Robertsa Nora

Asara zirnekļa tīklā

Nora Robertsa

Asara zirnekļa tīklā

PROLOGS

Februārim īsti atbilstīgā rītā Bobijs Lī Fulers atrada pirmo līķi. Tika sacīts, ka viņš to atrada, taču patiesībā viņš gandrīz uzkrita virsū tam, kas bija palicis pāri no Arnetes Gentrijas. Lai kā to arī nosauktu, rezultāts bija tāds pats, un Bobijam Lī vēl ļoti ilgu laiku pēc tam nācās sadzīvot ar to, ka nakts murgos viņam acu priekšā uzpeldēja plata un balta seja.

Ja iepriekšējā vakarā nebūtu sarāvis attiecības ar Mārvelu Trūsdeilu – jau atkal –, viņš sēdētu pie sava rakstāmgalda un būtu pārliecies pār angļu literatūras mācību grāmatu, pūlēdamies piespiest savas smadzenes tikt galā ar Šekspīra ”Makbetu”, tā vietā, lai dotos uz Gūsnekkrīku. Bobija un Mārvelas attiecību akmeņainais ceļš bija ildzis astoņpadsmit mēnešus, bet šis pēdējais pamatīgais strīds bija atņēmis viņam vai visus spēkus. Bobijs Lī bija izlēmis piešķirt sev brīvdienu, lai atpūstos un padomātu. Un arī parādītu tai Mārvelai ar visu viņas aso mēli, ka viņš ir īsts vīrietis un neļaus ar sevi izrīkoties kā ar kaut kādu lupatu.

Bobija Lī ģimenē vīrieši allaž bija tie, kas komandēja parādi. Vai vismaz izlikās to darām. Un Bobijs negrasījās lauzt šo tradīciju. Deviņpadsmit gadu vecumā Bobijs jau bija krietni izstiepies augumā – sešas pēdas un vienu collu garš un tādēļ diezgan neveikls. Vēl bija vajadzīgi gadi, lai viņš nobriestu. Taču viņam, gluži tāpat kā viņa tēvam, bija lielas strādnieka plaukstas un garas un kaulainas rokas. Bobijs no mātes bija mantojis biezos, melnos matus un krāšņās skropstas. Puisim patika matus atķemmēt no pieres tā, kā to darīja viņa elks Džeimss Dīns.

Bobijs Lī uzskatīja, ka Džeimss Dīns ir visīstākais vīrieša paraugs. Un arī viņam kvernēšana pie grāmatām būtu tikpat nepaciešama kā Bobijam Lī. Ja vara atrastos Bobija rokās, viņš būtu pilnas slodzes darbinieks Sanija Tolbota ”Mobilā servisa centrā” un ēdnīcā, nevis lauztos cauri grāmatu gudrībām, lai pabeigtu divpadsmito klasi. Taču viņa mammai bija citādi uzskati, un Misisipi štata Inosensā nebija neviena, kurš labprātīgi vēlētos kaitināt Hepiju Fuleri.

Hepija – bērnībā iemantotais vārds viņai bija pat ļoti atbilstīgs, jo viņa spēja, skaisti un priecīgi smaidīdama, panākt, lai cilvēki rīkojas pēc viņas prāta. Viņa īsti nebija piedevusi savam vecākajam dēlam to, ka viņš divus gadus nosēdējis vienā klasē. Būdams labākā omā, Bobijs Lī nekādā gadījumā neriskētu izlaist mācību dienu. Ne jau ar tādām atzīmēm kā viņam, jo tās jau tāpat bija pietiekami šaubīgas. Taču Mārvela bija tāda meitene, kura prata piespiest vīrieti – pat īstu vīrieti – rīkoties pārgalvīgi un neapdomīgi.

Tā nu Bobijs Lī iemeta makšķeri duļķaini brūnajā Gūsnekkrīkas ūdenī un ciešāk ietinās pabalējušajā džinsa jakā, lai paglābtos no netīkamā laika. Bobija tēvs allaž mēdza teikt – kad vīrietim galvā smagas domas, vislabākās zāles ir došanās pie ūdens, lai pārbaudītu, kā ķeras zivis.

Nebija nozīmes tam, kāds patiesībā izrādījās loms, svarīgākā bija pati atrašanās pie ūdeņiem.

– Nolādētās sievietes! – Bobijs Lī nomurmināja un savilka lūpas smīnā, kuru stundām ilgi bija izmēģinājis pie vannas istabas spoguļa. – Kaut viņas visas nelabais parautu!

Bobijam nebija vajadzīgas nelaimes, ko Mārvela dāsni dāļāja ar abām skaistajām rokām. Kopš reizes, kad viņi mīlējās uz Bobija automašīnas pakaļējā sēdekļa, viņa plosīja puisi gabalos un pūlējās tos atkal salikt kopā pēc sava prāta.

Un Bobijam Lī Fuleram tas nederēja, nudien ne. Par spīti tam, ka reizēs, kad abi neķīvējās, viņš kļuva vai slims no mīlestības. Par spīti tam, ka brīžos, kad abi gāja viens otram garām pa Džefersona Deivisa vidusskolas gaiteņiem, meitenes milzīgās zilās acis šķita paužam noslēpumus, kas domāti vienīgi Bobijam. Par spīti pat tam, ka, ieraugot Mārvelas kailo augumu, Bobijs bija gatavs mīlēties ar viņu nepārtraukti.

Varbūt Bobijs mīlēja Mārvelu, un varēja būt, ka meitene ir gudrāka nekā viņš, tomēr viņš negrasījās pieļaut, lai tiktu vadāts apkārt kā pavadā piesiets sivēns. Nolādēts, nē!

Pie sīkā strauta, kurš vilka dzīvību, pateicoties varenajiem Misisipi ūdeņiem, auga meldri, un Bobijs Lī iekārtojās starp tiem. No tāluma atskanēja vientuļa svilpe – tur vilciens devās uz Grīnvilu; bija dzirdams arī mitrais ziemas vējš, kurš lavījās caur ļenganajiem meldriem. Bobija makšķere stāvēja dīka un nekustīga.

Šajā rītā Bobija prātu urdīja tikai dusmīgas domas, kas šaudījās kā nemierīgas zivis, un viņa vienīgais loms bija kūsājošais niknums.

Varbūt vajadzēja gluži vienkārši doties uz Džeksonu, nopurināt Inosensas putekļus no kurpēm un izmēģināt laimi pilsētā. Bobijs Lī bija labs mehāniķis, patiešām ļoti labs. Un viņš uzskatīja, ka darbu varētu atrast pat tad, ja viņam nebūtu vidusskolas diploma. Velns un elle! Nav taču vajadzīgas zināšanas par kaut kādu tur Makbetu vai platleņķa trīsstūriem un tamlīdzīgām būšanām, lai salabotu mazu karburatoru. Džeksonā viņš varētu atrast darbu kādā automašīnu tehniskās apkopes stacijā un beigu beigās vēl kļūt par vecāko mehāniķi. Pie joda, nepaietu nemaz tik ilgs laiks, kad viņam pašam jau piederētu tāds rūpals! Bet Mārvela Trūsdeila tupētu Inosensā un viņas zilās acis būtu saraudātas sarkanas.

Un pēc tam viņš atgrieztos. Bobija Lī pievilcīgo seju izgaismoja smaids un šokolādes brūnajās acīs ielēja siltu mirdzumu, kas būtu iepriecinājis Mārvelas sirdi. Jā, viņš atgrieztos, un viņa kabatas būtu pilnas ar divdesmit dolāru banknotēm. Viņš iebrauktu pilsētā ar savu klasisko sešdesmit otrā gada Cadillac – vienu no daudzajiem viņa automašīnu kolekcijā –, lepni pastaigātos itāļu dizainera darinātā uzvalkā un būtu bagātāks nekā Longstrīti.

Un tur jau būtu arī Mārvela. Tieviņa un gluži bāla kļuvusi no ilgām pēc Bobija Lī. Viņa stāvētu uz stūra iepretī ”Lāšona dažādu preču veikalam”, iespiedusi rokas starp maigajām, mīkstajām krūtīm. Ieraugot Bobiju Lī, pār viņas vaigiem sāktu līt asaras.

Un kad Mārvela nokristu viņam pie kājām šņukstēdama un vaimanādama, pauzdama nožēlu par to, ka bijusi tik egoistiska neliete un atstūmusi Bobiju, viņš varbūt… tikai varbūt… viņai piedotu.

Tās bija tik jaukas fantāzijas! Saule pamazām kļuva spožāka, un dzelošais aukstums nedaudz piekāpās, pelēcīgi brūnganajā strauta ūdenī atmirdzēja zeltaini atspīdumi, un Bobijs sāka apcerēt viņu atkalapvienošanās fiziskos aspektus.

Viņš aizvestu Mārvelu uz Svītvoteru, jo būs iegādājies veco, skaisto plantāciju no Longstrītiem, kad viņiem būs pienākuši grūti laiki.

Mārvela tikai elstu un nopūstos, jo redzētu, cik turīgs tagad kļuvis Bobijs Lī. Kā jau īstenam džentlmenim un kārtīgam romantiķim pieklājas, viņš Mārvelu uznestu augšā pa lepnajām, plašajām kāpnēm. Tā kā Svītvoterā Bobijs Lī bija redzējis tikai pirmo stāvu, viņa iztēle varēja izplest spārnus jo plaši. Guļamistaba, kurā viņš ienestu drebošo Mārvelu, ļoti līdzinātos viesnīcas numuriņam Vegasā, jo tieši tāds tobrīd bija Bobija Lī uzskats par augstas klases telpām.

Tur būtu smagas sarkanas drapērijas, ezera lieluma gulta sirds formā un paklājs tik biezs, ka pa to nāktos brist gluži kā pa zāli. Klusi skanētu mūzika. ”Tas būtu kaut kas no klasikas,” Bobijs Lī domās sprieda. Brūss Springstīns vai Fils Kolinss. Jā, Fila Kolinsa dziesmas padarīja Mārvelu sentimentālu.

Un tad viņš noguldītu Mārvelu un skūpstītu, un viņas acis būtu valgas. Viņa atkal un atkal atkārtotu, cik ļoti mīl Bobiju, cik liela muļķe bijusi, un apgalvotu, ka tagad līdz pēdējai mūža dienai darīs visu, lai dāvātu viņam laimi, lai Bobijs kļūtu par viņas valdnieku un pavēlnieku.

Viņš pārslidinātu plaukstas pār meitenes neiedomājami baltajām krūtīm ar sārtajiem galiņiem, paspiestu tos pavisam nedaudz, tieši tik, cik viņai patika.

Viņas slaidās kājas un maigie augšstilbi pavērtos, pirksti iegremdētos Bobija plecos, no viņas rīkles izlauztos tā īpašā skaņa. Un pēc tam…

Makšķeres aukla notrīsēja. Bobijs Lī samirkšķināja plakstus, piecēlās sēdus un mazliet saviebās, jo bikšu priekšā izspīlējās pamanāms izcilnis. Erekcija bija novērsusi Bobija uzmanību, bet viņš no ūdens izcēla resnu zivi, un tā locījās saules staros, sudrabaini mirdzēdama. Ar neveiklām un no uzbudinājuma slidenām rokām viņš savu guvumu nejauši iemeta meldros. Joprojām vēl iztēlodamies Mārvelu, viņš netīšām zivij līdzi aizmeta arī makšķeri un piecēlās, lādēdams sevi par neuzmanību. Tā kā laba makšķere bija tikpat liela vērtība kā zivis, ko varēja ar to noķert, Bobijs Lī iebrida meldros un mēģināja atgūt savu īpašumu. Makšķeres kāts slējās gaisā. Asaris joprojām kustējās, bija dzirdami zivs plakšķošie pūliņi tikt atpakaļ ūdenī. Puisis smaidot pavilka makšķeres kātu. Tas īsti neklausīja, un Bobijs Lī atkal ne pārāk dedzīgi nolamājās.

Viņš paspēra sāņus sarūsējušu konservu kārbu un vēl soli iebrida slapjajos, augstajos meldros. Bobijs Lī paslīdēja uz kaut kā slapja, noslīga uz ceļgaliem un jau pēc mirkļa raudzījās tieši Arnetes Gentrijas sejā.

Tajā bija lasāms pārsteigums, un tāds atspoguļojās arī Bobija Lī sejā. Platas acis, pavērta mute un balta, ļoti balta seja… Asaris vēl cīnījās pēc elpas uz mirušās kailajām, sakropļotajām krūtīm.

Bobijs Lī saprata, ka viņa ir mirusi. Nenoliedzami mirusi. Un tas bija pietiekami ļauni. Asinis – saltas peļķes, kas pamazām sūcās mitrajā zemē, pārvēršot sievietes balinātos matus kaut kādā tumšā recekļveida masā, – pamazām apžuva ap daudzajām durtajām brūcēm viņas miesā un kā šaušalīga rota apvija mirušās kaklu vietā, kur griezuma brūce līdzinājās platam, biedējošam smaidam. Tieši asiņu dēļ Bobijam no rīkles izlauzās dzīvniecisks, aizsmacis kliedziens, un viņš četrrāpus virzījās atpakaļ. Viņš pat neatskārta, ka izdvesis šīs skaņas. Taču to, ka viņš rāpo pa mirušās asinīm, viņš saprata.

Piecelties Bobijs Lī paguva brīdī, kad no rīta apēstās brokastis izlauzās brīvībā uz viņa jaunajām melnajām Converse firmas kedām.

Asiņainajos meldros pametis gan izzvejoto asari, gan makšķeri, gan arī labu tiesu savas jaunības, Bobijs Lī skriešus metās atpakaļ uz Inosensu.

PIRMA NODAĻA

Vasara, šī zaļā neliete, izvingrināja sviedrainos muskuļus un grasījās nopostīt Inosensas pilsētu Misisipi štatā. Un nemaz nebija daudz jānopūlas. Pat pirms Amerikas Pilsoņu kara Inosensa nebija nekas vairāk kā putekļains mušas atstāts nospiedums uz kartes. Lai gan zeme tur bija laba un piemērota lauksaimniecībai, ja vien cilvēks spēja izturēt mitro tveici, plūdus, kā arī untumainos sausuma periodus, Inosensai tomēr nebija lemts kļūt par plaukstošu un zeļošu pilsētu.

Pienāca laiks, kad tur tika ieliktas arī dzelzceļa sliedes. Tās stiepās gana tālu uz ziemeļiem un rietumiem, lai vilcieni ar saviem garajiem, atbalsīs izplūstošajiem svilpieniem ķircinātu Inosensu, atgādinot par pasaules attīstības gaitu un progresu, tomēr neko no tā neienesot šajā mazpilsētiņā. Gandrīz pirms gadsimta tika ierīkots arī ātrgaitas lielceļš, kas savienoja Memfisu un Džeksonu, bet atstāja Inosensu rijam prombraucošo automašīnu putekļus.

Tuvumā nebija ne ievērojamu kaujas lauku, ne kādu dabas brīnumu, kas pievilinātu tūristus ar fotokamerām un liktu viņiem tērēt naudu. Un nebija arī viesnīcu, kur viņus izmitināt. Bija tikai mazs, neticami kārtīgs īres nams, ko vadīja Kūnsi, un Svītvoteras plantācija ar tās pirmskara laiku skaistumu. To jau divsimt gadu pārvaldīja Longstrītu ģimene. Plantācija netika atvērta publikas apskatei, lai gan interesenti noteikti atrastos.

Reiz Svītvotera tika aprakstīta izdevumā ”Dienvidu mājas”. Tiesa, tas notika astoņdesmitajos gados, kad vēl bija dzīva Medelina Longstrīta. Tagad, kad Medelina un viņas vīrs – sīkstulīgais dzērājs – abi jau bija aizsaules dārzos, nams piederēja viņu trijiem bērniem, kas tur bija apmetušies.

Vajadzētu pateikt – un tas arī tiks darīts –, ka trīs Longstrītu pēcteči bija mantojuši visu savas ģimenes mežonīgo izskatīgumu, tomēr nebija pārņēmuši ne kripatas viņu ambīciju. Un bija grūti vainot viņus par to, ka cilvēki šajā Misisipi deltas miegainajā pilsētelē apslāpē savu enerģiju un iegrimst aizvainojumā. Longstrīti ar tumšajiem matiem, zeltaini mirdzošajām acīm un skaisti veidotajiem locekļiem spēja apburt cilvēku ātrāk, nekā viņš pagūtu nospļauties.

Neviens pārlieku nevainoja Dveinu par sekošanu tēva alkoholiķa pēdās. Gadījās, ka viņš reizumis sasita savu automašīnu vai salauza dažus galdus Makgrīdija tavernā, taču, skaidrā prātā būdams, viņš allaž atrada iespēju nogludināt liekos asumus. Tomēr, gadiem ritot, skaidrā prātā viņš pavadīja aizvien mazāk un mazāk laika. Visi runāja, ka viņa dzīve būtu iegrozījusies citādi, ja viņš par nesekmību nebūtu izslēgts no lieliskās privātskolas, uz kuru bija nosūtīts mācīties, vai no tēva līdz ar tieksmi pēc skāņām, apreibinošām dzirām būtu mantojis arī mīlestību pret zemi.

Citi, kuru mēles bija ļaunākas, apgalvoja, ka nauda palīdzējusi viņam turēties pie skaistajām mājām un lieliskajām automašīnām, taču nav spējusi padarīt viņa mugurkaulu spēcīgāku. Kad astoņdesmit ceturtajā gadā ar Dveina visai ciešu piedalīšanos Sisija Kūnsa nonāca grūtā stāvoklī, viņš meiteni apprecēja bez mazākās žēlošanās. Pēc divu bērnu piedzimšanas un neskaitāmu skāņās dziras pudeļu izdzeršanas Dveinam nācās uzklausīt sievas prasību par laulības šķiršanu, un viņš bija mierā ar to. Laulība beidzās tikpat draudzīgi kā sākusies. Nebija nekādu smagu jūtu – vispār nekādu jūtu –, un Sisija ar visiem bērniem aizbēga uz Našvilu, lai tur uzsāktu jaunu dzīvi ar kādu apavu tirgotāju, kurš vēlējās gūt slavu izpildītājmākslas jomā.

Džosija Longstrīta, vienīgā meita un jaunākais bērns ģimenē, savā trīsdesmit viena gada vecumā bija paguvusi iziet pie vīra jau divas reizes. Abas šīs savienības izrādījās visai īslaicīgas un deva Inosensas iedzīvotāju baumu dzirnām labu iemeslu griezties nebeidzami. Abas šīs pieredzes Džosija nožēloja tikpat gauži, cik gauži sadugst sieviete, kad pamana savus pirmos sirmos matus. Izjūtās jaucās kopā gan dusmas, gan zināms rūgtums, gan arī mazliet baiļu. Bet pēc tam viss tika nolikts pagātnē. Prom no acīm, projām no atmiņām.

Neviena sieviete negaida matu nosirmošanu un nav noskaņota arī uz šķiršanos, kad saka ”līdz nāve mūs šķirs”. Tikai dzīvē notiek visādi…

Savai sirdsdraudzenei Kristelai, kurai piederēja ”Stila un skaistuma rituāla impērija”, viņa ar izteiktu patiku filozofiski sacīja, ka vēlas izlabot šīs divas pamatīgās kļūdas, ko pieļāvusi vērtējot un izvēloties, un tagad pārbaudīs visus vīriešus no Inosensas līdz pat Tenesī štata robežai.

Džosija gan zināja, ka ir arī dažas vecas, netīksmes pilnas sievas, kuras, mutei roku priekšā aizlikušas, sakniebtām lūpām laista indes pilnus vārdus. Sak, kas no tās Džosijas Longstrītas cits sagaidāms, kāda bijusi, tāda ar’ palikusi. Taču bija arī vīrieši. Un tie tumsā smaidīja, skaidri zinādami, ka Džosija ir pat ļoti laba.

Takeram Longstrītam patika sievietes. Varbūt viņš nevarēja turēties līdzi savai jaunākajai māsai un viņas aizrautīgajai vīriešu mednieces dabai, taču savs prieks tika arī viņam. Visi zināja arī to, ka Takeram patīk iztukšot pa glāzītei stiprāka dzēriena, taču viņam nepiemita tās nedzesējamās slāpes, kādas nomāca vecāko brāli.

Dzīve Takeram nozīmēja vienu garu, laiski staigājamu ceļu. Un viņam nebija iebildumu to veikt, ja vien tika ļauts to darīt tādā tempā, kāds pašam labpatika. Takers izturējās laipni arī situācijās, kad gadījās kāds apvedceļš, ja vien tas vēlāk pagriezās viņa izvēlētajā virzienā. Un pagaidām viņam bija izdevies izvairīties no došanās pie altāra – brāļa un māsas pieredze bija iedēstījusi viņā nelielu nepatiku pret šo pasākumu. Takers daudz labprātāk veica savu ceļu, neviena netraucēts. Viņš bija rāmas dabas un lielākoties labi ieredzēts. Dažam labam gremza tas fakts, ka Takers bija piedzimis bagāts, taču viņš pārāk nemēdza ar to dižoties. Turklāt viņš bija neizmērojami dāsns, un tas cilvēku sirdis padarīja mīkstas. Katrs vīrs zināja, ka nepieciešamības gadījumā tikai jāpiezvana vecajam Takam, un aizdevums būs kabatā. Un tas nonāks tur bez jebkādas neizturamas pārākuma izrādīšanas, kas palīdzības lūgšanu padarīja ļoti smagu. Protams, bija arī mēļotāji, kas apgalvoja, ka nav taču grūti aizdot citiem, kad pašam naudas ir vairāk nekā pietiekami. Tikai viņu murmināšana nekādi nespēja mainīt banknošu krāsu.

Atšķirībā no sava tēva Bo viņš diendienā nemēdza interesēties, kā sokas ar parādu atdošanu, un neglabāja aizslēgtā rakstāmgalda atvilktnē ādas vākos iesietu bloknotiņu, kurā pierakstīti visu viņa parādnieku vārdi.

Naudu Takers aizdeva par visai sakarīgiem desmit procentiem. Vārdi un skaitļi – viss glabājās viņa asajā un bieži vien pārāk zemu novērtētajā prātā.

Bet jebkurā gadījumā Takers to nedarīja naudas dēļ. Viņš vispār ļoti reti kaut ko darīja naudas dēļ. Pirmkārt, viņš to darīja tāpēc, ka tas neprasīja nekādas pūles. Un, otrkārt, viņa garajā, slaikajā un laiskajā ķermenī slēpās dāsna un reizumis arī vainas apziņas mocīta sirds.

Viņš nebija ne pirksta pakustinājis, lai nopelnītu šo bagātību, tālab bija tik ļoti vienkārši to izšķiest. Takera izjūtas šajā saistībā varēja dēvēt gan par garlaikotu akceptēšanu, gan reizēm par sociālās apziņas grūdienu. Un kad nu gadījās tāds spēcīgāks grūdiens, viņš no virvēm darinātā guļamtīklā izstiepās ēnā zem mūžzaļā ozola izplestajiem zariem, pārvilka cepuri pāri acīm un malkoja aukstu alu, līdz sociālā apziņa atkal norimās.

Tieši to Takers darīja brīdī, kad mājas otrā stāva logā apaļo galvu pabāza Dela Dankana – Longstrītu saimniecības pārzine jau vairāk nekā trīsdesmit gadu.

– Taker Longstrīt!

Cerēdams uz to labāko, Takers joprojām turēja acis aizvērtas un ļāva tīklam viegli šūpoties. Uz plakanā, kailā vēdera Takers bija uzlicis Dixie alus pudeli un ar vienu roku pieturēja.

– Taker Longstrīt! – Delas dunošā balss izbiedēja putnus, kas bija sasēduši mūžzaļā ozola zaros. Takeram gan bija paticis sapņot, klausoties putnu dziesmās un gardēnijās zumošo bišu sanoņā. – Es runāju ar tevi, puis.

Nopūties Takers atvēra acis. Caur cepures vaļīgo pinumu sejā iespīdēja balti un karsti saules stari. Jā, tas bija tiesa – viņš maksāja Delai algu, taču šī sieviete bija viņam gan mainījusi autiņus, gan savu reizi uzšāvusi pa pēcpusi, un tādējādi viņš nebija Delai nekāda autoritāte. Ļoti negribīgi Takers atbīdīja cepuri nost no acīm un, plakstus piemiedzis, paraudzījās saucējas virzienā.

Sieviete bija izliekusies pa logu, viņas liesmojoši sarkanie mati spraucās ārā no apsietā lakata. Viņas platajā, koši pietvīkušajā sejā bija stingra un neapmierinātības pilna izteiksme. Un to Takers bija iemācījies respektēt. Pret palodzi atdūrās trīs kārtas košu kreļļu.

Takera sejā ievilkās it kā nevainīgs, tomēr viltības pilns smaids. Tā varētu smaidīt zēns, kurš pieķerts nedarbos. – Jā, kundze.

– Tu teici, ka aizbrauksi uz pilsētu un atvedīsi man rīsu maisu un kasti kokakolas.

– Jā, tikai… – Takers ar joprojām auksto pudeli paberzēja savu torsu, tad pielika pudeli pie lūpām un iedzēra garu malku. – Nu jā, laikam jau es tā teicu gan, Dela. Domāju, ka varētu aizbraukt, kad kļūs mazliet vēsāks.

– Slien nu savu slinko pēcpusi augšā un izdari to tagad. Citādi šovakar tev uz galda priekšā būs nolikts tukšs šķīvis.

– Vienalga ir pārāk karsts, lai ēstu, – Takers klusi nopurpināja, taču Delas ausis bija tikpat dzirdīgas kā trusim.

– Ko tad tas nozīmē, puis?

– Es teicu, ka braukšu. – Graciozi kā dejotājs viņš izslīdēja no šūpuļtīkla un ejot noslaucīja alus pudeli. Viņš pacēla galvu un uzsmaidīja sievietei, cepure švītīgi noslīdēja zemāk, atklādama sasviedrētās matu sprogas, viņa zeltainajās acīs iedegās velnišķīgi dzirkstošas liesmiņas, un Dela atmaiga. Tagad jau viņai nācās grūti turēt lūpas sakniebtas un sejā pieturēt bargo izteiksmi.

– Pienāks diena, kad tu vienkārši iesakņosies tajā guļamtīklā. Es brīnīšos, ja tā nenotiks. Tavs augums nospriedīs, ka esi sasirdzis, ja reiz labprātāk laiku pavadi, uz muguras suzdams, nevis uz savām kājām stāvēdams.

– Kad cilvēks ir atlaidies guļus, viņš var darīt daudz vairāk nekā tikai snaust, Dela.

Saimniecības vadītāju nodeva skaļie, spēcīgie smiekli. – Tu tikai nesadari tik daudz, lai kāda galu galā tevi aizvelk pie altāra, kā tas gadījās, kad tā meiča Sisija nogrāba manu Dveinu.

Viņš atkal pasmaidīja. – Nē, kundze.

– Un atved to manu tualetes ūdeni. Pie Lāšona ir izpārdošana.

– Nomet man maku un mašīnas atslēgas!

Dela pazuda no loga, bet pēc mirkļa atkal parādījās un izmeta abus prasītos priekšmetus. Takers tos noķēra gaisā ar veiklu delnas kustību, un tas atgādināja Delai, ka šis puisis nemaz nav tik lēns, par kādu izliekas.

– Uzvelc kreklu! Un sabāz to biksēs, – Dela komandēja tā, kā būtu darījusi, kad Takeram bija desmit gadu.

Takers paņēma kreklu no guļamtīkla, uzvilka un devās uz mājas priekšpusi, kur ducis doriešu kolonnu rindojās no apjumtā lieveņa līdz metāliskām mežģīnēm rotātajai otrā stāva verandai. Kad viņš nonāca līdz automašīnai, krekla kokvilnas audums jau lipa pie ādas.

Spīdīgo Porsche automobili viņš, impulsa vadīts, nopirka pirms sešiem mēnešiem, un tas viņam vēl nebija apnicis. Viņš iekāpa un padomāja, kas būtu labāks – gaisa kondicionētāja sniegtais komforts vai sajūsma, ko radīja vēja pieskārieni sejai –, un izlēma par labu nolaistam jumtam.

Viens no nedaudzajiem darbiem, ko Takers veica ātri, bija braukšana. Riepas uzsita gaisā grants šaltis, kad automašīna ar pirmo ātrumu aiztraucās pa garo, līkumoto ceļu. Viņš apbrauca apaļo dobi, kur māte bija dāsni sastādījusi peonijas, hibiskus un koši sarkanās ģerānijas. Ceļa malās auga veci magnoliju koki, to ziedi apkārtni ietina spēcīgā, patīkamā smaržā. Takers aizšāvās garām baltajai granīta piemiņas zīmei, kas bija uzstādīta vietā, kur viņa vecvectēva brāli Tironu zirgs izmeta no segliem un puisis lauza savu sešpadsmitgadnieka sprandu.

Šo piemiņas zīmi uzstādīja Tirona sērojošie vecāki, lai godinātu viņa aiziešanu. Un zīme arī kalpoja par atgādinājumu. Ja Tirons nebūtu izvēlējies pārbaudīt savus spēkus un izjāt ar nevaldāmo ķēvi, tad nebūtu lauzis savu spītnieka sprandu, viņa jaunākais brālis, Takera vecvectēvs, nebūtu mantojis Svītvoteru un nodevis to tālāk saviem bērniem.

Un Takers tad mistu kādā Džeksonas dzīvoklī.

Braucot garām šim skumīgajam atgādinājumam, viņš nekad nejutās īsti pārliecināts par to, vai pieklātos sērot vai būt pateicīgam.

Nu jau Takers bija izbraucis pa augstajiem, platajiem vārtiem. Ceļu klāja šķembu segums, saulē jautās darvas izgarojumi, varēja saost stāvoša ūdens rāvaino dvaku, kas spraucās cauri ceļmalā augošo koku rindai. Un paši koki dvašoja svaigu zaļuma aromātu. Kalendārs vēstīja, ka vasara ir nedēļas attālumā, taču Misisipi delta zināja labāk.

Takers vispirms sameklēja saulesbrilles, uzlika tās, tad uz labu laimi paņēma kādu kaseti un ielika atskaņotājā. Takers bija liels piecdesmito gadu mūzikas cienītājs, tālab automašīnā nevarēja atrast nevienu ierakstu, kas būtu tapis pēc tūkstoš deviņi simti sešdesmit otrā gada. Par Slepkavu iedēvētā dziedātāja Džerija Lī Luisa balss, kas mērcēta viskijā, un izmisīgie klavieru akordi likās svinam faktu, ka nu tikai sāksies īstā jautrība.

Tai pievienojās arī Takera izcilais tenors, kad spidometra bultiņa sasniedza astoņdesmit jūdžu iedaļu. Pirksti bungoja pa automašīnas stūri, un likās, ka viņš spiež klavieru taustiņus.

Traucoties kalnā, viņam nācās veikt plašu pagriezienu uz kreiso pusi, lai neietriektos aizmugurē kādam veiklam BMW. Takers pasignalizēja ar auto tauri – ne jau brīdinājumam, bet gan sveicienam –, kad apbrauca eleganto sarkanbrūno automašīnas spārnu. Takers nesamazināja ātrumu, bet atpakaļskata spogulī pamanīja, ka BMW ir daļēji nostūrējis no brauktuves un apstājies pagriezienā uz Īditas Maknēras māju.

Džerijs Lī savā čerkstošajā balsī dziedāja ”Bez elpas”. Takers vairs daudz nedomāja par svešo automašīnu un tās vadītāju. Mis Īdita aptuveni pirms diviem mēnešiem bija pametusi šo pasauli, un apmēram tajā pašā laikā bija atrasts arī otrs sakropļotais līķis Spūkholovā.

Tas atgadījās kaut kad aprīlī, un tika noorganizēta meklētāju grupa, lai atrastu Frānsiju Elisu Loganu, kura bija pazudusi jau divas dienas. Takera žoklis saspringa, kad viņš atminējās, kā vajadzēja brist pa purvāju, nesot rokās bisi, un cerēt, ka neiešaus pats sev kājā un neko neatradīs.

Taču viņi bija to atraduši. Un Takeram nepaveicās – viņš bija kopā ar Bērku Trūsdeilu, kad tas notika.

Bija grūti domāt par visu, ko ūdens un zivis bija nodarījušas kādreiz tik dzīvespriecīgajai Frānsijai – piemīlīgajai miniatūrajai sarkanmatei, ar kuru viņš savulaik bija flirtējis, pat pāris reižu aizgājis uz satikšanos un arī apsvēris iespēju pārgulēt.

Kuņģis savilkās čokurā, un Takers pagrieza skaļāk mūziku. Viņš nedomāja par Frānsiju. Nespēja. Viņš domāja par mis Īditu. Un tā bija labāk. Vecā kundze bija nodzīvojusi teju līdz deviņdesmit gadiem un aizsaulē aizgājusi rimti un mierīgi. Miegā.

Takers atcerējās, ka viņa savu māju – kārtīgu divstāvu ēku, kas celta Rekonstrukcijas laikā, – novēlējusi kādam radiniekam no ziemeļu štatiem.

Piecdesmit jūdžu rādiusā nevienam Inosensā nepiederēja BMW, tālab Takers secināja, ka jaunais īpašnieks laikam būs izlēmis ierasties un apskatīt savu mantojumu.

Viņš aizgainīja ziemeļnieku invāziju no sava prāta, paņēma cigareti, tad nolauza naga tiesas garuma galu un aizsmēķēja.

Pusjūdzi atpakaļ Kerolaina Veiverlija cieši turēja savas automašīnas stūri un gaidīja, līdz sirds straujais ritms normalizēsies un vairs neatbalsosies viņai kaklā.

”Idiots! Jukušais izdzimtenis! Neuzmanīgais ķēms!”

Ar lielu piespiešanos viņa noņēma kāju no bremžu pedāļa un atsāka braukšanu, un automašīna turpināja ceļu pa aizaugušo, šauro ceļu.

”Collas…” viņa domāja. ”Pietrūka tikai dažu collu, lai viņš būtu ietriecies manā automašīnā. Un tad vēl viņam pietika nekaunības signalizēt ar autotauri! Kaut viņš vismaz būtu apstājies! Jā, kaut viņš būtu apstājies, tad man būtu iespēja tam slepkavnieciskajam mērkaķim izpaust savas domas šajā jautājumā.”

Vismaz pēc tam viņa justos labāk, jo varētu dod vaļu savām emocijām. Viņai šajā ziņā bija sasodīti labi panākumi, kopš doktors Palamo bija paskaidrojis, cik tiešā ceļā čūlas rašanās un galvassāpes ir saistītas ar to, ka viņa apslāpē savas emocijas, un, protams, ar hronisku pārstrādāšanos.

Nu ko, viņa tagad bija sākusi kaut ko darīt lietas labā. Kerolaina ar spēku atrāva sasvīdušās plaukstas no automašīnas stūres un noslaucīja tās gar plato bikšu starām. Viņu gaidīja jauka, gara un mierpilna atpūta šeit, šajā nekurienē Misisipi štatā. Pēc dažiem mēnešiem – ja vien viņa nenomirs no šīs neciešamās tveices – viņa būs spējīga gatavoties savai pavasara tūrei. Un ar emociju apspiešanas netikumu viņa bija pilnībā tikusi galā. Beidzamais neglītais un pat nekontrolētais emociju izvirdums ar Luisu izrādījās tik atbrīvojošs, tik brīnišķīgi neiegrožots, ka viņa gandrīz vai vēlējās atkal atgriezties Baltimorā, lai piedzīvotu to vēlreiz.

Gandrīz.

Pagātne – un Luiss ar savu veiklo valodu, spožo talantu un klīstošo skatienu pavisam noteikti piederēja pagātnei – bija droši noglabāta un palikusi tieši tur, kur tai jābūt. Nākotne – vismaz līdz brīdim, kad nervi būs daudzmaz sakārtoti un veselība uzlabota, – Kerolainu pārāk neinteresēja. Pirmo reizi mūžā Kerolaina Veiverlija, brīnumbērns, kas pilnībā nodevies mūzikai, un emocionāli trausla būtne, grasījās dzīvot tikai jaukajai, saldajai tagadnei.

Un šajā vietā viņa galu galā izveidos sev mājas. Tā, kā vēlēsies pati. Un nebūs vairs nekādas izvairīšanās no problēmu risināšanas. Vairs nebūs nekādas bijīgas paklausīšanas mātes pavēlēm un pūlēšanās piepildīt viņas gaidas. Vairs nebūs nekādu centienu iztapt dažādu cilvēku vēlmēm.

Viņa iekārtosies mājā, sāks saimniekot. Un kad būs pienākušas vasaras beigas, viņa jau skaidri zinās, kas īsti ir Kerolaina Veiverlija.

Sajutusies labāk, Kerolaina pārvietoja rokas uz stūres un turpināja ceļu. Atmiņā uzausa gandrīz netverama apjausma, ka reiz viņa pa to jau ir braukusi. Kaut kad ļoti, ļoti sen, kad bija devusies apciemot savus vecvecākus. Vizīte, protams, izvērtās ārkārtīgi īsa. Māte darīja itin visu, lai tikai apcirstu pati savas saknes, kas bija laukos. Kerolaina atcerējās savu vectēvu, liela auguma vīru ar sarkanu seju, kurš kādā skaidrā, rāmā rītā bija vedis viņu makšķerēt. Un pati savu meitenīgo nevēlēšanos uzdurt tārpu uz āķa – līdz brīdim, kad vectēvs paskaidroja, ka tas vecais tārps taču to vien gaida, lai tiktu uzsēdināts uz āķa un kāda liela zivs viņu norītu.

Kāds trīsuļojošs prieks viņu pārņēma brīdī, kad makšķeres aukla noraustījās, un kāda godbijības un piepildījuma sajūta, kad viņi uz mājām nesa trīs pamatīgus samus!

Un vecāmāte – stiegraina sieviete ar tēraudsirmiem matiem – bija izcepusi viņu lomu uz smagas, melnas pannas. Kerolainas māte atteicās nogaršot pat kumosu, taču Kerolaina – trausla sešgadniece ar gariem, slaidiem pirkstiem un lielām zaļām acīm – ēda itin alkaini.

Kad māja parādījās skatienam, viņa pasmaidīja. Tā nebija diez ko daudz mainījusies. No logu aizvērtņiem lobījās krāsa, un zāle bija izaugusi garumā līdz potītēm, tomēr tā joprojām bija tā pati divstāvu ēka ar apjumtu lieveni, kur varēja ērti sēdēt, un akmens skursteni, kas pavisam nedaudz bija noliecies uz kreiso pusi.

Kerolaina juta, ka acīs iedzeļ asaras, un samirkšķināja plakstus. Bija muļķīgi tagad skumt. Viņas vecvecāki bija nodzīvojuši garu un piepildītu mūžu. Bija muļķīgi justies vainīgai. Kad pirms diviem gadiem nomira vectēvs, Kerolaina bija Madridē. Bija koncertturnejas pats vidus, viņa vai ļima no pienākumu gūzmas, un gluži vienkārši nebija nekādas iespējas aizbraukt uz bērēm.

Un Kerolaina bija pūlējusies, patiesi pūlējusies iekārdināt vecmāmiņu ar piedāvājumu pārcelties uz pilsētu, kur itin viegli starp turnejām būtu iespējams viņu apciemot.

Tikai Īdita nekustēja ne no vietas un pasmējās par iedomu, ka būtu jāpamet māja, kurā pirms septiņdesmit gadiem ienākusi kā jauna līgava. Māja, kurā bija piedzimuši un izauguši viņas bērni. Māja, kurā viņa aizvadījusi visu savu dzīvi.

Kad vecmāmiņa aizgāja mūžībā, Kerolaina atradās slimnīcā Toronto, kur atkopās no izdegšanas sindroma. Par vecmāmuļas nāvi viņa uzzināja tikai nedēļu pēc tam, kad jau bija notikušas bēres.

Tātad bija patiešām muļķīgi justies vainīgai.

Tomēr, sēžot automašīnā, kur gaisa kondicionētāja plūsma glāstīja vaigus, viņa aizvien dziļāk ieslīga emociju jūrā.

– Man ir patiešām žēl, – Kerolaina skaļi sacīja vecvecāku gariem. – Man ir ļoti žēl, ka nebiju šeit. Ka manis nekad nebija te.

Viņa nopūtās un izslidināja pirkstus caur spožajiem, medus blondajiem matiem. Nebija labi tā sēdēt automašīnā un gremzties. Vajadzēja ienest mājā atvestās mantas, izstaigāt telpas, iekārtoties. Tagad šī vieta piederēja viņai, un viņa bija nolēmusi to paturēt.

Kerolaina atvēra automašīnas durvis, un tveices vilnis teju izrāva pēdējās skābekļa paliekas viņai no plaušām. Tverdama gaisu, viņa no automašīnas aizmugures sēdekļa paņēma vijoles futrāli. Nesot uz lieveni instrumentu un kasti ar nošu lapām, Kerolaina jau bija pilnībā nosvīdusi.

Sekoja vēl trīs gājieni uz automašīnu – ar ceļasomām, diviem nelielā tirdziņā trīsdesmit jūdžu uz ziemeļiem sagādātas pārtikas iepirkumu maisiem un beigās arī lenšu magnetofonu. Pēc tam varēja uzskatīt, ka viss ir izdarīts.

Visas mantas sarindojusi uz lieveņa, Kerolaina paņēma atslēgas. Katrai bija piestiprināta zīme. Parādes durvis. Sētas puses durvis. Pagrabs. Seifs. Ford markas pikaps. Atslēgas džinkstēja, kā atskaņodamas kādu melodiju, un Kerolaina izvēlējās parādes durvju atslēgu.

Kā jau vecām durvīm pieklājas darīt, tās iečīkstējās un atvērās, gaisā uzvilnīja putekļi, jo tās ilgi nebija lietotas.

Vispirms Kerolaina paņēma vijoli. Tā pavisam noteikti bija daudz svarīgāka par jebkuru no iegādātajiem pārtikas produktiem.

Mazliet apjukusi un pirmo reizi pavisam viena, Kerolaina iegāja mājā.

Gaitenis veda mājas dziļumā, kur, kā sacīja atmiņa, vajadzēja atrasties virtuvei. Kreisajā pusē bija kāpnes, kuras pēc trešā pakāpiena veidoja leņķi pa labi. Tumšā ozolkoka margas bija krietni putekļainas.

Tieši zem kāpnēm atradās galdiņš, uz kura blakus tukšai vāzei bija novietots smags, melns ciparripas telefons. Kerolaina nolika savu nešļavu uz tā un ķērās pie darba.

Viņa aiznesa pārtikas produktus uz virtuvi, kurai bija dzeltenas sienas un balti skapīši ar stikla durtiņām. Mājā izrādījās karsts kā krāsnī, tāpēc viņa nosprieda, ka par produktiem jāparūpējas vispirms. Kerolaina atviegloti ieraudzīja, ka ledusskapis ir mirdzoši spodrs.

