, es joprojām neesmu pārliecināts, ka to darīšu zvanīšu un pieteikšos praksei.

Vilmas kundze turpina mani vērot, un viņas acīs uzšķiļas dzirkstele, viņa gribētu ko teikt, tomēr noklusē. Es apsēžos viņai iepretī un beidzot esmu gatavs atzīties: Tu biji astotā nominante, un tev pienācās ne tikai nauda, bet arī zīmogs. Tas, ar to čūsku, taču es to nodzēru, uzreiz, tajā pašā vakarā. Pareizāk sakot, es neatceros, kur es viņu pazaudēju.

Vilmas kundze kļūst nopietna, jo viņa vairs negrib runāt par "Rīgas zīmoga" prēmiju, un tad es pamanu uz viņas galdiņa žurnālu "Kas jauns?" uz vāka ir Jasmīnas un viņas izstādes slēgšanas pasākuma pavadoņa foto ar parakstu "Ergleri un Leibergi apvieno ģimenes". Vilmas kundze ir sekojusi manam skatienam un tikai tagad attopas, taču, kas par vēlu, tas par vēlu. Tomēr es nebūt nejūtos pārsteigts, nevarētu pat teikt, ka mani tas sāpīgi skartu. Parit ir Ziemassvētki, un ir nolemts, ka mēs tos nosvinēsim šeit un tad dosimies uz Mežaparku, jo Vilmas kundzes dzīvoklim jau ir atradies pircējs. Vilmas kundze pati uzstāja, ka tā mums visiem būšot vieglāk. Omei Ingai un man tad nebūs jākursē starp divām mājām. Un Džerijs tiešām būs laimīgais ieguvējs.

Pēcpusdienā es aizeju uz slimnīcu, jo man ir jānokārto mūsu pārvākšanās, jāsaskaņo, ka māsiņa turpmāk brauks uz Mežaparku, un jānoklausās, ko teiks Vilmas kundzes ārsts, kurš gribējis mani noteikti satikt.

Ārsts mani nopēta un iesāk savu sakāmo:

-   Ir runa par pāris nedēļām, un es jums ieteiktu viņu atdot slimnīcā, jo tas var būt ļoti smagi. Smagi jums un smagi viņai, un tad piepeši ne no šā ne tā apjautājas: Māsiņa man teica, ka jūs esot viņas dēls.

-   Kāda tam nozīme?

-   Viņai tika izdarīta olvadu nosiešanas operācija, un mani ieinteresēja šis gadījums no medicīniskā viedokļa. Tikai tagad es pamanu viņa rokās aizvēsturisku medicīnisko karti ar uzrakstu "Vilma Zaķe", kur "Zaķe" pēc kāda laika ir nosvītrots un uzrakstīts "Vanaga". Cik gadus pēc tās jūs viņai piedzimāt?

-   Nē, es esmu viņas krustdēls. Es apmulsis pagriežos uz promiešanu, arī daktera medicīniskā interese ir apslāpusi.

-   Bet par to slimnīcu padomājiet! viņš vēl sauc man nopakaļ. Un priecīgus jums Ziemassvētkus!

-   Jums tāpat!

Es izeju aukstumā un baltā ziemā.

Tas, ka viņa pati to nodarīja, lai viņai nebūtu bērnu, man ir neizdibināms melnais caurums. Diez vai viņa tad jau bija precējusies ar Oskaronkuli? Droši vien ne. Un galu galā, kāda man gar to daļa. Aizpogāju jaku, jo sals kniebj.

Tie ir visdīvainākie Ziemassvētki manā dzīvē. Mēs esam trijatā Vilmas kundze, ome Inga un es. Pie sienas ir mana bērnu dienu eglīte, jo Vilmas kundze neļāva mums atnest citu. Un blakus tai uz grīdas ir dāvanas. Džemperis man, lakats omei Ingai un vilnas zeķes Vilmas kundzei. Tādas kārtīgas drēbju dāvanas gluži kā padomju laikos. Mūsu Ziemassvētki iesākas ar cepeti, kuru ome Inga novieto Vilmas kundzes gultā uz maza galdiņa, turpat tiek pasniegts saldais un kafija. Tad mēs katrs noskaitām pa pantiņam. Vilmas kundze jau ir tik vārga, ka vairs nespēj gultā apsēsties. Viņa tikai noraugās uz mums, un viņas acis mirdz, lai gan bridi pa brīdim viņa iekrīt snaudā. Rīt, Pirmajos Ziemassvētkos, mēs pārvācamies. Ome Inga pieceļas, jo viņa vēl grasās doties uz baznīcu, savukārt es apsēžos bijušajā Vilmas kundzes viesistabā vienā no diviem palikušajiem klubkrēsliem un skatos uz Vilmas kundzes rediģēto žurnālu kaudzi, kura sakrauta pie kamīna.

Patukšajā priekštelpā ar baznīcas zvana jaudu ieskanas mans mobilais telefons, kuru es esmu aizmirsis jakas kabatā. Esmu spiests piecelties, jo citādi tas pamodinās Vilmas kundzi. Pa tumsu aizčamdos līdz pakaramajam un iegrūžu roku kabatā, lai taču beidzot apklusinātu to briesmoni, jo esmu par simts punktiem pārliecināts, ka zvanītāja ir Sandra, kurai mana vēlēšanās svinēt Ziemassvētkus bez viņas šķita aizdomīga.

Mēģinu kabatā sataustīt telefonu un to nospiest, bet sataustu cietu priekšmetu. Es to izvelku un pagriežu pret gaismu. Tas ir zīmogs. Mats matā tāds pats kā tas, ko es pazaudēju, tikai bez čūskas. No čūskas ir palikusi tikai vītņveida rieva. Esmu netīšām iebāzis roku Vilmas kundzes apmetņa kabatā, tā paša, kurš bija viņai mugurā, kad mēs devāmies uz izstādes atklāšanu. Telefons beidz zvanīt. Mehāniski atlieku atpakaļ kabatā zīmogu, paņemu savu telefonu un eju atpakaļ uz istabu.

Piestumju klubkrēslu pie loga, no kura var redzēt Maijas dzīvokļa logu, apsēžos un vēroju, kā krīt sniegpārslas. Zvanītāja tiešām bija Sandra. Es izslēdzu telefonu. Ielas apgaismojums izskatās spocīgs.