Kāds bija sacījis, ka viena kaimiņiene pēc bērēm te bijusi un visu sakopusi. Kerolaina tagad varēja pārliecināties, ka runas par šajā pusē valdošo laipnības garu ir patiesas. Putekļi gan bija krājušies divus mēnešus, un čaklie zirnekļi savilkuši tīklus telpas stūros, tomēr gaisā vēl jautās tikko manāms lizola smārds.

Kerolaina lēnām atgriezās priekštelpā, un viņas papēži skaļi klikstēja uz cietkoksnes grīdas. Viņa ieskatījās atpūtas istabā ar izšūtajiem spilveniem un vecmodīgo televizoru, kas viņas acīm šķita kā senlaiku artefakts, un dzīvojamā istabā, kur uz sienām vijās lieli, izbalējuši rožu raksti un mēbeles no putekļiem sargāja pārklāji. Pēc tam Kerolaina pavēra durvis uz sava vectēva istabu, kurā atradās skapis ar medību bisēm un sporta pistolēm un liels krēsls ar krietni padilušiem paroceņiem.

Paņēmusi ceļasomas, Kerolaina devās augšup pa kāpnēm, lai izraudzītos sev istabu.

Gan sentimentālu jūtu, gan praktisku apsvērumu vadīta, viņa izvēlējās vecvecāku guļamistabu. Smagā gulta ar baldahīnu un vatētā sega, kas stepēta gredzenu rakstos – likās, ka tas sola ērtumu un omulību. Ciedrkoka lāde pie gultas kājgaļa droši vien glabāja daudzus noslēpumus. Skaisti izvītais sīkais vijolīšu un rozīšu raksts uz sienām varētu radīt patīkami mierinošu gaisotni.

Kerolaina nolika ceļasomas malā un devās pie šaurajām stikla durvīm, kas veda uz augsto, atvērto verandu. No turienes viņa varēja labi saskatīt savas vecmāmiņas stādītās rozes un daudzgadīgos augus, kas izmisīgi turējās pretī uzstājīgajām nezālēm. Bija saklausāmi šļaksti, ūdenim atsitoties pret kādu akmens bluķi vai nogāztu koku aiz juceklīgi augošajiem mūžzaļajiem ozoliem, kuru stumbri un zari biezi apauguši ar usneju tilandsijām. Un cauri tveicei Kerolaina saskatīja brūno varenās Misisipi ūdens lenti.

Un putni… Sīļi un zvirbuļi, vārnas un cīruļi karstajā gaisā radīja īstu skaņu simfoniju. Un ļoti iespējams, ka bija dzirdami arī guldzošie savvaļas tītaru saucieni.

Kādu mirkli Kerolaina – smalki veidota sieviete, iespējams, ka pat pārāk kalsna, ar izcilām rokām un dūmakainu skatienu – tur stāvēja sapņodama.

Piepeši skaistais skats, smaržas un skaņas kaut kur pagaisa. Kerolaina atradās savas mātes dzīvojamā istabā, kur klusi tikšķēja zelta imitācijas pulkstenis, bet gaisā dvesmoja Chanel smaržu aromāts. Jau pavisam drīz viņām bija jādodas uz Kerolainas pirmo solokoncertu.

– Mēs no tevis gaidām pašu labāko sniegumu, Kerolaina. – Mātes balss plūda gludi, līdzeni un lēni, neatstājot vietu nekādiem iebildumiem. – Mēs gaidām, ka tu būsi vislabākā. Ne pēc kā cita tiekties nav jēgas. Vai tu saproti?

Kerolaina savās mirdzošajās kurpēs nervozi savilka pirkstus. Viņai bija tikai pieci gadi. – Jā, kundze.

Citkārt viņa stāvēja atpūtas istabā, un rokas sāpēja no saspringtās vingrināšanās divu stundu garumā. Ārā spīdēja spoža un mirdzoši zeltaina saule. Viņa redzēja kokā sēžam sarkanrīklīti. Putns ieķiķinājās un apklusa.

– Kerolaina! – Mātes balss atplūda no kāpņu augšas. – Tev vēl ir stunda, lai pavingrinātos. Kā gan tu varēsi justies gatava šai turnejai, ja tev pietrūkst jebkādas disciplīnas? Tā, un tagad ķeries pie darba!

– Piedod. – Smagi nopūtusies, Kerolaina pielika vijoli savam divpadsmitgadnieces plecam. Tagad tā likās gluži kā ar svinu pielijusi.

Aizkulises. Cīņa ar šķebinošo satraukumu pirms pirmizrādes. Un nogurums. Tik milzīgs, milzīgs nogurums pēc nebeidzamās vingrināšanās, gatavošanās, pārbraucieniem! Cik ilgi viņa jau atradās šajās vējdzirnavās? Vai viņai bija astoņpadsmit vai jau divdesmit gadu?

– Kerolaina, Dieva dēļ, uzklāj vairāk vaigu sārtuma! Tu taču izskaties bāla kā nāve. – Šī nepacietīgā, allaž neapmierinātības pilnā balss, stingrie pirksti, kas satver un paslej augšup viņas zodu. – Kāpēc tu nevarētu izrādīt kaut vai niecīgāko entuziasmu? Vai tev ir kāda nojausma par to, cik smagi mēs ar tavu tēvu nopūlējāmies, lai panāktu, ka tu atrodies tur, kur tagad? Cik daudz mēs esam ziedojuši? Un tu te tagad stāvi desmit minūtes pirms priekškara pacelšanās un tikai raugies spogulī.

– Piedod.

Viņa vienmēr lūdza piedošanu.

Pat gulēdama Toronto slimnīcas gultā – izvārgusi, bez spēka un apkaunota.

– Kā tas jāsaprot, ka tu esi atcēlusi atlikušo turnejas daļu? – Māte bija pārliekusies pār gultu un saspringti, nikni raudzījās Kerolainai sejā.

– Es nespēju to pabeigt. Piedod. Man ļoti žēl.

– Ak tad tev ir žēl? Un kāds ir labums no tā žēluma? Tu savas karjeras ceļā sacel jucekli, tu nepiedodami iegāz Luisu. Es nepavisam nebrīnītos, ja viņš atsauktu jūsu saderināšanos un izsvītrotu tevi no savas dzīves arī kā profesionāli.

– Viņš bija kopā ar kādu citu, – Kerolaina vārgi sacīja. – Tieši pirms priekškara pacelšanās es viņu redzēju… ģērbtuvē. Viņš bija kopā ar kādu citu.

– Pilnīgs nonsenss. Pat ja tā bija, tev atliek vainot vien sevi pašu. Nevienu citu. Tas, kā tu pēdējā laikā izturējies… Klīdi apkārt kā tāds spoks, atteici jau sarunātas intervijas, neieradies uz viesībām. Pēc visa, ko tavā labā esmu darījusi, šī nu ir mana alga. Tā tu man atdari… Kā es, tavuprāt, lai tieku galā ar medijiem, ar dažādajiem minējumiem, kas tiks izteikti, ar visām tām nepatikšanām, kādās tu mani esi iemetusi?

– Es nezinu. – Vienīgais glābiņš bija acu aizvēršana un attālināšanās no visa. – Man ir patiešām žēl. Piedod. Bet es vairs nespēju to izturēt.

”Nē,” Kerolaina nodomāja, atvērdama plakstus. ”Es tā vairs nevarēju. Es nevarēju būt tā, kuru visi manī vēlējās saskatīt. Tagad vairs ne. Un arī turpmāk nekad. Vai es patiešām esmu egoistiska, nepateicīga un izlutināta? Visus šos ļaunos vārdus māte veltīja man.” Tagad tas vairs nešķita svarīgi. Nozīme bija vienīgi tam, ka viņa ieradusies šajā mājā.

Desmit jūdzes tālāk Takers Longstrīts iebrauca Inosensas pašā centrā, saceldams gaisā putekļu mākoni un pamatīgi izbiedēdams Džeda Lāšona labi baroto bīglu Ņūsensu, kurš pūtināja kauliņus uz betona apmales zem izpluinītās ”Dažādu preču veikala” markīzes.

Kerolaina Veiverlija lieliski saprastu nabaga dzīvnieka izbīli, jo, atvēris aci, Ņūsenss pamanīja mirdzoši sarkanu automašīnu, kas traucās tieši virsū un apstājās vien astoņpadsmit collu nostāk no vietas, ko atpūtai bija izraudzījies suns.

Bīgls iekaucās, pielēca kājās un aizsteidzās meklēt drošāku patvērumu.

Iesmējies Takers pasauca Ņūsensu vārdā, aicinoši paklikšķināja pirkstus un iesvilpās, taču dzīvnieks neapstājās. Šo sarkano automašīnu Ņūsenss ienīda tik kaismīgi, ka vienmēr pacēla kāju pie tās, apslakot riepas, un nekad atriebība nebija pietiekama.

Takers ielika atslēgas kabatā. Viņš bija cieši apņēmies aizgādāt Delai prasītos rīsus, kokakolu un tualetes ūdeni, bet pēc tam atkal izstiepties guļamtīklā, kur, kā viņam pašam likās, bija īstā vieta gudram vīrietim tveices pielietā bezgaisa pēcpusdienā. Tad Takers pamanīja savas māsas automašīnu, kas bija novietota pāri divām stāvvietas iedaļām iepretī kafejnīcai ”Ēd un pļāpā”. Takers attapa, ka brauciena laikā ir izslāpis un glāze limonādes būtu īsti vietā. Un ļoti iespējams, ka noderētu arī melleņu pīrāga gabals.

Vēlāk Takers ļoti daudz laika pavadīja, nožēlodams šo mazo novirzīšanos no kursa.

Kafejnīca ”Ēd un pļāpā” piederēja Longstrītiem, gluži tāpat kā viņiem piederēja arī veļas mazgātava ”Mazgā un žāvē”, Inosensas pansija, lopbarības un graudu veikals, ieroču pārdotava ”Mednieku draugs” un kāds ducis izīrējamu telpu. Longstrīti bija gana gudri – vai arī pietiekami slinki –, tādēļ pieņēma savu īpašumu pārvaldniekus. Dveins izrādīja nelielu interesi par īres īpašumiem un katru mēnesi pirmajā datumā tos apbraukāja, ievācot īres maksu vai uzklausot atrunas, kā arī veicot piezīmes par nepieciešamajiem remontdarbiem.

Gribot negribot Takeram nācās uzraudzīt grāmatvedību. Reiz, kad Takers par to bija sūkstījies īpaši sūri un ilgi, Džosija šo darbu pārņēma un ieviesa tik karalisku jucekli, ka Takeram vēlāk vajadzēja vairākas dienas noņemties, lai atkal valdītu kārtība.

Un viņš pārāk neiebilda. Iedziļināšanās grāmatvedībā ir kas tāds, ko var paveikt vakara vēsumā, kad pa rokai nolikts kāds atdzesēts dzēriens. Viņam tas drīzāk bija kaitinošs, bet ne grūts darbs.

”Ēd un pļāpā” bija viena no Takera iemīļotākajām vietām. Šajā iestādē bija viens plašs logs, kuru uz visiem laikiem okupējuši plakāti, kas reklamēja gan dažādas maizīšu izpārdošanas, gan skolas ludziņas, gan arī izsoles.

Grīda bija noklāta ar rūtotu, no vecuma nodzeltējušu linoleju, ko izraibināja brūngani traipi. Atsevišķie nodalījumi bija apdarināti ar raupju sarkanu vinilu, bet uz saplēstajām vai apskrandušajām vietām Takers pirms sešiem mēnešiem uzlika ielāpus. Un sarkanā krāsa tajos jau pamazām kļuva oranžīga.

Gadu ritējumā cilvēki uz galdiem bija iegravējuši dažādas zīmes. Tā bija kļuvusi par tādu kā savdabīgu šīs kafejnīcas tradīciju. Ļoti iecienīti bija iniciāļi, tad vēl arī sirdis un dažādi skaitļi. Reizēm kāds bija atvēzies arī kam lielākam, piemēram, uzrakstījis: ”Hei!” Vai arī kādu rupjību. Ja pie galdiņa bija sēdējis kāds ļoti sadrūmis personāžs, tad varēja atrast arī tekstu: ”Ēd, izkārnies un mirsti.”

Ērlīnu Renfrū, šīs vietas vadītāju, tāds ieteikums tik ļoti sadusmoja, ka Takeram nācās no saimniecības preču veikala aizņemties elektrisko slīpmašīnu un novākt šos aizvainojošos vārdus.

Katrā nodalījumā bija iespēja izvēlēties mūziku automātā pēc savas gaumes – pagriežot rokturi, varēja ieraudzīt izvēles iespējas, iemest aparātā divdesmit piecu centu monētu un atskaņot sev tīkamāko. Tā kā Ērlīna vairāk cienīja kantrimūziku, automātos šī izvēle bija pārstāvēta visplašāk, taču Takers bija pamanījies tur iedabūt arī dažus piecdesmito gadu skaņdarbus.

Gar lielo leti bija izvietoti daudzi bāra krēsli, pārvilkti ar to pašu balot sākušo sarkano vinilu. Zem caurspīdīga trīsdaļīga kupola atradās konkrētās dienas pīrāgu piedāvājums. Ar patiesu patiku Takera skatiens pievērsās melleņu pīrāgam.

Apsveicinājies ar apmeklētājiem, pamājis ar roku un kādam uzsaucis ”Sveiks!”, Takers pa taukainu izgarojumu un cigarešu dūmu piesātināto telpu devās turp, kur pie letes sēdēja viņa māsa. Viņa bija dziļi iegrimusi sarunā ar Ērlīnu un brālim tikai papliķēja pa roku, nepārtraucot mēļošanu.

– Tā nu es viņai teicu… Džastīna, ja tu grasies precēties ar tādu vīrieti kā Vills Šivers un gribi būt laimīga, tev vajag tikai iegādāties piekaramo slēdzeni viņa bikšu priekšai un parūpēties, lai atslēga būtu tikai tev vienai. Šad un tad viņš varbūt apčurāsies, taču tas arī būs viss.

Ērlīna atzinīgi iesmējās un noslaucīja dažus mitrus apļus no letes. – Kāpēc viņa gribētu sev tik nevērtīgu vīrieti kā Vills, man nudien nav saprotams.

– Mīļā, viņš gultā ir īsts tīģeris. – Džosija viltīgi piemiedza ar aci. – Nu, vismaz tā ļaudis runā. Sveiks, Taker. – Viņa pagriezās un uzspieda brālim uz vaiga skaļu skūpstu, bet pēc tam izstiepa pirkstus viņam acu priekšā. – Man tikko uztaisīja manikīru. Īpaši sarkana laka. Kā tev patīk?

Takers paklausīgi nopētīja viņas sarkanos nagus. – Izskatās, ka tu tikko tos būtu izrāvusi kādam citam. Ērlīna, iedod man glāzi limonādes un gabalu melleņu pīrāga ar vaniļas saldējumu.

Gana apmierināta ar brāļa atbildi, Džosija izslidināja pirkstus cauri mākslinieciski savītajiem melnajiem matiem. – Džastīna drīzāk vēlētos izplēst manējos. – Viņa pasmaidīja, paņēma diētisko kolu un caur salmiņu iedzēra nelielu malku. – Viņa bija skaistumkopšanas salonā. Piekrāsoja matu saknes un visiem rādīja roku, uz kuras mirguļoja tas slīpētā stikla gabals, ko viņa dēvē par briljantu. Vills droši vien to bija laimējis, kad svētkos piedalījās pudeļu gāšanas spēlē.

– Vai tu esi greizsirdīga, Džosij? – Takera zeltainajās acīs uzmirdzēja draiskas liesmiņas.

Viņa stīvi izslējās, pastiepa uz priekšu apakšlūpu… Tad sejas izteiksme mainījās, viņa atgāza galvu un iesaucās: – Ja es būtu viņu gribējusi, tad būtu arī dabūjusi. Bet ārpus gultas viņš mani garlaiko līdz neprātam. – Viņa ar salmiņu samaisīja to, kas bija vēl atlicis no dzēriena, un pāri plecam veltīja koķetu skatienu diviem puišiem, kuri iekārtojās kādā no atsevišķajiem nodalījumiem, lepni izslējās un pūlējās ievilkt savus alusvēderus. – Mums abiem viena nasta. Tev un man, Takij. Mēs pretējā dzimuma acīs izskatāmies sasodīti pievilcīgi.

Uzsmaidījis Ērlīnai, viņš ķērās pie pasniegtā pīrāga. – Jā, katram savs krusts jānes.

Džosija paklikšķināja svaigi nolakotos nagus pret leti un priecājās par to, kādu skaņu tie rada. Bezrūpība, kas bija likusi viņai divreiz piecos gados apprecēties un izšķirties, pēdējās nedēļās kļuva krietni izteiktāka. Viņa domāja, ka ir jau gandrīz pienācis laiks doties tālāk. Daži Inosensā pavadīti mēneši radīja viņā ilgas pēc aizrautības, ko varētu baudīt citur. Un daži mēneši kādā citā vietā lika viņai ilgoties pēc rimtās bezmērķības, ko varēja baudīt dzimtajā pilsētā.

Kāds bija iemetis automātā divdesmit piecus centus, un Rendijs Treviss uzsāka žēlabas par mīlas nedienām. Džosija ar nagiem bungoja līdzi ritmam un drūmi vēroja Takeru, kurš kāri mielojās ar melleņu pīrāgu un saldējumu.

– Nesaprotu, kā tu dienas vidū spēj šādi ēst!

Takers paņēma vēl pīrāgu. – Es tikai atveru muti un noriju kumosu.

– Un nepieņemies svarā ne par unci, sasodīts! Man jāuzmanās ar katru Dieva svētītu kumosu, ko lieku sev mutē, jo pretējā gadījumā gurni kļūs tik plati kā Gentriju māmiņai. – Viņa iebāza pirkstu Takera saldējumā un nolaizīja to. – Ko tu īsti dari pilsētā, ja neskaita ēdiena bāšanu mutē?

– Es te esmu Delas uzdevumā. Starp citu, es pabraucu garām automašīnai, kas iegriezās Maknēru mājas ceļā.

– Hmmm… – Džosija šiem jaunumiem būtu veltījusi lielāku uzmanību, bet telpā ienāca Bērks Trūsdeils. Viņa izslējās taisnāk uz krēsla, sakrustoja garās, glītās kājas un veltīja viņam saldu smaidu. – Sveiks, Bērk!

– Džosij! – Viņš pienāca klāt un papliķēja Takeram pa muguru. – Takij. Ko tad jūs abi te darāt?

– Es vienkārši nositu laiku, – atteica Džosija. Bērks bija muskuļots, sešas pēdas garš, platiem pleciem un stūrainu zodu. Viņa sejas vaibstus maigākus padarīja acis, kas līdzinājās mīlīga kucēna acīm. Pēc gadiem viņš bija tuvāks Dveinam, taču draudzīgākas attiecības uzturēja ar Takeru. Un Bērks bija viens no tiem nedaudzajiem vīriešiem, ko Džosija iekāroja un kam tā arī nebija tikusi klāt.

Bērks ar vienu gurnu atspiedās pret bāra krēslu. Nožvadzēja atslēgas viņa smagajā saišķī. Šerifa nozīme saulē mirdzēja. – Ir pārāk karsts, lai darītu kaut ko citu. – Ērlīna nolika viņam priekšā ledus tēju, un viņš nomurmināja: – Paldies! – Neatvilcis elpu, Bērks iztukšoja glāzi vienā paņēmienā. Vērojot viņu, Džosija aplaizīja augšlūpu. – Mis Īditas mājā ievācās kāda viņas radiniece, – Bērks paziņoja, kad bija nolicis glāzi malā. – Mis Kerolaina Veiverlija. Kaut kāda lieliska mūziķe no Filadelfijas. – Ērlīna bija no jauna piepildījusi viņa glāzi, un tagad Bērks dzērienu baudīja maziem malkiem un lēnām. – Viņa pieteica telefona un elektrības pieslēgumu.

– Cik ilgi viņa te paliks? – Ērlīnas acis un ausis allaž bija vaļā, kad tika paziņoti kādi jaunumi. Viņa bija šīs kafejnīcas vadītāja, un ziņu uzklausīšana bija viņas pienākums un tiesības.

– Viņa nesacīja. Mis Īdita nebija no tām, kas par savu ģimeni mēdz runāt gari un plaši, tomēr es atceros, ka viņai bija mazmeita, kura braukā apkārt kopā ar orķestri vai kaut kā tamlīdzīgi.

– Laikam jau par to labi maksā, – Takers apcerīgi ieteicās. – Pirms piecpadsmit minūtēm es redzēju, kā viņas mašīna iebrauc mājas pievedceļā. Un viņa sēdēja pie stūres pavisam jaunam BMW.

Bērks nogaidīja, kamēr Ērlīna paiet nost. – Takij, man jāparunā ar tevi par Dveinu.

Lai arī sejas izteiksme palika pasīvi draudzīga, Takers jau bija paslēpies aiz bruņām. – Un kas tieši?

– Vakarnakt viņš atkal bija pamatīgi piedzēries un sataisīja traci pie Makgrīdija. Es viņu ieliku aiz restēm, lai pa nakti atpūšas.

Nē, tomēr sejas izteiksme bija mazliet mainījusies – skatiens satumsa un pie mutes parādījās drūmas rievas. – Tu viņu sodi par jebko?

– Nu taču, Takij. – Drīzāk sāpināts nekā aizskarts, Bērks piecēlās kājās. – Viņš bija sarīkojis īstu elli, turklāt bija pārāk apreibis, lai sēstos pie stūres. Iedomājos, ka viņam derētu izgulēties. Pagājušajā reizē, kad es aizvedu viņu uz mājām, mis Dela ārdījās kā pats nelabais.

– Jā. – Takers mazliet atslābinājās. Bija draugi, bija ģimene un arī Bērks, kurš it kā piederēja pie abām grupām. – Kur viņš ir tagad?

– Turpat kamerā. Mokās ar paģirām. Iedomājos, ka tu varētu viņu aizvest uz mājām, ja reiz esi te. Vēlāk varēsim aizgādāt arī viņa mašīnu.

– Es esmu tev pateicību parādā. – Šie klusie vārdi slēpa dziļu vilšanos. Dveins jau divas nedēļas bija mēģinājis dzīvot skaidrā; pēc viena šāda atkritiena sekos garš, slidens ceļš atpakaļ. Takers piecēlās un izņēma naudasmaku. Viņam aiz muguras aizcirtās durvis, nošķindinādamas glāzes, kas atradās plauktos. Takers ieraudzīja Edu Lū Hetingeri un saprata, ka ir iekļuvis nepatikšanās.

– Gļēvais izdzimteni! – viņa spļaušus izspļāva šos vārdus un metās viņam virsū. Ja Bērks nebūtu saglabājis izcilo reakciju, kas vidusskolas laikā nodrošināja viņam sporta zvaigznes slavu, Takera sejai nāktos ciest.

– Rāmāk, rāmāk… – Bērks bezpalīdzīgi sacīja, bet Eda Lū cīnījās kā lūsis.

– Tu iedomājies, ka vari mani tā vienkārši aizmest projām?

– Eda Lū, – pieredzes mācīts, Takers runāja klusi un mierīgi. – Ieelpo dziļi. Tu nodarīsi sev sāpes.

Viņa pasmīnēja, atklādama skatienam mazos zobus. – Es grasos nodarīt sāpes tev, draņķa zebiekste!

Bērks negribīgi ieņēma savu šerifa lomu. – Meitenīt, tev jāsaņemas, vai arī es tevi nogādāšu cietumā. Tavs tētis par to nepriecāsies.

Viņa caur sakostiem zobiem nošņāca: – Es tam kuces dēlam nepielikšu ne pirksta. – Kad Bērka tvēriens atslāba, viņa izslīdēja no šerifa rokām un sakārtoja drēbes.

– Ja tu vēlies par to parunāt… – Takers ieteicās.

– Jā, mēs par to parunāsim, labi. Tas notiks šeit un tūdaļ. – Viņa apgriezās riņķī. Pārējie apmeklētāji vai nu cītīgi vēroja notiekošo, vai arī izlikās neko neredzam. Uz viņas rokām nodžinkstēja krāsainās plastmasas aproces. Seja un kakls bija gluži spīdīgi no sviedriem. – Un tu paklausīsies, vai saprati? Man patiešām ir kaut kas sakāms misteram Varenajam Longstrītam.

– Eda Lū… – Takers, izmantojot gadījumu, pieskārās viņas rokai. Eda Lū ar delnas virspusi iesita viņam pa zobiem. – Nē. – Slaucīdams muti, Takers atvairīja Bērku. – Lai viņa izsaka visu, kas uz sirds.

– Un es tieši tā arī darīšu. Labi. Tu taču teici, ka mani mīli…

– To es nekad neesmu sacījis. – Un par to Takers varēja justies pārliecināts. Pat kaisles augstākajos brīžos viņš allaž uzmanījās ar vārdiem. Jā, kaisles brīžos jo īpaši.

– Tu liki man noticēt, ka tā ir, – viņa uzkliedza Takeram. Parfīmu ar pūdera smaržu, ko viņa bija lietojusi, pārmāca karstu sviedru un nevaldāmu emociju dvesma, tai sajaucoties ar kādu šķebīgi saldenu smārdu. Takeram tas saistījās ar nāvi, kas tikko aizvedusi kādu savā valstībā. – Tu man pielabinājies, lai tiktu manā gultā. Tu teici, ka es esmu tieši tā sieviete, kuru tu allaž esi gaidījis. Tu teici… – Uz viņas vaigiem jaucās asaras ar sviedriem, izpludinot skropstu tušu un veidojot tumšas svītras pie acīm. – Tu teici, ka mēs apprecēsimies.

– Nu nē! – Takers parasti centās apvaldīt savu dedzīgo raksturu, taču tagad tas pamazām sāka izlauzties. – Tā bija tava ideja, mīļumiņ. Taču es sacīju, ka tu vari kaut vai izstiepties, bet tas nenotiks.

– Ko tad lai meitene domā, ja tu ar vieglu roku dāvini ziedus un pērc dārgus vīnus? Tu apgalvoji, ka es tev esmu svarīgāka par jebkuru citu.

– Un tā arī bija. – Takers par to nemeloja. Viņš tā allaž jutās.

– Tev nav svarīgs nekas un neviens cits, izņemot Takeru Longstrītu. – Eda Lū pietuvināja seju Takeram un runāja, siekalām šķīstot. Redzot viņu tādu, zuda jebkādas jaukas jūtas, un Takers sāka brīnīties, kā gan viņa varējusi būt viņam svarīga. Turklāt Takeram derdzās tas, ka viens otrs no puišiem, kuri sēdēja pie savām dzēriena glāzēm, sāka bikstīties ar elkoņiem un klusi smieties.

– Tad jau būs labāk, ja iztiksi bez manis, ko? – Takers uzmeta uz letes divas naudaszīmes.

– Un tu iedomājies, ka tik viegli tiksi cauri? – Edas Lū roka dzelžaini bija pieķērusies Takeram. Viņš juta, kā trīc sievietes muskuļi. – Tu iedomājies, ka vari no manis atbrīvoties tikpat viegli kā no visām pārējām? – ”Lai es esmu nolādēta, ja to pieļaušu! Ne jau gadījumā, kad visām savām draudzenēm jau esmu paguvusi dot mājienus par gaidāmajām kāzām. Ne jau gadījumā, kad aizbraucu to gaisa gabalu uz Grīnvilu, lai aplūkotu tās skaistās līgavu kleitas.” Eda Lū zināja, pavisam skaidri zināja, ka jau tagad puse pilsētas iedzīvotāju par viņu zobojas. – Tev ir pienākums pret mani. Tu man šo to solīji.

– Atgādini man kaut vienu šādu solījumu! – Nu jau Takera dusmas uzvilnīja ar īstu spēku. Viņš atbrīvoja savu roku no Edas Lū tvēriena.

– Es gaidu bērnu! – Izmisums Edai Lū šos vārdus lika izrunāt, īsti neapdomājoties. Gluži apmierināta viņa saklausīja, kā čuksti pārskrien no viena nodalījuma uz nākamo, bet Takers kļuva pavisam bāls.

– Ko tu sacīji?

Edas Lū mute savilkās nežēlīgā smaidā. – Tu skaidri dzirdēji, ko teicu, Takij. Un būs labāk, ja izlemsi, ko tagad iesāksi. Paslējusi galvu gaisā, viņa pagriezās un izbrāzās no telpas.

Takers mazliet nogaidīja, līdz atkal sajutās puslīdz normāli.

– Oi, oi, oi… – Džosija noteica, plati uzsmaidīdama pārējiem ēdājiem, kas visu vēroja ar ieplestām un izbrīnā izvalbītām acīm. Viņa satvēra brāļa roku. – Es esmu gatava saderēt uz desmit dolāriem, ka viņa melo.

Joprojām grīļodamies, Takers cieši raudzījās uz māsu. – Ko? – Ja viņa ir stāvoklī, tad esi arī tu. Tas taču ir pasaulē senākais sieviešu gājiens, Takij! Neuzķeries uz kaut kā tāda.

Takeram bija nepieciešams padomāt un, lai to darītu, pabūt vienam. – Tu paņemsi Dveinu no cietuma, labi? Un aizvedīsi Delai visu, ko viņa prasīja.

– Kāpēc mēs nevarētu…

Bet Takers jau gāja projām. Džosija nopūtās, domādama par to jezgu, kas tagad sāksies. Brālis pat nebija viņai pateicis, ko Dela vēlējusies.

OTRA NODAĻA

Dveins Longstrīts sēdēja vienā no pilsētas divām cietuma kamerām un gaudoja kā ievainots suns. Trīs aspirīna tabletes, ko viņš jau bija iedzēris, nekādu efektu vēl nedeva, un galvā rūca īsta ķēdes zāģu armija, turklāt aizvien vairāk tuvodamās smadzenēm.

Viņš atlaida rokas no galvas tikai uz brīdi, lai iedzertu kafiju, ko Bērks bija viņam sagādājis. Pēc tam viņš atkal cieši satvēra galvu, it kā baidīdamies, ka tā varētu gluži vienkārši novelties no pleciem, un pa daļai arī cerēdams, ka tas patiešām notiks.

Kā jau parasti pirmajās stundās, kad bija pamodies pēc kārtējās uzdzīves, Dveins nicināja sevi. Viņam riebās apziņa, ka atkal jau, plati smaidīdams, uzkāpis uz tā paša grābekļa.

Nebija runa par dzeršanu. Dveinam dzeršana patika. Viņam patika viskija dedzinošā garša, kad pirmais malks pieskārās mēlei, aizslīdēja dziļāk rīklē un iekārtojās vēderā. Tas līdzinājās garam, lēnam skūpstam, ko sniedz skaista sieviete. Viņam patika tā draudzīgi rosīgā sajūta, kas izpletās smadzenēs pēc otrās glāzītes.

Pie joda, viņš to visu mīlēja.

Viņš pat neiebilda pret pamatīgu piedzeršanos.

Ir jāpasaka daži vārdi par to patīkami peldošo sajūtu, kas iestājas pēc piecu vai sešu glāzīšu iztukšošanas. Viss izskatās tik labi un jautri! Aizmirstas, ka dzīve ir bijusi riebīga. Ka ir zaudēta gan sieva, gan bērni kaut kāda nolādēta kurpju pārdevēja dēļ. Ka gribi vai negribi jāpaliek vien šajā noputējušajā draņķa caurumā, kas tiek dēvēta par pilsētu, jo citur nemaz nav iespējams doties.

Jā, šo vieglo, gaisīgo un aizmirstības pilno sajūtu viņš ļoti mīlēja.

Un vispār jau viņam bija diezgan vienalga, kas notiek pēc tam, kad roka stiepjas pēc pudeles un nekas nebrīdina par gaidāmo; kad dzēriens vairs pat netiek izgaršots, tikai norīts tāpēc vien, ka viskijs ir turpat, kur atrodies tu.

Viņam nepatika tas, ka reizēm alkohols padarīja viņu riebīgu un iesvēla vēlēšanos uzsākt kautiņu, jebkādu kautiņu. Dievs zināja, ka viņš nav ļauns cilvēks. Tāds bija viņa tēvs. Taču reizumis, tikai šad un tad, viskijs pārvērta Dveinu par Bo. Un tas bija nožēlojami.

Biedēja fakts, ka reizēm viņš nemaz neatceras, vai kļuvis ļauns vai gluži mierīgi un klusi atslēdzies. Kad tas notika, viņš katru reizi pamodās cietuma kamerā kopā ar nāvējošām paģirām.

Ārkārtīgi piesardzīgi, labi apzinādamies, ka ikviena kustība var cītīgos zāģētājus viņa smadzenēs pārvērst par dusmīgu bišu spietu, Dveins pieslējās kājās. Saules stari, kas iespīdēja caur restēm, apžilbināja. Dveins ar plaukstu aizēnoja acis un devās ārā no kameras. Bērks viņu nekad nemēdza tur ieslēgt.

Dveins aizstreipuļoja uz tualeti un atbrīvojās no milzīga šķidruma daudzuma. Liekas, vesels galons viskija Wild Turkey izfiltrējies caur viņa nierēm. Nožēlojami ilgodamies pats pēc savas gultas, Dveins šļāca sejā aukstu ūdeni tik ilgi, kamēr acis vairs nesūrstēja.

Izdzirdējis, ka noklaudz durvis birojā, Dveins kaut ko nošņāca caur sakostiem zobiem un mazliet salēcās, jo saklausīja Džosiju saucam viņu vārdā.

– Vai tu esi te, Dvein? Mīļā māsiņa ieradusies tevi no šejienes izpestīt. – Dveins iznāca ārā un ļengani atspiedās pret durvju ailu. Džosija savilka uz augšu rūpīgi izraustītās uzacis. – Vai manu vai. Tu nu gan izskaties nožēlojami. – Viņa paspēra soli tuvāk un ar koši sarkanā krāsā nolakoto nagu pabugoja sev pa apakšlūpu. – Mīļais, kā tu spēj kaut ko ieraudzīt, ja tavas acis ir tik ļoti pieplūdušas asinīm?

– Vai es… – Viņš atklepojās, jo rīkle šķita kā aizrūsējusi. – Vai es sadaudzīju mašīnu?

– Par to man nekas nav zināms. Un tagad tu nāksi līdzi Džosijai. – Viņa piegāja pie brāļa un satvēra viņu aiz rokas. Kad viņš pagrieza galvu, Džosija spēji atkāpās. – Augstais Dievs! Cik daudzus cilvēkus tu esi nogāzis no kājām ar šo elpu? – Klakšķinādama mēli, viņa parakņājās savā somiņā un izņēma Tic Tac konfekšu kārbiņu. – Tā, mīļais, nosūkā pārīti no šīm. – To pateikusi, viņa pati ielika konfektes brālim mutē. – Citādi var gadīties, ka es noģībšu, kad tu elposi uz manu pusi.

– Dela būs pamatīgi pārskaitusies, – Dveins norūca, ļaudams, lai Džosija ved viņu uz durvīm.

– Es ceru, ka tā būs, bet… Uzzinājusi par Takeru, viņa par tevi ātri aizmirsīs.

– Takeru? Oi, velna milti! – Dveins sagrīļojās un pakāpās atpakaļ, kad saule nežēlīgi iecirtās viņam acīs.

Galvu šūpodama, Džosija izņēma saulesbrilles, kuru rāmīšus rotāja mirdzoši akmentiņi, un sniedza tās brālim. – Takeram ir nepatikšanas. Vai, precīzāk sakot, Eda Lū apgalvo, ka Takers ir sagādājis nepatikšanas viņai. Bet to mēs vēl redzēsim.

– Dievs augstais! – Uz īsu brīdi paša nedienas likās pagaistam. – Takijs padarījis grūtu Edu Lū?

Džosija atvēra savas automašīnas pasažiera puses durvis, lai Dveins varētu iekāpt. – Viņa ”Ēd un pļāpā” sarīkoja pamatīgu izrādi. Tagad visi pilsētas iedzīvotāji uzmanīgi vēros, vai viņas vēders kļūs apaļāks.

– Lai Dievs žēlīgs!

– Es arī to saku. – Džosija uzsāka braukt, un viņai pietika līdzjūtības, lai izslēgtu radio. – Ir viņa stāvoklī vai nav, bet Takeram krietni rūpīgi jāpadomā, pirms ielaist šo raudulīgo netikli mājā.

Dveins labprāt būtu kaismīgi piekritis, taču bija pārāk aizņemts, jo ar abām rokām balstīja galvu.

Takers nebija tik dumjš, lai uzreiz atgrieztos mājās. Dela nekavējoties uzkluptu viņam. Bija nepieciešams kādu laiku pabūt vienatnē, bet, iebraucot pa Svītvoteras vārtiem, par kaut ko tādu varēja nesapņot.

Impulsa vadīts, viņš piebrauca ceļa malā, savelkot švīkas uz saulē satvīkušā šķembu seguma. Mājas atradās apmēram jūdzes attālumā; viņš atstāja automašīnu zālainajā ceļmalā un iegāja koku pavēnī.

Zaļo lapu un nokareno sūnu sniegtajā patvērumā paralizējošā tveice šķita mazināmies par nieka dažiem grādiem. Taču Takers nemeklēja veldzi miesai; viņam bija nepieciešams atvēsināt prātu.

Kafejnīcas telpā kādu īsu, pavisam īsu mirkli Takeram bija gribējies sagrābt Edu Lū aiz rīkles un izspiest pēdējās dzīvības paliekas no šīs sievietes.

Nedarīja raizes ne tas, ka šāda doma bija ienākusi prātā, ne arī tas, ka iztēles aina ar šādu rīcību bija dāvājusi apmierinājumu. Puse no Edas Lū sacītā bija vistīrākie meli. Taču tas nozīmēja tikai to, ka puse no sacītā bija patiesība.

Viņš pastūma sāņus garu, nokarenu zaru, noliecās un cauri vasaras bagātīgi saaudzētajai dzīvībai devās uz ūdens pusi. Iztrūcināts gārnis pacēlās spārnos un meklēja patvērumu dziļāk purvājā. Pārliecinājies, ka tuvumā nav čūsku, Takers apsēdās uz kāda nokrituša koka stumbra.

Nesteidzīgi Takers paņēma cigareti, no paša tās gala noplēsa nelielu gabaliņu un aizdedzināja.

Ūdens viņam allaž bija paticis. Ne gluži okeāna plūdmaiņas, paisumi un bēgumi, bet noslēpumainā, rimtā tumsa, kas slēpās mierīgajos dīķos, straumju burzguļojošās valodas, vienmērīgais upes pulss. Jau bērnībā viņš bija aizrāvies ar to. Atrunājoties, ka dodas makšķerēt, viņš tur gluži vienkārši sēdēja un domāja vai snauduļoja un klausījās, kā plunkšķinās vardes un monotoni čerkst cikādes.

Tolaik viņam bija risināmas bērnišķīgas problēmas. Vai viņam noraus ādu par slikto atzīmi ģeogrāfijā? Ar kādām viltībām panākt, lai Ziemassvētkos viņam uzdāvinātu divriteni? Un vēlāk – vai uz Valentīna dienas balli aicināt Arneti vai Kerolenu?

Kļūstot vecākam, arī nedienas kļuva lielākas. Takers atcerējās, kā bija skumis, kad viņa tēvs aizgāja bojā braucienā ar lidmašīnu uz Džeksonu. Taču tas vēl nebija nekas salīdzinājumā ar aso, stindzinošo bezspēcības izjūtu, atrodot māti, kas sakņupusi pašas dārzā un jau tik dziļi ieskatījusies nāvei acīs, ka neviens ārsts vairs nespēja glābt lēkmes samocīto sirdi.

Viņš pēc tam bieži gāja turp, lai nīdētu šo bezspēcības izjūtu. Un galu galā, kā jau viss uz šīs pasaules, arī tā izzuda un atgriezās tikai retumis, paraugoties pa logu un daļēji cerot, ka atkal ieraudzīs māti, kuras seju apēno salmu cepures platās malas, šifona lentei plīvojot aizmugurē, un kura apgriež pārziedējušās rozes.

Medelinai Longstrītai nepatiktu Eda Lū. Viņa uzskatītu šo sievieti par rupju, lētu un viltīgu. ”Un,” Takers prātoja, lēni izpūzdams dūmus, ”viņa paustu savu nepatiku ar mokošu pieklājību, kuru dienvidu sievietes ir izkopušas par bārdas naža asuma ieroci.”

Un māte bija visīstākā dienvidniece.

Taču Eda Lū bija arī īpaša. Fiziskā ziņā – ar lielām krūtīm, platiem gurniem, valgu ādu, kurā viņa dāsni iezieda īpašu, vazelīnu saturošu losjonu. Katru savas dzīves rītu un vakaru. Viņai bija kāra, prasmīga mute, alkpilnas rokas un… Dieva dēļ, viņš bija izbaudījis Edas Lū tuvumu.

Takers nebija mīlējis Edu Lū un nebija viņai arī neko tādu sacījis, jo mīlas solījumus uzskatīja par lētu triku, lai sievieti vieglāk iedabūtu gultā. Viņš bija dāvājis Edai Lū jaukus brīžus gan gultā, gan ārpus tās. Takers nepiederēja pie tiem vīriešiem, kuri aizmirst par aplidošanu, tiklīdz sieviete ir vienreiz papletusi kājas.

Taču mirklī, kad viņa sāka dot mājienus par laulību, Takers spēji atkāpās. Vispirms viņš dāvāja Edai Lū laiku, lai viņa mazliet nomierinātos. Viņi satikās apmēram divas reizes divās nedēļās un nenodevās miesas priekiem. Takers skaidri un gaiši pateica, ka viņam nav ne mazākā nodoma precēties. Taču, spriežot pēc Edas Lū pašapmierinātā skatiena, viņš saprata, ka sieviete viņam nav noticējusi. Tāpēc viņš vispār pārtrauca šīs attiecības. Viņa raudāja, bet izturējās piedienīgi. Tagad bija skaidri saprotams, ka viņa bija cerējusi atgūt Takeru.

Un viņš nešaubījās arī par to, ka Eda Lū ir dzirdējusi – viņš satiekas ar kādu citu.

Tam visam bija sava nozīme. Un nozīmes nebija nekam no tā. Ja Eda Lū patiešām gaidīja bērnu, Takers jutās visai pārliecināts, ka, par spīti piesardzībai, tieši viņš ir bijis tas, kurš Edu Lū padarījis grūtu. Un tagad viņam vajadzēja izspriest, ko iesākt šajā situācijā.

Takers jutās izbrīnījies par to, ka Ostins Hetingers vēl nav ieradies pie viņa ar pielādētu bisi rokās. Ostins nepavisam nepiederēja pie saprotošākajiem cilvēkiem, turklāt viņam Longstrīti nekad nebija patikuši. Patiesībā viņš šo ģimeni pat ienīda, jo Medelina Larū bija devusi priekšroku Bo Longstrītam, nevis Ostinam, tādējādi uz visiem laikiem izpostot Ostina sapni par precībām ar viņu.

Kopš tiem laikiem Ostins pārvērtās par vienu īsti ļaunu un nelokāmu nelieti. Vispārzināms bija fakts, ka viņš mēdza iekaustīt savu sievu, kad uznāca īstais noskaņojums. Un šādus disciplināros sodus viņš piemēroja arī visiem saviem pieciem bērniem. Vecākais no tiem, Odžejs, izcieta sodu Džeksonā par tūkstoš dolāru vērtas automašīnas zādzību.

Arī Ostins pats bija pavadījis dažu labu nakti aiz restēm. Par uzbrukumu, par uzbrukumu un piekaušanu, par sabiedriskā miera traucēšanu, un visbiežāk viņa nodarījumus pavadīja Svēto rakstu citēšana vai Dieva piesaukšana. Takers sprieda, ka Ostins noteikti ieradīsies pie viņa ar pielādētu bisi vai niezošām dūrēm. Tas bija tikai laika jautājums.

Un ar to nāksies tikt galā.

Tieši tāpat nāksies uzņemties atbildību par Edai Lū nodarīto. Atbildība un pienākums – tas, protams, bija nopietni. ”Taču lai mani sasper zibens, ja precēšos pienākuma pēc!” Kaut arī gultā lieliska, sarunu uzturēt Eda Lū nespēja pat ar īpašu palīdzību. Turklāt viņš bija atklājis, ka Eda Lū ir īpaši dāsni apveltīta ar viltību, un nevēlējās uz kaut ko tādu skatīties ik rītu pie brokastu galda visu savu atlikušo dzīvi.

”Es darīšu, kas jādara. Man ir laiks un nauda. To es varu piedāvāt. Un varbūt pēc tam, kad lielākās dusmas būs noplakušas, es pat sajutīšu pieķeršanos bērnam, ja arī pret māti palikšu salts.”

Takers cerēja, ka tāda pieķeršanās parādīsies un aizgainīs slikto sajūtu, kāda pagaidām viņu nomāca.

Ar plaukstām paberzējis seju, Takers iedomājās, cik labi būtu, ja Eda Lū gluži vienkārši pazustu un samaksātu par to neglīto izrādi kafejnīcā, kad parādīja viņu daudz sliktākā gaismā, nekā viņš būtu pelnījis. ”Ja vien es spētu izdomāt, kā to panākt, tad…” Takers saklausīja lapu čaboņu un apcirtās apkārt. ”Vai Eda Lū man sekojusi? Tad viņa sastaps mani pilnā gatavībā un dedzīgi alkstošu pēc cīniņa.”

Kerolaina iznāca klajumā un apspieda kliedzienu. Ēnainajā vietā, kur viņa reiz kopā ar vectēvu bija makšķerējusi, atradās kāds vīrietis. Viņa zeltaino acu skatiens bija ciets kā ahāts, pirksti savilkti dūrēs, lūpas sakniebtas izteiksmē, kas bīstami līdzinājās smīnam vai derdzīgai vīpsnai.

Viņa izmisīgi lūkojās apkārt pēc kāda ieroča, bet tad atskārta, ka var paļauties tikai uz sevi.

– Ko jūs šeit darāt?

Takers aizsargbruņas novāca tikpat ātri, kā būtu novilcis kreklu.

– Vēroju ūdeni. – Viņš uzzibsnīja Kerolainai pašnožēlas pilnu smaidu, kam vajadzēja norādīt, ka viņš nav bīstams. – Nebiju gaidījis, ka uzskriešu kādam virsū.

Tam vajadzēja mainīt viņas viedokli, mazināt saspīlējumu. Taču Kerolaina neticēja, ka viņš nav bīstams. Viņa balss plūda līdzeni, vārdus viņš izrunāja ar to gari stiepto intonāciju, kura bija tik viegli atdarināma un parodējama. Lai gan vīrieša acīs bija lasāms smaids, tajās vīdēja arī tik pāri plūstoša seksualitāte, ka viņa bija gatava uzreiz bēgt, ja vien viņš kaut mazliet paliektos uz priekšu.

– Kas jūs esat?

– Takers Longstrīts, kundze. Es dzīvoju tikai mazliet tālāk pa šo pašu ceļu un patlaban esmu ielauzies svešā īpašumā. – Atkal jau viņš uzzibināja to smaidu, kas apliecināja, ka ne par ko nav jāraizējas. – Piedodiet, ja jūs nobiedēju. Mis Īdita neiebilda, ja es atnācu šurp un pasēdēju, tālab neiegriezos mājā, lai palūgtu atļauju. Jūs esat Kerolaina Veiverlija?

– Jā. – Kerolainai pašas atbilde šķita rupja – pretēji šejieniešu labajām manierēm. Lai nedaudz gaisinātu šo iespaidu, viņa pasmaidīja, tomēr joprojām palikdama mazliet salta un uzmanīga. – Jūs mani iztrūcinājāt, mister Longstrīt.

– Ak, sauciet mani vienkārši par Takeru. – Viņš smaidot nopētīja Kerolainu. ”Mazliet par tievu,” viņš sprieda. Taču viņas seja bija tikpat bāla un eleganta kā tai kamejai, kuru viņa māte nēsāja, iekarinātu melnā samta lentītē. Parasti Takeram labāk patika, ja sievietēm ir gari mati, taču viņas slaikajam kaklam un milzīgajām acīm īsais griezums itin labi piestāvēja. Takers sabāza īkšķus kabatās. – Mēs galu galā esam kaimiņi. Un šeit, Inosensā, mēs esam noskaņoti uz draudzēšanos.

”Šis cilvēks spētu apburt ikvienu,” nodomāja Kerolaina. Viņa jau pazina vienu līdzīgu. Vai vārdi tika izteikti gari stieptā dienvidnieku manierē vai spāņu ritmos, tie bija un palika nāvējoši.

Viņa pamāja ar galvu.

”Karaliski,” viņš secināja.

– Es tikai apskatīju īpašumu, – viņa turpināja, – un nebiju gaidījusi, ka te kādu sastapšu.

– Šī ir jauka vieta. Vai iekārtojāties bez sarežģījumiem? Ja jums kaut kas nepieciešams, atliek vien skaļāk pasaukt.

– Es novērtēju šo piedāvājumu, taču domāju, ka pati tikšu galā. Šeit es esmu tikai kādu stundu.

– Zinu. Es pabraucu jums garām, kad devos uz pilsētu.

Kerolaina jau grasījās pieklājīgi atbildēt kaut ko, bet piepeši viņas acis samiedzās. – Sarkans Porsche?

Šoreiz viņa smaids bija lēns, plats un pilnīgi iznīcinošs. – Īsts jaukumiņš, vai ne?

Skatienam kvēlojot, Kerolaina pagāja uz priekšu. – Bezatbildīgais idiot! Jūs laikam braucāt ar ātrumu deviņdesmit jūdžu stundā!

No trauslas un piemīlīgas būtnes viņa piepeši bija pārvērtusies satriecošā skaistulē. Vaigos uzplauka dusmu sārtās rozes. Takers joprojām turēja īkšķus bikšu kabatās. Viņš vienmēr uzskatīja, ka sievietes niknumu, ja no tā nav iespējams izbēgt, labāk ir izbaudīt.

– Nē. Cik atceros, tuvojos tikai astoņdesmit. Ja ceļš ir labs un taisns, šī mašīna attīsta pat simts jūdžu stundā, bet…

– Jūs gandrīz sasitāt manu mašīnu.

Izskatījās, ka Takers apsver šādu iespējamību, bet pēc brīža viņš papurināja galvu. – Nē. Man bija ļoti daudz laika, lai jūs apbrauktu. Lai gan no jūsu skatpunkta varēja likties, ka esmu tuvāk. Es nudien nožēloju, ka vienā un tajā pašā dienā jūs nobiedēju jau divas reizes. – Taču zeltainā mirga viņa acīs nekādā ziņā neliecināja par atvainošanos. – Parasti es cenšos uz skaistām sievietēm atstāt citādu iespaidu.

Ja Kerolainas mātei bija izdevies kaut ko iepotēt meitas prātā, tad noteikti varēja pieminēt lepnumu un pašcieņu. Viņa piebremzēja savu vēlmi izgrūst kaut ko aizvainojošu un noteica: – Jums vispār nevajadzēja atrasties uz šā ceļa. Nāksies ziņot par jums policijai.

Šāds jenkija izteikts aizvainojums Takeru uzjautrināja. – Nu ko, kundze, tas ir pavisam viegli izdarāms. Tikai ir jāaizbrauc uz pilsētu un jāvaicā pēc Bērka Trūsdeila. Viņš ir šerifs.

– Un jūsu brālēns, bez šaubām, – viņa sacīja caur sakostiem zobiem.

– Nē, lai gan viņa jaunākā māsa ir precējusies ar kādu manu brālēnu. – Ja reiz viņa uzskatīja Takeru par dienvidnieku lauķi, tad lai tā arī būtu. – Viņi pārcēlās uz otru upes krastu, uz Ārkanzasu. Mans brālēns no mammas puses. Viņu sauc Billijs Ērls Larū. Viņš un Megija… tā ir Bērka jaunākā māsa… viņi vada vienu no tām noliktavām. Nu, tādu, kurā cilvēki uz mēnesi atstāj glabāšanā mēbeles vai mašīnas, vai ko nu katrs. Abiem klājas gluži labi.

– Priecājos to dzirdēt.

– Jūs runājat kā patiešām laba kaimiņiene. – Takera smaids bija viegls un maigs, tas līdzinājās ūdenim turpat blakus. – Noteikti pasveiciniet no manis Bērku, kad runāsiet ar viņu.

Lai arī Takers bija vairākas collas garāks, Kerolaina tomēr pamanījās paraudzīties uz viņu no augšas. – Šķiet, mēs abi zinām, ka no tā nebūs visai daudz labuma. Un, manuprāt, ir īstais brīdis, lai jūs pazustu no mana īpašuma, mister Longstrīt. Ja vēlēsieties vēl kādu citu reizi sēdēt un vērot ūdeni, lūdzu, atrodiet kādu citu vietu, kur to darīt.

Pagriezusies Kerolaina paspēra divus soļus, kad viņu sasniedza Takera sauciens. Un, sasodīts, viņš zobojās. – Mis Veiverlija? Laipni lūgta Inosensā! Jums būs lieliska diena, vai dzirdat?

Kerolaina turpināja iet. Un Takers, kā jau piesardzīgs cilvēks, nogaidīja, līdz viņa vairs nevarēja to dzirdēt, un tad ļāvās smiekliem.

Ja vien Takers neatrastos līdz pat kaklam plūstošajās smiltīs, viņš ļoti labprāt paķircinātu šo jauko meiteni no ziemeļu štatiem. Un viņa noteikti liktu viņam sajusties labāk.

Eda Lū bija savu panākusi. Padzirdēdama, ka Takers vedis to palaistuvi Krisiju Fuleri uz Grīnvilu pusdienās un uz kino, viņa satrakojās un sarīkoja skandālu, tādēļ baidījās, ka būs visu sabojājusi. Taču izskatījās, ka vismaz vienu reizi neciešamais raksturs ir izdarījis viņai pakalpojumu.

Tā scēna kafejnīcā un tas, ka viņa publiski pazemoja Takeru, puisi pārliecināja tikpat noteikti, kā vērsi pārliecina paraustīšana aiz misiņa riņķa nāsīs.

Protams, viņš pūlējās ar saldu valodu nogludināt asumus un tikt nost no āķa. Takeram Longstrītam bija veiklākā mēle visā apkārtnē. Taču šoreiz viņam neizdosies tikt sveikā cauri. Viņa bija apņēmusies jau pavisam drīz dabūt gredzenu pirkstā un laulības apliecību rokā. ”Kad es ievākšos lielajā mājā, neviens visā Inosensā vairs par mani pašapmierināti nesmīnēs.”

Un viņa, Eda Lū Hetingere, kas izaugusi netīrā lauku saimniecībā, kur pagalmā klukstēja netīras vistas un virtuvē allaž oda pēc cūku taukiem, turpmāk valkās smalkus apģērbus, gulēs mīkstā gultā un baudīs franču šampanieti brokastīs.

Viņai Takers bija mīļš. Patiešām. Taču viņas alku pilnajā sirdī vēl vairāk vietas bija Takera mājai, viņa uzvārdam un bankas kontam. ”Un uz Inosensu es braukšu garā, sārtā Cadillac automobilī. Es vairs nelocīšu muguru pie Lāšona veikala kases, vairs nekrāšu katru grasi, lai varētu palikt īres dzīvoklī un nebūtu jādzīvo mājās, kur tētis mani var gan iekaustīt, gan greizi skatīties uz mani. Eda Lū būs Longstrīta.”

Iegrimusi reibinošajās fantāzijās, Ed Lū apturēja savu sagrabējušo septiņdesmit piektā gada Impala automobili ceļa malā. Viņa nebrīnījās par to, ka Takera zīmītē mudināts ierasties tieši dīķa malā. Viņai tas likās mīļi. Eda Lū bija iemīlējusies – cik nu viņas skopā sirds to ļāva –, jo Takers bija liels romantiķis, nevis tāds rupeklis kā daži no tiem, kas pulcējās pie Makgrīdija un izrādīja nepārprotamu interesi par viņu. Turklāt viņš atšķirībā no vairuma citu vīriešu, ar kuriem Eda Lū bija iesaistījusies kādās attiecībās, necentās vienmēr uzreiz iekļūt viņai biksītēs.

Nē, Takeram patika sarunāties. Lai gan lielāko tiesu nesaprazdama, par ko viņš vispār runā, Eda Lū tik un tā prata novērtēt šādu izturēšanos.

Un viņš neskopojās ar dāvanām. Smaržas, ziedu pušķi. Reiz pēc pamatīga ķīviņa Eda Lū teju vai spaiņus pieraudāja un tika pie īsta zīda naktskrekla.

Kad viņi būs apprecējušies, viņai būs pilna atvilktne ar tādiem, ja vien viņa pati to vēlēsies. Un viņai piederēs arī American Express kredītkarte.

Pilnmēness dāvāja pietiekami daudz gaismas, tālab Eda Lū nemaz neieslēdza lukturīti – nevēlējās sabojāt noskaņojumu. Viņa uzbužināja garos, blondos matus, bet pēc tam nostiepa uz leju savu jau tā mazītiņo krekliņu, lai pilnīgās krūtis būtu labāk saskatāmas. Miniatūrās sārtās īsbikses mazliet griezās kājstarpē, taču Eda Lū sprieda, ka radāmā efekta dēļ to ir vērts pieciest.

”Ja es savas kārtis izspēlēšu pareizi, Takers jau pavisam drīz mani atbrīvos no šīm biksēm.” Jau iedomājoties vien par kaut ko tādu, viņa kļuva mikla. Neviens to neprata darīt tā, kā to darīja Takers. Un reizēm, kad tas notika, Eda Lū pat aizmirsa domāt par viņa naudu. Un šonakt viņa vēlējās sajust Takeru sevī. Ne jau tikai tāpēc, ka ārā nodarboties ar kaut ko tādu bija īpaši uzbudinoši, bet arī tāpēc, ka bija īstais laiks. ”Ja paveiksies, tad mans apgalvojums par grūtniecību kļūs par patiesību ātrāk, nekā pienāks rīts.”

Viņa gāja caur gaļīgajām lapām, vīnstīgām, mitruma smaržas, sausserža aromāta un sava parfīma ieskauta. Mēnessgaisma veidoja kustīgus attēlus viņai pie kājām. Kā jau laukos dzimušu un laukos augušu meiteni, Edu Lū nebiedēja naksnīgās skaņas – varžu plunkšķināšanās un kurkstēšana, purvāja zāļu čaukstēšana, cikāžu metāliskā dziesma vai pūču spokainā ūjināšana.

Eda Lū pamanīja dzeltenu spīdumu. Tās droši vien bija kāda jenota vai lapsas acis. Tās pazuda, kad viņa piegāja tuvāk. Zālē iepīkstējās kāda sīka radība, kas nupat bija kļuvusi par medījumu. Eda Lū nāves kliedzieniem nepievērsa lielāku uzmanību kā Ņujorkas iedzīvotājs sirēnu gaudošanai.

Gan pūcēm, gan lapsām šī bija piemērota vieta naksnīgām medībām. Viņa bija pārāk pragmatiska, lai arī sevi pieskaitītu pie potenciālajiem upuriem.

Soļi uz mīkstās zemes un purva zālēm bija gandrīz nedzirdami. Viņu apspīdēja sudrabaina mēnessgaisma, padarot ādu, kuru viņa ar gandīz reliģisku dedzību kopa, līdzīgu cēlam marmoram. Viņa smaidīja, pārliecināta par savu uzvaru, un viņas seja likās īpaši skaista.

– Taker? – viņa ierunājās mazas meitenītes balsī, kādu izmantoja, kad vēlējās pielabināties. – Piedod, ka esmu nokavējusies, mīļais.

Pie dīķa Eda Lū apstājās. Lai gan naktī spēdama redzēt tikpat labi kā kaķis, viņa nemanīja neko, izņemot ūdeni, akmeņus un bagātīgu augu klājienu. Viņa savilka lūpas, izbojājot skaistumu sejā. Eda Lū tīšām bija ieradusies ar nokavēšanos, jo vēlējās likt Takeram pasvīst desmit vai piecpadsmit minūtes.

Eda Lū īgni nopūtās un apsēdās uz kritušā koka stumbra, kur tikai pirms dažām stundām bija sēdējis Takers. Taču Takera klātbūtni viņa nejuta. Bija tikai aizkaitinājums par to, ka viņa kā muļķe atskrējusi, tiklīdz viņš pamājis ar pirkstu. Turklāt viņš to nebija izdarījis personīgi, bet ar īsas zīmītes palīdzību.

”Pusnaktī tiekamies pie Maknēru dīķa. Mēs visu nokārtosim. Es vēlos kādu brīdi pabūt ar tevi divatā.”

”Vai tad tas nav tieši Takera garā?” prātoja Eda Lū. ”Viņš liek man atmaigt, sastāsta, cik ļoti vēlas pabūt ar mani divatā, bet pēc tam sadusmo, jo nespēj ierasties laikā.”

Viņa nolēma, ka gaidīs piecas minūtes. ”Es atvēlēšu Takeram tieši tik daudz, pēc tam taisnā ceļā braukšu augšup pa ceļu, iekšā pa tiem skaistajiem vārtiem un apstāšos pie lielās mājas. Es jau nu parādīšu Takeram Longstrītam, ka tā vis nedrīkst rotaļāties ar manām jūtām.”

Skaņa, kas bija tik klusa kā čuksts, lika Edai Lū pagriezties. Viņa sagatavojās cītīgi mirkšķināt skropstas. Sitiens pa galvaskausa pamatni nogāza Edu Lū zemē.

Vaidi skanēja apslāpēti. Eda Lū dzirdēja tos savā galvā, bet likās, ka galva ar akmeni ir pārsista uz pusēm. Viņa pūlējās to pasliet uz augšu, taču tas ļoti sāpēja! Tik ļoti sāpēja… Eda Lū vēlējās pielikt rokas pie galvas, lai mazinātu sāpes. Kad viņa mēģināja to darīt, atklājās, ka tās ir cieši sasietas viņai aiz muguras.

Sāpēm cauri izšāvās pirmās baiļu trīsas. Eda Lū plati atvēra acis un mēģināja saukt palīgā, taču mute bija aizbāzta. Viņa varēja sajust auduma garšu un odekolonu, ar ko tas iesmaržots. Acis neprātīgi izvalbījusi, Eda Lū pūlējās atbrīvot rokas.

Viņa bija gluži kaila. Mugura un dibens balstījās pret koku, un, viņai pūloties izgrozīties, miza skrāpēja ādu. Viņa ar rokām un kājām bija piesieta pie mūžzaļā ozola. Kājas bija meistarīgi izvietotas tā, lai atrastos V formā. Prātā uzplaiksnīja dažādas izvarošanas ainas.

– Eda Lū. Eda Lū. – Balss bija zema un piesmakusi, tā līdzinājās skaņai, kas rodas, kad ar metāla gabalu skrāpē akmeni. Pārbiedētās Edas Lū acis teju vai izvēlās no dobuļiem, pūloties saskatīt skaņas avotu. Taču viņa redzēja vienīgi ūdeni un bagātīgu lapu biežņu. Viņa mēģināja kliegt, taču aizrijās mutes aizbāžņa dēļ. – Es tevi vēroju un domāju par to, cik gan ilgs laiks paies, lai mēs varētu šādi būt kopā. Būt kailai, mēnessgaismas apspīdētai… Tas taču ir tik romantiski, vai ne? Un mēs esam tikai divatā. Tu un es. Tikai mēs. Tad nu nodosimies seksam.

Baiļu sastindzinātā Eda Lū pamanīja no tumšajām ēnām izslīdam cilvēka stāvu. Kailo ādu apspīdēja mēness. Biedējošā mirklī viņa pamanīja arī uzzibsnījam mirdzumu uz gara, kaila asmens.

Bailes un šaušalas pārņēma Edu Lū. Viņa saprata, kas notiks. Kuņģis sažņaudzās, un viņa sajuta skāņu vēmekļu garšu mutē. Stāvs tuvojās. Āda bija nosvīdusi un mēnessgaismā spīdēja. Tas oda pēc vājprāta. To ietvēra vājprāta aura.

Lūgumus un lūgšanas apslāpēja vīkšķis Edas Lū mutē. Sīkas asiņu straumītes tecēja pār muguru un kājām, viņai izmisīgi pūloties atbrīvoties no gūsta. Svešas rokas viņu spieda un žņaudza. Un sveša mute. Kvēlošas, karstas asaras lija pār Edas Lū vaigiem, kad šī mute alkaini pieplaka viņas kailajām, neaizsargātajām krūtīm.

No sviedriem slidenais svešais augums kļāvās viņai klāt, darot ko tādu, kam viņa nespēja noticēt. Viņa nevaldāmi raudāja, augums nodrebēja ik reizi, kad svešā, mitrā mute pieskārās viņai, kad uzbruka derdzīgie pirksti, kad viņa sajuta gludo naža asmeni.

Viņa zināja, kas noticis ar Frānsiju un Arneti, viņa zināja, ka dzīves pēdējos mirkļos abas izjutušas tādas pašas trulas šausmas, tādu pašu pretīgumu.

– Tu taču to gribi. Tu alksti pēc tā, – čukstēja svešā balss, pārmācot dūkoņu Edas Lū galvā. – Palaistuve. – Nazis pavērsās un iedūrās Edai Lū rokā. Viņa gandrīz nejuta sāpes. Kad svešā mute alkaini pieplaka griezuma vietai, Eda Lū iegrima pusnemaņā. – Nē, nē, tā vis nebūs. – Rotaļīgs pliķis sejā atmodināja Edu Lū. – Palaistuves darba laikā nedrīkst aizmigt. – Tad sekoja īsi smiekli. Asinis bija nokrāsojušas smaidošās lūpas. Edas Lū glāžainās acis atvērās un pievērsās viņam. – Labāk. Tā jau ir labāk. Es gribu, lai tu skaties. Vai esi gatava?

– Lūdzu, lūdzu, lūdzu! – Edai Lū prātā skanēja pašas balss. – Nenogalini mani. Es nevienam neteikšu, es nevienam neteikšu, es neteikšu…

– Nē! – piesmakusī balss kļuva skaļāka. Eda Lū saoda pati savas bailes un savas asinis, kad šī seja pieliecās pie viņas. No acīm staroja vājprāts, un šīs acis viņa labi pazina. – Tu neesi tā vērta, lai tevi izdrāztu.

Roka aizmeta projām vīkšķi no Edas Lū mutes. Lai gūtu baudu, bija nepieciešams dzirdēt kliedzienu. Tas pārtrūka, asmenim pāršķeļot Edas Lū rīkli.

Kerolaina piecēlās sēdus gultā. Sirds nevaldāmi sitās. Abas rokas viņa bija piespiedusi krūtīm, gandrīz noraujot plāno naktskreklu.

”Tas bija kliedziens,” viņa nodomāja. Istabā atbalsojās viņas saraustītā elpošana. ”Bet… kurš gan tur kliedza?”

Lai ieslēgtu gaismu, Kerolaina jau gandrīz bija izrāpusies no gultas, bet tad atcerējās, kur atrodas, un atkal atzvila pret spilveniem. Šī nebija ne Filadelfija, ne Baltimora, ne Ņujorka, ne arī Parīze. Viņa bija Misisipi laukos un gulēja gultā, kurā bija gulējuši viņas vecvecāki.

Likās, ka nakts skaņas piepilda telpu. Čiepstētāji, circeņi, cikādes. Un pūces. Viņa dzirdēja vēl vienu – gluži vai sievietes – kliedzienu. Tagad viņa atcerējās. Spalgi klaigājošās pūces. Vecmāmiņa bija viņu mierinājusi tajā ļoti tālajā ciemošanās reizē, kad viņu bija pamodinājis līdzīgs kliedziens.

”Tā ir tikai pūce ar spalgu balsi, mīļumiņ. Neraizējies vairs. Tu atrodies drošībā.”

Aizvērusi acis, Kerolaina ieklausījās kādas citas, labāk audzinātas pūces garajā ūjināšanā. ”Tās ir tikai laukiem raksturīgās skaņas,” viņa mierināja pati sevi, pūlēdamās neņemt vērā čīkstēšanu vecajā mājā. ”Jau pavisam drīz tā liksies tikpat pierasta kā satiksmes troksnis un tālumā vaimanājošās sirēnas pilsētā.”

Bija tieši tā, kā vecmāmiņa savulaik sacīja. Viņa atradās drošībā.

TRESA NODAĻA

Takers sēdēja sānu terasē, kur violetais mežvītenis rāpās uz augšu pa baltajiem klūdziņu režģiem. Viņam aiz muguras šaudījās kāds kolibri. Spārnu košās krāsas saplūda vienā šaudīgā švīkā, putniņam pūloties padzerties no kāda zieda dzīlēm. Mājā dūca Delas Elektrolux putekļusūcējs. Skaņa lauzās cauri logu aizvērtņiem un jaucās kopā ar bišu sanēšanu.

Zem galdiņa ar stikla virsmu izstiepies gulēja jau garu mūžu nodzīvojušais ģimenes medību suns Basters – vaļīgas ādas un vecu kaulu apvienojums. Reizumis tas papūlējās iztērēt kādu nieku enerģijas, lai pakulstītu asti un caur stiklu cerīgi paraudzītos uz saimnieka brokastīm.

Takers nepievērsa īpašu uzmanību ne rīta skaņām, ne arī smaržām. Viņš tās uzņēma sevī gluži tāpat kā atdzesēto sulu, melno kafiju un grauzdiņu.

Viņš pildīja vienu no saviem iecienītākajiem ikdienas rituāliem – lasīja pastu.

Kā ierasts, bija daudz modes katalogu un žurnālu Džosijai. Viņš pa vienam meta tos uz polsterētā sēdekļa sev blakus. Katru reizi, kad katalogs ar plakšķi piezemējās uz krēsla, Bastera vājredzīgās acis, cerību pilnas, pavērsās tajā virzienā, bet pēc tam tika pausta suniska netīksme.

No Našvilas bija pienākusi vēstule Dveinam; uz aploksnes bija adrese Sisijas bērnišķīgi pareizajā rokrakstā. Takers uz brīdi sadrūma, tad pacēla aploksni pret gaismu un pēc tam pasvieda malā. Viņš zināja, ka tas nav lūgums pēc naudas bērnu vajadzībām. Būdams ģimenes grāmatvedis, viņš pats rūpējās, lai ik mēnesi viņai tiktu nosūtīti čeki, un vienu tādu bija nosūtījis vēl tikai pirms divām nedēļām.

Pamazām Takers bija izveidojis savu šķirošanas sistēmu. Rēķinus viņš lika uz krēsla, personisko korespondenci novietoja otrpus kafijkannai, bet vēstules no labdarības organizācijām vai tamlīdzīgām grupām, kas viltīgi lūdza līdzekļus, bāza papīra maisā.

Reizi mēnesī viņš no maisa uz labu laimi izvēlējās divas aploksnes un nosūtīja dāsnus ziedojumus, lai kas arī būtu prasītājs – Pasaules Dabas fonds, Amerikas Sarkanais Krusts vai Ienadžu novēršanas apvienība. Tādējādi Takers jutās izpildījis Longstrītu pienākumu atbalstīt labdarību. Ja kāda organizācija brīnījās, ka vienā mēnesī saņēmusi ziedojumu vairāku tūkstošu dolāru apmērā, bet nākamajos gados pilnīgi neko, Takers uzskatīja, ka tā ir viņu pašu problēma.

Takeram pietika pašam savu nedienu.

Pasta šķirošanas vienkāršā procedūra palīdzēja domas par tām atbīdīt prāta tālākajā stūrī. Vismaz uz kādu brīdi. Patiesībā viņš pat nezināja, kādai vajadzētu būt viņa rīcībai, ja reiz Eda Lū vairs pat nerunāja ar viņu. Jau bija pagājušas divas dienas kopš viņas netīkamā publiskā izlēciena, taču tagad viņa izlikās par beigtu. Viņa ne tikai nemēģināja sazināties ar Takeru, bet pat neatbildēja uz telefona zvaniem.

Un tas satrauca. Viņš zināja, kāds ir Edas Lū raksturs, un arī to, ka viņa ir spējīga uzbrukt slepus kā mokasīnčūska. Un dzēliena gaidīšana bija padarījusi Takeru tramīgu.

Viņš salika vienā kaudzītē aploksnes ar uzrakstiem ”Jūs esat laimējis”, jo Dveins labprāt tās nosūtīja saviem bērniem. Pēc tam Takers pamanīja ceriņkrāsas aploksni, kurā atradās iesmaržināts vēstuļpapīrs. To varēja atsūtīt tikai viņa māsīca Lulū. ”Māsīca Lulū,” viņš nodomāja, un sejā parādījās plats smaids, bet raizes uz brīdi pagaisa.

Lulū Longstrīta-Boistone bija no Džordžijas Longstrītiem, Takera vectēva māsīca. Tika minēts, ka Lulū vecums varētu būt pāri septiņdesmit gadiem, taču viņa pati ietiepīgi jau daudzus gadus apgalvoja, ka ir sešdesmit piecus gadus veca. Viņa bija nekaunīgi bagāta, piecas pēdas gara – arī ērtajos apavos – un pilnīgi jukusi kā apdullusi maijvabole.

Takers viņu dievināja. Lai gan vēstule bija adresēta ”Maniem Longstrītu radiem,” viņš atplēsa to pats. Viņš negrasījās gaidīt, kamēr Dveins un Džosija atgriezīsies no savām gaitām, lai kādas arī tās būtu.

Izlasījis ar koši sārto flomāsteru rakstīto pirmo rindkopu, Takers skaļi iesaucās.

Māsīca Lulū grasījās ierasties viesos.

Viņa allaž rakstīja tā, ka nebija iespējams nojaust, vai viņa atbrauks tikai uz pusdienām vai paliks pie viņiem veselu mēnesi. Takers no visas sirds cerēja uz pēdējo variantu. Viņam bija nepieciešams kāds, kas palīdzētu novērst domas.

Pagājušajā reizē viņa atveda līdzi veselu kasti ar saldējuma kūciņām, kuras bija iepakotas sausajā ledū. Turklāt viņai galvā bija papīra cepure, kādas mēdz uzlikt viesību laikā. Tās asajā galā bija piestiprināta strausa spalva. Šo sasodīto cepuri viņa nenoņēma veselu nedēļu. Viņa cēlās un gāja gulēt ar to galvā un sacīja, ka svinot dzimšanas dienas. Visiem un katram.

Takers nolaizīja no pirkstiem zemeņu ievārījumu un atlikušo grauzdiņa gabalu iedeva Basteram. Daļu pasta atstājis nesašķirotu vēlākam laikam, viņš devās uz durvīm. Viņš grasījās pateikt Delai, ka jāsagatavo māsīcas Lulū istaba un jāgaida.

Atverot durvis, Takers saklausīja Ostina Hetingera pikapa kaitinošo graboņu. Inosensā bija tikai viena automašīna, kas radīja šādas skaņas. Īsu brīdi Takers apsvēra iespēju ieiet mājā un aizbultēt durvis, tomēr izgāja uz lieveņa un sagatavojās saņemt sodu.

Ostina tuvošanās bija ne vien dzirdama, bet arī labi saskatāma – starp magnolijām gaisā vijās melnu dūmu mutuļi. Takers nopūtās un bez mazākā entuziasma gaidīja, kad automašīna parādīsies skatienam. Viņš izņēma cigareti un noplēsa tās pašu galiņu, kā bija paradis.

Takers bija ievilcis pirmo dūmu, kad automašīna apstājās un no tās izvēlās Ostins Hetingers – sirms un masīvs augumā kā vecs Ford transportlīdzeklis, muskuļots un spēcīgs, naida skubināts. Viņa seja zem taukainiem traipiem izraibinātās cepures platās malas izskatījās kā izdrāzta no koka mizas. Gaiši brūnās acis ieskāva dziļu rievu tīkls, tas izpletās pa vēja aprautajiem vaigiem un neatstāja novārtā arī cieti sakniebtās bezsmaida lūpas.

Mati bija paslēpti zem cepures. Nevarētu sacīt, ka Ostins būtu plikgalvis. Katru mēnesi viņš devās pie friziera, kurš viņam īsi, teju līdz ādai, apcirpa iesirmos matus. Takers reizēm iedomājās, ka tā viņš laikam rīkojas, atcerēdamies tos četrus gadus, ko bija nodienējis armijā. Semper Fi. ”Uzticams mūžam.” Tas bija tikai viens no izteikumiem, ko viņš uztetovējis sev uz rokām. Blakus bija arī Amerikas karogs – tam nu bija lemts plīvot pāri Ostina spēcīgajiem muskuļiem.

Cilvēks, kurš nekavētos katram paskaidrot, ka ir īstens kristietis, nekad nenolaistos līdz tādām frivolitātēm kā uztetovētām dejojošām meitenēm. Viņš uz grantētā ceļa izspļāva labu tiesu alus Red Indian, atstādams tur netīkami dzeltenu peļķi. Viņam mugurā bija kombinezons un piesvīdis darba krekls – to Ostins pat šādā tveicē bija cieši aizpogājis līdz pat zodam –, taču apģērbs nenoslēpa viņa platās, spēcīgās vērša krūtis.

Atklājās, ka Ostins nav paņēmis rokā nevienu no bisēm, kuras atradās viņa automašīnā. Takers cerēja, ka šī zīme uztverama kā labas gribas žests.

– Ostin. – Viņš nokāpa vienu pakāpienu zemāk, tādējādi izrādīdams nelielu draudzīgumu.

– Longstrīt. – Ostina balss līdzinājās skaņai, kas rodas, kad ar sarūsējušu naglu švīkā betonu. – Kur, pie velna, palikusi mana meita?

Tā kā šādu jautājumu Takers nekādi nebija gaidījis, viņš tikai pieklājīgi samirkšķināja plakstus. – Kā, lūdzu?

– Bezdievīgais, miesaskārīgais mēsls! Kur, pie velna, ir mana Eda Lū?

Tāds raksturojums mazliet pārsniedza gaidīto. – Kopš aizvakardienas, kad sastapāmies kafejnīcā, es neesmu Edu Lū redzējis. – Neļaudams Ostinam neko teikt, viņš pastiepa roku uz priekšu. Apkārtnes ietekmīgākās ģimenes pārstāvim tomēr bija kāds vārds sakāms. – Tu, Ostin, vari niknoties, cik vien tīk, un es sagaidu, ka tās būs patiešām varenas dusmas. Bet fakts ir tāds, ka es gulēju ar tavu meitu. – Viņš lēnām ievilka dūmu. – Tu droši vien labi saproti, ko es darīju, kad tas notika, un man nešķiet, ka tev tas ļoti patiktu. Un domāju, ka es nevaru tevi vainot par to.

Ostina lūpas pavilkās nostāk no dzeltenajiem, nelīdzenajiem zobiem. Šo izteiksmi arī kļūdas pēc neviens nesauktu par smaidu. – Vajadzēja novilkt tev ādu pār acīm jau pirmajā reizē, kad manīju, ka tu snaiksties ap viņu.

– Var jau būt. Taču, vērojot Edas izturēšanos šos divdesmit un vairāk gadus, var sacīt, ka izvēlējās viņa pati. – Takers atkal ievilka dūmu, nopētīja izsmēķi un tad aizsvieda to projām. – Lieta tāda, Ostin, ka viss jau ir padarīts. Kā nu ir, tā ir.

– Tev viegli runāt, kad esi manas meitas vēderā iesējis to bandubērnu.

– Ar viņas visai labprātīgu piedalīšanos, – Takers noteica, sabāzdams rokas kabatās. – Es parūpēšos, lai viņai gaidību laikā nekā netrūktu un arī vēlāk nebūtu jāraizējas par manu atbalstu bērna audzināšanā.

– Liela muldēšana. – Ostins nospļāvās. – Maza muldēšana. Tu allaž esi pratis bārstīt vārdus, Taker. Taču tagad mazliet paklausies. Es pats par visu parūpēšos un gribu, lai mana meitene tūdaļ nāk ārā.

Takers mazliet iepleta acis. – Tu domā, ka Eda Lū ir šeit? Bet viņas te nav.

– Melis! Meitu mednieks! – Viņa čerkstošā balss cēlās un krita gluži kā evaņģēlistam ar slimu kaklu. – Tava dvēsele ir melna no grēkiem.

– Nevaru to apstrīdēt, – Takers atteica tik piekāpīgi, cik vien spēja. – Un tomēr Edas Lū šeit nav. Man nav nekādu iemeslu par to melot, turklāt tu pats vari to pārbaudīt. Taču es tev saku, ka neesmu viņu redzējis un arī neko dzirdējis par viņu neesmu kopš dienas, kad viņa nāca klajā ar savu diženo paziņojumu.

Ostins apsvēra domu par ielaušanos mājā un apsvēra arī to, par cik lielu muļķi viņš sevi, tā rīkojoties, padarītu. Un viņam negribējās izrādīties par muļķi Longstrītu acīs. – Viņas nav te un nav arī nekur pilsētā. Es tev, riebekli, pateikšu, ko par to domāju. Tu viņai liki doties uz vienu no tām slepkavnieciskajām klīnikām, lai atbrīvotos no problēmas.

– Mēs ar Edu Lū neesam neko sarunājuši. Ja viņa patiešām ir izdarījusi kaut ko tādu, tad tas ir bijis tikai viņas pašas lēmums.

Takers bija aizmirsis, cik strauji spēj kustēties šis lielais vīrs. Pirms vēl pēdējais vārds bija izskanējis no Takera mutes, Ostins metās uz priekšu, satvēra viņu aiz krekla un viegli nocēla no kāpnēm.

– Tu te tagad neizrunājies par manu meitu! Iekams sasējās ar tevi, viņa bija krietna kristiete. Tu tikai paskaties uz sevi! Slinka, miesaskārīga cūka, kas dzīvo lielajā, smalkajā mājā kopā ar savu plenci brāli un palaistuvi māsu. – Neganto vārdu nestās siekalas iesitās Takeram sejā. Ostina vaigus niknums bija izraibinājis ar sarkaniem plankumiem. – Tu sapūsi ellē, visi jūs! Tieši tāpat kā tavs grēcinieks tēvs.

Parasti Takers mēdza visu risināt sarunu ceļā, izmantojot šarmu, bet, ja citādi nevarēja, tad deva kājām ziņu, lai izvairītos no konfrontācijas. Taču bija arī reizes, kad, par spīti centieniem novērst konfliktu, viņa lepnums un dusmas tomēr uzvarēja. Takers trieca ar dūri Ostinam vēderā un pārsteidza veco vīru tik ļoti, ka viņš atslābināja tvērienu. – Tagad tu paklausies manī, svētulīgais izdzimteni! Tev ir darīšana ar mani, nevis manu ģimeni. Tikai ar mani. Es jau vienreiz tev sacīju, ka rīkošos pareizi attiecībā pret Edu Lū, un to pašu atkārtošu atkal. Bet ja tev likās, ka es biju pirmais, kurš tavu meitu nolika guļus, tad tu esi trakāks, nekā biju domājis. – Takers bija aizkaitināts un zināja, ka vajadzētu savaldīties. Taču apkaunojums un aizkaitinājums pārmāca piesardzību. – Un nedomā, ka slinks ir tas pats, kas muļķis! Es sasodīti labi zinu, ko viņa grasās darīt. Ja jūs abi iedomājaties, ka kliegšana un draudi piespiedīs mani doties pie altāra, tad iesaku kārtīgi padomāt vēlreiz.

Noraustījās muskuļi Ostina zodā. – Ak tad viņa tev ir gana laba, lai pārgulētu, bet ne tik laba, lai precētos.

– Tas ir pietiekams izskaidrojums.

Takers bija pietiekami veikls, lai izvairītos no pirmā sitiena, taču otrreiz tas vairs neizdevās. Ostina milzīgā dūre ietriecās viņam vēderā, laupīdama elpu un likdama saliekties uz priekšu. Sekoja vairāki zvēlieni pa seju un kaklu, kas mazināja izredzes aizstāvēties.

Mutē parādījās asiņu garša. ”Manu asiņu!” Takers saniknots secināja. Pirkstu kauliņos nejautās sāpes, kad dūre iebelza Ostinam pa žokli, taču sitiena spēks atbalsojās visā rokā.

Un sajūta bija laba. Patiešām laba.

Daļa Takera apziņas darbojās pilnīgi skaidri. Vajadzēja noturēties kājās. Viņš nekādi nevarēja pārspēt Ostinu auguma ziņā vai stiprumā. Bija jāizmanto veiklība un ātrums. Ja viņš tiktu notriekts zemē un tomēr spētu piecelties, tad viņa kauli noteikti būtu lauzti un sejas vietā būtu asiņaina masa.

Viens sitiens trāpīja Takeram kaut kur zem auss, un viņš izdzirdēja eņģeļu dziedāšanu.

Dūres trāpīja pa kauliem. Straumēm lija asinis un sviedri. Saķeroties abiem sejā vīdēja dzīvnieciska izteiksme, zobi bija atņirgti. Takers atskārta, ka cīnās ne vien par savu lepnumu, bet arī par dzīvību. Ostinam acīs mirdzēja savāda uguns, kas liecināja daudz vairāk par naidīgi ņurdētajiem vārdiem un lāstiem. To redzot, Takers sajuta kaut kur kuņģī saritināmies panikas čūsku.