Vilmas kundze mani ir nolīgusi, lai es atrastu viņu pašu. Viņa man ir atstājusi zīmogu sava apmetņa kabatā. Arī viņa ir izvēlējusies runāt ar klusumu.

Advocatus no latīniskā advoco "uzaicinu", man dun galvā advokāta profesijas skaidrojums, kuru nesen dzirdēju Salēviča lekcijā. Advokāta profesija ir sniegt personām kvalificētu juridisku palīdzību, tostarp aizstāvību tiesā.

Vilmas kundze mani ir nolīgusi, lai es atrastu viņu pašu. Aizstāvētu? Attaisnotu?

Un šajā brīdī viss mans izmisīgi liktais puzlis beidzot sakārtojas diezgan pareizā bildītē. Vilmas kundze ir noindējusi Maiju, paņēmusi no viņas zīmogu, kuru, zinādama izstāžu zāles darbinieku ieradumus, nolikusi zem izdobtās skulptūras. Voldemārs to atrada vai arī redzēja, kā Vilmas kundze to paņem. Voldemārs nezināja, kas tas ir. Viņš vienīgais no nominantiem nebija redzējis zīmogu. Taču viņš to uzzinātu un visu saprastu, ja ne uzreiz, tad nākamajā dienā pie izmeklētāja, tāpēc viņam bija jākrīt. Un Voldemārs atkal dimdēdams un kūleņodams manā acu priekšā krīt pa kāpnēm.

Bet Maija? Kāpēc jāmirst bija Maijai, ja reiz šā vai tā prēmija pienācās Vilmas kundzei?

Saklausu aiz muguras čaboņu, pagriežos un ieraugu Vilmas kundzi, kura, ģērbusies savā baltajā peņuārā, ar kaulainajām rokām ieķērusies stenderēs, stāv viesistabas durvīs gluži kā spoks. Viņa skatās uz mani cieši un pētoši, un es nolaižu skatienu grīdā. Man vajag saņemties. Es vēl neesmu gatavs. Būt par viņas advokātu. Viņa sper soli uz manu pusi un pakrīt. Es steidzos viņai palīdzēt, taču viņa šoreiz nav paģībusi.

-   Nosēdini mani krēslā pretī kamīnam, es saklausu čukstu.

Viņa pamazām atgūstas, tad palūdz mani iekurt kamīnu un skatās liesmās. Es apsēžos viņai blakus, un, neskatoties uz pašreizējo situāciju, acu priekšā uzpeld kariķētā aina no padomju laika filmas par Šerloku Holmsu. Pastulbais doktors Vatsons un gudrinieks Šerloks Holmss. Trūkst tikai pīpes Holmsa mutē, lai būtu perfekti izturēts žanrs. Un atkal dzīve man nav iedalījusi to labāko lomu.

-    Dedzini tak beidzot nost tos žurnālus, Vilmas kundze palūdz.

Es paņemu virsējo žurnālu un, saplēsis to lapās, metu kamīnā, bet glancētais kartons negrib īsti degt. Taču visnejaukākais svilstošās lapas izdveš pretīgu smirdoņu. Es izvelku no kaudzes apakšas vecos padomju laika eksemplārus; tajos varbūt bija sliktas bildes, toties tie tika drukāti uz labāka papīra.

Bet Vilmas kundze sakniebj lūpas un atmet ar roku:

-   No tā nav iznācis pat tik daudz, lai vecumā pasildītos!

Es ar kāju pastumju nost žurnālu ķīpu un iemetu kamīnā pagales, kuras noliktas mūsu Ziemassvētku svinībām.

-   Atnes zīmogu! Tagad Vilmas kundzes balss jau ir strikta.

Es atnesu apmetni un pagriežu uz Vilmas pusi īsto kabatu. Viņa izņem zīmogu un met to uz kamīna pusi, bet roka ir pārāk vārga. Zīmogs nesasniedz kamīnu un, nokritis uz grīdas, ripinās te uz vienu, te otru pusi. Nometu apmetni uz grīdas un pieeju pie loga. Vilmas kundze raud, un redzēt asaru sliedes uz viņas vaigiem ir neizturami.

Tad es pieņemu otro vīrieša lēmumu savā dzīvē, atgriežos atpakaļ līdz kamīnam, apsēžos krēslā, paņemu Vilmas kundzes izdilušo roku, kura notrīc, bet ir jau tik vārga, ka nespēj paust savu gribu. Ieskatos Vilmas kundzes acīs.

-   Es kļūšu par advokātu!

Asaras Vilmas kundzes acīs vairs nav manāmas. Es noslauku viņas vaigus.

-   Uz universitāti bija atnācis Salēvičs un piedāvāja man iziet pie viņa praksi, tas varētu būt labs sākums.

Vilmas kundze tagad aptver manu roku arī ar otru plaukstu.

-   Bet tu… tu vismaz saprati, kāpēc?

-   Es sapratu, kā… Un es pievēršos liesmām. Zināt un klusēt. Zināt un runāt. Mani svari šajā brīdī nepārprotami nosveras par labu klusēšanai.

-   Atnes man siltu tēju, Vilmas kundze lūdz jau mierīgākā balsī, un es ceļos kājās un eju uz virtuvi. Kad esmu atpakaļ ar kūpošu krūzi, Vilmas kundze jau ir pavisam mierīga.

-    Un kad tu to sāki nojaust? Jautājumā jaušas pat kaut kas līdzīgs azartam.

Un es jūtu, ka laikam Vilmas kundze būs mans pirmais un vienīgais klients, pret kuru es varu atļauties būt gandrīz atklāts.

-   Kad Jasmīna man pateica par astoto, kuram bija atvēlēta Ziemassvētku saule.

-   Tu esi viltīgs!

-  Advokātam tādam ir jābūt! Un tagad jau mēs esam atpakaļ tur, kur abi smējāmies un bijām brīvi, kaut gan, kā es to tagad saprotu, brīvs biju vienīgi es. Un tagad brīva ir viņa vai vismaz man jāpalīdz viņai tādai justies.

-   Man ir jāsāk ar krietni seniem notikumiem, jo tu taču nedomā, ka es to izdarīju prēmijas dēļ?

-   Prēmiju jau tu būtu dabūjusi tāpat! Es vēl spēju pasmieties, kaut gan mani sāk stindzināt pavisam dzīvnieciskas šausmas.

Vilmas kundze kļūst nopietna.