Ļaunākās nojautas sāka piepildīties, kad Ostins, galvu noliecis, gluži kā buldozers metās viņam virsū un izgrūda triumfa pilnu kliedzienu, tiklīdz Takera kājas paslīdēja uz grants un viņš atmuguriski iegāzās peonijās.

Takeram aizcirtās elpa. Viņš varēja saklausīt vien nožēlojamus gārdzienus, gaisam laužoties lejup uz plaušām. Lai gan joprojām kūsādams dusmās, Takers juta arī bailes. Kad viņš mēģināja pieslieties kājās, Ostina smagais ķermenis uzkrita viņam virsū. Viena milzīgā roka sāka žņaugt viņa rīkli, otra dauzīja nieres.

Jau nākamajā mirklī Takers pagrūda roku Ostinam zem zoda un izmisīgi pūlējās aizgriezties projām, lai paceltu galvu, bet viņa skatiens jau kļuva miglains. Tagad viņš varēja saredzēt vienīgi Ostina acis, kurās mirdzēja prieks par iespēju nogalināt un tukšs vājprāts.

– Es aizsūtīšu tevi pie sātana, – Ostins skandēja. – Es aizsūtīšu tevi pie sātana. Vajadzēja tevi nogalināt jau agrāk, Bo. Man vajadzēja to izdarīt.

Takers juta, kā dzīvība pamazām aizplūst no viņa, un skatījās šajās acīs.

Ostins atlieca galvu un iekaucās kā ievainots suns. Kad viņa roka aizslīdēja projām, Takers sāka lieliem, alkainiem malkiem kampt gaisu, kas svilināja un veda atpakaļ dzīvības spēkus.

– Jukušais nelieti! Es neesmu Bo. – Viņš klepoja, rīstījās un pamanījās paslieties augšup uz rokām, tad uz ceļgaliem. Takers bažījās, ka nesen apēstās brokastis jau drīz varētu atrasties izpostītajā peoniju dobē. – Lasies projām no manas zemes! – Takers pagrieza galvu un uz īsu mirkli sajuta apmierinājuma trīsas, ieraugot Ostina asiņaino seju. Viņš nebija palicis Ostinam parādā. Ko gan vīrietis vēl varēja vēlēties. Ja nu vienīgi vēsu dušu, ledus iepakojumu un pudeli aspirīna. Viņš cēlās augšā. Tobrīd veikli kā čūska Ostina roka pašāvās pēc viena no smagajiem akmeņiem, kas aplī ieskāva peoniju dobi. Takers vien paguva izdvest: – Lai Dievs žēlīgs! – Ostins grasījās ar akmeni mest viņam pa galvu.

Piepeši atskanēja bises šāviens, un abi satrūkās. Peonijās sabira skrotis.

– Man stobrā ir vēl, izdzimteni! – Dela sacīja, stāvēdama uz lieveņa. – Un es esmu notēmējusi tieši uz tavu nekam nederīgo vīrieša mantību. Cik vien ātri vari, noliec to akmeni atpakaļ, kur paņēmi! Un nekavējies, jo mani pirksti ir sasvīduši un tā vien var atkal nospiest gaili.

Vājprāts bija pagaisis. Takers pat varēja saskatīt, kā tas aizplūst no Ostina acīm, lai dotu vietu mežonīgām, tomēr savā ziņā saprātīgākām dusmām.

– Droši vien tas tevi nenogalinātu, – Dela gluži ikdienišķi turpināja runāt. Viņa stāvēja uz lieveņa un uzmanīgi vēroja notiekošo. Uz pleca viņai ērti balstījās 30-30 kalibra ierocis, un sejā bija barga izteiksme. – Bet nākamos divdesmit gadus tev laikam nāktos čurāt plastmasas maisiņā.

Ostins nosvieda akmeni zemē. No būkšķa, ar kādu tas atsitās pret mulču, Takeram kļuva slikti.

– Es ierados spriest tiesu, – Ostins paziņoja. – Viņš samaksās par to, ko nodarīja manai meitiņai.

– Jā, un viņš arī samaksās, – Dela attrauca. – Ja tā meitene patiešām ir palikusi grūta no viņa, Takers par visu parūpēsies. Tikai es neesmu tik lētticīga kā tas puika, Ostin, un mēs vispirms pārliecināsimies, kas ir kas, un tikai tad viņš parakstīs jebkādus dokumentus vai izsniegs jebkādus čekus.

Rokas nolaidis gar sāniem un pirkstus savilcis dūrēs, Ostins cēlās kājās. – Tu apgalvo, ka mana meita melo?

Delas ierocis bija notēmēts uz Ostina ķermeņa vidusdaļu. – Es tikai apgalvoju, ka Eda Lū nekad nav bijusi labāka par to, kas no viņas sagaidāms. Un es nesaku, ka vainoju viņu. Tagad tu pazudīsi no šī īpašuma un, ja tev ir kaut cik saprāta, aizvedīsi to meiteni pie doktora Šeisa, lai viņš pārbauda, vai viņa patiešām ir mātes cerībās. Un mēs visu pārrunāsim, kā civilizētiem ļaudīm pieklājas. Bet tu vari arī turpināt šādā garā, un es tevi sašaušu gabalos.

Ostins vairākkārt pažņaudzīja dūres. Pār viņa vaigiem līdzīgi asarām plūda asinis. – Es vēl atgriezīšos. – Viņš nikni pievērsās Takeram. – Un nākamajā reizē nebūs neviena sievišķa, aiz kura brunčiem paslēpties.

Viņš aizslāja atpakaļ uz savu pikapu, apbrauca puķudobi un aizgrabēja projām pa pievedceļu. Viņam nopakaļ aizplīvoja melni dūmu mākuļi.

Takers sēdēja izvandītajā dobē, nolicis galvu uz ceļgaliem. Viņš negrasījās celties augšā, vēl ne. Gribējās kādu brīdi pasēdēt izkropļotajos ziedos.

Gari nopūtusies, Dela nolaida ieroci. Viņa to uzmanīgi atbalstīja pret margām un tad nokāpa lejup, spēra soli pāri dobei apkārt saliktajiem akmeņiem un piegāja pie Takera, kurš paraudzījās augšup. Pateicības vārdi jau bija viņam uz mēles. Dela iecirta pļauku Takeram tik spēcīgi, ka ausīs sāka zvanīt.

– Jēziņ, Dela.

– Tas tev par to, ka tu domā ar sava draudziņa galvu, ne savējo. – Atskanēja nākamais pliķis. – Un tas par to, ka atvedi šo maniakālo Bībeles cienītāju uz manām mājām. – Un tad sekoja sitiens ar plaukstu pa galvvidu. – Un šis par to, ka ir izpostītas tavas mammas puķes. – Apmierināti pamājusi ar galvu, viņa sakrustoja rokas uz krūtīm. – Kad tu atkal tiksi uz savām kājām, nāc uz virtuvi. Es tevi notīrīšu.

Ar plaukstas virspusi Takers noslaucīja muti un izklaidīgi paraudzījās uz asinīm. – Jā, kundze.

Delai rokas jau vairs netrīcēja, un viņa palika pirkstu Takeram zem zoda. – Tev būs zila acs, – viņa pareģoja. – Bet man izskatījās, ka šim zilas būs abas divas. Tu tiki galā samērā labi.

– Laikam jau. – Viņš grīļīgi pieslējās uz ceļgaliem un pēc tam, sekli elpodams, cēlās kājās. Likās, ka viņam pāri skrējis mežonīgu zirgu ganāmpulks. – Vēlāk es, cik būs manos spēkos, parūpēšos par puķēm.

– Pieraugi, lai tā arī būtu. – Viņa aplika roku Takeram ap vidu un balstīdama ieveda mājā.

Lai arī Takers negrasījās pārāk daudz interesēties par Edas Lū labsajūtu, tomēr pilnībā nespēja izvairīties no urdošā nemiera, kas saistījās ar sievietes pazušanu. Viņš sacīja, ka jāļauj vājprātīgajam Ostinam pašam satraukties par tikpat vājprātīgo meitu, kura, visticamāk, devusies kaut kur projām, lai dažas dienas ļautu noplakt tēva dusmām un liktu Takeram justies vainīgākam. Tomēr viņš nekādi nespēja atbrīvoties no atmiņām par to, kā jaukā mazā Frānsija peldēja ūdenī un uz viņas baltās, nedzīvās miesas vīdēja neskaitāmas grieztas brūces, no kurām jau bija aizplūdušas asinis.

Saule cepināja nežēlīgi, un Takers vēlējās, kaut būtu ierāpies gultā kopā ar ledus iepakojumu un lielu viskija glāzi. Tieši to viņš arī izdarīs, kad būs parunājis ar Bērku.

Ja paveiktos, Eda Lū stāvētu aiz letes ”Lāšona dažādu preču veikalā” un tirgotu gan tabaku, gan saldējumu, gan arī ogļu maisus piknikiem.

Taču, braucot garām, Takers caur plato logu varēja ieskatīties veikalā un redzēja, ka pie letes atrodas lempīgais Kērks Lāšons, nevis Eda Lū.

Takers apturēja automašīnu pie šerifa biroja. Ja viņš uz ielas būtu viens pats, tad virzītos lēnām. Collu pa collai, kas atbalsotos sāpēs. Viņš pat klusi vaidētu. Bet savā vietā jau atradās trīs vecie sakārņi, kuri allaž sēdēja ēkas priekšā, lai no sirds patenkotu un dzirdētu jaunākās baumas. Viņiem bija sirmas galvas, salmu cepures, vēja appūsti, košļājamās tabakas izspīlēti vaigi un izbalējuši kokvilnas krekli, kas samirkuši no sviedriem un pielipuši pie miesas.

– Sveiks, Taker.

– Mister Bonij. – Viņš ar galvas mājienu sveicināja pirmo vīru, jo Klods Bonijs šajā grupā bija gados vecākais. Visi trīs jau vairāk nekā desmit gadu dzīvoja no pabalstiem un markīzes apēnoto ietves daļu pie īres nama uzskatīja par savu pensionāru paradīzi. – Mister Kūns. Mister O’Hāra.

Pīts Kūnss, bezzobis jau kopš četrdesmit gadu vecuma sasniegšanas un mākslīgo zobu pretinieks, iespļāva skārda spainītī, ko viņam bija sagādājusi māsas mazmeita. – Puis, izskatās, ka tu esi saskrējies ar niknu sievieti vai pārkaitinātu kādas sievas vīru.

Takers ar piespiešanos pasmaidīja. Pilsētā bija tikai daži noslēpumi, un gudrs cilvēks prata izvēlēties, ko neizpaust. – Nē, tas bija pārskaities papucis.

Čārlijs O’Hāra gārdzoši iesmējās. Viņu bija nomocījusi plaušu emfizēma, un viņš rēķināja, ka būs aizgājis no šīs pasaules vēl pirms nākamās vasaras iestāšanās, tāpēc izbaudīja visus dzīves dāvātos jokus. – Ostins Hetingers? – Kad Takers piekrītot piešķieba galvu, O’Hāra atkal iegārdzās jautrībā. – Nelāgs tips. Reiz es redzēju, kā viņš uzbrūk Tobijam Mārčam. Tā kā Tobijs bija melnais zēns, neviens tam nepievērsa īpašu uzmanību. Tas laikam bija sešdesmit devītajā gadā. Salauza Tobijam ribas un sašķaidīja seju.

– Sešdesmit astotajā, – Bonija izteikumu precizēja viņa sirdsdraugs, jo šādos stāstos precizitātei bija liela nozīme. – Tajā vasarā mēs dabūjām jaunu traktoru, tāpēc es atceros. Ostins apgalvoja, ka Tobijs no viņa šķūņa nozadzis virves gabalu. Tikai tās bija pilnīgas muļķības. Tobijs bija labs zēns un nekad neņēma to, kas viņam nepieder. Tiklīdz salauztās ribas sadzija, viņš kopā ar mani strādāja lauku saimniecībā. Un nekad neradīja ne mazākās nepatikšanas.

– Ostins ir ļauns. – Kūnss atkal nospļāvās – vai nu nepieciešamības spiests, vai arī tāpēc, lai pastiprinātu sacītā iespaidu. – Un no Korejas atgriezās vēl ļaunāks. Viņš tā arī nepiedeva tavai mammai, ka viņa izgāja pie vīra, kamēr pats karoja ar šķībacainajiem. Viņš bija nopietni noskatījis mis Medelainu, kaut gan Dievam zināms, ka viņa nekad Ostinam nepievērsa nekādu uzmanību, lai arī viņš visādi centās. – Vecā vīra sejā parādījās bezzobains smaids. – Un tagad viņš būs tavs sievastēvs, ko?

– Tikai ne šajā dzīvē. Jūs te nepārpūlieties.

Vecie vīri atzinīgi pasmējās, Takers pagriezās un atvēra Bērka biroja durvis.

Šerifa birojs bija kā tveicīga kaste, kurā atradās no armijas krājumiem pāri palicis metāla galds, divi grozāmie krēsli, apskrambāts koka šūpuļkrēsls, ieroču skapis, kura atslēgas Bērks glabāja smagā ķēdē pie bikšu jostas, un mirdzošs, jauns kafijas automāts – dāvana no Bērka sievas Ziemassvvētkos. Uz grīdas rindojās daudzi balti punktiņi, kas tur bija radušies, kad pēdējo reizi tika nokrāsotas sienas.

Aiz biroja telpas atradās skapja lieluma tualete, bet aiz tās – šaura noliktavas telpa, kurā vietas pietika vien tam, lai ieliktu saliekamo gultu. Tā tika lietota gadījumos, kad Bērkam vai viņa vietniekam augu nakti vajadzēja uzmanīt kādu ieslodzīto. Biežāk gan to izmantoja, kad kādam vīram mājās radās problēmas un bija neieciešams dot dzīvesbiedrei laiku, lai nomierinātos.

Atlika vien pabrīnīties, kā gan Bērks – reiz turīga plantatora dēls – varēja te justies laimīgs, izrakstīdams soda kvītis par ātruma pārsniegšanu, izšķirdams kaušļus un pieskatīdams dzērājus.

Taču likās, ka Bērks jūtas gana piepildīts šajā dzīvē. Gluži tāpat, kā viņš juta piepildījumu arī gandrīz septiņpadsmit gadu ilgajā laulībā ar sievieti, kuru bija padarījis grūtu, kad abi vēl mācījās vidusskolā. Viņš ar vieglumu nēsāja savu šerifa žetonu un bija visnotaļ pieklājīgs, lai Inosensā nezaudētu popularitāti, jo iedzīvotājiem nebūt nepatika, ja viņus pamācīja, ko nedrīkst darīt.

Takers ieraudzīja, ka Bērks ir pārliecies pār rakstāmgaldu un lasa dokumentus. Viņam virs galvas griezās ventilators, jaukdams kopā sastāvējušos un cigarešu dūmu pilno gaisu un tveicīgo karstumu.

– Bērk.

– Sveiks, Takij. Ko tu… – Viņš aprāvās, pamanījis Takera uztūkušo seju. – Svētā Dievmāte! Kas tevi tā piekāvis?

– Ostins. – Takers savieba seju grimasē, un šī kustība sagādāja viņam ne mazums netīkamu sajūtu.

Bērks pasmaidīja. – Un kā izskatās viņš?

– Dela sacīja, ka ļaunāk. Es nemaz nepamanīju, jo biju pārāk aizņemts ar to, lai nosargātu savas iekšas un tās paliktu tur, kur tām jābūt.

– Viņa droši vien negribēja aizskart tavas jūtas.

Apzinādamies, ka tā ir patiesība, Takers iekārtojās uz grozāmā krēsla apspūrušā sēdekļa. – Var jau būt. Tomēr es nedomāju, ka visas tās asinis uz mana krekla bija tikai manējās.

Ceru, ka ne.

– Edas Lū dēļ?

– Kā tad. – Takers uzmanīgi pastūma pirkstu zem saulesbrillēm un pieskārās uztūkušajai vietai zem acs. – Viņš uzskata, ka es esmu samaitājis neskartu lilijbaltu jaunavu, kura nekad iepriekš vīrieša locekli nav ne redzējusi.

– Nelāgi.

– Diemžēl. – Takers laikus attapās un neparaustīja plecus. – Lieta tāda, ka viņai ir divdesmit pieci gadi un es gulēju ar viņu, nevis ar viņas tēti.

– Man prieks to dzirdēt.

Takera īsais smaids sāpīgi atsaucās viņa pietūkušajā lūpā. – Edas Lū mammai jāaizver acis un jālūdz Dievs ikreiz, kad Ostins viņu sit. – Prātā uzausa aina ar to, kā šis vīrietis iekausta savu trauslo sievu ar smalkajiem kauliem un baiļpilno skatienu. Tā bija pārāk satraucoša, lai pie tās pakavētos. – Lieta tāda, Bērk, ka es vēlos rīkoties pareizi. – Tad viņš izelpoja un atcerējās, ka braucis uz pilsētu vairāku iemeslu pēc. Un šis bija iesākums, lai runātu par pirmo. – Tev un Sūzijai viss izdevās.

– Jā. – Bērks izņēma vienu Chesterfield cigareti un tad pāri galdam pasvieda paciņu Takeram. – Mēs bijām pārāk jauni un dumji, lai domātu, ka nekas neizdosies. – Viņš noskatījās, kā Takers noplēš cigaretei pašu galiņu. – Es viņu mīlēju, biju pilnīgi un neprātīgi viņā iemīlējies. Un joprojām tāds esmu. – Viņš pasvieda Takeram arī sērkociņu kārbiņu. – Nebija jau viegli. Mārvela ieradās pasaulē gandrīz tajā pašā laikā, kad beidzām vidusskolu. Mēs dzīvojām pie maniem vecākiem divus gadus un tikai pēc tam varējām atļauties kaut ko savu. Tad Sūzija atkal palika stāvoklī. Piedzima Tomijs. – Viņš izpūta dūmus un pašūpoja galvu – Trīs puikas piecos gados.

– Tev vajadzēja turēt bikšu priekšu ciet.

– Un tev tāpat. – Bērks pasmaidīja.

– Jā… – Takers izpūta dūmus caur sakostiem zobiem. – Tiktāl nu esam. Es nemīlu Edu Lū. Ne prātīgi, ne bezprātīgi, ne arī kā citādi. Taču es esmu atbildīgs. Un es nevaru viņu precēt, Bērk. Vienkārši nevaru.

Bērks iekratīja pelnus metāla pelnutraukā, kas reiz bijis zils, taču nu pamatīgi apkvēpis. – Man jāteic, ka tu būtu pilnīgs muļķis, ja viņu precētu. – Viņš atklepojās un tad uzsāka gājienu pa nedrošu pamatu. – Sūzija mans stāsta, ka Eda Lū jau nedēļām ilgi skandē par to, kā dzīvošot lielajā mājā un viņai būšot kalpotāji. Sūzija teic, ka nekad nav īpaši viņu ņēmusi vērā, taču ir tādi, kas ieklausās. Man šķiet, ka tā meitene bija nolēmusi iekārtoties Svītvoterā.

Tas bija gan trieciens Takera lepnumam, gan arī milzīgs atvieglojums. Tātad runa vispār nebija par viņu pašu. Runa bija par Longstrītu uzvārdu. Taču Edai Lū vajadzēja atskārst, ka reiz plāns šā vai tā nāks gaismā.

– Es ierados, lai tev pateiktu, ka man nav izdevies ar Edu Lū sazināties kopš tās dienas, kad viņa sarīkoja to priekšnesumu. Ostins ieradās pie manis, jo nosprieda, ka es slēpju Edu Lū savās mājās. Vai pilsētā viņa ir redzēta?

Bērks lēnām nodzēsa cigareti. – Varu sacīt, ka es neesmu viņu redzējis dienu vai divas.

– Droši vien viņa ir kopā ar kādu draudzeni. – Takeram kaut kas ienāca prātā. – Redzi, kopš mēs atradām Frānsiju…

– Jā… – Bērkam kuņģī kaut kas sažņaudzās.

– Vai ir kāda pavirzīšanās uz priekšu viņas… vai Arnetes lietā?

– Nē. – Viņš apzinājās savu neveiksmi, un kaklu lēnām pārņēma karsts sārtums. – Atbildīgais galvenokārt ir apgabala šerifs. Es strādāju ar tiesu medicīnas ekspertu, un štata puiši palīdzēja, taču nav nekā tāda, kam varētu pa īstam pieķerties. Pagājušajā mēnesī Našvilā bija sagraizīta kāda sieviete. Ja viņi atradīs saistību, mēs aicināsim FIB.

– Tiešām?

Bērks tikko manāmi pamāja ar galvu. Viņam nepatika doma par to, ka pilsētā ieradīsies federāļi, pārņems viņa darbu, šķībi raudzīsies viņā ar savām lielpilsētnieku acīm un uzskatīs viņu par neaptēstu lauķi, kurš pat aizmigušu dzērāju nespēj kamerā ieslēgt.

– Es atcerējos Frānsiju un sāku bažīties, – Takers turpināja.

– Labi, es apvaicāšos cilvēkiem. – Bērks piecēlās, vēlēdamies izdarīt to ātri. – Kā jau tu teici, viņa droši vien ir pie kādas draudzenes un nolēmusi tur palikt, lai pamudinātu tevi izteikt bildinājumu.

– Nuja. – Atvieglots par to, ka savu smagumu uzkrāvis Bērka pleciem, Takers piecēlās un kliboja uz durvju pusi. – Paziņo man rezultātus.

– Noteikti. Tas būs pirmais darbs. – Bērks izgāja ārā kopā ar Takeru un veltīja savai pilsētai ilgu, pētošu skatienu. Te viņš bija dzimis un uzaudzis, te viņa bērni skraidīja pa ielām un sieva gāja iepirkties. Te viņš varēja sveicināt ikvienu – ikviens viņu pazina un atzina.

– Pavei tik! – Takers īsi nopūtās un noraudzījās, kā Kerolaina Veiverlija izkāpj no sava BMW un dodas uz Lāšona veikala pusi. – Kā vēsa ūdens malks. Vīrieti pārņem slāpes, jau lūkojoties vien uz viņu.

– Īditas Maknēras radiniece?

– Jā. Iepriekšējā dienā es saskrējos ar viņu. Runā kā tāda hercogiene, un viņai ir vislielākās zaļās acis, kādas vien tu būsi redzējis.

Pamanījis raksturīgās pazīmes, Bērks iesmējās. – Tev, dēliņ, nepatikšanu jau tāpat pietiek.

– Tā ir vājība. – Mazliet pieklibodams, Takers gāja uz automašīnu, bet tad pādomāja un devās pāri ielai. – Man ienāca prātā, ka jāaiziet un jānopērk kāda paciņa cigarešu.

Bērka smaids pazuda, kad viņš pagriezās pret īres namu. Arī viņš atcerējās Frānsiju. Skaidrs, ka Eda Lū būtu palikusi tuvumā, lai turpinātu izdarīt spiedienu uz Takeru un panāktu bildinājumu. No apziņas, ka viņa tā nav darījusi, Bērkam mutē parādījās sāja garša.

”Es esmu iekārtojusies pavisam labi,” Kerolaina domāja, soļodama pāri saules izdedzinātam zālājam uz koku pusi. Pēcpusdienā Lāšona veikalā sastaptās sievietes bija izrādījušas lielāku interesi par viņu, nekā viņa pieradusi, taču viņas izturējās arī silti un draudzīgi. Bija patīkami apzināties, ka tad, ja kļūst vientuļi, viņa var aizbraukt uz pilsētu un baudīt citu cilvēku sabiedrību.

Viņai iepatikās Sūzija Trūsdeila, kura bija iegriezusies veikalā nopirkt apsveikuma kartīti savai Načezā dzīvojošajai māsai dzimšanas dienā un uzkavējās divdesmit minūtes.

Protams, bija ienācis arī tas Longstrīts. Viņš flirtēja ar sievietēm un apbūra visas ar savu dienvidnieka šarmu. Tumšās brilles uz acīm nespēja noslēpt nesena kautiņa liecības. Vaicātam par to, viņam tika dāvāta visu veikalā esošo sieviešu līdzjūtība.

”Tādiem tipiem tas vienmēr izdodas,” Kerolaina sprieda. ”Ja Luisam gadījās ieaudzis nags, sievietes bija gatavas ziedot savas asinis viņa labā. Paldies Dievam, ka es sarāvu attiecības ar Luisu, ka man vispār nav nekādu attiecību ar vīriešiem un ar visu to, kas ar viņiem saistās. Man nožēlojami viegli izdevās atvairīt Takera gludās laipnības.”

Viņa mazliet pasmaidīja, kad atcerējās, ka Takers pie viņas vērsās ar uzrunu ”mis Kerolaina”. Viņa bija visai pārliecināta, ka aiz tumšajiem stikliem viņa acis tobrīd bija smējušās.

Kerolaina ienira zem sūnām, kas nokarājās no koku zariem. Viņai bija žēl Takera roku, kas likās patiešām skaistas – ar gariem pirkstiem un platām plaukstām. Un savainotajiem pirkstu kauliņiem bija nobrāzta āda. Bija skumji uz to skatīties. Kerolaina nikni aizgainīja šo līdzjūtību. Mirklī, kad viņš izkliboja no veikala, sievietes kā bites sāka zumēt par viņu un kādu Edu Lū.

Dziļi ieelpojusi tveices un dzīvīgā zaļuma smaržu, Kerolaina pie sevis pasmaidīja.

Izskatījās, ka glumais misters Longstrīts iekļuvis nepatikšanās. Viņa draudzene bija stāvoklī un kliegšus pieprasīja precības. Un, spriežot pēc vietējām tenkām, viņas tēvs bija no tiem, kas ir vairāk nekā gatavi pielādēt ieroci acumirklī.

Tuvumā jautās ūdens. Kerolaina ar pirkstu noglāstīja kādu koka zaru. ”Ak kungs, cik gan tālu tagad atradās Filadelfija! Kā gan es varēju zināt, ka klausīšanās mēļošanā par vietējā brunču mednieka gaitām izrādīsies tik nomierinoša un izklaidējoša?”

Pusstundu ilgā uzkavēšanās pilsētā Kerolainai bija ļoti patikusi. Sievietes runāja par bērniem, ēdienu receptēm, vīriešiem un seksu. Viņa mazliet iesmējās. Ziemeļos vai dienvidos sievietes, kopā sanākušas, runāja galvenokārt par seksu. Taču Inosensā viņas bija ļoti atklātas un brīvi apsprieda, kurš ar ko pārgulējis, bet kurš ne.

”Laikam jau vainojama tveice,” Kerolaina nosprieda un apsēdās uz nogāztā koka, lai paklausītos tuvējā vakara skaņās.

Viņa priecājās, ka ieradusies Inosensā. Ar katru aizejošo dienu viņa jutās veselāka. Rimtums, nežēlīgā saule, kas izsvilina visu enerģiju no cilvēka, ūdens nesamākslotais skaistums, ko apēno sūnām apauguši koki… Kerolaina bija pat sākusi pierast pie nakts trokšņiem un dziļi melnās lauku apvidus tumsas.

Iepriekšējā naktī viņa bija nogulējusi astoņas stundas no vietas. Pirmo reizi daudzu nedēļu laikā. Un pamodusies bez ierasti mokošajām galvassāpēm. Tas patiešām palīdzēja. Vienatne, mazpilsētas rāmais dzīves ritms un laucinieciskie rituāli.

Saknes, kuras viņai nekad agrāk nebija ļauts laist zemē un kuru eksistenci māte nikni noliedza, bija sākušas stiepties dziļumā. Nekas un neviens tās vairs no turienes neizraus.

”Es pat varētu iemēģināt roku makšķerēšanā.” Šī doma sasmīdināja, un Kerolaina ieprātojās par to, vai viņai vēl joprojām garšotu sams. Viņa sagrozījās un pacēla oli, ko iemeta ūdenī. Tas tik jauki noplunkšķēja, ka viņa ķērās pie nākamā un vēl nākamā, vērodama, kā veidojas apļi uz ūdens. Krastā viņa pamanīja plakanu akmeni un piecēlās, lai to paceltu. Būtu jautri to aizmest, lai tas palēkdamies virzītos uz priekšu pa ūdeni. Arī tie bija seni, pusaizmirsti notikumi. Vectēvs bija te stāvējis, tieši tajā vietā, un mēģinājis viņai iemācīt, kā panākt, lai akmens it kā aizslīd pāri ūdens virsmai.

Atmiņu sildīta, Kerolaina noliecās un satvēra akmeni. Savādi, bet viņai bija tāda sajūta, ka tiek vērota. Cieši pētīta. Pār muguru pārskrēja pirmās baiļu trīsas, un ar acs kaktiņu viņa pamanīja kaut ko baltu.

Kerolaina pagriezās un sastinga. Pat kliedziens kaklā sasala stindzinošā ledū.

Jā, viņu patiešām kāds vēroja. Tikai šā vērotāja acis vairs neko neredzēja. Bija tikai seja, kas spīdēja ārā no tumšā ūdens. Sejai apkārt bija biedējoši savijies blondu matu klājiens, kas aizķēries veca koka saknēs.

Aizrāvās elpa, pār lūpām plūda vien vārgi, baiļpilni šņuksti, kamēr Kerolaina nedrošā gaitā kāpās atpakaļ. Taču viņa nespēja novērst acis no tās sejas, nespēja neskatīties uz to, kā ūdens ieskauj zodu, kā saules stari duras tukšajās, mirušajās acīs.

Viņa aizklāja seju ar rokām, aizgainot šo ainu, un tikai tad izlauzās kliedziens, kurš atbalsojās purvājā un tumšajā ūdenī, izbiedēdama putnus, kas bija sasēduši koku zaros.

CETURTA NODAĻA

Nelabums gandrīz bija pārgājis. Skāņā garša ik pa laikam vēl uzvilnīja, bet ar piespiešanos Kerolaina jau spēja iedzert mazliet remdena ūdens. Viņa iemalkoja vēl, dziļi ieelpoja un gaidīja, kad no kokiem iznāks Bērks Trūsdeils.

Viņš nemudināja Kerolainu doties viņam līdzi. Neapšaubāmi – paraudzījies viņai sejā, šerifs saprata, ka viņa nespēs pieveikt ne desmit soļu. Pat sēžot uz savas mājas lieveņa augšējā pakāpiena, kad rokas jau gandrīz vairs netrīcēja, Kerolaina īsti nebija pārliecināta, kā tikusi atpakaļ no dīķa uz mājām.

Pagalam izklaidīgi viņa pamanīja, ka ir pazaudējusi vienu kurpi. No pāra pirms dažiem mēnešiem Parīzē iegādātu zempapēžu laiviņu tumši zilā un baltā krāsā. Ar stiklainu skatienu viņa nopētīja savu kailo, dubļaino un zālēm aplipušo pēdu. Savilkusi seju koncentrētā izteiksmē, viņa noāva arī atlikušo kurpi. Nezin kāpēc likās svarīgi, lai abas kājas būtu vienādi basas – kāds taču varēja nospriest, ka viņa ir galīgi zaudējusi prātu, ja sēž uz lieveņa ar vienu apautu kāju. Kamēr dīķī peld mironis…

Kad kuņģis savilkās čokurā, draudēdams izgrūst ārā pat iedzerto ūdeni, Kerolaina iespieda galvu starp ceļgaliem. Cik ļoti viņai nepatika tāds nelabums! Viņa šo sajūtu ienīda ar kaismi, kāda iespējama vien cilvēkam, kurš tikai nesen atkopies pēc ilgas slimošanas. Tas neciešamais vārgums, drebēšana un nespēja neko kontrolēt…

Kerolaina sažņaudza pirkstus dūrēs un ar visu spēku pūlējās koncentrēties, lai tiktu projām no bīstamās robežas. ”Kādas man ir tiesības justies slimai, sabiedētai un vārgai? Es taču esmu dzīva, vai ne? Dzīva, vesela un atrodos drošībā. Bet tā nabaga sieviete…”

Viņa turēja galvu noliektu, līdz kuņģis nomierinājās un no ausīm pazuda trulā dūkoņa.

Izdzirdējusi, ka pa pievedceļu brauc automašīna, Kerolaina paslēja galvu augšup. Pielikusi vārgo roku pie pieres, viņa vēroja, kā cauri bagātīgajam zaļumam laužas noputējis universālis.

”Vajadzētu apgriezt tās vīnstīgas,” Kerolaina iedomājās. Bija labi dzirdams, kā tās skrāpējas gar automašīnu, kuras krāsa jau tāpat bija diezgan apbružāta. ”Šķūnī noteikti vajadzētu būt kādām grieznēm. Tāds darbs būtu jāpaveic no paša rīta, kamēr dienas tveice nav pieņēmusies spēkā.”

Kerolaina truli vēroja, kā universālis apstājas blakus šerifa patruļmašīnai. No kabīnes izkāpa muskuļots vīrietis ar sarkanu kaklasaiti. Viņam mugurā bija balts krekls ar īsām piedurknēm, galvā – balta cepure. Varēja manīt, ka biezos, gludos, spīdīgos matus vīrietis nokrāsojis tik melnus kā ogles. Āda zem zoda un acīm bija nokarena, itin kā reiz klājusies pāri pilnasinīgai miesai, bet smaguma iespaidā noslīgusi uz leju.

Platās, melnās bikses turējās ar koši sarkanu bikšturu palīdzību, bet kājās bija spožas, melnas saišu kurpes, kādas Kerolainai parasti asociējās ar piederību militārām struktūrām. Panēsātā ādas soma norādīja uz viņa profesiju.

– Jūs noteikti esat mis Kerolaina. – Jebkurā citā laikā vai vietā šā cilvēka augstā balss būtu likusi viņai pasmaidīt. Tās dēļ viņš pārdabiski līdzinājās lietotu automašīnu tirgonim, ko tikai iepriekšējā vakarā Kerolaina bija redzējusi televīzijā. – Es esmu doktors Šeiss, – vīrietis stādījās priekšā, uzlicis vienu kāju uz kāpņu apakšējā pakāpiena. – Es rūpējos par jūsu vecvecākiem gandrīz divdesmit piecus gadus.

Kerolaina uzmanīgi pamāja ar galvu. – Kā jums klājas?

– Labāk nemaz nevar būt. – Asais ārsta skatiens pārslīdēja Kerolainas sejai un tūdaļ atpazina šoku. – Man piezvanīja Bērks. Sacīja, ka viņš dodas uz šejieni. – Šeiss izņēma baltu nēzdogu un nosusināja kaklu un seju. Lai gan spēdams kustēties arī strauji, kad tas bija nepieciešams, viņš gāja lēni un viegliem soļiem, kā īstam ārstam pieklājas, kad jātuvojas slimniekam. Tomēr tā nebija tikai profesijas diktēta īpašība. Tas bija arī veids, kā viņš vislabprātāk strādāja. – Karsts kā peklē šodien, vai ne?

– Jā.

– Kāpēc gan mēs nevarētu ieiet mājā, kur noteikti ir vēsāks?

– Nē, es domāju… – Viņa bezpalīdzīgi paraudzījās uz sargājošo koku rindu. – Man vajadzētu pagaidīt. Šerifs iegāja tur, lai paskatītos… Es metu akmeņus ūdenī. Es varēju redzēt tikai viņas seju…

Ārsts apsēdās blakus Kerolainai un saņēma viņas roku savējā. Arī pēc četrdesmit darba gadiem medicīnā viņa pirksti joprojām bija veikli. Viņš pārbaudīja Kerolainas pulsu. – Kādu seju, dārgā?

– Es nezinu. – Kad ārsts pieliecās, lai atvērtu somu, Kerolaina sastinga. Mēnešiem ilgā modro ārstu uzraudzība, viņu tievās, asās adatas… Kerolainas nervi bija kā uzvilkti. – Man neko nevajag. Un es neko negribu. – Viņa pielēca kājās. Par spīti pūliņiem apvaldīt trīsas, Kerolainas balss tomēr drebēja. – Man nekas nekaiš. Varbūt mēģināt palīdzēt viņai. Ir taču jābūt kam tādam, ko jūs varat izdarīt viņas labā.

– Visu pēc kārtas, dārgā. – Izrādot labo gribu, viņš aizvēra somu. – Kāpēc jūs nevarētu tagad apsēsties man blakus un izstāstīt visu, kas atgadījies? Lēni un mierīgi. Pēc tam mēs varēsim saprast, kas ir kas.

Kerolaina tomēr neapsēdās, bet spēja pietiekami saņemties, lai vairākas reizes dziļi ieelpotu. Viņa nevēlējās, lai starpgadījums beigtos ar nokļūšanu slimnīcā. Ne jau nu atkal. Tas nebija pieņemami. – Man ļoti žēl. Es laikam patlaban nerunāju pārāk sakarīgi.

– Tas mani nemaz nesatrauc. Vairums cilvēku savas dzīves lielāko daļu cenšas būt sakarīgi, bet pārējie vien vingrina žokļus. Izstāstiet tikai savu redzējumu.

– Es domāju, ka viņa laikam ir noslīkusi, – Kerolaina teica rāmā un piesardzības pilnā balsī. – Dīķī. Es varēju saskatīt vienīgi viņas seju… – Kerolaina apklusa un pūlējās aizgainīt šo skatu no atmiņas, kamēr viņai atkal nav sākusies histērija. – Šķiet, ka viņa ir mirusi.

Pirms vēl doktors Šeiss paguva kaut ko sacīt, no koku audzes iznāca šerifa vietnieks Kārls Džonsons un devās pāri saules izbalinātajam zālienam. Parasti spodrā uniforma bija dubļaina un samirkusi. Tomēr viņš gāja, stalti izslējies, kā pieklājas virsniekam – sešas pēdas un sešas collas garam vīrietim ar stingriem muskuļiem un mirdzošu ādu riekstu krāsā.

Tas bija cilvēks, kurš izbaudīja savu autoritāti un augsti vērtēja spēju būt vadībā un visu kontrolēt. Tobrīd viņš pūlējās saglabāt profesionāļa auru, lai gan vairāk par visu vēlējās atrast nomaļāku vietu, kur atbrīvoties no apēstās maltītes.

– Šeis.

– Kārl.

Abi vīri apmainījās ar informāciju. Doktors klusi nolamājās un atkal nosusināja seju nēzdogā.

– Mis Veiverlija, man nāksies izmantot jūsu telefonu.

– Protams. Vai jūs varat man pateikt, kas… – Jau atkal Kerolainas skatiens pievērsās kokiem, un atmiņā atausa tas, kas atradās aiz tiem. – Vai viņa ir mirusi?

Kārls svārstījās tikai vienu īsu brīdi. Viņš noņēma cepuri, atbrīvojot no tās gūsta melnas sprogas, kas apgrieztas tik īsi un kārtīgi kā tikko nopļauts mauriņš. – Jā, kundze. Šerifs runās ar jums, tiklīdz viņam tas būs iespējams. Doktor?

Noguruma mākts, ārsts pamāja ar galvu un piecēlās.

– Telefons ir priekštelpā, – Kerolaina ierunājās, sākdama iet augšup pa kāpnēm. – Šerifa vietniek…

– Džonsons, kundze. Kārls Džonsons.

– Šerifa vietniek Džonson, vai viņa noslīka?

Kārls, kurš pieturēja sieta durvis, lai ielaistu Kerolainu mājā, veltīja viņai ātru skatienu. – Nē, kundze. Viņa nenoslīka.

Bērks sēdēja uz nogāztā koka, pagriezis muguru līķim. Blakus atradās Polaroid fotokamera. Viņam bija nepieciešams kāds mirklis vienatnē, lai pēc tam atkal atgrieztos savā likumsarga lomā. Mirklis, lai sakopotu domas. Mirklis, lai ļautu kuņģim kaut mazliet nomierināties.

Arī iepriekš viņš bija redzējis nāvi – jau bērnībā, kopā ar tēvu dodoties medībās, bija uzzinājis, kāda tā izskatās un kāda ir tās smarža. Iesākumā viņi bija medījuši prieka pēc. Vēlāk, kad sākās neražas gadi un investīcijas apsīka, nācās nošaut dzīvniekus, lai uz galda būtu maltīte.

Viņš bija redzējis arī citādu nāvi. Tēvs izdarīja pašnāvību, kad tika zaudēta viņu ferma. Visticamāk, šī nelaime bija atvedusi Bērku pie tās, ar ko viņš sastapās tagad. Arī bez fermas palikušam, viņam vajadzēja uzturēt sievu un divus mazus bērnus, tāpēc viņš pieteicās darbā par pilsētas šerifa vietnieku un vēlāk jau kļuva par šerifu. Bagāta vīra dēls, kuram bija riebusies tēva nāves bezjēdzība un šīs zemes nežēlība, kas bija kļuvusi par tās iemeslu… Viņš bija izvēlējies izmantot savu talantu, lai nodrošinātu likumību un kārtību.

Taču pat tas, ka viņš redzējis savu tēvu pakārušos pie šķūņa griestiem, dzirdējis virves čīkstošo rīvēšanos gar sijas baļķi… pat tas nebija viņu sagatavojis tam, ko nācās skatīt Maknēru dīķī.

Pārāk skaidri vēl viņa acu priekšā stāvēja aina, kurā viņi ar pūlēm izvelk mirušās augumu no ūdens un izceļ krastā.

”Savādi, bet man nekad nebija patikusi Eda Lū,” viņš domāja, nervozi smēķēdams. ”Šai sievietē jautās kaut kas rupjš, un viņas skatienā vīdēja viltība, kas aizgainīja jebkādu līdzjūtību, kura varēja rasties, jo viņu bija piemeklējusi neveiksme piedzimt par Ostina Hetingera meitu.”

Bērks atcerējās kādus tāltālus Ziemassvētkus un to, kā Eda Lū izskatījās toreiz, kad viņi ar Sūziju sastapa meiteni pilsētā. Tolaik viņai nevarēja būt vairāk par desmit gadiem, peļu pelēkie mati slīga pāri mugurai, ielāpiem klātā kleitiņas mala sānos bija pārāk savilkusies uz augšu, bet priekšpusē nokarājās. Viņa bija piespiedusi degunu pie Lāšona veikala skatloga, un acis bija ilgpilni piekaltas lellei ar zilu pelerīni uz pleciem un mirdzošu akmentiņu tiāru matos.

Tolaik viņa bija tikai maza meitene, kurai ļoti gribējās, lai Ziemassvētku vecītis patiešām eksistētu. Bet viņa jau skaidri zināja, ka patiesība ir citāda.

Saklausījis krūmos čaboņu, Bērks pagrieza galvu. – Doktor. – To sacīdams, viņš izpūta prāvu dūmu strūklu. – Jēziņ.

Šeiss uzlika smagu roku Bērkam uz pleca, mazliet paspieda un tad devās pie mirušās. Viņam nāve nebija svešiniece. Un viņš jau sen bija sapratis, ka nāve izvēlas ne tikai vecīšus. Viņš spēja samierināties, ja nāve aizrāva līdzi jaunus cilvēkus, kas bijuši smagi slimi vai cietuši nelaimes gadījumā. Taču šāda cilvēciskas būtnes kropļošana, šāda mežonīga postīšana – tā nekādi nebija pieņemama.