-   Es ar Maiju iepazinos, kad man bija deviņpadsmit. Es iestājos Maskavas Mākslas akadēmijā Mākslas zinātnes nodaļā, toreiz republikām dalīja kvotas, un es biju vienīgā, kura izturēja konkursu. Tas bija neticami, jo tur visi bija no ģimenēm, bet es lasīju caurām naktīm, un to, ko nevarēja dabūt mājās, es caurām dienām studēju bibliotēkā… Maija jau bija priekšā. Viņa bija otrajā kursā, bet kopmītnē mūs salika vienā istabiņā. Un tad tā lielpilsētas dzīve, mēs skrējām un piedalījāmies, augām naktīm strīdējāmies par mākslu, nebija neviena brīva brītiņa. Rīta pusē mēs rakstījām, pēc tam pusaizmigušas atkal skrējām uz lekcijām. Tas viss bija tik ļoti citādi iepretī manai mātei, kurai bija pieci bērni, sabeigta mugura, veļas baļļās nomērcētas rokas un darbs fabrikā. Tāpēc, kad Maija man piedāvāja uztaisīt operāciju, lai mēs nekad nekļūtu mātes, es piekritu. Tas tika nodalīts kā visas jaunības muļķības ar lielu patosu un jūsmību.

Un te Vilmas balsī ieskanas rūgtums.

-   Tad mēs atgriezāmies atpakaļ Rīgā. Sarunu kļuva mazāk, bet bija milzīga vēlme strādāt. Es aizgāju uz partijas komiteju, panācu, ka mums atļāva organizēt mākslas žurnālu. Šķita, ka viss turpinās, kaut gan sarunas par mākslu sāka atkārtoties un izstādēs dažreiz uzmācās garlaicība. Un nācās atzīt, ka runām par mākslu nav nekāda sakara ar pašu mākslu. Un tad es iepazinos ar Oskaru. Tā tiešām bija mīlestība, un tikai tad es sapratu, ko esmu izdarījusi. Vēl pirms kāzām es viņam to visu izstāstīju, taču viņš mani vienalga apprecēja, kaut arī bērni bija viņa sapnis. Maiju redzēt mūsu mājā viņš nekāroja, un mūsu attiecības ar Maiju kļuva krietni vien vēsākas. Viņas dzīvē vīrieši nāca un gāja.

Es netīšām izleju tēju, un paiet brīdis, kamēr savācu šmuci, bet Vilmas kundze jau turpina:

-   Esmu vainīga Oskara priekšā, cik vien sieviete var būt vainīga. Es redzēju, kā viņš darbojās ar tevi, un bieži man bija tā, ka jāskrien vai upē. Kad tavs tēvs nomira un tu pie mums vairs nenāci, šķita, ka ir pat kļuvis vieglāk. Taču tikai šķita, jo viņš klusējot nokalta, kā nokalst aizlauzts zars.

Vilmas kundze apklust un tad vēl cietākā balsī turpina:

-   Tajā dienā es biju pie Maijas. Viņa pati mani uzaicināja, jo pirms tam viņa bija turējusi slepenībā visu, kas saistīts ar prēmiju. Viņa pavēstīja, ka īstenībā būs astoņi nominanti, tas ir, astotā būšu es. Viņa kaut kad pa durvju spraugu bija ievērojusi tavu zīmējumu manā guļamistabā. Maija teica, ka viņa ir vainīga manā priekšā un tā viņa izpirkšot vainu jo, redzi, viņa bija neauglīga no paša sākuma. Taču arī tad Maija man vēl neatzinās, ka Erglers viņu pametis tieši šī iemesla dēļ. Bija skaidrs, ka to operāciju viņa man piedāvāja, skaidri zinādama, ka pati nekad un neko tādu nedarīs, jo Dievs jau to ir viņai nodarījis.

-   "Ja nav man, tad lai nav nevienam," tātad tas nāk no turienes? es ierunājos, kad pauze ieilgst.

-    Es nokļuvu pilnīgā bezsvara stāvoklī, mana roka pati no sevis izlēja viņas vīna glāzē visu sirdsdrapju pudelīti, viņai nebija izredžu. Es pat neredzēju, kā viņa nomira, tikai dzirdēju, kā viņa gārdza. Paķēru zīmogu un, atstājusi Maijas dzīvokļa durvis neaizslēgtas, aizbraucu pie Oskara uz kapiem un satiku tur tevi.

Un es atceros, kā mēs klusējot stāvējām pie kapa.

-   Es tad vēl nezināju, ko darīšu tālāk. Un tad man tik alkaini sagribējās dzīvot, kad mēs toreiz divatā gājām uz izstādi. Visi meklēja Maiju. Erglera dēls aizbrauca pie viņas uz dzīvokli, un es atcerējos, ka esmu aizmirsusi to aizslēgt, un, kad viņš atgriezās, es sapratu, ka viņš zina Maija ir mirusi. Tas bija izlasāms viņa sejā. Viņš izlēma klusēt, un tikai tad es attapos, ka mana mēteļa kabatā palicis zīmogs. Es baidījos to tur atstāt, baidījos nēsāt to somiņā, tāpēc noliku zīmogu tur, augšā, zem dobās bronzas cūkas.

Un tagad Vilmas kundze apklust, jo ir lietas, kurām nav attaisnojuma, un, ņemot talkā visu savu smalkjūtību, es turpinu viņas vietā:

-   Kad tu tur ienāci pēc zīmoga, tu nepamanīji Voldemāru…

Bet Vilmas kundze jau saņemas un turpina pati:

-  Jā, kad es paņēmu zīmogu, gluži kā spoks man blakus uzradās Voldemārs. Kāds no nominantiem jau bija izpļāpājies par zīmogu žurnālistiem, tāpēc Voldemārs saprata, kas tas ir par zīmogu. Es viņam to iedevu apskatīties…

Vilmas kundze nemēģina sevi saudzēt:

-   Tas viņam bija tik negaidīti, kad es viņu pagrūdu… Viņš nespēja aizsargāties…

Viņa bija tur augšā, kamēr es stāvēju lejā, bet Voldemārs ripoja starp mums. No viņas pie manis. Un es dzirdu, kā dimd viņa ķermenis, atsitoties pret pakāpieniem. Kā zvana mēlīte, izejot visu apli. Tad iestājas klusuma pauze, un viss atsākas no jauna.