Viņš uzmanīgi pacēla vienu ļengano roku un apskatīja jēlo delnas locītavu. Tādas pašas sāpju zīmes bija redzamas arī pie mirušās potītēm. Šis skats viņam sagādāja pat vēl skaudrākas izjūtas nekā raudzīšanās uz nežēlīgajām grieztajām brūcēm mirušās sievietes augumā. Šie sapluinītās ādas riņķi liecināja par bezcerību.

– Eda Lū bija viena no pirmajiem bērniem, kurus es pieņēmu dzemdībās pēc atgriešanās Inosensā. – Dziļi nopūties, viņš izdarīja to, kas Bērkam pirmīt nebija pa spēkam. Viņš pieliecās un aizspieda Edai Lū acis. – Bērnu guldīšana zemes klēpī vecākiem ir smags pārbaudījums. Dieva vārdā… Tas ir smagi arī ārstiem.

– Tas nelietis viņu ir pamatīgi apstrādājis, – Bērks ar grūtībām izdabūja vārdus pār lūpām. – Tāpat kā abas pārējās. – Viņš norija rūgtu dusmu kamolu un paņēma fotokameru. Būs nepieciešams lielāks daudzums fotogrāfiju, turklāt viņam vajadzēja ar kaut ko nodarboties līdz koronera ierašanās brīdim. – Viņa ir bijusi piesieta pie tā koka. Uz tā ir sakaltušas asinis. Un uz viņas muguras var redzēt noberzumus, kas radušies, ādai rīvējoties pret koka mizu. Ir izmantota veļas aukla. Tās daļas joprojām vēl ir tur. – Viņš atkal nolaida fotokameru, un acīs dega niknas liesmas. – Ko, pie velna, viņa te vispār darīja? Viņas mašīna ir pilsētā.

– To es tev, Bērk, nevaru pateikt. Es vispār neko daudz nevaru tev pateikt. Viņai no mugurpuses ir iesists pa galvu. – Šeisa roku pieskārieni bija tik maigi, it kā paciente būtu dzīva un varētu tos sajust. – Varbūt viņš sievieti šurp atvedis. Varbūt viņa ieradusies te pati pēc savas gribas un kaut kā sadusmojusi to nelieti.

Pūlēdamies tikt galā ar saspringtajiem nerviem, Bērks pamāja ar galvu. Tieši tāpat kā visi pilsētā, arī viņš zināja, kuru personu Eda Lū bija sadusmojusi.

Kerolaina staigāja pa lieveni. Ja vien pietiktu drosmes, viņa dotos uz purvāju un pieprasītu informāciju. Viņa vairs īsti nezināja, cik ilgi spēs izturēt gaidīšanu, bet arī saprata, ka nespēs aiziet tālāk par koku audzes malu, jo aiz tās…

Pa pievedceļu lēni tuvojās tumšs sedans, kam sekoja balts mikroautobuss. ”Koroners,” Kerolaina sprieda. Kad no braucamā izkāpa vīri ar nestuvēm un melnu bieza materiāla maisu, viņa aizgriezās. ”Tas maiss, garais, melnais maiss… Tas nemaz tik ļoti neatšķiras no tāda, kurā cilvēki saliek nevajadzīgās mantas.” Šis melnais maiss Kerolainai ļoti uzskatāmi atgādināja, ka dīķī atrastais vairs nav dzīvs cilvēks, ka tā ir nevis sieviete, bet gan mirstīgās atliekas, kuras nejutīsies aizskartas un necietīs, ja tās gluži vienkārši ievietos plastikāta maisā un aizgādās projām.

Ciešanas bija dzīvo daļa, un Kerolaina prātoja par to, kas gan apraudās šo sievieti un sērojot mocīsies, mēģinot atbildēt uz neatbildamiem jautājumiem.

Viņas sirds sažņaudzās sāpīgās alkās pēc mūzikas. Viņa vēlējās radīt tik brīnišķīgu mūziku, lai tā ar savas kaisles spēku aiznestu līdzi visu pārējo. Un viņa joprojām to spēja. Paldies Dievam, viņa joprojām to spēja. Tas bija glābiņš. Patvērums, kad nebija vairs, kur slēpties.

Atspiedusie pret balsta stabu, Kerolaina gremdējās mūzikā, spēlējot to savā prātā, piepildot apziņu ar tik bagātīgu melodiju, ka pat nedzirdēja piebraucam vēl vienu automašīnu.

– Sveiki visapkārt! – Džosija uzsauca un aizcirta savas automašīnas durvis. Ēzdama vēl palikušo ķiršu sulas saldējumu, viņa tuvojās mājas lievenim. – Sveicināti! – viņa atkal teica un veltīja draudzīgu, tomēr arī ziņkārīgu smaidu Kerolainai, kura tobrīd pacēla galvu. – Te nu gan valda kņada. – Viņa kāru mēli nolaizīja saldējuma kociņu. – Es braucu uz mājām un pamanīju, ka visas tās mašīnas iegriežas šajā ceļā, un nolēmu apskatīties, kas īsti te notiek.

Kerolaina veltīja viņai tukšu skatienu. Bija tik savādi, gandrīz neķītri vērot kādu tik dzīvespriecīgu un sparīgu, kad nāve vēl kavējās tepat tuvumā. – Atvainojiet, kā, lūdzu?

– Nav nepieciešams atvainoties, mīļā. – Turpinādama smaidīt, Džosija kāpa augšup pa lieveņa kāpnēm. – Es vienkārši esmu ziņkārīga. Tas arī viss. Nespēju izturēt, ka tuvumā kaut kas notiek, bet man par to nav ne jausmas. Džosija Longstrīta. – Viņa pastiepa sveicienam plaukstu. Pirksti joprojām bija mazliet lipīgi no izkusušā saldējuma.

– Kerolaina. Kerolaina Veiverlija. – Sarokojusies ar viešņu, viņa atskārta, cik dziļi iesakņojušās ir pieklājīgas manieres, cik dabiskas un absurdi automātiskas.

– Vai te kaut kas atgadījies? – Džosija nolika saldējuma kociņu uz lieveņa margām. – Es redzēju Bērka automašīnu. Brīnišķīgs cilvēks, vai ne? Vairāk nekā septiņpadsmit gados ne reizi nav krāpis savu sievu. Es nekad neesmu sastapusi nevienu, kurš laulību uztvertu tik nopietni. Bet tā nu tas ir. Un arī doktors Šeiss ir te. – Džosija paraudzījās uz automašīnām pilno pievedceļu. – Personība. Un tie mati kurpju vaska melnumā, saveidoti uz augšu un pieķemmēti piecdesmito gadu rokenrola zvaigznes cienīgā frizūrā… Mazliet atgādina Mikipeli, vai ne?

– Jā. Atvainojos, vai tu gribētu apsēsties?

– Par mani neraizējies. – Džosija izņēma no somiņas cigareti, ko aizdedzināja ar zeltītām gāzes šķiltavām. – Tev te sabraukuši visi, bet es neredzu nevienu pašu.

– Viņi ir… – Kerolaina paraudzījās uz kokiem un smagi norija siekalas. – Tur jau nāk šerifs.

Džosija mazliet pamainīja pozīciju, nedaudz pagriezās un iztaisnoja plecus. Nekautrīgais smaids, ko viņa veltīja Bērkam, pagaisa, kad viņa ieraudzīja šerifa acis. Džosijas balss tomēr joprojām saglabāja možumu. – Ei, Bērk, es esmu greizsirdīga! Pie mums Svītvoterā tu tikpat kā nekad nerādies, bet, paskat, te tu esi klāt.

– Darba pienākumi, Džosij.

– Nu, nu.

– Mis Veiverlij, man ar jums jārunā. Vai varam ieiet iekšā?

– Protams.

Kad viņš devās uz priekšu, Džosija satvēra viņa roku. Ķircinošā izteiksme bija pazudusi no viņas sejas. – Bērk?

– Pašlaik es nevaru ar tevi runāt. – Bērks apzinājās, ka vajadzētu likt Džosijai doties projām, taču iedomājās, ka vēlāk, kad viņš būs beidzis sarunu ar Kerolainu, viņai varētu būt nepieciešama kādas sievietes klātbūtne. – Vai tu vari pagaidīt? Varbūt pat palikt kādu brīdi kopā ar Kerolainu?

Džosijas roka nodrebēja. – Cik ļauni viss ir?

– Tik ļauni, cik vien var būt. Varbūt aizej uz virtuvi un pagatavo mums kaut ko vēsu. Es būšu pateicīgs, ja tu tur paliksi līdz brīdim, kad tevi pasaukšu.

Kerolaina apsēdināja Bērku priekšējā viesistabā uz svītrota dīvāna. Priecīgi tikšķēja mazais pulkstenis ar dzeguzi. Kerolaina sajuta gaisā aromātu no mēbeļu pulēšanas līdzekļa, ar kuru no rīta bija spodrinājusi kafijas gadiņu. Jautās arī viņas sviedru smārds.

– Mis Veiverlija, man patiešām ir ļoti žēl, ka jāiztaujā jūs tieši tagad, kad noteikti esat ļoti satraukta. Tomēr būs labāk, ja visu paveiksim ātri.

– Es saprotu. – ”Kā gan es to varētu saprast?” viņa izmisīgi nodomāja. ”Nekad iepriekš taču es vēl nebiju atradusi mirušu cilvēku.” – Vai jūs zināt… Vai jūs zināt, kas viņa ir?

– Jā, kundze.

– Jūsu vietnieks… Džonsons? – Kerolainas plauksta bija piespiesta kaklam, un viņa to berzēja, kā vēlēdamās palīdzēt vārdiem izkļūt brīvībā. – Viņš teica, ka tā sieviete nav noslīkusi.

– Taisnība, kundze. – Bērks no kabatas izņēma piezīmju grāmatiņu un pildspalvu. – Diemžēl ir jāpavēsta, ka viņa nonāvēta.

Kerolaina tikai pamāja ar galvu. Viņa nejutās satriekta. Daļēji viņa jau bija to zinājusi brīdī, kad ieskatījās platajās, nedzīvajās acīs. – Kas man tagad jādara?

– Izstāstiet man visu, ko redzējāt un ko dzirdējāt pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā.

– Bet nekā stāstāma jau nav, patiešām. Es tikko esmu ieradusies un mēģināju iekārtoties, salikt visu pa vietām…

– Saprotu. – Viņš pastūma cepuri augstāk un ar apakšdelmu noslaucīja sviedrus no pieres. – Pamēģiniet atsaukt atmiņā nakti. Varbūt jūs dzirdējāt, ka jūsu pievedceļā iegriežas kāda mašīna? Vai dzirdējāt kaut ko tādu, kas jums likās neierasts?

– Nē… Tā kā esmu pieradusi pie pilsētas trokšņiem, tad šeit man visas skaņas pagaidām liekas svešādas. – Kerolainas drebošā roka pārslīdēja matiem. Viņa sacīja sev, ka nu jau drīz viss atkal būs labi, jo viņi ir nonākuši līdz jautājumu un atbilžu daļai, likuma un kārtības sargāšanas mehānismi ir iedarbināti. – Klusums izklausās ļoti skaļš, ja saprotat, ko es vēlējos pateikt. Putni un kukaiņi. Pūces… – Kerolaina apklusa, un piepeši vēl pēdējās sārtuma paliekas pagaisa no viņas sejas. – Iepriekšējā naktī… pirmajā, ko pavadīju šeit… Mans Dievs…

– Nesteidzieties, kundze.

– Man likās, ka dzirdu sievietes kliedzienu. Tas mani pamodināja. Es nobijos. Un tad es atcerējos, kur atrodos. Atcerējos par pūcēm. Par spalgi klaigājošajām pūcēm. – Viņa aizvēra acis, vainas apziņas pārņemta. – Es atgriezos gultā. Tā varēja būt viņa, kas sauca pēc palīdzības. Bet es vienkārši aizgāju atkal gulēt…

– Vai arī tā patiešām bija pūce. Ja arī kliedza tā sieviete, mis Veiverlija, jūs viņai nekādi nevarējāt palīdzēt. Vai pateiksiet, cik bija pulkstenis, kad jūs pamodināja šis kliedziens?

– Nē. Piedodiet. Man nav ne jausmas. Es nepaskatījos pulkstenī.

– Vai jūs uz to vietu ejat bieži?

– Kādas pāris reizes esmu turp aizgājusi. Reiz, kad biju atbraukusi ciemos, vectēvs veda mani tur makšķerēt.

– Es arī tur esmu noķēris vienu otru lielisku samu, – Bērks ikdienišķi piebilda. – Vai jūs smēķējat?

– Nē. – Kerolaina atcerējās par pieklājību un raudzījās pēc pelnutrauka. – Lūdzu, smēķējiet!

Viņš paņēma cigareti, taču domāja par to izsmēķi, ko bija atradis pie nokritušā koka dīķa malā. Arī Eda Lū nesmēķēja. – Vai nemanījāt kādu te apkārt klaiņojam? Pie jums neviens nebija iegriezies?

– Kā jau sacīju, šeit es esmu pavisam neilgi. Atbraukšanas dienā es saskrējos ar kādu. Viņš teica, ka mana vecmāmiņa esot ļāvusi viņam te nākt, lai pavērotu ūdeni.

Bērks pūlējās saglabāt neitrālu sejas izteiksmi, taču sirds iepukstējās straujāk. – Vai zināt, kurš tas bija?

– Longstrīts. Takers Longstrīts.

Takers atkal zvilnēja šūpuļtīklā, pie uztūkušās acs piespiedis vēsu alus pudeli. Viņš bija saīdzis. Nu jau augums vairs nelikās kā zirgu bara samīdīts. Šķita, ka pirms tam viņš vēl krietnu gabalu vilkts pa zemi. Viņš rūgti nožēloja savu lēmumu stāties pretī Ostinam. Daudz labāks risinājums būtu bijis aizbraukšana uz Grīnvilu vai pat Viksbērgu, lai dažas dieniņas tur nogaidītu. ”Kurš, pie velna, ir sacījis, ka lepnums un godīgums ir tā vērti, lai to dēļ dabūtu ar dūri pa aci?”

Un vēl ļaunāk bija tas, ka Eda Lū kaut kur droši vien smīnēja par visu jezgu, ko pati sacēlusi. Jo vairāk Takers par to domāja, jo pārliecinātāks jutās, ka Ostins viņu iekaustījis bez īsti pamatota iemesla. Eda Lū negrasījās veikt abortu. Takers nedomāja, ka viņa atteikusies no šāda risinājuma kādu morālu vai materiālu apsvērumu dēļ. Nebūdama stāvoklī, viņa nekādi nevarētu ietekmēt Takeru un piespiest viņu apprecēties.

”Viņa vēlējās saistības, kas ilgtu visu mūžu…” Takers nodomāja un jutās gaužām nožēlojami. ”Nevienas saites nav tik ciešas kā ģimenes saites,” viņš sprieda. ”Un manas asinis ir sajaukušās ar Edas Lū asinīm bērnā, ko viņa ir ieņēmusi. Viss labais un sliktais mūsos būs sajaucies kopā, atstājot Dieva, likteņa vai vienkārši laika rokās to, kad taptu zināms, kuras īpašības izrādījušās ilgtspējīgākas.”

Takers iedzēra garu malku un pēc tam atkal piespieda pudeli pie acs. Nebija nekādas jēgas prātot par to, kam nav lemts notikt vēl mēnešiem ilgi. Gudrāk bija apcerēt visvareno tagadni.

Sāpēja visas malas. Ja vien nejustos tik sasodīti muļķīgi, viņš piezvanītu doktoram Šeisam.

Sevi iemidzinot, viņš pārslēdzās uz patīkamākām domām. Kerolaina Veiverlija. Viņa bija tik skaista un pievilcīga kā vēss, brīnumains deserts karstā laikā. Tāds, kas dod veldzi, bet vienlaikus liek alkt vairāk. Takers pasmaidīja, atcerēdamies to augstprātīgo skatienu, kuru Kerolaina pēcpusdienā bija viņam veltījusi Lāšona veikalā. Karalienes skatiens, kas veltīts neaptēstam lauķim.

Šis skatiens uzjundīja Takerā vēlēšanos apskaut Kerolainu jau turpat uz vietas.

Patiesībā viņam nebija nekādu tamlīdzīgu plānu. Viņš uz laiku bija nolēmis turēties tālāk no sievietēm. Un ne jau tikai tālab, ka sāpēja visas auguma maliņas. Arī tāpēc, ka veiksme vairs īsti nestāvēja viņam blakus. Un tomēr domas par Kerolainu bija patīkamas. Takeru valdzināja viņas balss – maiga un mazliet dūmakaina, ļoti atšķirīga no viņas saltās sejas izteiksmes, kas tā vien sauca: ”Nepieskaries man!”

Viņš prātoja, ko gan vajadzētu izdarīt, lai tiktu pie atļaujas viņai pieskarties, un aizsnaudās ar smaidu sejā.

– Takij.

Viņš kaut ko nomurmināja un centās aizgainīt roku, kas purināja viņa plecu. Piepešā kustība atmodināja spējas sāpes. Viņš izgrūda lāstu un atvēra acis.

– Jēziņ! Vai patiešām cilvēks nedrīkst baudīt ne mirkli miera? – Viņš, plakstus mirkšķinādams, skatījās uz Bērku. Ēnas jau bija izstiepušās garākas, un Takera pirmā doma bija par to, ka Dela vēl nav viņu saukusi vakariņās. Otra doma, pagriežoties un pieceļoties sēdus, bija par to, ka tas pat ir labi, jo nežēlīgi sāp vēders. – Vai atceries, kā brāļi Boniji uzbruka mums Spūkholovā?

Bērks bija sabāzis rokas kabatās. – Jā.

– Tolaik mēs bijām daudz jaunāki. – Takers pakustināja uztūkušās pirkstu locītavas. – Nespēju atcerēties, ka tolaik atkopšanās no sāpēm būtu tikpat mokoša. Kāpēc gan tu nevarētu ieiet mājā un sadabūt mums abiem pa alum?

– Es esmu ieradies darba darīšanās, Taker. Man ar tevi jārunā.

– Sarunas vedas labāk, ja pie rokas ir alus. – Kad Takers ieskatījās Bērkam sejā, smaids pagaisa. – Kas ir?

– Kaut kas slikts. Kaut kas ļoti, ļoti slikts.

Takers uzreiz visu saprata. – Runa ir par Edu Lū, vai ne? – Pirms vēl Bērks paguva kaut ko atbildēt, Takers bija piecēlies un lieliem soļiem staigāja apkārt, pirkstus matos iegrūdis. – Jēziņ. Dievs žēlīgais…

– Takij…

– Ļauj man mirkli attapties. Nolādēts… – Nelabuma un dusmu mākts, Takers trieca dūri pret koku. – Vai esi pārliecināts?

– Pilnīgi. Viss tāpat kā Arnetes un Frānsijas gadījumā.

– Augstais Dievs! – Takers piespieda pieri raupjajai koka mizai un pūlējās aizgainīt prom iztēlē uzradušos ainu. ”Es nemīlēju Edu Lū, man viņa vairs nemaz nepatika, tomēr es viņai pieskāros, izgaršoju viņu, ieguvu…” Takeru pārņēma gruzdošas sēras ne vien par Edu Lū, bet arī par bērnu, kuru viņš pat nebija vēlējies.

– Tev jāapsēžas.

– Nē. – Takers aizgriezās no koka. Viņa sejas izteiksme bija mainījusies, parādījās tas smagais, draudīgais skatiens, kādu tikai dažiem bija ļauts ieraudzīt. – Kur jūs viņu atradāt?

– Maknēru dīķī. Tikai pirms pāris stundām.

– Mazāk nekā jūdzes attālumā no šejienes. – Viņš iedomājās par savu māsu, par Delu, par drošības gādāšanu. Un tad viņš iedomājās arī par Kerolainu. – Viņa… Kerolaina… Viņai nevajadzētu palikt tur vienai pašai.

– Patlaban pie viņas ir Džosija. Un Kārls. – Bērks ar delnu paberzēja seju. – Džosija pierunāja Kerolainu iedzert mazliet mis Īditas ābolu brendija. Tieši Kerolaina atrada līķi.

– Ārprāts. – Takers atkal apsēdās šūpuļtīklā un saņēma seju rokās. – Pie joda, ko mēs tagad iesāksim, Bērk? Kas, ellē, te vispār notiek, ko?

– Man jāuzdod daži jautājumi, Takij. Un vispirms es pateikšu, ka biju pie Ostina. Man vajadzēja viņam to pateikt. – Viņš paņēma cigareti. – Tev jāpiesargās, dēliņ.

Arī Takers paņēma cigareti. – Vai tiešām viņš uzskata, ka es esmu tā nodarījis pāri Edai Lū? Dieva dēļ! – Takers aizdedzināja sērkociņu un skatījās, kā liesmiņa tuvojas viņa pirkstiem. – Vai tiešām tu tici… – Takers nometa sērkociņu zemē un pielēca kājās. – Nolādēts, Bērk! Tu taču mani pazīsti.

Bērks nožēloja, ka nav paņēmis piedāvāto alu vai jebko citu, kas noskalotu pretīgo garšu mutē. Takers bija viņa draugs, gandrīz kā paša brālis. Un nu viņš kļuvis par galveno aizdomās turamo. – Tas, ka es tevi pazīstu, nekādi nav saistīts ar šo lietu.

Piepeši Takers sajuta spēcīgu panikas sitienu pakrūtē. Neviena dūre tā nebūtu spējīga viņam iebelzt. – Nolādēts.

– Tas ir mans darbs, Taker. Man ir savi pienākumi. – Nelabuma nomākts, viņš paņēma piezīmju grāmatiņu. – Tikai pirms dažām dienām jums ar Edu Lū bija visai publiska saķeršanās. Apmēram kopš tā laika viņu vairs neviens nav redzējis.

Uzšķīlis vēl vienu sērkociņu, Takers aizdedzināja cigareti, ievilka un izpūta dūmu. – Un tagad tu nolasīsi manas tiesības un saslēgsi mani rokudzelžos? Vai tā?

Bērks savilka pirkstus dūrē. – Nolādēts, Taker. Es divas stundas skatījos uz to, ko kāds nodarījis Edai Lū. Nav īstais laiks man kaut ko pārmest.

Takers pastiepa roku ar delnu uz augšu, tomēr šajā žestā bija pārāk daudz sarkasma, lai to uztvertu par mierizlīguma zīmi. – Nu taču, Bērk. Uz priekšu! Dari savu sasodīto darbu!

– Man jāzina, vai pēc tam, kad aizgāji no kafejnīcas, tu vēl satiki Edu Lū. Vai vēlāk jūs runājāties?

– Vai tad tikai šajā pēcpusdienā es nebiju iegriezies tavā birojā un pastāstījis tev, ka ne?

– Kur tu devies pēc tam, kad izgāji no kafejnīcas?

– Es aizbraucu… – Viņš apklusa un nobālēja. – Dievs žēlīgais! Es aizbraucu uz Maknēru dīķi. – Viņš lika cigareti pie lūpām un tad apstājās. Viņa dzeltenbrūnās acis uzdzalkstīja dziestošās dienas gaismā. – Bet tu jau to zināji, vai ne?

– Jā. Taču labi, ka tu pats man to pasacīji.

– Ej ellē!

– Tagad paklausies. – Bērks satvēra Takeru aiz krekla krūtežas. – Man nepatīk tas, ko man nākas darīt. Taču tas ir nieks, vistīrākais nieks salīdzinājumā ar to, ko pasāks FIB, kad ieradīsies. Mums te ir trīs sagraizītas sievietes, kas uzšķērstas gluži kā tādi no ūdens izvilkti sami. Eda Lū tev publiski draudēja un tikai divas dienas pēc tam tika atrasta mirusi. Man ir liecinieks, kurš tevi redzējis nozieguma vietā tajā dienā, varbūt tikai dažas stundas pirms slepkavības.

Baiļu asā, dzelošā mēle nolaizīja Takera kuņģi. – Tu labi zini, ka pie Maknēru dīķa es esmu bijis tūkstošiem reižu. Un arī tu esi tur bijis. – Viņš atgrūda Bērka rokas. – Un tas, ka es biju pārskaities uz Edu Lū, nepadara mani par slepkavu. Kā tad Arnete un Frānsija?

Bērka sejā iegūla savāda izteiksme. – Tu reiz biji tuvās attiecībās ar viņām. Ar visām trijām.

Nu jau tās vairs nebija dusmas, tas bija tikai visaptverošs satricinājums. – Jēzus, Bērk! – Takeram nācās apsēsties. Viņš to darīja lēnām, ļoti lēnām. – Nav iespējams, ka tu tam tici. Gluži vienkārši nav iespējams.

– Tas, kam es ticu, nekādi nav saistīts ar jautājumiem, kuri man jāuzdod. Man ir jāzina, kur tu biji aizpagājušajā naktī.

– Mēs abi spēlējām kārtis, un Takeram nācās novilkt kreklu, jo viņš zaudēja. – Pie abiem pienāca Džosija. Viņas vaigi bija bāli, taču acīs mirdzēja uguns. – Tu nopratini manu brāli, Bērk. Kāpēc? Tu mani pārsteidz. – Viņa nostājās starp abiem un uzlika roku Takeram uz pleca.

– Džosij, es pildu savu pienākumu.

– Tad arī pildi! Kāpēc gan tu nemeklē to, kurš sievietes ienīst, bet uzklūpi Takeram, kurš ir aizrautīgs viņu cienītājs?

Takers uzlika plaukstu māsas rokai. – Biju domājis, ka tu paliksi pie Kerolainas.

– Pie viņas atbrauca Sūzija un Mārvela. – Viņa paraustīja plecus. – Likās, ka tur vienuviet būs pārāk daudz sieviešu. Turklāt viņa pašlaik jau jūtas gluži normāli. Tev tagad vajadzētu steigties uz mājām, Bērk, lai tavi puikas tur visu neizārda.

Bērks izlikās nedzirdam Džosijas ierosinājumu un nemanām dusmīgās liesmiņas viņas acīs. – Tātad jūs ar Takeru spēlējāt kārtis.

– Tas šajā valstī netiek uzskatīts ne par grēku, ne noziegumu, vai ne? – Viņa izņēma Takeram no pirkstiem cigareti un ievilka dūmu. – Mēs sēdējām līdz diviem naktī. Varbūt līdz pustrijiem. Takers bija mazliet iereibis, un es laimēju trīsdesmit astoņus dolārus.

– Tas ir labi. – Bērka balsī ieskanējās patiess atvieglojums. – Man patiešām žēl, ka vajadzēja to vaicāt. Kad ieradīsies federāļi, tev nāksies runāt arī ar viņiem. Iedomājos, ka ar mani iesākt būs vieglāk.

– Tā nebija. – Takers atkal piecēlās kājās. – Ko viņi iesāks ar Edu Lū?

– Vedīs uz Palmera Bēru namu. Vismaz nakti viņu tur uzglabās; vai līdz brīdim, kad ieradīsies FIB. – Bērks ielika piezīmju grāmatiņu atpakaļ kabatā un parīvēja kurpju zoles pret zemi. – Turies tālāk no Ostina, cik vien ilgi vari.

Ar sāju smaidu sejā Takers izklaidīgi paberzēja cietušās ribas. – Tev par to nav jāraizējas.

Juzdamies savādi nožēlojams, Bērks sāka virzīties uz triju rododendru pusi. – Tad nu es tagad iešu. Izskatīsies labāk, ja tu nākamajā rītā ieradīsies pats, lai uzreiz aprunātos ar federāļiem.

– Skaidrs. – Bērks gāja projām, un Takers gari izelpoja. – Hei! – Kad Bērks pagriezās, Takers viņam dāvāja kaut ko līdzīgu smaidam. – Man joprojām vēl ir tas alus, ja vēlies.

Bērka pleci atslāba. – Es novērtēju tavu piedāvājumu, taču man jādodas uz mājām pie bērniem. Paldies.

– Laikam es neesmu vesela, Taker, – Džosija sacīja un nopūtās. – Es esmu tik nikna uz viņu, cik vien vispār iespējams būt, taču vienalga vēlos iekļūt viņam biksēs.

Īsi iesmējies, Takers piespieda vaigu māsas galvai. – Tas ir tikai reflekss, mīļā. Longstrītu reflekss. – Aplicis roku viņai ap vidukli, Takers vadīja māsu uz mājām. – Nedomā, ka es grasos apsūdzēt tevi melošanā, taču mēs jau nedēļām ilgi neesam spēlējuši kārtis.

– Vai patiešām? – Džosija ar mēli iebikstīja vaiga iekšpusei. – Jā, dienas nemanāmi saplūst cita ar citu. Vai ne? – Viņa nopētīja brāli. – Likās, ka tā būs labāk. Vienkāršāk.

– Var gadīties. – Takers uzmanīgi saņēma plaukstās Džosijas seju. Vajadzības gadījumā viņš prata cilvēka acīs saskatīt patiesību, un tagad bija nepieciešams ielūkoties acīs Džosijai.

– Tu taču nedomā, ka es viņu nogalināju?

– Mīļo stundiņ! Es kopā ar tevi esmu dzīvojusi lielāko sava mūža daļu un zinu, ka tu jūties vainīgs pat tad, ja esi uzminis kādam kukainim. Tev ir pārāk laba sirds arī tad, ja esi sadusmojies. – Viņa noskūpstīja brāli uz abiem vaigiem. – Es zinu, ka tu neesi nevienu nogalinājis. Un, ja tādējādi var visu pasteidzināt, tad nedomāju, ka celsies kāds ļaunums no apgalvojuma par to kāršu spēli. Mēs šad un tad patiešām spēlējam kārtis.

Takers svārstījās. Tas nelikās īsti pareizi. Pēc tam viņš paraustīja plecus. Pareizi vai nepareizi, tā tomēr bija vieglāk nekā atklāt patiesību, ka viņš aizmidzis, lasot Džona Kītsa dzeju.

”Ko gan puiši kafejnīcā”Ēd un pļāpā” sacītu, ja uzzinātu, ka es no laba prāta lasu dzeju? Un kurš man vispār noticētu?”

PIEKTA NODAĻA

Tik ātri kā liesmas sausos krūmājos, kā putekļi ceļmalā – tā ziņas par Edas Lū nāvi izplatījās no pilsētas laukuma uz zemnieku saimniecību, no Mārketstrītas uz Hogmoroudu, kur Hepija Fulere šo notikumu apsprieda ar savu dārgo draudzeni un bingo partneri Bērdiju Šeisu.

– Henrijs par to nerunās, – Bērdija sacīja, apvēdinādamās ar salocītu baznīcas laikrakstu. – Bērks Trūsdeils viņu paaicināja uz Maknēru īpašumu. Tas bija apmēram pulksten divos, bet viņš atgriezās tikai ap pieciem. – Laikrakstā attēlotais Jēzus ar aso skatienu šķita izplūstam, kad viņa vēdinājās ar to. – Viņš pārnāca mājās bāls un nosvīdis un pateica man, ka Eda Lū Hetingere ir mirusi, un atcēla visas šā vakara vizītes. Viņš teica, ka Eda Lū nogalināta tāpat kā Arnete un Frānsija. Vairāk viņš neteica ne vārda.

– Dievs mūs mīl. – Hepija pārlūkoja savu kārtīgo sētas puses pagalmu un priecājās par vēsmu, kas arī viņai tika no Bērdijas vēdekļa. – Par ko gan pārvēršas pasaule? Sievietes vairs nedrīkst droši staigāt pa ielām.

– Es gāju garām kafejnīcai… – Bērdija zīmīgi pamāja ar galvu. Ar laku pārmēru dāsni sapūstie mati, ko Ērlīna Renfrū ik pēc sešām nedēļām nokrāsoja pērļu blondā tonī, līdzinājās ķiverei un turējās stīvi un nekustīgi. Izņemot divas sprogas, kas abpus pierei atgādināja jautājuma zīmes. – Dzirdēju, ka Bērks izsaucis FIB un, iespējams, tiks iesaistīta arī nacionālā gvarde.

– Hmmmph… – Hepija izdvesa kaut ko līdzīgu ņurdiena un nosprauslāšanās sajaukumam. Viņai Bērdija bija ļoti mīļa, nenoliedzami mīļa, taču tas neliedza viņai saskatīt draudzenes trūkumus. Bērdijai bija nosliece uz lētticību, un šāda īpašība, pēc Hepijas domām, grēku sarakstā atradās pašā augšgalā uzreiz pēc slinkuma. – Mums te ir uzradies kāds slepkavniecisks maniaks, nevis tautas sacelšanās, Bērdij. Man nudien neliekas, ka mēs redzēsim pa Mārketstrītu maršējam kareivjus. Nu, FIB varbūt arī ieradīsies. Domāju, ka viņi iztaujās manu puiku, jo viņš februārī atrada nabaga Arneti.

Pievilcīgajā sejā iegūla pārdomu rievas. Viņa tā īsti vēl nebija piedevusi Bobijam Lī neierašanos skolā tajā dienā. Sasodīts, viņam taču atkal jau draudēja izgāšanās eksāmenos! Tomēr bija grūti neizbaudīt to prestižu, kas pienācās mammai, kuras dēls atradis pirmo līķi.

– Bobijs Lī no šīm skumjām nav atkopies vēl šodien, – Bērdija iestarpināja. – To taču var redzēt pēc viņa acīm. Pat šorīt, kad viņš piepildīja mana auto benzīnbāku pie Sanija… Es tā arī nodomāju, ka Bobijs Lī vairs nekad nebūs tāds kā agrāk.

– Viņš nedēļām ilgi naktī redzēja murgus, – Hepija noteica ar tikko manāmu lepnuma pieskaņu balsī.

– Tas taču ir tikai dabiski. Henrija sirds teju lūst. Un es tev pateikšu, Hepij, ka tomēr ir pamats satraukumam. Mīļo dieniņ, tā taču varēja būt arī mana mīļā Kerolena! Viņa gan nestaigā apkārt viena, jo viņai ir gan vīrs, gan divi bērni, par ko gādāt. Bet es raizējos. Un tava Darlīna… Viņa taču bija Edas labākā draudzene. Zini, man pat grūti par to domāt.

– Laikam jau jāpiezvana Darlīnai un jāapvaicājas, kā viņa turas. – Hepija nopūtās. Viņai kā akmens novēlās no pleciem, kad Darlīna apprecējās ar Tolbotu Junioru un iekārtojās uz dzīvi pilsētā kopā ar vīru un jaundzimušo bērnu. Tomēr viņa zināja, ka Darlīnas nevaldāmā daba nespēj rimties. – Mums, vairākām dāmām, vajadzēs sapulcēties un aiziet pie Meivisas Hetingeres līdzjūtības vizītē.

Bērdija mēģināja meklēt atrunas, taču laikrakstā redzamais Jēzus viņā vērās ar ciešu skatienu. – Tas ir kristiešu pienākums. Kā tev liekas, vai Ostins arī tur būs?

– Par Ostinu neraizējies. – Hepija izslēja zodu. – Mēs taču visas esam mātes. Un tas ir mūsu spēks.

Tajā naktī Inosensas mājās tika aizlēgtas durvis, pielādēti ieroči un miegs nenāca ne saucams.

Rītam uzaustot, daudzu cilvēku prātā pirmā doma bija par Edu Lū.

Darlīna Fulere-Tolbota bija Hepijas trešais bērns un pirmais, kas sagādāja lielu vilšanos. Viņas sirdī skumjas jaucās ar apātiju. Pusaudzes gados Darlīna bija visur sekojusi Edai Lū, izbaudīdama sajūsmu par riskantajiem gājieniem, kuros abas piedalījās: došanos uz Grīnvilu, kosmētikas zagšanu no Lāšona veikala un mācību kavēšanu kopā ar Boniju zēniem, lai nodotos seksam Spūkholovā.

Abas kopā viņas raizējās, kad aizkavējās mēnešreizes, atklāti runāja par saviem seksuālajiem piedzīvojumiem un gāja uz dubultrandiņiem āra kinoseansu laikā tik daudz reižu, ka tām jau nojucis skaits. Kad Darlīna precējās ar Junioru, Eda Lū bija viņas vedējmāte. Un Darlīna pildītu to pašu lomu, kad Edai Lū galu galā būtu izdevies savalgot Takeru Longstrītu.

Bet Eda Lū bija mirusi, un Darlīnas acis no raudāšanas bija pietūkušas un gluži sarkanas. Viņai tik tikko pietika enerģijas, lai mazo Skūteru ieceltu bērnu sētiņā, izvadītu vīru pa mājas parādes durvīm, aizšļūktu līdz virtuvei un pa sētas puses durvīm ielaistu savu mīļāko Billiju Tī Boniju.

– Mana dārgā. – Billija Tī atlētiskais augums bija pavisam nosvīdis T kreklā un saplēstajos džinsos. Viņa notetovētās rokas apskāva Darlīnu. – Manu saldumiņ, tev nevajadzētu tik ļoti pārdzīvot. Man nepatīk redzēt tevi raudošu.

– Nespēju noticēt, ka viņas vairs nav, – Darlīna šņukstēja, piekļāvusies viņa plecam, un rada mierinājumu, paspiežot vīrieša pēcpusi. – Viņa bija mana dārgākā, tuvākā draudzene, Billij Tī.

– Es zinu. – Vīrieša pilnīgās, kārās lūpas pieplaka Darlīnas mutei, un viņš līdzjūtīgi ieslidināja tajā mēli. – Viņa bija lieliska meitene, un mums visiem viņas pietrūks.

– Viņa man bija gluži kā māsa. – Darlīna pavirzījās atpakaļ, lai vīrietis varētu ieslidināt rokas zem neilona naktskrekla un piekļūt tuvāk viņas krūtīm. – Daudz vairāk māsa, nekā Bella un Starita jebkad bijušas.

– Viņas vienkārši tevi apskauda, jo tu biji visskaistākā. – Viņš knaibīja Darlīnas saspringušos krūšu galus un atspieda sievieti pret virtuves leti.

– Man labāk patiktu, ja Edas Lū vietā būtu kāda no viņām. – Asaras mirdzēja Darlīnas acīs, un viņa atdarīja Billija Tī bikšu rāvējslēdzēju. – Man ir gluži vienalga, ka viņas man ir miesīgas māsas. Ar Edu Lū es allaž varēju runāt par visu, tu taču zini. Par jebko. Pat par mums. – Viņa nopūtās, kad vīrietis pabīdīja viņas naktskrekla izgriezumu zemāk, lai pakodītu viņas krūtis. – Viņa allaž par mani priecājās. Viņa gan bija mazliet greizsirdīga, kad apprecējos ar Junioru un man piedzima Skūters. Bet tas jau ir pašsaprotami, vai ne?

– Mmm…

– Man vajadzēja būt viņas vedējmātei, kad viņa precētos ar Takeru Longstrītu. – Darlīna pavilka uz leju Billija Tī bikses. – Es nespēju domāt par to, kā viņa tika nonāvēta.

– Un nedomā par to, mīļā. – Vīrieša elpa bija kļuvusi smaga un saraustīta. – Ļauj, lai Billijs Tī par to parūpējas un liek tev aizmirst par visu. – Viņš nolaida rokas un papleta viņas stilbus. – Eda Lū vēlētos, lai viss notiek šādi.

– Jā… – Darlīna nopūtās un piekļāvās vīrieša rokai. Tad, mazliet notrīsēdama, viņa atgrūda brokastu pārslu bļodiņu, lai varētu pieturēties pie letes. – Viņai manā sirdī vienmēr būs vieta. – Darlīna apvija pirkstus Billijam Tī un atvēra acis; tās mirdzēja no mīlestības. Viņš jau bija uzvilcis prezervatīvu. – Tu esi tik labs pret mani, dārgais.

Darlīna palīdzēja vīrietim iekļūt viņas klēpī. – Ar tevi tas ir daudzkārt jaukāk nekā ar Junioru. Kopš apprecējāmies, mēs vairs nekad to nedarām ārpus gultas.

Billijs Tī jutās ļoti pagodināts. Viņš pacēla uz augšu Darlīnas gurnus, atsizdams viņas galvu pret vaļējām skapīša durvīm, taču viņa to pat nepamanīja, tuvojoties kulminācijai.

Kerolaina bija pārsteigta par to, ka tik labi gulējusi. Varbūt tas bija līdzeklis, kā viņas prāts spēja izbēgt no drūmajām domām, vai arī drošības izjūta, ko radīja Sūzijas Trūsdeilas un viņas meitas klātbūtne, jo viņas atradās blakus guļamistabā. Bet varbūt Kerolaina jutās droši savu vecvecāku gultā. Lai kāds arī būtu iemesls, viņu pamodināja saules gaisma. Viņa saoda kafijas un bekona smaržu vēdījam gaisā.

Pēc iepriekšējā dienā pārdzīvotajām šausmām Kerolaina tikai uz īsu mirkli nokaunējās par to, ka gulējusi tik ilgi un viešņām nācies pašām parūpēties par brokastīm. Viņai pat radās vēlēšanās pagriezties uz otriem sāniem un atkal ļauties miegam.

Tomēr viņa izvēlējās ilgu mazgāšanos vēsā dušā, bet pēc tam saģērbās, lai dotos pie viešņām.

Kad Kerolaina nokāpa lejasstāvā, Sūzija un Mārvela jau sēdēja pie galda. Viņas klusi sarunājās, šķīvjos bija olu kultenis, bet krūzēs kūpēja kafija.

Meita un māte bija tik līdzīgas, ka Kerolainas sejā parādījās smaids. Divas pievilcīgas sievietes ar brūniem matiem un lielām zilām acīm sačukstējās gluži kā bērni uz pēdējā sola baznīcā dievkalpojuma laikā.

Abām bija glīti izliektas lūpas, kas atplauka līdzjūtīgā smaidā, kad viņas pamanīja Kerolainu.

Viņu attiecībās jautās īsta tuvība, vienkārša saprašanās un cieņa. Neko tādu Kerolaina nekad nebija izjutusi pret savu māti. Šis skats un emocijas, ko tas radīja… Kerolainu pārņēma spējš negaidītas skaudības vilnis.

– Mēs cerējām, ka tu pagulēsi vēl kādu laiciņu ilgāk. – Sūzija bija piecēlusies un ielēja kafiju vēl vienā krūzē.

– Man ir tāda sajūta, ka esmu nogulējusi vai veselu nedēļu. Paldies. – Viņa paņēma Sūzijas piedāvāto krūzi. – Tas bija patiešām laipni, ka palikāt šeit…

– Tam jau kaimiņi ir domāti. Mārvela, piepildi Kerolainas šķīvi.

– Ai, es patiešām…

– Tev ir jāēd. – Sūzija iebīdīja Kerolainu krēslā. – Pēc tāda satricinājuma ir nepieciešams uzņemt enerģiju.