Vilmas kundze aizklāj ar rokām seju.

-   Vakarā aizgāju un aizslēdzu Maijas dzīvokļa durvis. Dzīvoklī ieiet es neuzdrošinājos, tāpēc par prēmijas nolikumu es neko nezinu.

-   Erglers nākamajā dienā ieradās ar atslēdznieku, jo iepriekšējā dienā viņš bija ievērojis seifu. Viņš noteikti bija pārsteigts par aizslēgtajām dzīvokļa durvīm, taču viņi tās atvēra, atmūķēja ari seifu, paņēma nolikumu, tad visu atkal noslēdza un izsauca policiju. Brīdi klusējis, es tomēr saņemos, jo visu apstādināt var tikai ar atzīšanos: Un tas bomzis, Aleksandra ēna, viņš tevi redzēja?

-Jā. Tā bija Maijas broša, kuru viņš man toreiz pie lifta deva. Viņš acīmredzot bija atnācis pakaļ Aleksandram un palicis kāpņu telpā pēc viņa aiziešanas. Es toreiz vēl nesapratu, no kurienes Maijas kāpņu telpā ir radusies tik dīvaina smaka. Viņš laikam pēc manas aiziešanas bija pamanījis vaļā pamestās dzīvokļa durvis, iegājis Maijas dzīvoklī un paņēmis viņas rotaslietas.

-   Tāpēc viņam bija jāmirst?

Vilmas kundze saraujas, tomēr atrod spēku, lai atbildētu.

-   Es noliku pie kāpņutelpas šņabja pudeli…

-   … sazāļotu? -Jā-

Es nevaru Vilmas kundzi nosodīt, jo, protams, viņš varēja nedzert, bet viņš izdzēra. Viņam bija izvēlēja viņš nebūtu viņš. Viņa tikai palielināja indes koncentrāciju, saspieda laiku.

Vilmas kundze paskatās uz mani, un viņa ir pilnīgi apdzisusi:

-   Es gribu atlaisties.

Es palīdzu viņai tikt atpakaļ līdz gultai.

-   Rīt, rīt, mēs brauksim no šejienes projām uz visiem laikiem, Vilmas kundze vēl nočukst.

Es viņu sasedzu, taču arī naktslampiņas vārgajā gaismā, kas īsti nespēj kliedēt tumsu, redzu, kā pa kāpnēm veļas Voldemārs, redzu asiņu sliedi, kuru atstāj viņa roka. Viņa tur augšā, bet es te lejā. Viņš veļas starp mums. Maijas gārdzienu pavadījumā dejo bomzis, Aleksandra ēna. Un es apģērbies izeju no Vilmas kundzes dzīvokļa, man vajag pabūt vienam.

Kā lai attaisno neattaisnojamo? Un vai atzīšanās to ir apstādinājusi? Šo vēlmi nokaut? Kā lai pierāda, ka tam, kas ir ņēmis dzīvību citam, pašam vēl ir tiesības dzīvot?

Man sāk salt, es eju aizvien ātrāk un ātrāk, līdz sāku skriet. Skrienu pilnā sparā, līdz man paslīd kāja un es ar seju iegāžos sniegā.

-   Tikai paļaujoties uz citu soģi, cita attaisnojuma tam nav. Atraut cilvēku tiesai, lai atdotu augstākai tiesai tas ir ļoti nežēlīgi, jo vieglāk un ātrāk ir iet cauri ierindai un ļaut lai tevi nokauj pletnes. Dieva tiesa ir lēnāka, taču tā vienmēr sagaida īsto brīdi savam cirtienam, dažreiz pat velkot līdz mīļoto mazbērnu piedzimšanai. Taču šajā atlikšanā slēpjas iespēja brīnumam un augstākās brīvības solim saprast savu noziegumu pašam, atzīties pašam un notiesāt sevi pašam. Cilvēku tiesa grib saspiest cilvēka gribu, laiku un telpu dūrē. Cietumā. Griba ir brīva, un es varu kļūt par logu, pa kuru tai izkāpt. Brīvai gribai.

Es pieceļos, nopurinu sniegu un eju atpakaļ uz Vilmas kundzes dzīvokli, jo esmu cieši nolēmis vest Vilmas kundzi uz Mežaparku jau šodien pat. Viņai ir jādod iespēja tikt no tā visa laukā. Vēl uz ielas es sadzirdu, kā Vilmas kundzes dzīvoklī izbijusies kliedz ome Inga. Es steidzos augšā, ārdurvis nav aizslēgtas, es metos guļamistabā.

Ome Inga stāv pie Vilmas kundzes gultas ar tukšu zāļu pudelīti rokā un met krustus. Vilmas kundze guļ nekustīga.

Viņa ir pati sevi notiesājusi. Palikt šeit uz visiem laikiem. Gultā ar baldahīnu. Blakus uzzīmētai eglītei.

Mans skatiens izklaidīgi klejo pa guļamistabu un beidzot atduras pie uzraksta "Ergleri un Leibergi nespēja vienoties". Žurnāls ir noslīdējis uz grīdas, kad Vilmas kundze ir pilinājusi sev zāles. Es pieeju pie loga un to atveru. Ziema ienāk istabā. Aukstums sāk kniebt pirkstos un lien aiz apkakles. Atzīšanās to nespēja apstādināt. Vēlmi aizliegt dzīvību, no kuras trīsdesmit gados izauga vēlme nokaut. Atzīšanās tikai mainīja vektoru. Es aizveru logu. Es nekļuvu par logu, bet tikai par spoguli. Un ar to ir jāsamierinās, es pagriežos atpakaļ. Ome Inga, jau nomierinājusies, iebāž zāļu pudelīti savas zilās vilnas jakas kabatā.

Varbūt tā ari labāk, tā arī vieglāk. Nebūs jāmokās.

Galu galā var uz to paskatīties arī tā. Tā arī ir tikai daļa no brīvības.

22

Es atmostos lidmašīnā, mēs lidojam, mana blakussēdētāja joprojām turpina bubināt un bubināt. Tagad jau es varu izšķirt skaņas, izšķirt laiku un telpas punktu. Pirmo reizi kopš mātes nāves esmu iekāpis lidmašīnā. Iekāpis lidmašīnā, lai beidzot uzdrošinātos to visu atcerēties.

Uzreiz pēc Vilmas kundzes bērēm es aizgāju uz izstāžu zāli, uzkāpu otrajā stāvā un, izmantojis mirkli, kad zāles pārraudze izgājusi, pacēlu dobo cūku. Tai apakšā bija zīmogs, tas pats, kuru es pazaudēju naktī pēc prēmijas piešķiršanas. Taču es tam nepieskāros, tāpat kā to nebija darījušas arī izstāžu zāles darbinieces. Tas jau bija kļuvis par šīs cūkas sastāvdaļu līdz ar atslēgām no mazajām durtiņām. Izgājis laukā, es pat saņēmos un mēģināju piezvanīt Jasmīnai, bet laipna balss mani informēja, ka šāds numurs neeksistē. Farmācijas fakultātē man paskaidroja, ka Jasmīna ir izstājusies. Viņas māja Mežaparkā kādu laiku izskatījās neapdzīvota, līdz beidzot tai tika piestiprināts plakāts ar daudzsološo uzrakstu "Forsale". Un es jutu, ka viss notikušais atraujas no manis un grimst dzelmē. Pārāk smags, pārāk nevadāms un neapturams. Un viss, ko man gribējās, izpeldēt un izdzīvot.

Es aizgāju pie Salēviča uz praksi un pēc tam paliku tur vēl trīs gadus, taču nekad neatļāvos pieminēt mūsu pirmo tikšanos. Tas viss bija droši noslīcināts. Salēvičs arī nekad neatļāvās pieminēt Erglerus, un es izlikos, ka nekad par viņiem neko neesmu dzirdējis. Arī tad, kad pirms pusgada Salēvičs nolika manā priekšā avīzi, kurā bija foto ar sakropļotu manas mātes advokāta līķi, viss, ko es atļāvos, bija atzīmēt slepkavas nežēlību, savukārt Salēvičs mazu piebildi, ka tādas lietas nenotiekot tāpat vien. Tas arī bija viss. Salēviča aptiekas skapja slepenās durvis bija daļa no ejas atšķirībā no Erglera mājas, kur tās bija tikai durvis nišai. Erglers savā nišā uzziedināja Jasmīnu, turpretī Salēvičs… Un es netīkoju staigāt pa šīm Salēviča slepenajām ejām, kuras, iespējams, viņam kādā brīdī pat bijušas kopējas ar manas mātes advokātu, īpaši, ja vēl atceras, ka mātes advokāts sākotnēji nemaz nebija viņas advokāts, bet gan mīļākais. Tik daudz es sapratu pat ar savu bērna prātu jau toreiz tēva bērēs, kad uzstādīju mātei ultimātu vai nu es, vai viņš. Māte, manas pirmās bēgšanas iebiedēta, pat necentās iebilst, un viņš pazuda no mūsu redzesloka. Es atcerējos Maiju, atcerējos Vilmas kundzi un bez papildu izmeklēšanas paliku pie slēdziena, ka māte nebija slikta māte. Pārējais lai pieder viņai pašai.

Taču Salēvičam es neko par to visu neteicu, es vienkārši klusēju, tikai secināju, ka dažbrīd advokāta loma var arī transformēties. Taču tas nav jāsasteidz. Pagaidām man bija jāapgūst pareizi spoguļa uzstādījumi. Iespējams, tas arī bija galvenais iemesls, kāpēc man pirms mēneša pārsteidzošā kārtā tika piedāvāts kļūt par

Salēviča jaunāko partneri. Un tagad man vajag mātes naudu, tos pašus nelaimīgos eiro, lai samaksātu savu iestāšanos, un es sajūtu tādu savādu tīksmi par to, ka man pieder šī nauda un ka neesmu to iztērējis. Es, protams, vairs neesmu tik naivs, lai nesaprastu, kā Salēvičs zināja man paprasīt tieši tik lielu iestāšanās naudu, cik tika ieskaitīts manā kontā mātes nāves dienā.

Tikai tā, ka viņš pats man bija to pārskaitījis.

Taču es ari zinu, ka nekad Salēvičam to nejautāšu. Neko, kāpēc un kā, es klusēšu, jo nezināšana un klusēšana ir daļa no manas laimes. Tieši tāpat, kā es to darīju pirms pusgada. Es neesmu nekāds atriebes eņģelis grāfa Montē Kristo izpildījumā. To es cieši esmu apguvis katrs atbild par sevi, tikai tā var izglābties un tā var izglābt.

Es paskatos lejup pa iluminatoru. Tur lejā ir zila stihija, kurā nepaliek neviena sliede, un var tikai nojaust Vidusjūras "Titānika" zviedru prāmja "Zenobija" aprises. Ūdens to ir paņēmis un noslēpis sevī, tāpat kā noslēpj sevī visu, pat Bermudu trīsstūra spoguļus. Ūdens mūs ne tikai slīcina, tas mūs glābj, paņemdams mūsu atmiņu. Milzīgs, liels ūdens, tikai te tas ir dzidrs, turpretī Rīgā duļķains un necaurredzams. Rīgā ir pārāk maz saules. Saules, kura turklāt netiek līdz galam uzsūkta un izsmelta, jo ir pazaudēts kalendārs, kuru Erglers… bet te ūdeni sakuļ ātrgaitas jahta, un "Zenobijas" aprises pazūd viļņos. Es nekad vairs neniršu un neredzēšu "Zenobiju", jo es negribu kļūt kurls. Un tieši tāpat es izsvītroju no savas dzīves tos rudens notikumus, kuri manai sejai ir uzklājuši neizdibināmības masku un atbrīvojuši mani no jelkādas vēlmes ar kādu tajos dalīties.

Mūsu izdzīvošanai pietiek ar tādu mazumu dažām salām, un vienu no tādām tagad lenc mūsu lidmašīna. Lidmašīna piezemējas, sēžas aizvien zemāk, līdz beidzot nonāk atpakaļ zemes stihijā. Mēs esam atpakaļ piedzimuši. Un, kad lidmašīnas šasijas saskaras ar zemi, es skaidri apzinos, ka mana sala tagad ir Salēviča birojs. Viss pārējais ir vairs tikai atmiņas daļa, daļa no nogrimuša kuģa. Un beidzot līdz manām ausīm atpeld blakussēdētājas vārdi:

-    Manam vīram nekad pēc tam nepatīk runāt, viņš pagriežas un mieg ciet! Laikam viņa man ir paspējusi lidojuma laikā izstāstīt visu savu dzīvesstāstu.