– Mamma prot lieliski pagatavot olas, – Mārvela sacīja. Pasniedzot ēdienu, viņa centās neraudzīties uz Kerolainu, lai gan vēlējās pavaicāt, kur viņa tikusi pie tāda matu griezuma. Bobijs Lī no dusmām spertu vai zemes gaisā, ja viņa savus līdz pleciem garos matus apgrieztu šādi. – Cilvēks vienmēr jūtas labāk, kad ēd. Pēdējo reizi, kad es izšķīros no Bobija Lī, mēs ar mammu notiesājām milzīgu šokolādes deserta kalnu.

– Un ir grūti skumt, ja esi pilns ar šokolādi. – Sūzija pasmaidīja un sniedza Kerolainai grauzdiņu šķīvi. – Es no skapīša paņēmu burciņu tavas vecāsmātes aveņu ievārījuma. Ceru, ka neiebilsti.

– Nē. – Gluži vai apburta, Kerolaina paņēma burciņu, kurai bija uzlīmēta ar roku rakstīta etiķete. – Es nemaz nezināju, ka te atrodams kaut kas tāds.

– Ak vai, mis Īdita katru gadu tos gatavoja! Ievārījumu un želeju gatavošanā viņai nebija līdzīgu. Viņa pilsētas svētkos sešus gadus pēc kārtas ieguva balvu. – Sūzija noliecās pie apakšējā plaukta, atvēra to un norādīja uz burciņu rindu. – Tev šeit būs labs atspaids visam gadam.

– Un es pat nezināju. – Visas šīs krāsainās burciņas, visas šīs uzmanīgi piestiprinātās etiķetes, tik mīļi viss sakārtots rindās… Kerolainu pārņēma dzeloša zaudējuma izjūta un kauns. – Man nebija iespējams viņu bieži apciemot.

– Viņa ļoti lepojās ar tevi. Runāja par to, kā mazā Kerolaina brauc uz dažādām pasaules vietām, kā tu uzstājies karalisku personu un prezidentu priekšā. Viņa rādīja pastkartes, kuras tu viņai sūtīji.

– Bija viena no Parīzes. No Francijas, – iestarpināja Mārvela, – ar Eifeļa torni fonā. Mis Īdita ļāva man to izmantot referātam.

– Mārvela divus gadus mācījās franču valodu. – Sūzija veltīja meitai mīļu skatienu. Pati viņa bija spiesta aiziet no skolas tikai četrus mēnešus pirms izlaiduma, kad grūtniecība jau kļuva pamanāma, un no sirds priecājās, ka meitai ir vidusskolas diploms. Viņa ieskatījās pulkstenī. – Mīļā, vai tev nevajadzētu doties uz darbu?

– Ak Dievs! – Mārvela pielēca kājās no krēsla. – Kā skrien laiks!

– Mārvela strādā par sekretāri juridiskajā birojā Rouzdeilā. Šodien Mārvela drīkst ierasties mazliet vēlāk, ņemot vērā visus apstākļus. – Viņa noskatījās, kā meita uzklāj lūpukrāsu, lūkodamās tostera mirdzošajos sānos. – Paņem manu mašīnu, mīļā. Es piezvanīšu tētim, lai viņš atbrauc man pakaļ. – Viņa piecēlās un uzlika rokas Mārvelai uz pleciem. – Un neapstājies pat tad, ja to lūdz kāds pazīstams.

– Neesmu jau nekāda muļķe.

Sūzija saņēma pirkstos meitas zodu. – Nē, bet tu esi mana vienīgā meitene. Es gribu, lai tu man piezvani, ja paliksi vēlāk par pussešiem.

– Piezvanīšu.

– Un pasaki Bobijam Lī, ka vairs nav nekāda mašīnas likšana Dogstrītroudā. Ja jums sagribas romantiku, varat to baudīt arī mājā.

– Mammu… – Pār viņas kaklu uz augšu līdz vaigiem lēnām kāpa mulsuma tvīkums.

– Pasaki to viņam, vai arī to pateikšu es. – Sūzija noskūpstīja Mārvelas pilnīgās lūpas. – Un tagad ej.

– Jā, mamm. – Mārvela uzsmaidīja Kerolainai. – Neļaujiet, lai viņa jūs ietekmē, mis Veiverlij. Reiz sākusi, viņa vairs neatkāpsies.

– Bezkauņa, – Sūzija noteica meitai nopakaļ, kad sieta durvis jau bija aizcirtušās. – Ir grūti noticēt, bet viņa man iepatīkas aizvien vairāk un vairāk.

– Viņa ir lieliska meitene.

– Jā. Stūrgalvīga, bet zina, ko grib. Bobiju Lī Fuleru viņa iekāroja gandrīz divus gadus, un es domāju, ka tur viss būs kārtībā. – Viņa sapņaini pasmaidīja un tad paņēma atdzisušās kafijas krūzi. – Kad es biju noskatījusi Bērku, viņam vairs nebija citas iespējas. Mana meita ir tāda pati. Diemžēl allaž jāuztraucas par sajūtu, ka viņi ir jaunāki nekā mēs paši tajā vecumā. – Viņa ieskatījās Kerolainas šķīvī un sarauca pieri. – Tu necik daudz neesi apēdusi.

– Piedod. – Kerolaina ar pūlēm iedabūja mutē vēl kumosu. – Viss ir tik savādi. Es to meiteni pat nepazinu, tomēr ir baisi par viņu pat iedomāties. – Padevusies viņa atstūma šķīvi. – Sūzij, man negribējās uzdot pārāk daudz jautājumu, kamēr te bija Mārvela, bet… Vai es esmu sapratusi pareizi? Tā meitene ir jau trešā nogalinātā?

– Kopš februāra, – Sūzija sacīja un pamāja ar galvu. – Visas trīs nodurtas.

– Ak Dievs…

– Bērks neko daudz nesaka, taču es zinu, ka ir ļauni. Pavisam ļauni. Viņas ir sakropļotas. – Sūzija piecēlās un sāka vākt traukus. – Tas mani biedē gan kā māti, gan kā sievieti. Un es bažījos arī par Bērku. Viņš to visu uztver ļoti personiski, itin kā pats kaut kādā ziņā būtu vainojams. Dievam zināms, ka neviens mūsu pusē nebija gatavs kaut kam tādam, taču Bērks uzskata, ka viņam vajadzēja to apturēt.

Sūzija atcerējās, ka apmēram tāpat Bērks bija domājis par sava tēva pašnāvību – ka viņam vajadzēja atturēt tēvu no cilpas uzlikšanas kaklā.

Kerolaina piepildīja izlietni ar ziepjūdeni. – Un nav neviena aizdomās turamā?

– Ja arī ir, viņš to nesaka. Kad tas atgadījās ar Arneti, mēs spriedām, ka vainīgais ir kāds klaidonis. Zini, ja pilsētā dzīvo astoņi vai deviņi simti cilvēku, pamazām tu iepazīsti gandrīz katru. Un vienkārši nelikās iespējams, ka to varēja izdarīt kāds no mums. Kad arī Frānsija tika nogalināta gandrīz tādā pašā veidā, cilvēki kļuva mazliet uzmanīgāki un vairāk raudzījās apkārt. Un tomēr, ja reiz par to runājam, neviens no mums nevēlējās ticēt, ka slepkava varētu būt kaimiņš vai draugs. Taču tagad…

– Tagad ir jāmeklē pašu sabiedrībā.

– Un mēs meklējam. – Sūzija paņēma trauku dvieli, jo Kerolaina bija sākusi mazgāt šķīvjus. – Lai gan es vairāk sliecos domāt, ka purvā slēpjas kāds psihopāts.

Kerolaina paraudzījās pa logu turp, kur auga koki. Tie šķita pienākuši mājai daudz tuvāk, nekā bija iepriekš. – Jā, tas nudien ir mierinājums.

– Es nevēlos tevi biedēt, taču… Ja reiz tu šeit dzīvo pavisam viena, tev jābūt piesardzīgai.

– Dzirdēju, ka Takers Longstrīts un Eda Lū esot smagi saķīvējušies. – Kerolaina saknieba lūpas. – Ka viņa spiedusi Takeru precēties.

– Drīzāk jau to varēja saukt par mēģinājumu. – Sūzija nopulēja šķīvi un iesmējās. – Dieviņ, tu nepazīsti Takeru, citādi tavā sejā nebūtu šādas izteiksmes! Iedoma, ka viņš varētu kādu nogalināt – nu, tā ir vienkārši smieklīga. Pirmām kārtām tas prasītu pārāk lielu fizisku un emocionālu piepūli. Un Takeram neveicas ne vienā, ne otrā jomā.

Kerolaina atcerējās Takera sejas izteiksmi tobrīd, kad bija viņu satikusi pie dīķa. Tajā vīdēja kaut kas biedējošs. – Un tomēr…

– Manuprāt, Bērkam nāksies ar viņu runāt, – Sūzija sacīja. – Un tas būs smagi. Viņi ir kā brāļi. Mēs visi mācījāmies vienā skolā, – viņa turpināja stāstīt, slaucīdama un likdama šķīvjus kaudzē. – Takers un Dveins… tas ir Takera brālis… Bērks un es. Viņi visi bija plantāciju īpašnieku dēli, lai gan tolaik Trūsdeila plantācija jau cieta lielus zaudējumus, tālab nevarēja būt ne runas par to, ka Bērks mācītos kādā privātā iestādē. Dveins kādu laiku bija nosūtīts uz privātu internātskolu – kā jau vecākais dēls un tamlīdzīgi. Tikai viņš tur radīja vienas vienīgas nepatikšanas, tālab tika atvests atpakaļ uz mājām. Viņi sprieda, ka vajadzētu izvēlēties tādu skolu arī Takeram, bet vecais Bo ļoti pārskaitās par Dveinu, un Takers varēja palikt tepat. – Viņa smaidot pārlūkoja, vai uz glāzes nav palikuši kādi traipi. – Takijs allaž ir sacījis, ka šajā ziņā ir liels Dveina parādnieks. Domāju, ka tieši tāpēc viņš tagad pūlas brāli pieskatīt. Viņš ir labs cilvēks. Ja pazīst cilvēku tik ilgi, kā es pazīstu Takeru, tad droši var sacīt, ka viņā ir tikpat daudz apņēmības nogalināt cilvēku kā prasmes lidot. Nē, protams, viņam ir savi trūkumi, bet ar nazi mesties virsū sievietei? – Par spīti šaušalīgajam tematam, Sūzija iesmējās. – Patiesība ir tāda, ka viņš būtu pārāk aizņemts, lai iekļūtu viņai zem brunčiem, tālab neatliktu laika nekam citam.

Kerolainas lūpās ievilkās drūms smīns. – Man ir pazīstami šādi tipi.

– Vari man ticēt, mīļumiņ. Tu nekad neesi pazinusi nevienu tādu kā Takers. Ja es nebūtu laimīgi precējusies sieviete ar četriem bērniem, tad pati izmēģinātu laimi ar viņu. Takeram piemīt kaut kas īpašs. Jā, tieši tā. – Viņa uzmeta skatienu Kerolainai. – Un viņš noteikti jau ir sācis ošņāties ap tevi.

– Tad beigu beigās viņš dabūs ar zābaku pa degunu.

Sūzija īsi iesmējās. – Ceru, ka es būšu tuvumā, lai to redzētu. – Viņa nolika pēdējo šķīvi kaudzē. – Mums ar tevi ir šis tas darāms.

– Darāms?

– Es nejutīšos labi, atstājot tevi te vienu un nezinot, ka esi pasargāta. – Noslaucījusi rokas puķainā virtuves dvielī, viņa aizgāja pēc savas pītās somiņas un izņēma trīdesmit astotā kalibra revolveri. Tas izskatījās biedējoši.

– Mīļais Dievs… – Vairāk neko Kerolaina nespēja izdvest.

– Tas ir divu veidu darbības Smita un Vesona sistēmas revolveris.

– Vai pielādēts?

– Protams, ka pielādēts, mīļā. – Viņa samirkšķināja zilās acis. – Cik gan daudz labuma būtu no nepielādēta? Es trīs gadus pēc kārtas uzvarēju mērķī šaušanas sacensībās ceturtā jūlija svētkos. Bērks nespēja īsti izlemt, vai lepoties ar manu prasmi vai justies apkaunotam par to, ka es esmu viņu pārspējusi.

– Tavā rokassomā… – Kerolaina vārgi noteica. – Tu nēsāji to savā rokassomā.

– Jā, kopš februāra es to daru. Vai esi kādreiz lietojusi ieroci?

– Nē. – Kerolaina instinktīvi salika rokas aiz muguras. – Nē, – viņa atkārtoja.

– Un tu domā, ka to nevari, – Sūzija ātri sacīja. – Zini, mīļā, es tev pateikšu pavisam droši. Ja kāds apdraudēs tevi vai tavus mīļos, tu nešaubīdamās šausi. Es zinu, ka tavam vectēvam bija ieroču kolekcija. Iesim un kaut ko izraudzīsimies no tās. – Sūzija nolika savu revolveri uz galda un devās ārā no virtuves.

– Paklau… – Kerolaina steigšus metās viņai pakaļ. – Es taču nevaru izraudzīties ieroci tāpat kā jaunu kleitu.

– Tas ir tikpat interesanti. – Sūzija iegāja Kerolainas vectēva istabā un pielika pirkstu pie lūpām, pētīdama izvēles iespējas. – Mēs sāksim ar pistoli, taču drīzumā tev jāiemācās apieties arī ar bisi. Tā rada vajadzīgo iespaidu.

– Par to es nemaz nešaubos.

Sūzijas acis mirdzēja, viņa aplika roku Kerolainai ap vidukli. – Ja kāds nelūgtais te uzrodas, tu ej ārā, pie pleca piespiedusi šo bisi, notēmē nelietim apmēram uz vidu un saki, ka vispār jau neproti ar ieroci apieties un ne nieka nezini par šaušanu. Ja viņš tad nepazudīs kā sniegs maija saulē, tad būs pelnījis kādu devu skrošu.

Īsi iesmējusies, Keolaina apsēdās uz atpūtas krēsla paroceņa. – Tu pret to izturies ļoti nopietni.

– Mēs šeit par sevi rūpējamies. Tā, te nu būs šī senā skaistule. – Sūzija atvēra ieroču skapi un izņēma revolveri. – Četrdesmit piektā kalibra Kolta sistēmas ierocis, armijas paraugs. Varu saderēt, ka viņš to izmantojis kara laikā. – Ar veiklību, kādu Kerolaina spēja vien apbrīnot, Sūzija attaisīja tukšo aptveri un pagrieza to. – Ideāli iztīrīta. – Aizcirtusi aptveri, Sūzija notēmēja ieroci pret sienu un sacīja: – Labi. – Sūzija atrāva atvilktni un apmierināti noklakšķināja ar mēli, ieraudzījusi munīciju. Viņa iebāza kārbiņu bikšu aizmugurējā kabatā un uzsmaidīja Kerolainai. – Iesim un nogalēsim dažas konservu kārbas.

Īpašais aģents Metjū Bērnss nejutās sevišķi laimīgs par izredzēm strādāt kaut kādā noputējušā Misisipi deltas pilsētiņā. Bērnss bija īsts megapoles iedzīvotājs, tur dzimis un audzis. Viņš mīļuprāt pavadīja vakaru operā, baudīja labu vīnu vai rāmu pēcpusdienas gājienu pa Nacionālās galerijas zālēm.

Desmit gadus strādājot Federālajā izmeklēšanas birojā, viņš bija redzējis daudz derdzīga un deva priekšroku savu emociju attīrīšanai ar Mocarta vai Baha mūzikas palīdzību. Viņš ar nepacietību bija gaidījis nedēļas beigas, kas nozīmētu arī biļetes uz baletu un pieklājīgas vakariņas pie slavenā Žana Luī Votergeitā. Un varbūt arī gaumīgu interlūdiju ar pašreizējo partneri.

Bet nekā no tā visa viņam nebūs. Viņš brauca uz Inosensu, paņēmis līdzi darbam nepieciešamo un somu ar apģērbu, kas ielikta īrētās automašīnas bagāžniekā, turklāt automašīnas gaisa kondicionētājs īsti nedarbojās.

Bērnss bija pārliecināts, ka mediji ap šo lietu sacels lielu troksni, un nešaubījās, ka ir īstais cilvēks, kuram uzticēt tās risināšanu. Viņš bija speciālists sērijveida slepkavību lietās. Kaut arī atbilstoši pieticīgs, viņš būtu pirmais, kurš atzītu, ka savā darbā ir sasodīti labs.

Un tomēr viņu kaitināja tas, ka ieplānotā nedēļas nogale ir sabojāta. Un viņa kārtības izjūtai nebija pieņemams arī tas, ka FIB patologs, kuram vajadzēja piedalīties šīs lietas izmeklēšanā, aizkavējies Atlantā negaisa dēļ. Viņš neticēja, ka vietējais provinces koroners ir spējīgs veikt pienācīgu autopsiju.

Aizkaitinājums pieņēma aizvien lielākus apmērus, kad viņš brauca cauri pilsētai automašīnā, kurā tikpat kā nebija gaisa. Viss izskatījās gandrīz precīzi tā, kā viņš bija paredzējis: daži sasvīduši kājāmgājēji, kāds pārītis savā vaļā staigājošu suņu, rinda noputējušu veikalu skatlogu. Šajā pilsētā nebija pat kinoteātra. Viņš tikko manāmi paraustīja plecus, ieraudzījis izkārtni ”Ēd un pļāpā”. Tā bija vienīgā kafejnīca, ko viņš spēja tuvumā saskatīt. Paldies Dievam, viņš līdzi bija paņēmis pats savu Krups kafijas automātu.

”Darbs ir un paliek darbs,” viņš sev atgādināja, apturēdams automašīnu pie šerifa biroja. Bija reizes, kad likumības vārdā nācās ciest. Viņš paķēra ceļasomu un, pūlēdamies nenosmakt apkārt valdošajā tveicē, pedantiski aizslēdza automašīnu.

Kad Džeda Lāšona suns Ņūsenss pacēla kāju pie priekšējā riteņa, Bērnss tikai pašūpoja galvu. Viņš nešaubījās, ka arī pilsētiņas divkājaino iemītnieku manieres būs tikpat neizkoptas.

– Laba mašīna, – Klods Bonijs sacīja no savas vietas īres nama priekšā un nospļāvās.

Bērnss mazliet pavilka uz augšu vienu tumšo uzaci. – Savu pienākumu tā veic.

– Vai tu grasies kaut ko pārdot, dēls?

– Nē.

Bonijs saskatījās ar Čārliju O’Hāru un Pītu Kūnsu. O’Hāra gārdzoši vairākas reizes ieelpoja un izelpoja, tad piemiedza acis. – Tad jau tu būsi tas FIB aģents no ziemeļiem.

– Jā. – Bērnss juta, kā pār muguru tek sviedri, un cerēja, ka pilsētā atrodama piedienīga apģērbu ķīmiskā tīrītava.

– Es katru nedēļu mēdzu skatīties to televīzijas šovu ar Efremu Zimbalistu. – Kūnss iedzēra krietnu malku limonādes. – Tas bija viens sasodīti labs šovs.

– Seriāls ”Dīvainā afēra” bija labāks, – Bonijs ierunājās. – Nespēju tikai saprast, kālab šie vairs to nerāda. Tagad tādus nemaz netaisa.

– Tagad, ja jūs mani atvainotu… – Bērnss ieteicās.

– Ej vien iekšā, dēls. – Bonijs ar rokas mājienu norādīja virzienu. – Šerifs ir savā vietā. Jau visu rītu. Noķer to psihopātu, kas uzšķērž mūsu meitenes, un mēs būsim tev pateicīgi.

– Es patiešām ne…

– Vai tas puisis no ”Dīvainās afēras” pēc tam nebija ārsts seriālā ”Lazarete”? – O’Hāra ievaicājās. – Man tā vien liekas, ka atceros kaut ko tādu.

– Džeks Vebs nekad nav spēlējis ārstus, – Bonijs iebilda, uztverdams šādu minējumu kā personīgu apvainojumu.

– Nē, tas otrs. Mazākais. Mana kundze vai plīsa no smiekliem, skatīdamās to seriālu.

– Lai Dievs žēlīgs, – Bērnss tikko dzirdami noteica un atvēra šerifa biroja durvis.

Bērks sēdēja pie rakstāmgalda, ar zodu piespiedis telefona klausuli pie pleca, un kaut ko steidzīgi pierakstīja. – Jā, kungs. Tiklīdz viņš ieradīsies… Es… – Viņš pacēla galvu un nekavējoties saprata, kas ieradies. Tikpat ātri viņš būtu atšķīris paipalu no fazāna. – Uzgaidiet mirklīti! Vai jūs esat īpašais aģents Bērnss?

– Tieši tā. – Atbilstīgi noteikumiem Bērnss izņēma savu dienesta apliecību un nozibināja žetonu.

– Viņš tikko ienāca, – Bērks sacīja klausulē un tad pastiepa to Bērnsam. – Jūsu priekšnieks.

Bērnss nolika ceļasomu malā un paņēma klausuli. – Priekšniek Hedlij? Jā, kungs, mans ierašanās laiks mazliet mainījās. Grīnvilā bija problēma ar automašīnu. Jā, kungs. Rūbenšteinam vajadzētu ierasties līdz pulksten trijiem. Protams, es to izdarīšu. Jā, kamēr atceros… Jāteic, ka mums būs vajadzīgs vēl kāds telefons. Izskatās, ka šī ir vienīgā līnija. Un… – Viņš aizlika roku priekšā klausulei. – Vai jums ir fakss?

Bērks pārslidināja mēli zobiem. – Nē, kungs, tāda mums nav.

– Un arī fakss, – Bērnss turpināja sarunu ar priekšnieku. – Es piezvanīšu, tiklīdz būšu veicis sagatavošanās darbus un iekārtojies. Jā, kungs. – Viņš pastiepa klausuli Bērkam, tad pārbaudīja sēdekli un iekārtojās uz grozāmā krēsla. – Jūs tātad esat šerifs…

– Trūsdeils. Bērks Trūsdeils. – Rokasspiediens bija īss un formāls. Bērks sajuta uzvēdījam bērnu pūdera aromātu. – Mums te ir īsta elle, aģent Bērns.

– Par to es esmu informēts. Trīs sakropļoti līķi četrarpus mēnešu laikā. Nav aizdomās turamo.

– Neviena. – Bērks jau gandrīz bija gatavs atvainoties, bet laikus apstājās. – Mēs spriedām, ka tas varētu būt kāds klaidonis, taču pēdējais gadījums… Un vēl arī tas Našvilā.

Bērnss izstaipīja rokas. – Pieņemu, ka šīs lietas ir dokumentētas.

– Jā. – Bērks slējās kājās.

– Ne gluži tagad. Jūs mani informēsiet mutiski un tad vēlāk… Jā, un es gribēšu redzēt līķi.

– Mēs viņu aizvedām uz Bēru namu.

– Vispiemērotākais risinājums, – Bērnss neizteiksmīgi piebilda. – Mēs paskatīsimies un pēc tam aizbrauksim uz nozieguma vietu. Vai esat to iežogojuši?

Bērks juta, ka uzvilnī dusmas. – Purvu laikam nebūtu viegli norobežot, vai ne?

Aģents nopūtās un cēlās kājās. – Ticēšu jums uz vārda.

Pagalmā aiz mājas Kerolaina aizturēja elpu, sakoda zobus un nospieda ieroča mēlīti. Roka no atsitiena nodrebēja, un ausīs iedunējās zvani. Viņa bija trāpījusi konservu kārbai, lai gan ne gluži tai, uz kuru bija mērķējusi.

– Tagad tu vismaz kaut kam trāpīji, – Sūzija viņai sacīja. – Tikai acis gan visu laiku jātur vaļā. – Viņa nodemonstrēja, kā tas darāms, un ātri nogāza trīs uz baļķa saliktās kārbas pēc kārtas.

– Vai es nevarētu vienkārši mest pa tām ar akmeņiem? – Kerolaina iesaucās, kad Sūzija devās pie baļķa, lai kārbas saliktu vietās.

– Vai pirmajā reizē, kad paņēmi rokās vijoli, tu jau spēlēji simfoniju?

Kerolaina nopūtās un paapļoja plecu. – Tā tu panāc, lai tavi bērni dara to, ko tu vēlies?

– Sasodīti pareizs secinājums. – Sūzija atgriezās pie Kerolainas. – Un tagad atslābinies. Nesteidzies. Kāda ir sajūta, kad ierocis iegulst tev plaukstā?

– Patiesībā tas ir pat… – Kerolaina īsi iesmējās un paraudzījās uz revolveri.

– Seksīgi, vai ne? – Sūzija papliķēja Kerolainai pa muguru. – Viss kārtībā. Tu esi kopā ar draudzeni. Tavās rokās ir vara, kontrole un atbildība. Tāpat kā seksa laikā. – Viņa pasmaidīja. – To gan es bērniem nesaku. Tagad uz priekšu! Skaties uz to kārbu, kas ir pirmā kreisajā pusē. Iztēlojies to. Vai tev ir bijušais vīrs?

– Nē, pateicos.

Sūzija noelsās. – Bijušais puisis? Tāds, kurš tevi patiesi sadusmojis.

– Luiss, – Kerolaina nošņāca caur sakostiem zobiem.

– Spānis?

– Nē. – Kerolaina joprojām bija sakodusi zobus. – Milzīga, pieglaimīga meksikāņu žurka. – Kerolaina nospieda ieroča mēlīti un no brīnumiem atvēra muti, jo kārba palēcās. – Es trāpīju!

– Tev vienkārši nepieciešams stimuls. Mēģini nākamo.

– Vai jums, dāmas, nevajadzētu nodarboties ar rokdarbiem? – Bērks uzsauca.

Sūzija nolaida revolveri un pasmaidīja. – Tev nākamā gada ceturtajā jūlijā būs vairāk konkurentu, dārgais. – Viņa nopētīja Bērku un pacēlās uz pirkstgaliem, lai vīru noskūpstītu. – Tu izskaties noguris.

– Es esmu noguris. – Viņš paspieda sievas roku. – Aģent Bērns, šī ir mana sieva Sūzija. Un šī ir Kerolaina Veiverlija, kas vakar atrada mirstīgās atliekas.

– Kerolaina Veiverlija, – Bērnss godbijīgi atkārtoja. – Nespēju noticēt. – Paņēmis Kerolainas brīvo roku, viņš piespieda tai lūpas, bet Sūzija viņam aiz muguras izvalbīja acis un paraudzījās uz Bērku. – Vēl tikai pirms dažiem mēnešiem es dzirdēju jūsu uzstāšanos Ņujorkā. Un pagājušajā gadā Kenedija centrā. Man ir vairāki jūsu ieraksti.

Kādu mirkli Kerolaina tikai mirkšķināja acis un skatījās uz Bērnsu. Viss, par ko viņš runāja, šķita ļoti tāls, un viņai piepeši pat likās, ka ir noturēta par kādu citu.

– Paldies.

– Nē, nē. Paldies jums. – Bērnss iedomājās, ka šīs lietas izmeklēšanā tomēr būs arī savas priekšrocības. – Nespēju ne izstāstīt, cik daudzas reizes jūs esat paglābusi manu veselo saprātu gluži vienkārši ar to, ka man bija iespēja noklausīties jūsu izpildījumu! – Vīrieša gludie vaigi bija aizrautībā piesārtuši, un viņš joprojām turēja Kerolainas roku savējā. – Par spīti apstākļiem, šis ir ļoti iepriecinošs mirklis. Man jāatzīstas, ka šī nu bija pēdējā vieta, kurā biju gaidījis sastapt koncertzāļu princesi.

Kerolaina sajutās mazliet neomulīgi. – Šī bija manas vecmāmiņas māja, aģent Bērns. Es šeit esmu vien dažas dienas.

Aģenta gaiši zilās acis aizēnoja raižu mākonis. – Jums tas noteikti sagādāja neiedomājamas ciešanas. Varat būt pilnīgi pārliecināta, ka es darīšu visu, kas manos spēkos, lai iespējami ātri atrisinātu šo lietu.

– Tas izklausās mierinoši. – Kerolaina pūlējās izvairīties no Sūzijas skatiena un mazliet pasmaidīja.

– Jebko, jebko, kas vien būs manos spēkos. Vispār… jebko. – Viņš paņēma savu čemodānu, ko bija nolicis zemē pie kājām. – Tagad es apskatīšu nozieguma vietu, šerif.

Bērks pamāja ar roku un, palūkojies uz Bērnsa mirdzoši nospodrinātajām itāļu kurpēm, piemiedza ar aci sievai.

– Tā neko, – Sūzija noteica, kad abi vīrieši devās uz koku audzes pusi. – Ja patīk vīrieši uzvalkā un kaklasaitē.

– Laimīgā kārtā mani pašlaik vispār neinteresē vīrieši.

– Nekad jau nevar zināt. – Sūzija pavēdināja blūzes augšdaļu, lai sajustu kaut nelielu vēsumu. – Tagad es tev parādīšu, kā tīrāms ierocis, bet pēc tam mēs varētu pagatavot kaut ko atspirdzinošu mūsu puišiem. – Viņa veltīja Kerolainai ziņkārības pilnu skatienu. – Es nemaz nezināju, ka tu biji īsta slavenība. Domāju, ka mis Īdita vienkārši gribēja palielīties.

– Slava ir atkarīga no tā, uz kāda pamata cilvēks stāv, vai tad ne?

– Nu, laikam jau tā ir. – Sūzija pagriezās uz mājas pusi. Viņa jau bija paguvusi Kerolainu iemīlēt un nosprieda, ka tieši tajā brīdī jaunajai draudzenei nepieciešams smaids, tāpēc pagriezās un apskāva viņas plecus. – Vai tu vari nospēlēt to dziesmu ”Apelsīnu ziedu specvilciens”?

Kerolaina pirmo reizi šo dienu laikā iesmējās no sirds.

– Nespēju iedomāties, kāpēc gan ne.

SESTA NODAĻA

Takers uzcēla kājas uz Bērka rakstāmgalda un sakrustoja potītes. Viņš neiebilda pret gaidīšanu. Patiesību sakot, gaidīšana viņam padevās vislabāk. Tas, ko itin bieži – arī Takers pats – noturēja par neiedomājamu slinkumu, patiesībā bija iedzimta neierobežota pacietība un skaidrs, nesaduļķots prāts. Konkrētajā brīdī Takera prāts nemaz nebija tik neiegrožots, kā viņam būtu gribējies. Turklāt iepriekšējā naktī viņš nebija pienācīgi izgulējies. Neliela nosnaušanās, gaidot Bērku, šķita īsti piemērota nodarbe laika īsināšanai.

Ziņa par to, ka pilsētā ieradies FIB aģents, līdz Svītvoterai nonāca vēja ātrumā. Takers jau zināja, ka aģents Bērnss ir ģērbies kā apbedīšanas biroja īpašnieks un brauc ar dzeltenbrūnu Ford Mercury. Takeram bija zināms arī tas, ka Bērnss devies uz Maknēru dīķi, lai darītu to, kas nu FIB aģentam jādara nozieguma vietā.

Īsi noņurdējies, Takers aizvēra acis – lai labāk atslābinātos. Sēžot šajā kabinetā, klausoties griestu ventilatora čīkstoņā un nekur nederīgā gaisa kondicionētāja vaimanās pie loga, viņam šķita gluži nereāli, ka Eda Lū Hetingere mirusi guļ Palmera Bēru namā tikai dažus kvartālus tālāk.

Takers saviebās, pūlēdamies aizgainīt nelāgo sajūtu un atmiņu radītās šaušalas. Viņš taču bija gatavs spēkoties ar Edu Lū! Vēl vairāk, viņš bija gaidījis cīņu ar šo sievieti, gaidījis iespēju izdzirdēt viņas žēlošanos pēc tam, kad galu galā būs ielauzies viņas tukšajā prātā un panācis izpratni par to, ka viņa nekad nebūs Svītvoteras saimniece.

Viņš nebūtu pazemojis Edu Lū vai centies saglābt daļu sava lepnuma, izpostot viņas pašcieņu.

Tikai tāpēc, ka viņš ļāvies vilinājumam pārgulēt un pieskarties viņas maigajai ādai un tas devis ieganstu jūsmot par to, cik seksīgi Eda Lū klabina Lāšona veikala kases aparāta taustiņus, tagad viņam vajadzēja gādāt sev alibi, lai viņu neturētu aizdomās par slepkavību.

Apsūdzēt Takeru mēdza par daudz ko. Par slinkumu, kas, pēc Takera paša domām, vispār nebija nekāds grēks. Par vieglprātīgu attieksmi pret naudu. Un šajā ziņā viņš bija gatavs piekrist. Par laulību putināšanu, lai gan Takers negulēja ar precētām sievietēm – izņēmums bija vienīgi Sallija Gilforda pirms dažiem gadiem, turklāt viņa bija pašķīrusies no vīra un dzīvoja atsevišķi. Takers tika vainots pat gļēvumā, ko pats to drīzāk uzskatīja par piesardzību.

Bet slepkavība… Tas būtu pat smieklīgi, ja vien neliktos tik biedējoši. Ja tēvs būtu vēl dzīvs, viņš smietos pušu plīzdams. Viņš – vienīgais cilvēks, no kura Takers patiešām baidījās, – nespēja piespiest dēlu nošaut kādu dzīvu radību viņu kopīgajās medībās. Takers allaž šāva tikai gaisā.

Eda Lū, protams, nebija nošauta. Viņa bija nonāvēta tieši tāpat kā pārējie upuri. Bija viegli atmiņā sapludināt Edas Lū un Frānsijas tēlus un redzēt, kas nodarīts viņu gludajai, baltajai ādai. Takers pasniedzās pēc cigaretes kabatā.

Viņš noplēsa tās galu – nu jau tā bija gandrīz ceturtdaļcolla – un aizkūpināja, kad telpā ienāca Bērks kopā ar nosvīdušu un aizkaitinātu vīrieti tumšā uzvalkā.

Lielāko daļu dienas aizvadījis FIB aģenta sabiedrībā, Bērks nebija labākajā omā. Viņš drūmi savilka pieri, ieraudzījis Takera kājas uz rakstāmgalda, un uzsvieda cepuri uz pakaramā, kas atradās pie durvīm.

– Jūties kā mājās, dēls.

– Pūlos, cik spēju. – Takers izpūta dūmu strūklu. No uztraukuma viņam kuņģī savilkās netīkams kamols, taču viņš veltīja Bērkam laisku smaidu. – Tev jānopērk jauni žurnāli, Bērk. Vīrietim izklaidei vajadzīgs kas vairāk par medību un ieroču žurnāliem.

– Paraudzīšu, vai nevaram sagādāt kādu vīriešu modes žurnālu un kaut ko par slavenībām.

– Es justos pateicīgs. – Takers atkal ievilka dūmu un nopētīja Bērka kompanjonu. Tumšais uzvalks tveicē bija piesūcies ar sviedriem, taču vīrietim nebija pieticis prāta pat kaklasaites mazglu padarīt vaļīgāku. Lai gan Takers īsti nevarētu paskaidrot iemeslu, tieši šis sīkums iesvēla viņā nepatiku pret Bērnsu. – Iedomājos, ka būtu pareizi, ja es atnāktu ar jums aprunāties, puiši.

Bērks pamāja ar galvu un, lai justos autoritatīvāk, devās pie sava rakstāmgalda. – Takers Longstrīts. Īpašais aģents Bērnss.

– Laipni lūgts Inosensā. – Takers nepiecēlās, taču pastiepa roku sveicienam. Viņam sagādāja apmierinājumu fakts, ka Bērnsa roka ir maiga un mazliet mitra no tveices. – Un kas padara jūs īpašu, aģent Bērns?

– Tāda ir mana dienesta pakāpe. – Bērnss ar skatienu nomērīja Takera apvalkātos sporta apavus, vienkāršās, bet dārgās kokvilnas bikses un pašapzinīgo smaidu. Nepatika bija abpusēja. – Un ko jūs vēlējāties apspriest, mister Longstrīt?

– Iesākumam mēs varētu parunāt par laiku. – Takers izlikās neredzam Bērka brīdinošo skatienu. – Tā vien liekas, ka tuvojas negaiss. Kļūs mazliet vēsāks. Mēs varētu parunāt arī par beisbolu. Šovakar ”Vālodzes” spēlē pret ”Jenkijiem”. Putniem šajā gadā ir spēcīga komanda. Varētu satriekt pretiniekus. – Takers ievilka dūmu. – Vai jūs mēdzat slēgt derības, īpašais aģent Bērns?

– Diemžēl man jāteic, ka es pārāk neinteresējos par sportu.

– Tas jau nemaz nav slikti. – Takers gandrīz nožāvājās un atgāza krēslu leņķī. – Es pārāk neinteresējos par daudz ko. Sevišķa interese prasa lielus pūliņus.

– Ķersimies pie lietas, Takij. – Skatiens nebija līdzējis, un Bērks izmēģināja balsi. – Takers pazina nozieguma upuri Edu Lū…

– Tas vārds, ko tu meklē, ir ”intīmi,” – Takers piedāvāja risinājumu. Vēdera muskuļi atkal netīkami savilkās, un viņš nodzēsa cigareti.

Bērnss apsēdās trešajā krēslā. Veikli un prasmīgi viņš no kabatas izņēma minimagnetofonu un bloknotu. – Jūs vēlaties liecināt?

– Ka ”bailes ir vienīgās, no kurām mums patiešām jābaidās”? – Takers izslējās taisnāk. – Ne gluži. Bērkam likās, ka jūs gribēsiet uzdot man dažus jautājumus. Un es esmu gatavs sadarbībai, tādēļ ierados šeit, lai uz tiem atbildētu.

Aģents gluži nesatricināmi ieslēdza magnetofonu. – Man ir informācija, ka jums ar nelaiķi bijušas intīmas attiecības.

– To, kas mūs vienoja, sauc par seksu.

– Izbeidz, Taker.

Viņš palūkojās uz Bērku. – Dēls, tā ir pati godīgākā atbilde, kāda vien iespējama. Mēs ar Edu Lū dažas reizes kaut kur kopā aizgājām, mums bija jautri, mēs baudījām gultas priekus. – Takera skatiens kļuva smagāks, un viņš jau vēlējās ķerties pie nākamās cigaretes, bet laikus apstājās. – Pirms pāris nedēļām es visu izbeidzu, jo viņa sāka runāt par precēšanos.

– Vai jūsu dēka beidzās draudzīgi? – Bērnss vaicāja.

– Tā nu gan es neteiktu. Domāju, ka jums jau ir zināms par scēnu, kas notika pirms dažām dienām kafejnīcā. Droši var apgalvot, ka Eda Lū bija pārskaitusies.

– Tā sakāt jūs, mister Taker. Man te ir rakstīts… – Viņš ar pildspalvu paklikšķināja pa bloknotu. – ”Viņa bija nikna un aizkaitināta.”

– Salieciet šos divus vārdus kopā ar Edu Lū, un iegūsiet ”pārskaitusies”.

– Viņa esot apgalvojusi, ka jūs viņai šo to solījāt.

Takers laiski nocēla kājas no rakstāmgalda. Krēsls iečīkstējās. – Redziet, aģent Bērns, es nemēdzu neko solīt, jo ir maz ticams, ka solījumus pildīšu.

– Un viņa publiski paziņoja, ka gaidot bērnu.

– Jā, tas tiesa.

– Pēc tam jūs devāties projām no tās kafejnīcas, kas saucas… ”Ēd un pļāpā”, vai ne? Jūs uzreiz aizgājāt. – Bērnss tikko manāmi pasmaidīja. – Vai varētu apgalvot, ka bijāt… pārskaities?

– Par to, ka viņa man uzklupa varbūt pat duča cilvēku klātbūtnē… pateica par grūtniecību un piedraudēja, ka man par to nāksies samaksāt? Jā, es biju gan pārskaities. – Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu. – To sacīt var pavisam droši.

– Un jums nebija ne mazākā nodoma viņu precēt?

– Neapšaubāmi.

– Jums, tādam aizkaitinātam, apkaunotam un iedzītam lamatās, noteikti bija motīvs Edu Lū nogalināt.

Takers pārslidināja mēli pāri zobiem. – Ne jau tādā gadījumā, kad man pie rokas ir mana čeku grāmatiņa. – Viņš paliecās uz priekšu. Lai gan skatiens bija skarbs, Takera balss plūda gludi kā medus pār maizi. – Draugs, ļaujiet, es visu paskaidrošu, lai jums rastos īsts priekšstats. Eda Lū bija alkatīga un ambicioza, turklāt arī diezgan gudra. Ļoti iespējams, ka daļēji viņa cerēja mani apgredzenot, taču būtu apmierinājusies arī ar čeku, ja vien tajā būtu redzams pietiekami liels nullīšu skaits. – Viņš piecēlās kājās, tad apvaldījās, dziļi ieelpoja un piemetās uz rakstāmgalda stūra. – Man viņa patika. Varbūt vairs ne tik ļoti kā agrāk, tomēr patika. Nav taču tā, ka vienu nedēļu vīrietis guļ ar sievieti, bet jau nākamajā pārgriež viņai rīkli.

– Tādi gadījumi ir bijuši.

– Ne jau ar mani. – Takera skatienā pavīdēja kaut kas dziļš un draudīgs.

Bērnss pastūma magnetofonu kādu collu pa labi. – Jūs bijāt pazīstams arī ar Arneti Gentriju un Frānsiju Elisu Loganu.

– Tieši tāpat kā lielākā daļa Inosensas iedzīvotāju.

– Vai jums bija attiecības arī ar šīm sievietēm?

– Īsu laiku mēs satikāmies. Ar viņām es nepārgulēju. – Atceroties aizgājušās dienas, Takera lūpas mazliet savilkās smaidā. – Lai gan Arnetes gadījumā nevarētu sacīt, ka nemēģināju.

– Viņa jūs atraidīja?

– Pie velna! – Netīksmes pārņemts, Takers ķērās pie nākamās cigaretes. Laikam jau viņš bija izvēlējies nepiemērotu laiku smēķēšanas atmešanai. – Mēs bijām draugi, un viņa negribēja neko sabojāt. Taisnības labad jāpiemin, ka Arnetei vienmēr bija paticis mans brālis Dveins, tikai viņš tā arī neizmēģināja laimi. Ar Frānsiju mēs atradāmies tikai smieklu un flirta stadijā. – Viņš noplēsa gabaliņu no cigaretes gala un nolika malā. – Viņa bija ļoti jauka. – Takers aizvēra acis. – Es nevēlos runāt par Frānsiju.

– Ak tā?

Uzvilnīja dusmas. – Klausieties, es biju kopā ar Bērku, kad viņa tika atrasta. Jūs varbūt arī esat pieradis skatīt savām acīm kaut ko tādu, taču es gan ne. Jo īpaši tad, ja tas ir cilvēks, pret kuru man bijušas siltas jūtas.