Uz trapa silta gaisa plūsma aizrauj elpu. Kipra. Tikai Kipra. Un es, viens un joprojām gandarīts, dodos uz viesnīcu, savukārt manu lidmašīnas blakussēdētāju sagaida vīrelis, kurš izskatās pēc turka. Par gulēšanu "pēc tam" ir jāsamaksā. Tam, kurš ir palicis Rīgā un, iespējams, beidzot izguļas vai ari gluži pretēji neguļ nemaz. Viņa itin atbilstoši savam vecumam ir izrakstījusi turku mēness vannas, apmaksājot ar krietnu porciju drosmes, kura vajadzīga, lai pārvarētu bailes lidot. Es par lielu prieku manas blakussēdētājas sagaidītājam ātri atvados no viņiem.

Aizbraucis līdz viesnīcai, atstāju tur somu, kuru man sakravāja ome Inga, jo Sandra… Sandra manā dzīvē izbeidzās pirms gada, pēc tam, kad izvirzīja ultimātu par precēšanos. Es viņu uzklausīju un pateicu:

-   Nē!

Tālāk es vairs neklausījos, un joprojām man brokastis gatavo ome Inga, bet dažreiz arī es viņai. Vecums ir tāda savāda lieta, tas modina cieņu.

Uz banku es došos rit, bet tagad vakarā aizeju uz tuvāko tavernu blakus daiveru klubam, lai dīki vienpatībā nosistu laiku, jo esmu nolēmis nedēļu vienkārši slaistīties. Pirms trīsarpus gadiem es aizbraucu no šejienes uz Rīgu apārstēt ausis. Tagad es skatos uz daiveru klubu un domāju, ka tā bija tikai tāda manas dzīves smilšu kaste.

Atveru ēdienkarti un pasūtu, mēmi iebakstot ar pirkstu, jo negribu runāt. Es gribu klusēt. Manu uzmanību piesaista oficiante, kura izpeld no virtuves un apkalpo blakusgaldiņus. Viņas augums smaržo pēc saules. Jā, tieši smaržo. Viņas kustībās ir kaut kas no baltas buras gaisīguma tālu jomā. Tuvāk pienākusi, viņa saskaldās īsās matu sprogās, melnās lētās kurpēs…

Mans skatiens ielīp viņā, prātā sāk kaukt mašīnas un švīkstēt riepas, riet Džerijs. Es novēršos un iebakstu ar pirkstu iepretī degvīna simtiņam. Pasūtījums tiek metodiski atkārtots un pieņemts. Mana oficiante aiziet, bet tā otrā turpina slīdēt.

Es skatos grīdā un tomēr skaidri redzu, ka viņa, ar man tik pazīstamo kustību sapurinājusi savas īsās sprogas, zāles galā pieņem pasūtījumu no iereibušiem Maskavas krieviem. Savākusi ēdienkarti, viņa aizslīd. Man tiek atnests degvīna simtiņš, es to ātri izdzeru, nometu naudu uz galda un aizeju. Ēstgriba ir zudusi.

Es atlaižos viesnīcas izgulētajā gultā, raugos griestos, un mana laimes un miera māja bīstami šūpojas.

Jasmīna. Jasmīna piegulošā oficiantes tērpā ar blociņu rokās. Tā nevar būt Jasmīna! Un tomēr tā bija Jasmīna. Mana Bermudu trīsstūra galvenais stūris, mana nogrimušā "Titānika" visprecīzākā koordināta. Prātīgi būtu visu aizmirst un turēties pie salas, pie cietzemes.

Un tomēr nākamajā dienā es jau atkal sēžu tajā pašā ēstuvē, es neesmu aizgājis uz banku, bet dzeru jau trešo krūzi kafijas. Galdiņus apkalpo pavisam citas meitenes. Manai šīsdienas oficiantei ir knapi divdesmit pieci gadi. Viņa man nepievērš ne mazāko uzmanību, un es, atstājis pieklājīgu dzeramnaudu, ceļos kājās, lai dotos projām. Ūdenim piemīt nelāga īpatnība kad tas aprimst un apklust, tas kļūst par spoguli, kurā uznirst aizmirsti tēli. Un es apņemos nekad vairs neko neatcerēties.

Aizeju uz viesnīcu un liekos gulēt, pamostos tikai nākamajā rītā, tad aizmiegu atkal. Pamostos un aizmiegu atkal. Es aizeju paēst brokastis, tad nopeldos un atkal guļu. Reizēm redzu savu lidmašīnas blakussēdētāju. Viņa jau ir uzpildījusies ar mēnesi, un viņas interese par turku acīmredzami sāk izdzist. Viņa lāgiem man uzsmaida, un man viņa tiešām patīk.

Viņa atnāk pie manis pievakarē, paņēmusi līdzi prezervatīvus, pavēsta, ka viņu saucot Ilona, un paliek līdz ritam. Nākamajā rītā es pamostos un ilgi skatos uz viņu. Tas ir tas, ko var laimēt šajās spēlēs. Garlaicību, bezjēdzību un tukšumu. Es neesmu pieklājīgs un brokastot dodos viens. Kad atgriežos, mana istaba ir tukša. Rūpīgi iztīru zobus un aizeju uz banku atcelt kļūdaino pārskaitījumu. Man ir pilnīgi skaidrs, ka es nepiedalīšos šajās datorspēļu un banku pārskaitījumu rotaļās, tas nu man tiešām ir gājis secen. Tos trīs gadus esmu tikai novilcinājis laiku. Auga ne jau Jasmīna, augu es. Un varbūt tieši tāpat kā es iedomājos audzinām Jasmīnu, Salēvičs iedomājās audzinām mani. Mana cietā sala sabrūk man zem kājām. Un tad pēc vislabākajiem aktierspēles paraugiem es desmit minūtes stāvu pie bankas klerka galdiņa un brīnos, bet klerks savukārt brīnās par mani, tad solās noskaidrot iespēju atcelt tik senu bankas pārskaitījumu.

Izejot no bankas, es aptaustu kabatā lidmašīnas atpakaļceļa biļeti, iedomājos par to oficianti, kura izskatījās pēc Jasmīnas, un noskurinos. Kaut gan joprojām esmu gatavs apzvērēt, ka tā bija viņa.

Ejot uz viesnīcu, atļaujos noiet gar tavernu, kur es viņu redzēju. Viņa apkalpo āra galdiņus, es apsēžos pretējā ielas pusē un vēroju viņu. Tā ir viņa! Viņa!