– Interesanti ir tas, ka jums siltas jūtas bijušas pret visām šīm sievietēm, – Bērnss klusi atgādināja. – Un mis Logana tika atrasta Spūkholovā? – Viņš mazliet pavīpsnāja par šo vārdu. – Tas ir tikai pāris jūdžu attālumā no jūsu mājas. Mis Hetingere tika atrasta Maknēru dīķī. Nepilnas jūdzes attālumā no jūsu mājām. Jūs apmeklējāt to vietu dienā, kad sastrīdējāties ar mis Hetingeri.

– Taisnība. Es tur esmu bijis vēl neskaitāmas citas reizes.

– Spriežot pēc mis Veiverlijas teiktā, jūs bijāt sasprindzis un sadusmots, kad viņa jūs satika.

– Man likās, ka mēs jau vienojāmies par vārdu ”pārskaities”. Jā, es tāds biju. Tieši tālab es devos uz turieni. Tā ir mierpilna vieta.

– Kā arī visai nomaļa. Vai varat man pateikt, mister Longstrīt, ko jūs darījāt atlikušajā vakara daļā?

Tā, nu bija pienākusi kārta nepatiesībai. – Es ar savu māsu Džosiju spēlēju kārtis. – Takers sameloja, ne aci nepamirkšķinājis. – Tā kā es nespēju koncentrēties, viņa apspēlēja mani par apmēram trīsdesmit vai četrdesmit dolāriem. Pēc tam mēs mazliet iedzērām un gājām gulēt.

– Cikos jūs atstājāt māsu vienu?

– Varēja būt apmēram divi naktī. Varbūt pustrīs.

– Aģent Bērns, – sarunā iejaucās Bērks, – es vēlētos pateikt, ka dienā, kad tika atrasta Eda Lū, Takers ieradās pie manis. Viņš pauda bažas, jo nebija ne saticis Edu Lū, ne arī spējis sazināties ar viņu pa telefonu.

Bērnss mazliet iepleta acis. – Tas ir atzīmēts, šerif. Kā jūs tikāt pie savas zilās acs, mister Longstrīt?

– To man sagādāja Edas Lū tēvs. Tieši tā es arī uzzināju, ka viņa ir pazudusi. Ostins atbrāzās pie manis, jo domāja, ka es Edu Lū slēpju savās mājās. Pēc tam viņam ienāca prātā, ka es esmu pierunājis Edu Lū veikt abortu un aizsūtījis viņu kaut kur, lai to izdarītu.

– Vai jūs ar nelaiķi apspriedāt domu par abortu?

– Viņa bija kļuvusi par nelaiķi, iekams es paguvu ar viņu kaut ko apspriest. – Takers piecēlās no rakstāmgalda malas.

– Tas arī viss, kas man bija sakāms. Ja būs vēl kādi jautājumi, brauciet uz Svītvoteru un uzdodiet tos. Uz tikšanos, Bērk.

Uzrunātais nogaidīja, līdz durvis aiz Takera aizcērtas. – Aģent Bērns, es Takeru pazīstu visu savu mūžu un varu jums apgalvot, ka viņš nevarētu nogalināt Edu Lū neatkarīgi no tā, cik pārskaities būtu.

Bērnss izslēdza magnetofonu. – Vai tā nav īsta veiksme, ka mans viedoklis būs objektīvs? Manuprāt, ir laiks doties uz Bēru namu, šerif. Drīz ieradīsies arī patologs.

Takeram viss bija apnicis. Viņš nejaucās neviena cita darīšanās un rūpējās tikai pats par savām, vadīja savu dzīvi… un kas viņam par to tika? Sāpošas ribas, aiztūkusi acs un kāds liels jauninājums – aizdomās turamā statuss slepkavības lietā.

Viņš izbrāzās ārā no Inosensas, un automašīnas ātrums pieauga līdz astoņdesmit jūdzēm stundā.

”Un viss tikai sieviešu dēļ. Ja Eda Lū nebūtu līmējusies man klāt katru reizi, kad vien es iegriezos Lāšona veikalā, es nebūtu sācis ar viņu saieties. Ja Dela nebūtu mani dzinusi uz pilsētu pēc iepirkumiem, es neieietu tajā ēstuvē un Eda Lū man neuzkluptu. Ja tā Veiverlija nebūtu klaiņojusi pa savu īpašumu, tad nebūtu redzējusi mani sēžam pie dīķa. Saspringtu un sadusmotu. Augstais Dievs, man taču bija visi iemesli tādam justies un izskatīties!”

Viņam bija slikti, domājot par Edu Lū. Lai cik viltīga un nešpetna Eda Lū arī būtu, viņa nebija pelnījusi tādu nāvi. Tomēr… ”Nolādēts, nav skaidrs tikai tas, kālab man par to jācieš! Jāsēž un jāklausās, kā tas jenkiju izdzimtenis apber mani ar jautājumiem un velta man savus policista skatienus. Nē, vēl ļaunāk. Tie bija pārākuma apziņas pilni lielpilsētas zelta puisēna ņirdzīgie skatieni, kas svilināja kā uguns.”

Kerolaina Veiverlija uz viņu bija skatījusies līdzīgi. ”Viņa droši vien bija pasteigusies izstāstīt FIB aģentam, ka uzskrējusi tam netīrajam dumpiniekam, kurš purvājā plānojis noziegumu.”

Ticis vienu jardu aiz Maknēru īpašuma, Takers uzspieda uz bremzēm. Riepām kaucot un grants šaltis šķiežot, viņš veica U veida pagriezienu. ”Varbūt man klātos pašam izrunāties ar to hercogieni.” Viņš nemaz nepamanīja, ka pa ceļu brauc kāds pikaps.

Ostina acis piemiedzās, kad viņš ieraudzīja sarkanas gaismas nozūdam krūmos. Lūpās parādījās smaids, un viņš apturēja automašīnu ceļa malā, izslēdza dzinēju, ielika atslēgas kabatā un tad sadabūja melnās apavu ziedes kārbu. Pētīdams sevi atpakaļskata spogulī, viņš zem acīm uzvilka melnas svītras un sakārtoja maskēšanās krāsu cepuri. Viņš izvēlējās ieroci, dodot priekšroku Remingtona sistēmas Vudsmāstera modeļa šautenei, un pārbaudīja aptveri. Joprojām smaidīdams, viņš maskēšanās drēbēs izkāpa no automašīnas, un aiz patronjostas viņam bija aizbāzts sveloši ass medību nazis.

Viņš devās medībās. Dieva vārdā.

Pret vienatni Kerolainai nebija iebildumu. Lai gan Sūzijas klātbūtne viņai patika, tomēr šīs sievietes kūsājošā enerģija likās arī nogurdinoša. Kerolaina neticēja tam, ka mājā kāds grasītos ielauzties un nogalināt viņu miegā. Galu galā viņa šajā pilsētā vēl bija svešiniece; neviens viņu nepazina tik labi, lai vēlētos nodarīt pāri. Tagad, nobāzusi ieroci iespējami tālu, viņa vairs nevēlējās tam nekad pieskarties.

Lai iepriecinātu sevi, viņa paņēma vijoli. Kopš atbraukšanas viņai laika bija pieticis vienīgi tam, lai vijoli uzskaņotu. Plaukstas noglāstīja gludo, lakoto koku, pārslīdēja pāri stīgām. ”Tā nebūs nekāda vingrināšanās,” Kerolaina nodomāja un pacēla lociņu. Tas nebija arī priekšnesums. Tā bija dzeloša nepieciešamība, kuru viņa apspieda tik bieži, ka vairs neatcerējās šīm reizēm skaitu. Tā bija nepieciešamība radīt mūziku sev pašai.

Kerolaina aizvēra acis, piespieda vijoli plecam, galva un augums instinktīvi ieņēma nepieciešamo pozu. Sieviete, kas sagaida mīļoto.

Viņa izraudzījās Šopēna skaņdarbu – skaistuma, miera un neizbēgamās skumju pieskaņas dēļ.

Kā jau parasti, mūzika aizpildīja tukšumu.

Izplēnēja domas par nāvi vai bailēm, par Luisu, par viņa nodevību, par ģimeni, kuru neveidos kopā. Viņa nedomāja par mūziku un gluži vienkārši izjuta to.

Likās, ka skaņas plūst kā asaras. Tieši tā secināja Takers, kad bija izkāpis no automašīnas un devās uz lieveņa pusi. Ne tādas, ko izraisa karsta kaisle, bet tādas, kas rit lēnām, dedzinoši sāpīgas. Tā raud, kad asiņo dvēsele.

Lai gan neviens nevarēja Takera prātojumus noklausīties, viņš par tiem nokaunējās. Tā taču bija tikai vijoļspēle, kas pat neradīja vēlēšanos ar kurpes purngalu piesist ritmu. Taču likās, ka pa logiem plūstošās skaņas plosa dvēseli. Takers būtu gatavs apzvērēt, ka ir to sajutis, pat saskatījis trīsas, kas pārskrien ādai.

Takers pieklaudzināja pie durvīm tik klusi, ka arī pats ar pūlēm to sadzirdēja. Pēc tam viņš pieliecās, atvēra sieta durvis un iegāja iekšā. Viņš kustējās uzmanīgi un klusi, virzīdamies šo dvēselisko, neaizmirstamo skaņu vadībā.

Viņa stāvēja priekšējā viesistabā, tās pašā centrā, pagriezusies pret logu un galvu mazliet pieliekusi uz instrumenta pusi. Takeram bija redzams viņas profils. Smaids viņas lūpās bija tikpat ilgpilns un daiļš kā viņas spēlētā mūzika.

Sazin kā, bet Takers sajuta, ka notis, vijoties melodijā, plūst no viņas dvēseles dzīlēm, no sirds. Kā čukstus izteikts jautājums tās izplauka gaisā. Takers sabāza rokas kabatās, atspiedās ar plecu pret durvju aplodu un ļāva savai dvēselei lidot kopā ar Kerolainas izpildīto mūziku. Tā bija savāda sajūta un Takeram pilnīgi sveša – šī sieviete bija tik mierpilna, izstaroja tik visaptverošu klusu pievilcību, bija tik dziļi aizkustinoša… Un tam visam nebija nekādas saistības ar seksu.

Kad Kerolaina pārstāja spēlēt, skaņas izkusa klusumā, un Takers sajuta tik dziļu vilšanos, kas šķita vai fiziski sataustāma. Ja vien viņam būtu vairāk veselā saprāta, viņš būtu izslīdējis no telpas, kamēr viņas acis vēl bija sapņainas. Pēc tam viņš varētu pieklaudzināt pie durvīm. Taču viņš paklausīja instinktam un sāka aplaudēt.

Viņa satrūkās, augums saspringa, acīs ielija bailes, kuras drīz nomainīja skaidri manāms aizkaitinājums.

– Kas jums te meklējams?

– Es pieklaudzināju. – Viņš mazliet paraustīja plecus un īsi uzsmaidīja Kerolainai, kā bija darījis arī pie dīķa. – Laikam jau jūs bijāt pārāk aizrāvusies, lai dzirdētu, ka pie durvīm kāds ir.

Kerolaina nolaida vijoli, bet lociņu joprojām turēja paceltu; tas nezin kāpēc tobrīd līdzinājās paukošanas ierocim. – Varbūt tas nozīmēja to, ka es nevēlos, lai mani traucē.

– Nevaru sacīt, ka tas man nebūtu ienācis prātā. Man patika mūzika. Man vairāk pie sirds ir ritmendblūzs un mazliet džeza, bet šis… bija kaut kas īpašs. Nav jābrīnās, ka ar to jūs pelnāt iztiku.

Nenolaizdama acis no Takera, viņa nolika vijoli malā. – Cik fascinējošs kompliments.

– Es tikai godīgi pateicu, ko redzēju. Jūs man atgādinājāt par rotu, kas piederēja manai mammai. Tā bija vientuļa ūdens lāse, kas ietverta lielā dzintara gabalā. Tā bija izcili skaista lietiņa, taču arī skumju apdvesta. Šī lāse bija tur ieslēgta viena pati, bez jebkādas iespējas izkļūt no turienes. Spēlējot jūs izskatījāties tieši tāda. Vai jūs vienmēr spēlējat tikai skumjas melodijas?

– Es spēlēju to, kas man patīk. – Zilumi uz Takera sejas iepriekšējās dienas laikā bija kļuvuši košāki, viņš izskatījās pēc bīstama trakuļa un nedaudz arī pēc maza zēna. Tieši tik, lai sievietē radītu vēlēšanos sasistajām vietām pielikt kaut ko vēsu. Varbūt pat lūpas. – Vai jums, mister Longstrīt, ir kāds iemesls neaicinātam šādi iesoļot manās mājās?

– Jūs varat mani saukt arī par Takeru. Es grasos jūs saukt par Kerolainu. Vai Kero. – Viņš uzzibsnīja smaidu. – Tā jūs dēvēja mis Īdita. Un man šis vārds patīk.

– Tā nebija atbilde uz manu jautājumu.

Takers pagāja nost no durvju aplodas. – Mēs esam kaimiņi, un šejienieši mēdz iegriezties pie kaimiņiem. Taču šajā reizē ir sagadījies tā, ka man patiešām ir iemesls apciemojumam. Vai aicināsiet mani apsēsties?

Viņa paslēja galvu augšup. – Nē.

– Nolādēts! Jo neciešamāk jūs izturaties, jo vairāk man patīkat. Šajā ziņā man ir aplamas noslieces.

– Un citādi?

Iesmējies Takers apsēdās uz dīvāna paroceņa. – Mums vispirms ir labāk jāiepazīstas. Jūs noteikti būsiet dzirdējusi, ka esmu vieglprātīgs, Kerolaina, taču patiesībā man ir savi standarti.

– Kāds atvieglojums! – Viņa ar vijoles lociņu paplikšķināja sev pa delnu. – Un ja pievēršamies jūsu ierašanās mērķim?

Viņš atbalstīja potīti uz otras kājas ceļgala, juzdamies tikpat omulīgi kā suns, kurš iekārtojies nosnausties patīkamā pavēnī. – Dievs augstais! Cik ļoti man patīk, kā jūs runājat! Tik smalki un salti. Kā persiku saldējums traukā. Es patiesībā esmu liels persiku saldējuma cienītājs.

Izskatījās, ka viņas lūpas tūdaļ savilksies nejaukā izteiksmē. – Mani pašlaik nepavisam neinteresē tas, kādas kulināras noslieces jums piemīt. Un man nav noskaņojuma kādu izklaidēt. Man šīs pāris dienas ir bijušas visnotaļ smagas.

Bija pagaisusi vieglā humora pieskaņa. – Tas bija nežēlīgi, ka jums nācās atrast Edu Lū.

– Man jāteic, ka daudz nežēlīgāk ir tas, kas viņai bija nodarīts.

Takers piecēlās, lai sadabūtu cigareti, un tad sāka staigāt pa telpu.

– Jūs šeit esat pavadījusi tikai dažas dienas, bet drīz uzzināsiet itin visu, ko vien var pateikt.

Lai gan Kerolaina centās apspiest šādas jūtas, tomēr viņā pamodās līdzjūtība. Nekad nebija viegli, ja cilvēka privātā dzīve, viņa pieļautās kļūdas piepeši kļuva par vispārējas apspriešanas objektu. Viņa to labi zināja. – Ja tādējādi vēlējāties pateikt, ka tenkas šeit ir tikpat parastas kā neciešamā tveice, es nestrīdēšos.

– Jūs vienalga domāsiet to, ko vēlēsieties domāt, bet man tomēr ir kaut kas jāpasaka.

Kerolaina mazliet iepleta acis. – Nespēju saprast, kālab manas domas varētu sagādāt jums raizes.

– Jūs bijāt diezgan ātra, kad tās vajadzēja pavēstīt tam jenkijam ar nospodrinātajām kurpēm.

Tas, kā Takers staigāja uz priekšu un atpakaļ pa istabu, šķita drīzāk paužam izmisumu, nevis radām bažas par varmācību. – Ja jūs runājat par aģentu Bērnsu… – Kerolaina nogaidīja. – Viņam es pateicu vienīgi to, ko pati redzēju. Un jūs bijāt pie dīķa.

Viņš spēji pagrieza galvu. – Saprotams, ka es tur biju! Nolādēts! Vai tad tiešām izskatījās, ka es tur plānoju kādu nonāvēt?

– Jūs izskatījāties noskaities, – viņa atcirta. – Man nebija ne mazākās nojausmas par to, kas jums padomā.

Takers apstājās, pagriezās un paspēra soli Kerolainas virzienā. – Ja reiz jūs patiešām esat pārliecināta, ka es nogalināju Edu Lū, kāpēc tagad stāvat te un sarunājaties ar mani, nevis bēgat projām, lai glābtu savu dzīvību?

Viņa paslēja zodu gaisā. – Es varu par sevi parūpēties. Tā kā jau esmu policijai pateikusi visu, ko zināju… un faktiski es viņiem nevarēju izstāstīt neko… jums nav iemesla man nodarīt pāri.

– Kundzīt, ja turpināsiet skatīties uz mani tik nicīgi, itin kā es būtu kaut kāds mēsls, ko esat nokasījusi no savām kurpēm… – Viņš savilka rokas dūrēs. – Kādu pārīti iemeslu es varētu jums sagādāt.

– Nedraudiet man! – Uzkūsāja adrenalīns, dzenot Kerolainu uz priekšu, līdz viņas seja atradās cieši klāt Takera sejai. – Es pazīstu tādus kā jūs, Taker. Jūs vienkārši nespējat paciest, ka es neiedegos kaislē jau tāpēc vien, ka esat paskatījies manā virzienā. Jūsu vīrišķo lepnumu aizskar tas, ka jūs man nešķietat interesants. Bet ja kāda par jums ieinteresējas, kā tas notika ar Edu Lū, jūs nevarat vien sagaidīt, kad tiksiet no viņas vaļā. Tādā vai citādā ceļā.

Šie vārdi bija gana patiesi, lai būtu sāpīgi tos dzirdēt. – Mīļā, sievietes nāk un iet. Man tas nenieka nenozīmē. Es neraudu, kad tas notiek, taču es viņas arī nenogalinu. Ja runājam par to, ka jūs neiedegaties kaislē… Jēzus!

Kerolaina paspēja izgrūst īsu kliedzienu, kad Takers jau bija viņu satvēris un nogrūdis uz grīdas. Viņai aizrāvās elpa, jo vīrietis smagi uzgāzās viņai virsū. Kerolaina saklausīja pamatīgu troksni un nosprieda, ka tas bijis viņas galvaskauss, kas ieplaisājis, atsitoties pret cietkoksnes grīdu.

– Nolādēts, ko jūs vispār iedomājaties…

– Palieciet guļus! Visu svēto vārdā! – Takera seja atradās ļoti tuvu Kerolainas sejai, un viņa vīrieša skatienā pamanīja pazibam bailes vai varbūt arī viltību…

– Ja jūs šajā pašā mirklī nenovāksieties nost no manis… – Lai ko arī Kerolaina būtu plānojusi darīt, tas piepeši aizmirsās, kad norībēja nākamais šāviens un lode ietriecās spilvenā virs viņu galvām. – Mans Dievs! – Viņas pirksti cieši iespiedās Takeram rokā. – Kāds uz mums šauj.

– Tu trāpīji desmitniekā, saldumiņ.

– Un ko mēs tagad darīsim?

– Paliksim šādi guļam un cerēsim, ka viņš dosies projām. Taču tā nenotiks. – Takers nolieca galvu un piekļāva to Kerolainas pierei; tas bija savādi intīms pieskāriens. – Nolādēts! Viņš ir pietiekami jucis, lai nogalinātu arī tevi un sacītu, ka tas darīts Dieva vārdā, pildot Viņa gribu.

– Kurš? – Viņa uzsita Takeram pa muguru. – Kurš tas ir?

– Edas Lū papucis. – Takers pavisam nedaudz pacēla galvu. Ņemot vērā apstākļus, viņu neiekārdināja fakts, ka sievietes lūpas ir tik pilnīgas, pavērtas un neaizsargātas.

– Nogalinātās sievietes tēvs šauj uz mums?

– Vairāk jau uz mani. Taču viņš pārāk neraizēsies, ja pie reizes trāpīs arī tev. Kamēr viņš tēmēja man starp acīm, es viņu pamanīju aiz loga.

– Tas taču ir pilnīgs vājprāts! Cilvēks nedrīkst tā vienkārši klaiņot apkārt un šaudīties cita mājās.

– Es noteikti viņam to pateikšu, ja vien radīsies tāda iespēja. – Izvēle bija tikai viena, un Takeram tā nemaz nepatika. – Vai tev te kaut kur ir ieroči?

Kerolaina pamāja ar galvu. – Jā, tie piederēja manam vectēvam. Tie atrodas viņa istabā. Tur, priekštelpas otrā pusē.

– Paliec guļam. Pavisam klusi.

– To es varu. – Kerolaina pamāja ar galvu. Kad Takera augums vairs nespieda, viņa pieķērās vīrieša kreklam. – Vai tu grasies uz viņu šaut?

– Jēzus! Es ceru, ka ne. – Izmantodams dīvānu par aizsegu, viņš virzījās projām, tad aizturēja elpu, jo vajadzēja šķērot atklātu laukumu. Sasniedzis durvis, viņš atskārta, ka tagad atrodas gana tālu, lai šāvieni vairs neaizskartu Kerolainu. – Ostin, nolādētais! Šeit ir arī sieviete.

– Mana meita bija sieviete. – Vēl viens šāviens. Nošķindēja saplēstie loga stikli. – Es tevi nogalināšu, Longstrīt. Es tevi sašķēlēšu gabalos – tieši tāpat, kā tu to izdarīji ar manu Edu Lū.

Takers piespieda delnu pamatnes pie acīm un centās koncentrēties. – Tu taču negribēsi nodarīt pāri dāmai.

– Man nav zināms, vai viņa ir dāma. Tikpat labi tā varētu būt arī kāda no tavām palaistuvēm. Tas Kungs vada manu roku. Aci pret aci. Par Dievu mūsu Kungu. Alga par grēku ir nāve.

Ostins sāka citēt Svētos rakstus, bet Takers tostarp uz vēdera pārrāpoja pāri priekštelpai. Nokļuvis vajadzīgajā telpā, viņš rīkojās ātri – paķēra Remingtona sistēmas šauteni un ar sasvīdušām rokām pielādēja. Viņam riebās pat doma, ka droši vien nāksies to lietot.

Viņš piegāja pie loga, pacēla kukaiņu sietu un izrāpās ārā.

Nākamais šāviens lika Takeram pašam nomurmināt lūgšanas vārdus, kad viņš, zemu pieliecies, metās uz krūmu pusi.

Vietu Ostins bija izvēlējies nepilnu divu jardu attālumā no mājas parādes puses, kur viņš atspiedās pret vientuļu kļavu. Sviedri aumaļām plūda pār viņa seju un mugurpusē bija samērcējuši arī maskēšanās kreklu. Viņš piesauca Jēzu, skandēja lūgšanas un draudus un šaudījās. Visi logi mājas parādes pusē bija sašķaidīti.

Ostins varēja iebrāzties mājā un visu izbeigt. Taču viņam bija jāzina, viņam bija nepieciešams zināt, ka Takers cieš. Vairāk nekā trīsdesmit gadu viņš bija gaidījis, līdz pienāks brīdis, kad varēs atmaksāt Longstrītam. Tagad šis brīdis bija pienācis.

– Es tev, Taker, sašķaidīšu olas. Un aizmēzīšu projām to tavu daiktu, ar ko tu tik milzīgi lepojies. Tāda būs alga par tavu miesaskārību un netiklību. Uz elli tu dosies viens, bez sava daikta. Tāda ir Dieva griba. Vai tu mani dzirdi, pagānu grēciniek? Vai dzirdi, ko es saku?

Nelielas nožēlas pārņemts, Takers pielika šautenes stobru cieši pie Ostina kreisās auss. – Es dzirdu, ko tu saki, nekliedz tik ļoti. – Takers cerēja, ka Ostins nepamanīs, cik stipri ierocis šūpojas viņa trīcošajās rokās. – Liec nost šaujamo, Ostin, vai arī man nāksies tavas smadzenes papildināt ar kādu lodi. Tici, man tas nebūs viegli. Tu būsi beigts, bet man vajadzēs izmest ārā šo kreklu. Un tas ir gandrīz jauns.

– Es tevi nogalināšu. – Ostins pūlējās pagriezt galvu, bet Takers spēcīgi pagrūda uz priekšu ieroča stobru.

– Šodien noteikti ne. Vispirms tu aizsviedīsi to šaujamo projām, bet pēc tam atsprādzēsi patronjostu. Lēnām un pavisam mierīgi. – Ostins svārstījās, bet Takers viņam vēlreiz iebikstīja ar ieroča stobru. Iztēlē viņam atausa smieklīga aina ar lodēm, kas ielido pa vienu Ostina ausi, bet pa otru izlido ārā. – Es apzinos, ka neesmu diezin kāds snaiperis, taču pat es trāpīšu, ja stobrs ir iebāzts tev ausī.

Kad Ostins pasvieda šauteni sāņus, Takers mazliet uzelpoja. – Kerolaina! – viņš uzsauca. – Piezvani Bērkam un pasaki, lai brāžas šurp divtik ātri kā parasti. Un pēc tam atnes man virvi. – Tiklīdz Ostina patronjosta noplīkšķēja uz zemes, Takers to paspēra tālāk. – Tā, un tagad pasaki, Ostin, ko tu tur runāji par manu daiktu?

Pēc divām minūtēm no mājas izsteidzās Kerolaina, nesdama veļas auklu. – Viņš jau ir ceļā. Es tikai… – Viņa aprāvās un paraudzījās uz vīrieti, kurš, rokas izpletis, gulēja zālē. Viņa seja bija sadaudzīta, netīra no sviedriem un melnām švīkām. Spēcīgo augumu sedza maskēšanās tērps. Lai gan stāvēdams blakus un tēmēdams uz Ostina pakausi, Takers izskatījās krietni sīkāks un vieglāk ievainojams. – Es atnesu auklu. – Kerolainas balss skanēja čīkstoši, un viņa norija siekalas.

– Labi. Mīļā, tu varētu apiet viņam apkārt.

Aplaizījusi lūpas, Kerolaina apmeta plašu loku ap guļošo Ostinu. – Kā tu… Es gribēju tikai teikt, ka viņš taču ir tik liels…

– Un arī ar lielu muti. – Takers nenoturējās un mazliet iebikstīja Ostinam ar kurpes purngalu. – Viņš bija tik ļoti aizņemts, izkliegdams savus draudus par piķi un zēveli, un debesu sodu, ka nemaz nedzirdēja, kā grēcinieks pienāca viņam klāt no aizmugures. Vai tu proti šaut?

– Jā. – Viņa paraudzījās uz ieroci. – It kā.

– Ar to būs pietiekami. Vai ne, Ostin? Ja tu sāksi kustēties pārāk ātri, viņa spēs trāpīt kādā dzīvībai svarīgā vietā un atbrīvot tevi no tās. Nav nekā bīstamāka par sievieti ar pielādētu ieroci rokās. Ja nu vienīgi jenkiju sieviete. Tagad tā. Tu tēmē tieši viņam galvā, bet es pa to laiku viņu sasiešu. – Takers ielika šauteni Kerolainai rokās. Viņu skatieni sastapās, un abos jautās reibinošs atvieglojums. Uz kādu mirkli viņi bija kļuvuši par draugiem. – Tieši tā, saldumiņ. Tikai nemērķē uz mani. Ja viņš sakustas, vienkārši nospied ieroča mēlīti. Pēc tam aizver acis, jo viņa galva aizlidos projām no rumpja. Man negribētos, ka tev jāredz kaut kas tik pretīgs.

Takers piemiedza Kerolainai ar aci, un viņa saprata, ka brīdinājums bijis domāts Ostinam. – Labi. Man tikai mazliet trīc rokas. Ceru, ka nenospiedīšu gaili, pati to nemaz negribēdama.

Pasmaidījis Takers noliecās, lai sasietu Ostinam rokas. – Dari visu, cik labi vien vari, Kero. Nevienam nav tiesību prasīt vairāk par to. Ostin, es tevi tagad sasiešu jo cieši. Tā, izskatās, ka būs tieši laikā. – Viņš apvija virvi un pavilka ciešāk, saliecot arī Ostina pamatīgās kājas. – Man nemaz neliekas pareizi tas, ka tu sašķaidīji visus logus šīs dāmas mājai. Turklāt tu sabojāji arī viņas dīvānu. Un tas dīvāns mis Īditai bija īpaši mīļš. – Takers pagāja nostāk, lai izņemtu ieroci no Kerolainas rokām. – Dārgā, vai tev nebūtu iebildumu atnest man kādu alu? Es esmu pamatīgi nostrādājies, un man slāpst.

Viņai neprātīgi gribējās smieties. – Man nav nekā tāda… alus, es gribēju teikt. Bet man ir vīns. Šardonē, – viņa piebilda.

– Tas arī noderēs gluži labi.

– Sarunāts. Es… noteikti. – Kerolaina devās augšup pa kāpnēm, tad pagriezās un redzēja, ka Takers izņem cigareti. Pielikusi roku reibstošajai galvai, viņa noskatījās, kā viņš noplēš pašu cigaretes galiņu. – Kāpēc tu tā dari?

– Hmm? – viņš norūca, iedegdams sērkociņu.

– Kāpēc tu noplēs cigaretei galu?

– O! – Takers ievilka dūmu ar skaidri redzamu apmierinājumu. – Es esmu nolēmis atmest. Tas liekas sakarīgs variants. Pēc kādām pāris nedēļām es jau smēķēšu tikai apmēram pusi cigaretes vienā reizē. – Viņš uzsmaidīja Kerolainai – tāds… mežonīgi pievilcīgs un gandrīz balts kā palags. – Vīnu ielej labi lielā glāzē, sarunāts?

– Jā. – Viņa dreboši izelpoja un saklausīja policijas sirēnas gaudošanu. Takers joprojām atradās pietiekami tuvu, lai Kerolaina dzirdētu, ka viņš atviegloti nopūšas. – Vari uz to paļauties, – viņa noteica, un sieta durvis aizcirtās aiz viņas.

SEPTITA NODAĻA

Austrumu pusē ducināja pērkons. Vējpūsma, pirmā kopš dienas, kad Kerolaina bija šķērsojusi Misisipi štata robežu, sašūpoja lapas kļavai, pie kuras vēl tikai pirms pusstundas bija stāvējis vīrs ar pielādētu šauteni rokās.

Nešķita loģiski, pat nešķita iespējami, bet Kerolaina sēdēja uz lieveņa kāpnēm, malkodama vīnu no ūdens glāzes, bet pudele ar to, kas vēl tajā bija palicis pāri no šā dzēriena, atradās starp viņas un Takera gurniem.

”Mana dzīve noteikti sākusi mest interesantus līkločus un dāvāt spējus pagriezienus,” viņa iedomājās.

– Laba manta. – Takers paskalināja vīnu glāzē. Viņš jau atkal jutās rāms un piepildīts. Šāds stāvoklis viņam bija ļoti pa prātam.

– Noteikti mana iecienītākā.

– Tagad arī mana. – Viņš pagrieza galvu un uzsmaidīja Kerolainai. – Jauks vējiņš.

– Ļoti jauks.

– Lietus mums bija patiešām vajadzīgs.

– Jā, laikam gan.

Viņš atspiedās uz elkoņa un pacēla seju pretī vēsumam. – Vējam, kā tas pūš tagad, nevajadzētu sanest mitrumu tavā viesistabā.

Gandrīz izklaidīgi viņa pagriezās un pavērās uz saplēstajiem logiem. – Tās jau ir labas ziņas. Mēs taču negribētu, lai samirkst dīvāns. Galu galā tam ir tikai viens lodes caurums.

Viņš draudzīgi papliķēja Kerolainai pa muguru. – Bet tu braši turējies, Kero. Domāju, ka daudzas sievietes būtu vienkārši sākušas kliegt vai zaudētu samaņu, bet tu tiki galā ļoti labi.

– Jā. – Kerolainas glāze bija gandrīz tukša, un viņa to piepildīja no jauna. – Taker, vai drīkstu tev pavaicāt kaut ko par šo apvidu?

Viņš pastiepa glāzi uz priekšu un izbaudīja mūziku, kas radās, smalkajam vīnam ielīstot glāzē. – Patlaban, saldumiņ, tu man vari vaicāt gandrīz jebko.

– Mani māc ziņkāre. Vai slepkavības un šaudīšanās te, šajā apvidū, ir kaut kas ierasts? Vai arī pašlaik ir gadījies tāds periods?

– Nu… – Takers aplūkoja vīnu savā glāzē un tad iedzēra malku. – Ja runājam par Inosensu… un mana ģimene šeit ir dzīvojusi jau no pirmskara laikiem… Pilsoņu kara laikiem…

– Pats par sevi saprotams.

– Un tālab es esmu pārliecināts, ka manam viedoklim ir svars. Man jāteic, ka tādas slepkavības, par kurām runā tu, šejieniešiem ir kaut kas jauns. Kad vēl biju bērns, Vaitfords Tolbots izšāva pamatīgu caurumu Kela Boforda mugurā. Taču Vaitfords bija pieķēris Kelu šļūcam lejā pa noteku pie viņa guļamistabas loga. Un Vaitforda sieva Rūbija Tolbota tobrīd bija gultā gluži plika.

– Tātad tas bija pilnīgi citāds gadījums, – Kerolaina secināja.

– Lūk. Ne vairāk kā pirms pieciem gadiem Boniju puiši un Šiveri pacienāja cits citu ar skrotīm. Taču tas bija cūkas dēļ. Turklāt viņi ir brālēni, piedevām vēl jukuši, tāpēc neviens tam pārāk lielu uzmanību nepievērsa.

– Saprotu.

”Jēziņ!” Takers nodomāja. ”Man viņa patiešām patīk. Vienkārši atrasties viņas sabiedrībā, būt draugos… un tas viss vēl kopā ar fizisku pievilcību.”

– Tomēr lielākoties Inosensa ir ļoti mierpilna vieta.

Viņa sarauca pieri un paraudzījās pāri glāzes malai. – Vai tu to izmanto?

– Par ko tu runā?

– To īstā dienvidnieka manieri.

Viņš pasmaidīja un iedzēra malku. – Tikai gadījumos, kad tas šķiet iederīgi.

Kerolaina nopūtās un novērsās. Debesis viņiem virs galvas bija satumsušas, un pērkona dārdi bija pienākuši tuvāk. Šad tad zibens roka iezīmēja asas švīkas debesjumā. Taču bija labi, ļoti labi tā vienkārši sēdēt.

– Vai tu raizējies? Tas vīrietis nemitējās zvērēt, ka tevi nogalinās. Arī tad, kad šerifs veda viņu projām.

– Nav vērts par to pārāk bažīties. – Ieinteresētība Kerolainas balsī uzjundīja emocijas. Takers maigi aplika roku viņas pleciem. – Neuztraucies, saldumiņ. Man negribētos, lai tu manis dēļ nervozē.

Kerolaina pagrieza galvu. Jau atkal viņas seja atradās tikai dažu collu attālumā no Takera sejas. – Tas nudien ir kaut kā patoloģiski, vai ne? Izmantot situāciju, kad esi tuvu nāvei, lai kādu pavedinātu.

– Oi-oi! – Viņš bija gana labsirdīgs, lai iesmietos, bet arī pietiekami pieredzējis, lai roku atstātu tur, kur tā bija. – Vai tu vienmēr pret vīriešiem izturies ar tik lielām aizdomām?

– Pret tādiem, kas pieder pie īpašas sugas. – Kerolaina pacēla roku un atbrīvojās no Takera apskāviena.

– Cik salti, Kerolaina! Pēc visa, ko esam kopīgi pārdzīvojuši… – Izdvesis nožēlas pilnu nopūtu, Takers pieskandināja savu glāzi Kerolainas glāzei. – Pieņemu, ka uz vakariņām tu mani neaicināsi.

– Laikam gan ne. – Kerolainas lūpas savilkās tikko jaušamā smaidā.

– Varbūt tu man nospēlēsi vēl kādu melodiju?

Nu Kerolaina vairs nesmaidīja un papurināja galvu. – Patlaban es esmu paņēmusi pārtraukumu un neuzstājos neviena cita priekam.

– Žēl gan. Zini, ko es tev teikšu? Es uzspēlēšu tev.

Kerolaina pārsteigumā iepleta acis. – Vai tu spēlē vijoli?

– Nu nē. Bet es spēlēju radio. – Viņš piecēlās kājās un piepeši attapa, ka vīns ir ietekmējis viņa prātu. Takers neiebilda pret šādu sajūtu. Viņš piegāja pie savas automašīnas un pārskatīja kasešu krājumu. Izraudzījies vienu, viņš ieslēdza atskaņotāju un ielika tajā kaseti. – Fetss Domino, – viņš noteica ar pienācīgu cieņu, kad nodimdēja dziesmas ”Melleņu kalns” pirmie akordi. Viņš devās atpakaļ, izstiepis roku. – Nāc. – Kerolaina nepaguva atteikties, kad Takers jau bija piecēlis viņu kājās un apskāvis dejā. – Es vienkārši nespēju klausīties šo dziesmu un nedejot ar skaistu sievieti.

Kerolaina varēja iebilst vai izrauties no viņa rokām. Bet deja taču nenodarītu nekādu ļaunumu. Un pēc tā, kas bija atgadījies pēdējās divdesmit četrās stundās, viņai bija nepieciešama kāda nevainīga izklaide. Balstīdamās pret Takeru, Kerolaina, izbaudīja to, kā viņa soļi līgani pārtapa dejas soļos. Viņa īsi iesmējās, kad Takers atlieca viņas muguru mūzikas ritmā. Vīna radītais vieglums šķita patīkams.

– Vai jūties labi? – viņš klusi pajautāja.

– Mhhh. Tu esi tik maigs, Taker. Iespējams, ka pat pārmēru. Taču tas ir labāk, nekā kļūt par kāda šaušanas mērķi.

– Es iedomājos par to pašu. – Takers piespieda vaigu Kerolainas matiem. Tie glāsmaini kā zīds kļāvās pie viņa ādas. Šādas izjūtas, dažādas kontrastējošas tekstūras, Takeram allaž bija sagādājušas prieku. Viņš pat nemēģināja atturēties un piekļāva vaigu viņas gludajam vaigam, priecājās par to, kā viņas blūze bužinās zem viņa vadošās rokas. Kerolainas slaidie augšstilbi kļāvās pie Takera spēcīgajiem muskuļiem, viņiem savijoties dejā.

Takeru nemaz nepārsteidza seksuālais vilinājums, kas viņu pārņēma. Tas likās tikpat dabisks kā elpošana. Viņu pārsteidza kaut kas cits. Tā bija visaptveroša vēlēšanās pacelt Kerolainu uz rokām, pārlikt pār plecu un uznest augšstāvā. Ar dāmām viņš vienmēr deva priekšroku lēnai un mierīgai darbībai, izbaudot iekarošanas spēli, pūloties saglabāt kontroli. Dejošana ar Kerolainu zem šīm pērļainās gaismas pārņemtajām tuvējā negaisa debesīm padarīja Takeru nervozu.

Viņš novēla vainu uz to, ka jutās diezgan iereibis.

– Līst… – Kerolaina čukstēja. Viņas plaksti bija aizvērti un augums kustējās vienā ritmā ar Takeru.

– Mmm… – Viņš sajuta lietus smaržu Kerolainas matos, sajuta to uz viņas ādas un gluži vai zaudēja prātu.

Viņa smaidīja, izbaudīdama to, ka lielās, valgmes pilnās lāses iesūcas apģērbā. Viņa nekad agrāk vēl nebija saskārusies ar šaušanu. Un arī ar dejošanu lietū ne. – Ir tik vēss. Tik brīnišķīgi vēss.

Kaisles pārņemts, Takers brīnījās, kāpēc lietus lāses nenočūkst viņam uz ādas; tik iekvēlināts viņš jutās. Viņa zobi pieskārās Kerolainas ausij. Viņa satrūkās, īsi nodrebēja pārsteigumā. Viņš maigi kodīja viņas auss ļipiņu.

Kerolaina atvēra acis, skatiens kādu mirkli likās stiklains. Takera mute tuvojās viņas zodam. Uzvilnīja kaut kas svelmains un patīkams, iekams viņa paguva to apturēt. Mirklī, kad Takera lūpas pieplaka viņas mutei, Kerolaina pastiepa roku un atstūma vīrieti.

– Ko tu tagad dari?

Viņš samirkšķināja plakstus. – Skūpstu tevi.

– Nē.

Kādu brīdi Takers lūkojās uz Kerolainu, skatījās, kā lietus lāses saslapē viņas matus, kā acis nodod viņas kaisli un apņēmību. Takeru pārņēma vēlēšanās neņemt vērā rokas pausto protestu un paņemt to, pēc kā viņš alka. Tomēr viņš to nespēja, un šī apziņa lika izgrūst īsu lāstu.

– Tu esi sarežģīta sieviete, Kerolaina.

Trauksmes zvani viņas prātā ieskanējās lēnāk. Viņš negrasījās uzstāt. – Tā jau runā.

– Es varētu uzkavēties tuvumā kādu brīdi, paraudzīt, vai tu pārdomāsi.

– Diezin vai tas notiks.

Takera acīs uzzibsnīja smiekli. Viņš vēl reizi lēnām pārslidināja roku pār Kerolainas muguru un tad palaida sievieti vaļā. – Tas ir īsts izaicinājums, bet tev ir bijusi grūta diena, tāpēc es nogaidīšu.

– Es to novērtēju.

– Sasodīts, tieši tā arī vajadzētu būt. – Takers satvēra viņas roku un pārslidināja īkšķi viņas pirkstu kauliņiem. Lai viņš nolādēts, taču Kerolainas augumam pārskrēja trīsas līdz pat kāju pirkstiem. – Šovakar, kad tu ieritināsies savā gultā, tu domāsi par mani, Kerolaina.

– Es domāšu par to, kā ātrāk atjaunot šos logus.

Takers pievērsās asajām stikla šķautnēm, kas slējās ārā no vecajiem koka logu rāmjiem. – Šajā ziņā es esmu tavs parādnieks, – viņš teica, un drūmais skatiens viņa acīs atgādināja Kerolainai, kā viņi nonākuši līdz dejai lietū.

– Mans parādnieks ir Ostins Hetingers, – viņa mierīgi noteica, – taču tas maniem logiem nepalīdzēs kļūt veseliem.

– Par to es parūpēšos. – Takers paraudzījās uz viņu. – Tu izskaties tik pievilcīga, kad esi salijusi. Ja es palikšu te vēl mazliet ilgāk, tad pavisam noteikti atkal mēģināšu tevi noskūpstīt.