Jasmīna aiznes prom netīros traukus, nokopj galdu un ieiet atpakaļ telpās. Tad viņa iznāk laukā, nāk pāri ielai uz manu pusi un apstājas man tieši pretī. Viņa skatās man acīs, ilgi skatās. Un es atceros, kā viņai mūsu iepazīšanās sākumā stāstīju par saviem daivinga varoņdarbiem, par niršanu pie "Zenobija", viņa to visu nav aizmirsusi. Un kas būtu bijis, ja es nekad te vairs neatbrauktu, jo man taču ir aizliegts nirt? Es taču toreiz Jasmīnai savā pāva lielībā par to neatzinos. Taču tūlīt mans satraukums arī pierimst, jo tam nav nekādas nozīmes, mēs taču esam satikušies un vai tad varēja būt citādi?

Mana seja, mana jaunā daivinga maska, kura bija tik veiksmīgi pārņēmusi Vilmas kundzes neizdibināmības izteiksmi, tagad atsakās man paklausīt. Un es jūtu, kā tajā ieplūst asinis, ceļas no pašiem sirds dziļumiem un sitas sejā, riņķo ap acīm un dun pierē. Es skatos uz Jasmīnas sastrādātajām rokām. Tādas nevar dabūt mēneša laikā.

Jasmīna manā sejā lasa bez aizķeršanās.

Es te esmu jau pusgadu. Man bija jāredz tavs nogrimušais "Titāniks", manējo tu taču redzēji. Un tavernā tieši vajadzēja oficianti. Jasmīna beidzot pasmaida: Māksla ir neatteikties un nodzīvot savu dzīvi, to taču mēs tagad saprotam abi?

Epiloga vietā

Es kļuvu par Salēviča jaunāko partneri. Bez iestāšanās naudas un bez jelkādas tirgošanās. Salēvičs pats atbrauca pie manis uz mājām un izsniedza man apliecības eksemplāru. Tā tomēr arī notiek.

Manai advokāta praksei gan sāk rasties dīvaina piegarša es jau esmu palīdzējis attiesāt Danai-dē viņas bijušo dzīvokli, ņemot vērā, ka nebija pareizi sastādīts pārdošanas līgums. Tagad sarakstos ar Rīgas pašvaldību, pierādot, ka Liānas māja ir etnogrāfisks retums un tai ir piešķirams arhitektūras pieminekļa statuss. Jo Liāna, atgriezusies pēc ārstēšanās Vācijā, ir nobriedusi dzīvot ilgi un dikti par spīti Mežaparka rekonstrukcijas plānam, kas paredz nojaukt viņas mājeli-pirtiņu. Norēķināšanās ar mani par šiem pakalpojumiem notiek tikai graudā, tāpēc man jau sāk veidoties itin cienījama mākslas darbu kolekcija.

Sofija šai laikā jau ir aizgājusi pie sava tēva, savukārt Hloja beidzot izdevusi pirmo dzejoļu grāmatu un izaudzējusi puslīdz pieklājīga garuma matus. Eduardam ir piedzimis puika, bet Sandro ir aizbraucis uz Peru pētīt Naskas ģeoglifus. "Rīgas zīmoga" prēmiju neviens vairs nepiemin, un laikam tās vienīgais ieguvums ir tas, ka beidzot arī Rīgas māksliniekiem ir savs "Titāniks".

Jasmīna dzīvo kopā ar mani, omi Ingu un Džeriju tagad jau mūsu kopējā Mežaparka mājā. Mēs ar Jasmīnu salaulājāmies jau tur, Kiprā. Pareizticīgo baznīcā. Tas bija vienīgais veids, kā es varēju pateikties un apliecināt cieņu viņas vectēvam. Saņemt dāvanas ari ir jāprot, īpaši no nepazīstamiem cilvēkiem, un šādos gadījumos neatliek nekas cits kā vien ievērot vispārpieņemtās normas un tradīcijas. Jasmīna ir manas dzīves vislielākā dāvana. Vismaz pagaidām. Mans atskaites punkts manas Saules kalendārā. Un es zinu, ka es nekad nestāstīšu viņai neko nedz par Vilmas kundzi, nedz par manu māti, jo viņai ir gana daudz jācīnās ar saviem spokiem. Jasmīnas atgriešanos Rīgā vēl būdams Kiprā, saskaņoju ar Salēviču, un tagad viņa ir tikai Jasmīna Vanaga. Ieva kredītsaistības un parādi uz viņu neattiecas, jo Erglers jaunākais tiešām ir bankrotējis. Jasmīna gan ir pilnīgi pārliecināta, ka tas nav viņas dēļ, jo Leibergs, uzzinājis viņu ģimenes patieso finansiālo stāvokli, pats atcēla precības. Juris un Elvīra Ergleri ir papildinājuši necilas spāņu mazpilsētas iedzīvotāju skaitu un, cik var saprast no retajām Skype sarunām, pamazām noslīkst spāņu vīnā, no pasaules izolējušies savā mājā. Bet Jasmīna, kura tur nodzīvoja kopā ar viņiem divus gadus, saka, ka ārzemniekiem nekā cita tur neesot, ko darīt, narkotikas vai vīns. Tātad jāsecina, ka viņu izvēle vēl nav tā sliktākā.

Jasmīna atjaunojās Farmācijas fakultātē un tagad jau ir trešajā kursā. Nezinu gan, kā viņa to savieto ar sava vectēva uzskatiem par pareizu ārstēšanu, bet man viņa apgalvo, ka tā esot ienaidnieka nometnes izlūkošana. Un viņai tiešām patīk ķīmija.

Bet es trīs reizes nedēļā gluži kā pulkstenis ierodos Aleksandra darbnīcā, kuru viņš ir pārcēlis uz bijušo autoservisu, jo tagad ir pievērsies tēlniecībai. Izrādās, Mākslas akadēmijā viņš savulaik absolvējis tieši tēlniekus. Acīmredzot ēnas izzušana ir ievilkusi viņu atpakaļ materiālā. Cilvēks, kamēr viņš ir cilvēks, bez ēnas nevar. Viņš pats gan domā, ka viņa Meistars akadēmijā esot bijis tik izcils, ka šis laika sprīdis gandrīz veselas dzīves garumā bijis vajadzīgs, lai no tā distancētos. Es mīcu un jaucu viņam masas, jo Aleksandrs apgalvo, ka nespēj iedomāties, ka to darītu kāds "profesionālis". Viņš necieš rutīnu un automātismu, kāds piemītot profesionāļiem. Bet man tā ir īsta aptieka, kurā nepareizs nedrīkst būt nekas nedz iejaukšana, nedz uzglabāšana, citādi tas veidošanai vairs neder. Katrreiz pie katra sastāva es sēžu pilns izmisuma un neziņas. Tieši tāpat kā pie katras skulptūras sēž pats Aleksandrs.

Divas baltas papīra lapas veido atvērumu, un uz tām jau var uzrakstīt kaut ko jaunu, tā Aleksandrs komentē šo mūsu abu nepārejošo neziņu.

Dažreiz man tiek atļauts palīdzēt pie veidošanas, bet Aleksandrs saka, ka mans īstais zeļļa laiks vēl tikai priekšā. Jasmīna manai papildu izglītošanai paralēli mācībām cītīgi vāc bronzas liešanas metodes vēl no senlaikiem, jo uz pavasari mēs grasāmies sākt liet bronzā.

Kādā sestdienas rītā Jasmīna negaidīti piesakās mani pavadīt pie Aleksandra. Es iebilstu, ome Inga man piekrīt, tomēr Jasmīna iesēžas manā hondā, un es, galīgi pārskaities un, jāsaka, arī pārsteigts par negaidīto Jasmīnas stūrgalvību, braucu pie Aleksandra. Ir pašas marta beigas, sāk kust sniegs, uz ielām ir galīga putra. Un krustojumā manā vecajā hondā no aizmugures ieslīd tikpat vecs fords. Kamēr mēs skaidrojamies, laiks tikšķ. Un es pirmo reizi nokavēju ierašanos. Sieviete uz kuģa, un es noskaišos uz Jasmīnu vēl vairāk. Mēs braucam pilnīgā klusumā.

Kad iebraucu darbnīcas pagalmā, tūlīt pamanu milzīgu sarkanīga granīta bluķi, kurš ir tikko atvests. Aleksandrs stāv uz lieveņa un smaida, Jasmīna izkāpj no mašīnas un tūlīt metas klāt akmenim. Viņa uzsmaida Aleksandram, un man ir skaidrs, ka tā ir sazvērestība. Kad beidzot saņemos un izkāpju no mašīnas, Aleksandrs jau ari stāv blakus bluķim.

-   Tas ir tavs.

Mani pārņem mulss satraukums, bet Jasmīna jau ir cieši piespiedusi manu plaukstu gludi nopulētajai pusei, kura atsegusi visas akmens dzīslas. Es apdedzinājies izrauju roku, taču Aleksandrs ar Jasmīnu smaida vēl platāk.

-   Ir! Aleksandrs apmierināts norūc bārdā.

-   Ir! viņam attrauc Jasmīna mazas meitenes priekā.

Bet Aleksandrs, jau atkal nostājies man aiz muguras,

pabeidz savu sakāmo:

-   Tas laiks, kurā viņš tev atklāsies, tev arī jāņem vērā, jo ziemas bērni ir trausli, bet vasaras spēka pilni. Mēs vismaz pagaidām dzīvojam laikā un telpā. Un neklausies nevienā, kas apgalvo, ka granīts ir tāds un šitāds, pat manī ne!

Aleksandrs ieiet angārā, atstājot durvis atvērtas.

Manas acis izšķīst, un granītā sāk lēkāt nogrimušu kuģu vraki, milzīgs sievietes dibens, tad iekviecas cūka, ieplaisā amfora, viduklī salūst Vilmas kundze, bārdā pasmaida Aleksandrs… Es aizmiedzu acis, un man pat ir jāaizspiež ausis, bet Jasmīna, kura joprojām turpina lasīt manā sejā kā atvērtā grāmatā, piespiežas man klāt un iečukst pusaizmirsto:

-   Dzīvsudrabs, ar rāmu elpu…

Viņa mani atlaiž, noskūpsta un, iesēdusies manā samīcītajā hondā, aizbrauc neatvadījusies.

Mēs paliekam divatā es un granīts. Šodien es galīgi neesmu gatavs un nezinu, cik ilgs laiks paies, kad mēs ar to būsim tiktāl, ka tas ļaus man sevi iepazīt un noņemt lieko, lai atklātu pašu serdeni. To, ko Dievs ir nogremdējis šajā milzenī. Droši vien gadi, bet varbūt pat gadu desmiti. Bet mēs jau tagad esam uz "tu", jo starp mums nav ne Meistaru, ne "ismu", pat ne tādas bijības, kāda man ir pret Jasmīnu. Es skatos uz dzīslām, pa kurām ir tecējušas akmens asinis. Un tad man iebliež pa pieri:

-   Nevis tecējušas, tās tek arī tagad. Tās ietek manās plaukstās un plūst manās domās. Skalo un dedzina nost lieko, atstājot tikai to, kā dēļ ir vērts te piedalīties. Te, šajā karuselī. Man piedalīties. Ar manu serdeni. Un nomazgāts serdenis var kļūt asāks par zobenu, un to nevajadzēs vicināt, nevajadzēs pierādīt, un ar to nevajadzēs draudēt un rīkoties. Akmens asinis turpina plūst un plūst, līdz mūsu doma kļūst viena…

Un man ir tikai labi, jo beidzot nav jāpieņem nekādi vīrieša lēmumi. Ir tikai miers, jo es jūtos pats ielikts šajā lēmumā, un man ar to ir nedaudz jāaprod. Jāaprod, ka kļūstu par daļu no veseluma, pret kuru es beidzot varēšu būt līdz galam atklāts un kuram varēs atkal un atkal uzdot mūžīgo vaicājumu: Kas mēs esam?

Franciska Ermlere

RīGAS ZīMOGA ALĶĪMIJA

Redaktors Guntis Berelis

[1] leonardo da vinči mīkla.

[2] Maija (hinduismā) ilūzija, brīnumains spēks, priekšstats par šīs pasaules nerealitāti.

[3] apotēka (no sengrieķu a7io0r)Kr)) noliktava.

Content

Ermlere Franciska Rīgas zīmoga alķīmija

Ievada vietā

2

4

5

6

8

9

12

13

14

15

17

18

19

20

21

22

Epiloga vietā