– Tādā gadījumā būs labāk, ja tu dosies projām. – Kerolaina grasījās atbrīvot savu roku no Takera plaukstas, tad paraudzījās uz viņa automašīnu un piepeši iesmējās. – Vai tu zināji, ka mašīnai ir nolaists jumts?

– Velns! – Viņš pagriezās un skatījās uz automašīnu. Pār baltajiem, polsterētajiem ādas sēdekļiem straumēm lija lietus. – Ak, sievietes! Vienas vienīgas ķibeles ar viņām, un cilvēks zaudē modrību. – Pirms Kerolaina bija paguvusi atbrīvot roku, Takers piekļāva to savām lūpām ilgā skūpstā, kas beidzās ar nelielu zobu pieskārienu ādai. – Es atgriezīšos, Kerolaina.

Viņa pasmaidīja un pakāpās atpakaļ. – Tikai paņem līdzi logu stiklus un āmuru.

Takers iekāpa automašīnā un nepapūlējās pacelt jumtu. Viņš iedarbināja dzinēju, nosūtīja Kerolainai gaisa skūpstu un devās projām. Atpakaļskata spogulī viņš vēroja, kā Kerolaina paliek stāvam lietū. Viņas mati līdzinājās samirkušiem kviešiem, slapjās drēbes kļāvās pie auguma kārdinošajiem izliekumiem. Fetss dziedāja: ”Vai nav žēl…” Un Takers varēja viņam vienīgi piekrist.

Nogaidījusi, kamēr Takera automašīna pazūd aiz līkuma, Kerolaina uzkāpa pa lieveņa pakāpieniem, apsēdās un iztukšoja lietus lāšu atšķaidīto vīnu. ”Sūzijai ir taisnība,” viņa domās sprieda. ”Takers Longstrīts par slepkavu uzskatāms tikpat lielā mērā kā es pati. Un viņš patiešām ir pievilcīgs.” Kerolaina paberzēja vaigu ar roku, ko bija noskūpstījis Takers, un izdvesa garu, trīsošu nopūtu. ”Labi gan, ka es neesmu ieinteresēta,” Kerolaina nodomāja. Plakstus aizvērusi, viņa paslēja seju pretī lietus lāsēm. Bija tik labi.

Nākamajā rītā Kerolaina pamodās sliktā omā. Viņa nejutās izgulējusies, jo miegs bija saraustīts. Un… nolādēts! Viņa bija domājusi par Takeru. Lietum bungojot pa mājas jumtu un vīzijām par Takeru pulcējoties prātā, viņa bija grozījusies no vieniem sāniem uz otriem, ilgi nevarēdama aizmigt. Viņa pat gandrīz bija padevusies un sniegusies pēc kādas no miega zāļu tabletēm, ko pēdējā tikšanās reizē viņai bija izrakstījis doktors Palamo.

Tomēr Kerolaina bija turējusies pretī šai vēlmei, gribēdama pierādīt kaut ko pati sev. No rīta viņas skatiens šķita aizmiglots, un viņa pamodās, kad saule jau spīdēja pilnā spožumā. Turklāt sāpēja galva no iepriekšējā dienā iztukšotā vīna.

Iedzērusi aspirīnu un iegājusi noskaloties dušā, Kerolaina skaidri zināja, kas pie visa vainojams.

Ja nebijis Takera, viņa nebūtu ļāvusies kārdinājumam izdzert tik daudz vīna. Ja nebijis Takera, viņa nebūtu vārtījusies pa gultu pusi nakts, nespēdama aizmigt, nevēlamas seksuālas spriedzes dzelstīta. Ja nebijis Takera, viņai nenāktos tikt galā ar mājā izrautajiem caurumiem, lai mušas, odi un sazin kādi citi insekti neievāktos uz dzīvi pie viņas.

”Tāds nu miers un rimtums,” viņa nodomāja, izgāja no dušas un noslaucījās. ”Tāds nu atveseļošanās periods.” Tā kā nebija paveicies un viņa saskrējās ar Takeru, visa dzīve apvērsās kājām gaisā. Mirušas sievietes, vājprātīgi vīrieši ar šautenēm. Klusi murminādama pie sevis, Kerolaina uzvilka rītasvārkus. ”Pie joda! Kālab es nedevos uz Francijas dienvidiem, lai pacepinātos skaistā pārpildītā pludmalē? Tāpēc, ka es vēlējos atgriezties mājās,” viņa secināja un nopūtās. Par spīti tam, ka šeit viņa savulaik pavadīja vien dažas nenovērtējami dārgas dienas savā bērnībā, viņai šī vieta bija kļuvusi par mājām.

”Nekas un neviens man šo sajūtu neizbojās.” Kerolaina devās lejup pa kāpnēm, vienu roku piespiedusi pie sāpēs pulsējošās galvas. ”Es pavadīšu laiku pavisam mierīgi. Pasēdēšu uz lieveņa un pavērošu saulrietu, apkopšu puķes, paklausīšos mūziku.” Kerolaina grasījās būt tik mierpilna un vientuļa, kā bija nolēmusi. ”Un sākšu es jau šajā pašā mirklī.”

Paslējusi gaisā zodu, viņa atvēra parādes durvis. Un pār viņas lūpām izlauzās aizžņaugts kliedziens.

Melnādains vīrietis ar pleciem tik platiem kā vērsim un rētainu seju bija nostājies pie sabojātā loga. Viņam rokā Kerolaina pamanīja nozibam kaut ko metālisku. Domas juceklīgi gāzās virsū cita citai. Mesties mājā un steigties pie telefona. Brāzties uz automašīnu un cerēt, ka atslēgas atrodas aizdedzē. Gluži vienkārši stāvēt un kliegt.

– Mis Veiverlij? Kundze?

Pēc izmisīgiem meklējumiem Kerolainai izdevās atrast savu balsi. – Es piezvanīju šerifam.

– Jā, kundze. Takijs man teica, ka jums te radušās zināmas problēmas.

– Es… atvainojiet.

– Hetingers sašāva jūsu mājai logus. Šerifs aizveda viņu uz cietumu. Man ātri jāparūpējas, lai te būtu kārtība.

– Jāparūpējas?

Kerolaina pamanīja, ka vīrieša roka sakustas, un aizturēja elpu, jau grasīdamās iekliegties. Viņa atkal izelpoja, kad atskārta, ka priekšmets vīrieša rokā ir mērlente. Kamēr Kerolaina pūlējās panākt, lai sirds atsāktu normālu ritmu, vīrietis pārstiepa mērlenti vietai, kur reiz vizēja loga stikls.

– Jūs grasāties labot logus.

– Jā, kundze. Vakar vakarā man piezvanīja Takijs un teicās jums paziņot, ka es no rīta te ieradīšos, lai nomērītu un iestiklotu logus. – Viņa riekstbrūnās acis nozibēja un pielija ar klusu uzjautrinājumu. – Laikam jau viņš jums neko nepateica.

– Nē. – Kerolainu pārņēma gan atvieglojums, gan aizkaitinājums. Viņa piespieda roku pie pārāk strauji auļojošās sirds. – Nē, viņš ne ar vārdu neieminējās par to.

– Takijs nav no tiem, ko varētu dēvēt par uzticamiem.

– Laikam jau es pamazām sāku to saprast.

Vīrietis pamāja ar galvu un sāka pierakstīt skaitļus. – Droši vien es jūs sabiedēju.

– Būs jau labi. – Kerolaina pasmaidīja. – Domāju, ka es sāku pie tā pierast. – Viņa izlaida pirkstus caur mitrajiem matiem. – Jūs nepateicāt savu vārdu.

– Es esmu Tobijs Mārčs. – Viņš pielika roku pie panēsātās cepures malas kā salutēdams. – Sauciet mani par Tobiju. Tā mani sauc visi.

– Tobij, es ļoti novērtēju to, ka ieradāties tik ātri.

– Es esmu pateicīgs par darbu. Ja jūs iedotu man slotu, es aizvāktu šīs lauskas.

– Labi. Vai jūs vēlētos kafiju?

– Ziniet, es nevēlos sagādāt jums lieku noņemšanos.

– Tā nav nekāda lieka noņemšanās. Es tikko grasījos uzvārīt sev kafiju.

– Tādā gadījumā es būtu jums pateicīgs. Melnu un ar trijām karotītēm cukura, ja neiebilstat.

– Pēc īsa brītiņa iznesīšu jums to ārā. – Iezvanījās telefons. – Atvainojiet.

Piespiedusi plaukstu pie pieres, Kerolaina aizsteidzās pa priekštelpu un paķēra telefona klausuli. – Jā?

– Nu, mīļā, tev gan ir aizraujoša dzīve!

– Sūzij! – Kerolaina atspiedās pret margām. – Un vēl mēdz sacīt, ka mazpilsētās nekas nenotiek? Kurš gan izdomājis kaut ko tādu?

– Tas, kurš nedzīvo mazpilsētā. Bērks teica, ka tu neesot ievainota. Es būtu aizbraukusi tevi apraudzīt, bet mani puikas aizgulējās. Pat ar visu pieskatīšanu mūsu māja tagad vairāk līdzinās karalaukam.

– Man nekas nekaiš, patiešām. – Ja neskaita mokošās paģiras, sapluinītos nervus un nevēlamu daudzumu neapmierinātas seksuālas tieksmes. – Es tikai mazliet jūtos nogurusi.

– Kurš gan varētu tevi par to vainot? Zini, ko es tev teikšu? Mēs rīt rīkojam barbekjū. Tu atbrauksi, apsēdīsies ēnā, ēdīsi, kamēr vairs nespēsi ne pakustēties, un aizmirsīsi par visām savām raizēm.

– Izklausās brīnišķīgi.

– Pulksten piecos. Iebrauc pilsētā, tad stūrē līdz Mārketstrītas pašam galam, pēc tam nogriezies Megnoljastrītā. Trešā māja labajā pusē ir mūsējā. Dzeltena ar baltiem aizvērtņiem. Ja nu tomēr nevari atrast, tad steidzies turp, no kurienes atplūdīs brīnišķīga ceptu ribiņu smarža.

– Es atbraukšu. Paldies, Sūzij.

Kerolaina nolika klausuli un devās uz virtuvi. Viņa uzlika vārīties kafiju, ielika grauzdēties dažas maizes šķēles un izņēma no skapja burciņu meža aveņu ievārījuma. Saule žāvēja mitro zāli pagalmā, un karstuma apdvestās dabas smaržas bija tikpat vilinošas kā tikko uzvārītas kafijas aromāts. Kerolaina vēroja, kā pie koka stumbra pielaidies dzenis kaldams arī meklēja sev kaut ko brokastīm.

No priekšējā lieveņa skanēja Tobija bagātīgais, patīkamais baritons. Viņš dziedāja kaut ko par miera atrašanu.

Piepeši Kerolaina atskārta, ka galvassāpes ir mitējušās, bet acis atkal visu redz pavisam skaidri.

Ne pārāk tālu no Kerolainas mājām kāds gulēja savandītos, piesvīdušos palagos un miegā vaidēja. Sapņi plūda kā tumša, līkumota upe. Sapņi par seksu, asinīm un varu. Ne vienmēr šie sapņi bija palikuši atmiņā arī dienā. Bet reizēm tie uzradās kā tauriņi ar žiletes asuma spārniem, kas izgriezās cauri prātam, atstājot sāpošas rētas.

Sievietes. Vienmēr sievietes. Šīs nežēlīgās, smīnīgās mātītes. Nepieciešamība pēc viņām – pēc maigās ādas, liegās smaržas, kairinošajām garšām – bija nīstama. Un tā bija pārvarama pat uz ilgiem laika periodiem. Dienām, nedēļām un mēnešiem varēja būt maigums, siltums un pat cieņa. Un tad piepeši viena no viņām varēja izdarīt kaut ko. Kaut ko tādu, par ko pienācās sods.

Sāpes atmodās, izsalkums pieauga. To spēja nomākt vien asinis. Un, par spīti sāpēm, par spīti izsalkumam, bija arī viltība. Mežonīgs apmierinājums, ko sniedza apziņa, ka neviens neatradīs nekādus pierādījumus. Lai cik rūpīgi meklētu, lai kā pūlētos.

Inosensā mitinājās vājprāts, taču tas bija labi paslēpies. Vasarai pieņemoties spēkā, tas turpinās mocīt savu negribīgo saimnieku. Un smaidīs.

Doktors Teodors Rūbenšteins – draugi viņu sauca par Tediju – apēda otro smalkmaizīti ar ķiršiem. Viņš to noskaloja ar remdenu pepsikolu, dzerdams tieši no pudeles. Kafija viņam nekad nebija garšojusi.

Pavisam nesen Tedijs bija nosvinējis četrdesmito dzimšanas dienu un savos biezajos, brūnajos matos regulāri ieķemmēja līdzekli krāsas atjaunošanai. Paldies Dievam, plikgalvība viņam neuzglūnēja, taču Tedijs nepiekrita, ka sirmās šķipsnas ir saglabājamas, jo tādējādi viņš izskatās pēc cienījama profesora.

Tedijs pieskaitīja sevi pie cilvēkiem, kam tuva jautrība. Viņš apzinājās, ka nelielās acis, mazliet nokarenais zods un dzeltenīgā ādas krāsa viņu nepadara par satriecoši pievilcīgu vīrieti. Lai iepatiktos sievietēm, viņš izmantoja humoru.

Viņš labprāt mēdza sev atgādināt, ka ar personības spožuma palīdzību var gultā ievilkt tikpat daudz sieviešu kā ideāla profila īpašnieki.

Kaut ko dungodams, Tedijs rūpīgi nomazgāja rokas izlietnē, kas atradās Palmera Bēru nama balzamēšanas telpā tieši zem Jēzus attēla, kas nebija gluži parasts. Lai uzjautrinātos, Tedijs pavirzīja to te uz vienu, te atkal otru pusi. Kad viņš to pastūma pa kreisi, Jēzum bija ietērps sarkanā krāsā, laipna seja un roka piespiesta pie skaidri saskatāmās sirds, kas attēlota kā Valentīndienas kartītē. Ja attēls tika pavirzīts pa kreisi, vienā mirklī Jēzus sejā parādījās skumju un sāpju izteiksme. Pats par sevi saprotams, ka ap galvu viņam vijās ērkšķu kronis un pār gudro pieri ritēja sīkas asiņu straumītes.

”Interesanti, kurš no šiem attēliem Palmeram pirms balzamēšanas patīk labāk?” Tedijs prātoja. Slaukot rokas, viņš nostājās dažādās vietās, lai atrastu to, kurā abi Jēzus attēli saplūda vienā. Viņam aiz muguras Eda Lū kaila gulēja uz galda. Tas bija vecmodīgs, ar porcelāna virsmu, kuras malās iestrādātas rievas šķidrumu notecināšanai. Fluorescējošo lampu nežēlīgajā gaismā mirušās āda izskatījās spokaini balta.

Vecais zēns Tedijs patologa profesiju izraudzījās tālab, ka viņam bija pienākums izvēlēties mācības medicīnas skolā. Rūbenšteini jau ceturtajā paaudzē, pie kuras piederēja viņš, uzvārda priekšā varēja rakstīt vārdu ”doktors”. Internatūras pirmais gads vēl nebija beidzies, kad viņš jau saprata, ka viņam derdzas slimi cilvēki. Šis riebums pat robežojās ar zināmu apsēstību.

Mirušie bija pavisam kaut kas cits.

Tedijam nekad nesagādāja grūtības darbs ar līķiem. Viņu no pacietības izveda slimnīcas atmosfēra, kur visapkārt vaimanāja un žēlojās pacienti. Jau pirmajā reizē, kad tika norīkots vērot līķa sekciju, viņš saprata, ka ir atradis savu aicinājumu. Mirušie nežēlojās, tos nevajadzēja glābt, turklāt bija pilnīgi droši, ka tie neiesūdzēs tiesā par nepareizu ārstēšanu. Tā drīzāk bija mozaīka – vispirms jāsadala, pēc tam jāatrod, kas nav pareizi, un jāuzraksta ziņojums.

Šādas mozaīkmīklas Tedijam labi padevās. Viņš apzinājās, ka ar mirušajiem spēj tikt galā krietni labāk nekā ar dzīvajiem. Abas bijušās sievas ar vislielāko prieku norādītu, ka viņam pietrūkst iejūtības, ka viņš ir egoists, bet viņa humora izjūta ir derdzīga un atbaidoša. Tedijs pats gan uzskatīja, ka ir visnotaļ jautras dabas cilvēks.

Trulo sekcijas procesu noteikti var padarīt dzīvīgāku, ieliekot mirušajam plaukstā ierīci, kas rada vibrāciju un pīkst, ja kāds to paspiež.

Bērnss gan tā nedomāja, taču Tedijam patika Bērnsu pakaitināt. Viņš uzvilka ķirurģiskos cimdus un pasmaidīja. Viņš šo triku bija izmēģinājis jau nedēļām ilgi, gaidīdams iespēju, lai to realizētu ar tādu personu kā ļoti pareizais un godīgais Mets Bērnss. Bija nepieciešams tikai atbilstīgi sakropļots nozieguma upuris.

Tedijs nosūtīja gaisa skūpstu Edai Lū un ieslēdza magnetofonu.

– Mums šeit ir baltā sieviete, – viņš iesāka ar izteiktu dienvidnieka akcentu, – apmēram divdesmit piecus gadus veca. Identificēta kā Eda Lū Hetingere. Garums piecas, komats, piecas pēdas. Svars simt divdesmit sešas mārciņas. Puiši un meitenes, viņas miesas būve atgādina kalnainu reljefu. – Viņš sprieda, ka šāds izteikums noteikti liks Bērnsam aizsvilties. – Mūsu šīsdienas viešņa ir cietusi no daudzkārtējiem naža dūrieniem. Atvaino, Eda Lū, – viņš noteica un saskaitīja dūruma vietas. – Divdesmit divas brūces krūšu, vēdera un ģenitāliju rajonā. Ar labi uztrītu, gludu asmeni horizontāli pāršķelta jūga vēna, traheja, balsene. Spriežot pēc griezuma leņķa un dziļuma, es secinu, ka tas izdarīts no kreisās uz labo pusi. Tātad noziedznieks ir labrocis. Tautas valodā runājot, dāmas un kungi, viņas rīkle tika pārgriezta no vienas auss līdz otrai. Visticamāk, ar nazi, kura asmens bijis… – viņš svilpodams nomērīja, – …sešas līdz septiņas collas garš. Vai kāds no jums ir redzējis filmu ”Krokodils Dandijs?” – Viņš izmēģināja runāt izteiktā austrāliešu akcentā. – Tas tik ir nazis! Pēc pārējo brūču apskates varu sacīt, ka šis grieziens ir bijis nāves cēlonis. Ar to pilnīgi pietiktu. Ticiet man, es esmu ārsts. – Viņš turpināja darbu, svilpodams melodiju no populāras sešdesmito gadu filmas. – Sitiens pa galvaskausa pamatni ar smagu, cietu priekšmetu. – Viņš uzmanīgi ar pinceti izcēla sīkas daļiņas. – Pašlaik es maisiņā ievietoju lietiskos pierādījumus. Visticamāk, tās ir koksnes vai koka mizas paliekas. Domāju, eksperti būs ar mani vienisprātis, ka viņai iebelzts ar smagu koka zaru. Sitiens saņemts pirms nāves. Ja jūs, detektīvi, nospriedīsiet, ka no tā viņa zaudēja samaņu, tad būsiet laimējuši bezmaksas ceļojumu divām personām uz Barbadosu un ceļasomu komplektu piedevām.

Atvērās durvis, un Tedijs pacēla skatienu. Bērnss pamāja sveicienu ar galvu. Tedijs pasmaidīja. – Fiksēsim ierakstā, ka īpašais aģents Metjū Bērnss ir ieradies, lai vērotu meistaru darbā. Kā sviežas, aģent Bērns?

– Un kādi tev panākumi?

– O, mēs ar Edu Lū iepazīstam viens otru tuvāk. Domāju, vēlāk mēs varētu doties uz dejām.

Bērnsa zods saspringa, viņš bija sakodis zobus. – Rūbenštein, tavi joki kā allaž ir pretīgi un nožēlojami.

– Edai Lū gan patīk, vai ne, dārgā? – Viņš papliķēja mirušās roku. – Nobrāzumi un ādas savainojumi uz delnu locītavām un pie potītēm. – Viņš atklāja un izņēma sīkas baltas šķiedras, ko ievietoja maisiņā. Tad viņš turpināja detalizēti aprakstīt savas darbības.

Bērnss cieta šo izrādi vēl piecpadsmit minūtes. – Vai viņa tika seksuāli izmantota?

– Ir visai grūti to pateikt, – Tedijs sakniebtām lūpām atbildēja. – Es paņemšu uztriepes. – Kamēr Tedijs to darīja, Bērnss novērsa skatienu. – Ūdenī viņa pavadījusi divpadsmit līdz piecpadsmit stundu. Precīzas analīzes vēl nav veiktas, bet es lēšu, ka nāve iestājusies periodā no vienpadsmitiem līdz trijiem naktī sešpadsmitajā jūnijā.

– Man šie rezultāti nepieciešami, cik ātri vien iespējams.

Tedijs noņēma vēl dažādus audu paraugus. – Jēziņ, tu allaž tā steidzini mani!

Šo piezīmi Bērnss izlikās nemanījis. – Es vēlos zināt maksimāli visu. Ko viņa ēdusi un kad. Vai sazāļota un lietojusi alkoholu. Vai viņai ir bijis seksuāls kontakts ar kādu. Tiek uzskatīts, ka viņa bija stāvoklī; ir jānoskaidro, cik ilgs bija grūtniecības laiks.

– Es paskatīšos. – Tedijs pagriezās un tēloja, ka paņem kādu citu instrumentu. – Tu droši vien gribētu apskatīt viņas kreiso dzerokli. Man tas liekas ļoti interesants.

– Zobs?

– Tieši tā. Neko tamlīdzīgu es agrāk neesmu redzējis.

Ieintriģētais Bērnss noliecās tuvāk, atvēra Edas Lū muti un piemiedza acis.

– Noskūpsti mani, muļķi, – viņa pieprasīja. Bērnss iekliedzās un streipuļodams atkāpās. – Jēzus! Dievs augstais.

No smiekliem saliecies gluži līks, Tedijs apsēdās, jo pretējā gadījumā būtu nokritis. Viņš mēnešiem ilgi bija praktizējies vēderrunāšanā, un šā mirkļa dēļ visi pūliņi bija atmaksājušies.

– Tev nu gan piemīt stila izjūta. Par tevi interesējas pat mirušas sievietes.

Pūlēdamies atgūt savaldību, Bērnss savilka rokas dūrēs. Ja viņš tagad iesistu Rūbenšteinam, tad par to nāktos iesniegt ziņojumu. – Tu esi pilnīgi jucis.

Tedijs norādīja uz Bērnsa bālo seju un tad uz Edas Lū pelēcīgi zaļgano un starp smieklu lēkmēm ievilka elpu.

Bērnss zināja, ka draudēt nav ne mazākās nozīmes. Jebkāda oficiāla sūdzība, ko viņš uzrakstītu, tiktu truli pieņemta un jau drīz pilnībā aizmirsta. Rūbenšteins bija labākais speciālists. Vispārzināms trakais, taču izcils sava aroda meistars.

– Lai pārbaužu rezultāti būtu pieejami jau dienas beigās, Rūbenštein. Tev varbūt tas viss liekas augstākajā mērā uzjautrinoši, taču man ir jāaptur psihopāts.

Nespēdams parunāt, Tedijs tikai pamāja ar galvu un piespieda roku pie sāpošajām ribām.

Kad Bērnss izmetās pa durvīm, Tedijs nosusināja asaras no acīm un noslīdēja no krēsla. – Eda Lū, dārgumiņ, – viņš aizelsies sacīja, vēl pilnībā neatguvies no priecīgajiem smiekliem. – Es nespēju vien pienācīgi pateikties tev par palīdzību. Tici man, ar šo izrādi tu ieiesi vēstures annālēs. Puišiem galvaspilsētā tas ārkārtīgi patiks.

Svilpodams viņš paņēma skalpeli un atsāka darbu.

ASTOTA NODAĻA

Darlīna Fulere-Tolbota ieklausījās Trūsdeilu barbekjū skaņās, kas ieplūda pa viņas guļamistabas logu. ”Īsts kauns un negods, ka tā augstprātīgā Sūzija Trūsdeila pat nav papūlējusies uzaicināt savu tuvāko kaimiņieni. Viesības lieliski novērstu manas domas no nepatikšanām.”

Skaidrs, ka Sūzija nebiedrojās ar Darlīnu. ”Viņai labāk patīk Longstrīti, Šeisi vai pat tie iedomīgie Kaningemi no pretējās ielas puses, kas ar degunu stumda mākoņus. Vai tad viņa nezina, ka visuvarenais Džons Kaningems krāpj savu manierīgo sievu ar Džosiju Longstrītu? Sūzija laikam piemirsusi, ka viņai vajadzēja iziet pie vīra un apkalpot klientus pie galdiņiem kafejnīcā ”Ēd un pļāpā”, kamēr vēders tikai brieda un brieda. Var jau būt, ka viņas vīrs ir nācis no bagātniekiem, taču vairs pie tādiem nepieder. Visiem zināms, ka Bērka tēvs izdarīja pašnāvību un mantojumā nevarēja atstāt neko, izņemot parādzīmju kaudzi. Trūsdeili nav labāki par mani. Un arī Longstrīti ne. Jā, tētis strādā kokvilnas plantācijā, bet nav tās īpašnieks, toties viņš nav alkoholiķis. Un nav miris.”

To, ka Sūzija viesības sarīkojusi pagalmā aiz mājas, Darlīna uzskatīja par augstāko nedraudzīguma izpausmi. No turienes grilētās gaļas un pikantās mērces smaržas bija sajūtamas tik labi, ka lika neielūgtajiem sajusties ļoti vientuļi. Pat Darlīnas brālis Bobijs Lī bija tur. Jāteic gan, ka māsai viņš neizrādīja īpaši siltas jūtas.

”Lai viņi iet ellē. Stīvie Trūsdeili un visi pārējie. Es tāpat negribētu iet ne uz kādām sasodītām ballītēm! Pat tad, ja Juniors strādā benzīna uzpildes stacijā no četriem līdz pusnaktij. Kā gan es varētu smieties un laizīt mērci no pirkstiem, ja mana pasaulē labākā draudzene jau nākamajā otrdienā tiks guldīta zemes klēpī.”

Viņa nopūtās. Un Billijs Tī, kurš ar milzu aizrautību bija pieplacis viņas sārtajiem krūšu galiem, uztvēra to par zīmi, ka viņa beidzot arī sākusi izrādīt ieinteresētību.

Viņš sagrozījās, lai varētu ieslidināt mēli viņai ausī. – Nāc nu, mazā. Nāc man virsū.

– Labi. – Tas viņai likās aizraujoši. Junioram to pēdējā laikā patika darīt tikai gultā un tikai vienā pozā.

Pēc seksa Billijs Tī apmierināti smēķēja Marlboro. Darlīna gulēja, skatījās griestos un klausījās mūziku, kas skanēja no Trūsdeilu mājas.

– Billij Tī, – viņa ierunājās, lūpu uzmetusi. – Vai tev nešķiet, ka ir nepieklājīgi rīkot ballīti, bet neuzaicināt savus tuvākos kaimiņus?

– Sasodīts, Darlīna, vai tu reiz beigsi gremzties par tiem ļautiņiem?

– Tas vienkārši nav pareizi. – Aizvainota par šādu līdzjūtības trūkumu, Darlīna piecēlās, lai paņemtu talku ar rožu smaržu. Jau pēc stundas vajadzēja doties pie mātes pakaļ Skūteram, un tas bija ātrākais veids, kā nomākt sviedru un seksa aromātu. – Viņa ir iedomājusies, ka ir labāka nekā es. Un viņas uzpūtīgā Mārvela tāpat. Tikai tālab, ka viņi ir draugos ar Longstrītiem. – Viņa uzvilka T kreklu un īsbikses, karstuma dēļ iztiekot bez apakšveļas. Viņas augstās, apaļīgās un pilnīgās krūtis izspīlēja kokvilnas audumu, sašķobot pabalējušo Elvisa Preslija seju. – Un tagad Takers dūdo ar to Veiverliju. Bet Eda Lū vēl nav apglabāta.

– Takers ir pilnīgs ķēms. Allaž tāds ir bijis.

– Bet Eda Lū viņu mīlēja līdz bezprātam. – Darlīna paņēma smaržas. Viņa uzmeta Billijam Tī cerīgu skatienu, taču viņš bija pārāk aizņemts, gaisā pūšot dūmu gredzenus. Pagriezusies Darlīna drūmi paraudzījās pa logu. – Es viņus vienkārši ienīstu. Visus. Ja nebūtu Bērka Trūsdeila labākais draugs, tad Takers jau sēdētu aiz restēm – gluži tāpat kā Ostins Hetingers.

– Pie velna. – Billijs Tī berzēja sasvīdušo vēderu un prātoja, vai viņi varētu vēl otrreiz atkārtot kaut ko patīkamāku par kaimiņu aprunāšanu. – Takers ir ķēms, taču viņš nav slepkava. Visiem zināms, ka to izdarījis melnais. Tiem taču patīk uzšķērst baltās sievietes.

– Takers tieši tāpat saplosīja viņas sirdi. Vienkārši liekas, ka viņam tomēr kaut kā vajadzētu par to samaksāt. – Viņa paskatījās uz Billiju Tī, pār vaigu pārslīdēja viena asara. – Es gribētu, lai kāds viņam atdarītu par to, ka pirms nāves Eda Lū jutās tik ļoti nelaimīga. – No kaimiņu pagalma skanošie smiekli sadusmoja Darlīnu, un viņa samirkšķināja mitrās skropstas. – Man liekas, es būtu gatava izdarīt gandrīz jebko tāda cilvēka labā, kuram pietiktu drosmes viņam atriebties.

Billijs Tī nodzēsa cigareti nelielā pelnutraukā, uz kura bija attēlots Vašingtona monuments. – Un kā būtu, ja tagad tu, saldumiņ, nāktu pie manis un parādītu, cik ļoti tu to gribi? Es varbūt varētu kaut ko darīt lietas labā.

– Ak, mīļais… – Darlīna novilka Elvisu nost no savām krūtīm un tad nometās starp Billija Tī ceļgaliem. – Tu esi tik labs pret mani!

Kamēr Darlīna nopūlējās, lai mīļākā sejā nepazustu smaids, kaimiņu pagalmā uz restēm čurkstēja ribiņas. Bērks tās uzraudzīja, apsējis lielu priekšautu ar kariķēta pavāra attēlu un uzrakstu ”Noskūpsti pavāru, citādi…”. Ar vienu roku viņš pielika pie mutes alus pudeli, bet ar otru apslacīja ribiņas ar mērci. Sūzija no virtuves nesa ārā bļodas un šķīvjus un kārtoja to visu uz piknika galda, dāļādama norādījumus saviem bērniem – lai paņem kartupeļu salātus, atnes vēl ledu un mitējas ņemt no šķīvja pildītās olas.

Kerolaina ar apbrīnu vēroja šo saskaņu. Viens iemetās virtuvē, otrs – no tās ārā. Lai gan abi zēni – Kerolaina atcerējās, ka viņus sauc Tomijs un Pārkers – ik pa brīdim apstājās, lai iebikstītu viens otram ar elkoņiem vai pagrūstītos, viss noritēja gludi. Jaunākais puika Sems, kas savu vārdu dabūja par godu Tēvocim Semam, jo pasaulē bija nācis pulksten deviņos ceturtajā jūlijā, rādīja Takeram savu beisbola kartīšu kolekciju.

Takers bija nometies zālē un, par spīti karstumam, turēja Semu klēpī un kopīgi skatījās albumu. – Par šo Kelu Ripkinu es tev atdotu savu astoņdesmit sestā gada Rikiju Hendersonu.

– Nū-ū… – Semam sasvīdušie mati lipa pie pieres, kad viņš noraidoši purināja galvu. – Šis ir Kela pirmais gads.

– Bet tam ir atlocīts stūrītis, dēls, toties mans Hendersons ir ideālā stāvoklī. Es pat varētu piesviest klāt arī Veidu Bogsu.

– Tas taču nav nekas īpašs. – Sems pagrieza galvu, un Kerolaina pamanīja iespīdamies viņa tumšās acis. – Es gribu sešdesmit trešā gada Pītu Rozu.

– Ei, puika! Tā taču ir laupīšana. Teikšu, lai tavs tētis ieliek tevi cietumā par to vien, ka tu pieminēji kaut ko tādu. Bērk, šis puika ir dzimis kriminālnoziedznieks! Labāk jau uzreiz nosūti viņu uz kādu labošanas iestādi. Aiztaupīsi sev galvassāpes.

– Sems saprot, ja kāds grib viņu piemānīt, – Bērks mīlīgi noteica.

– Viņš joprojām ir dusmīgs, ka es esmu dabūjis to sešdesmit astotā gada Mikiju Mentlu, – Takers klusi paskaidroja Semam. – Tas cilvēks neizprot radošu pieeju maiņas un tirgošanās jomā. Un tagad atgriežamies pie Kela Ripkina.

– Par to es gribētu divdesmit piecus dolārus.

– Sasodīts! Tas jau ir par traku. – Viņš satvēra Semu ciešāk un iešņāca viņam ausī: – Vai redzi to puisi, kurš sēž blakus mis Veiverlijai un garlaiko viņu līdz nāvei?

– To, kurš ģērbies uzvalkā?

– Jā, kungs, to pašu. Viņš ir FIB aģents, bet divdesmit piecu dolāru pieprasīšana par Kelu Ripkina pirmo gadu ir federāls noziegums.

– Nū-ū-ū… – zēns novilka un pasmaidīja.

– Dieva vārds. Un tavs tētis būs pirmais, kurš tev paskaidros, ka likuma nezināšana neatbrīvo no atbildības. Es grasos tevi apsūdzēt.

Sems nopētīja Metjū Bērnsu un pēc tam paraustīja plecus. – Viņš izskatās pēc mīkstpēdiņa.

Takers iesmējās. – Kur tu to visu esi samācījies? – Nolēmis izmantot citu taktiku un pamēģināt, vai nevarēs panākt vēlamo, ja mazliet pamocīs zēnu, viņš pagrieza Semu kājām gaisā un tad ķērās pie kutināšanas.

Kerolaina vēroja abus cīkstamies un zaudēja sarunas pavedienu ar Bērnsu, kurš runāja kaut ko par Simfoniju balli Kenedija centrā. Viņa ļāva, lai aģents turpina runāt, un ik pa brīdim pasmaidīja vai nomurmināja kaut ko piekrītošu. Daudz interesantāka viņai likās pārējo viesu vērošana.

Lielākā daļa sanākušo bija sapulcējušies ēnā zem ozola. Tas bija vienīgais koks šajā pagalmā un ideāla vieta, kur izkārtot krēslus un vadīt laiskas sarunas. Kaulainais, melnīgsnējais patologanatoms smīdināja sievietes. Bija grūti saprast, kā gan tas iespējams, ka cilvēks vienu dienu veic līķa sekciju, bet nākamajā bārsta jokus. Džosija bija iekārtojusies uz auklā iekārtas riepas un flirtēja ar viņu – gluži tāpat kā ar visiem pārējiem tuvumā esošajiem vīriešiem. Dveins Longstrīts un doktors Šeiss sēdēja uz mājas pagalma puses lieveņa, malkodami alu. Mārvela Trūsdeila un Bobijs Lī Fulers sūtīja viens otram ilgus, intimitātes apdvestus skatienus. Kosmētikas veikala īpašniece Kristela, kuras uzvārdu Kerolaina nezināja, bija iegrimusi tenkošanā ar Bērdiju Šeisu.

Trūsdeilu īpašuma abās pusēs bija redzamas citu pagalmu daļas. Dzeltenajā saulē žāvējās veļa. Gandrīz katrā sētā bija arī nelielas dārzeņu un garšaugu dobes. Smagi, nobrieduši tomāti, sviesta pupiņas, dārza kāposti – viss tā vien gaidīja, līdz tiks ielikts katlā.

Alus, gaļas un ziedu smarža tvanoja vēlās pēcpusdienas saulē. Tomijs ielika jaunu kaseti pārnēsājamajā magnetofonā, un gaisā uzvilnīja blūza skaņas. Kerolaina nezināja, ka dzied Bonija Raita, taču prata atpazīt izcilu izpildījumu.

Viņa gribēja to visu dzirdēt. Gribēja dzirdēt, kā Sems smejas un klaigā, cīkstēdamies ar Takeru, un kā Kristela un Bērdija baumo par kādu, kurš pirms divdesmit gadiem gājis bojā autonegadījumā.

Tāpat viņa vēlējās dejot pie šīs mūzikas, vērot, kā Bērks skūpsta sievu, grila smaržīgo dūmu ieskauts. Skūpsta viņu, itin kā abi joprojām būtu pusaudži, kas aizlavījušies uz kādu nomaļāku vietu, lai pabūtu divatā. Un viņa vēlējās izjust to pašu, ko juta Mārvela, kad Bobijs Lī paņēma viņu pie rokas un ieveda mājā pa virtuves durvīm.

Kerolaina vēlējās būt iesaistīta šais notikumos, nevis sēdēt malā un diskutēt par Rahmaņinovu.

– Atvainojiet, Metjū. – Viņa aši uzsmaidīja Bērnsam un pārcēla kājas pāri koka soliņam. – Es paraudzīšu, vai Sūzijai nav nepieciešama palīdzība.

Sems bija uzlēcis Takeram virsū, bet Takers varēja mierīgi apbrīnot Kerolainas slaidās kājas, ko lieliski izcēla baltās īsbikses. Kad viņa pieliecās, lai paceltu lidojošo šķīvīti, Takers nopūtās, tad nogāza Semu uz muguras, draudzīgi uzpliķēja pa zēna vēderu un piecēlās.

– Domāju, ka man tagad noderētu kāds alus.

Kerolaina bija apstājusies pie grila. – Smaržo lieliski, – viņa sacīja Bērkam.

– Vēl piecas minūtes, – viņš solīja, un Sūzija iesmējās.

– Tā viņš saka visu laiku. Kerolaina, ko es varu tev piedāvāt?

– Neko. Viss ir kārtībā. Iedomājos, ka tev noderētu palīdzīga roka.

– Mīļā, tam jau ir domāti bērni. Es gribu, lai tu vienkārši sēdi un atpūties.

– Patiešām, es… – Viņa piesardzīgi paraudzījās pāri plecam. Bērnss joprojām sēdēja pie galda un malkoja šardonē, ko Kerolaina bija atnesusi kā ciemkukuli. Kaklasaite nežēlīgi kļāvās klāt viņa rīklei.

– Ā… – Sūzijas acis bija sekojušas viņas skatienam. – Laikam jau ir brīži, kad sievietei steigšus vajadzīga nodarbošanās. Ieteci nu mājā un atnes burciņu, kas atrodas plauktā pa kreisi no ledusskapja.

Kerolaina pateicīgi devās izpildīt uzdevumu. Doktors Šeiss uz lieveņa sveicienam pieskārās cepurei. Dveins veltīja viņai siltu, izklaidīgu diezgan iereibuša cilvēka smaidu.

Virtuvē Kerolaina spēji apstājās. Bobijs Lī un Mārvela bija sakļāvušies kaislīgā apskāvienā tieši pretī ledusskapim. Kad noklaudzēja sieta durvis, abi atsprāga viens no otra. Mārvela koši pietvīka un kārtoja blūzi svārkos. Bobijs Lī uzsmaidīja Kerolainai, un smaidā jautās gan lepnums, gan zināma neveiklība.

– Es ārkārtīgi atvainojos, – Kerolaina sacīja, nevarēdama īsti izlemt, kurš ir vairāk satraucies. – Sūzija uzdeva atnest… – Virtuvē gaiss likās tik sakarsis kā uz plīts. – Es atnākšu vēlāk. – Viņa ar muguru atdūrās pret durvīm, jo tieši tobrīd Takers tās bija atvēris.

– Kero, tu nedrīksti abus te atstāt divvientulībā. – Viņš piemiedza aci, paraudzījies uz Bobiju Lī. – Virtuves ir bīstamas vietas. Jums būs jāiet ārā, kur māmiņu modrās acis jūs uzraudzīs.

– Man ir astoņpadsmit gadu! – Mārvela noteica, uzzibsnīdama niknu skatienu. – Mēs abi esam pieauguši.

Takers pasmaidīja un ieknieba viņai zodā. – Tieši par to jau es runāju, dārgumiņ.

– Turklāt, – Mārvela turpināja, – mēs grasāmies precēties.

– Mārvela! – Bobija Lī ausu galiņi kļuva koši sarkani. – Es taču vēl neesmu pat runājis ar tavu tēti par to.

Viņa paslēja galvu gaisā. – Mēs zinām, ko vēlamies, vai ne?

– Nu… jā – Viņš norija siekalas, Takera skatiena pavadīts. – Skaidrs, ka tā. Bet būs pareizi, ja es ar viņu aprunāšos un tikai tad mēs kaut ko sacīsim citiem.

Viņa ieslidināja roku Bobija Lī elkonī. – Tad sāc runāt ar viņu. – To pateikusi, viņa izbīdīja puisi pa durvīm.

– Jēzus… – Takers nolūkojās viņiem nopakaļ un satriekts saglauda matus. – Es mēdzu auklēt Mārvelu sev uz pleca, bet nu viņa jau runā par precēšanos.

– Spriežot pēc viņas skatiena, es sacītu, ka tās nebija tikai runas.

– Sasodīts! Kā gan viņai jau var būt astoņpadsmit? – Takers izsaucās. – Man pašam tikko pirms dažām minūtēm vēl bija astoņpadsmit.

Kerolaina iesmējās un papliķēja viņam pa roku. – Neraizējies, Taker. Es esmu droša, ka pēc gadiņa vai diviem viņa tev sagādās citu bērniņu, ko auklēt uz pleca.

– Augstais Dievs! – Pat tāda doma viņu satricināja. – Tas mani padara par kaut ko līdzīgu vectētiņam, vai ne? Pie velna, man taču ir tikai trīsdesmit trīs gadi! Es esmu pārāk jauns, lai būtu vectētiņš.

– Man liekas, tas būtu vairāk tāds kā goda nosaukums.

– Tas nav svarīgi. – Viņš paraudzījās uz alus pudeli, ko turēja rokā. – Nē, es par to nedomāšu.

– Manuprāt, tas ir prātīgs lēmums. – Kerolaina pagriezās un atvēra virtuves skapīti. – Kuru burciņu Sūzija gribēja?

– Hmm? – viņš bilda un pagriezās pret Kerolainu. Domas par dzīvi un novecošanu kaut kur pagaisa. ”Mīļo tētīt! Viņai nu gan ir skaistas kājas un tik pievilcīgs dibentiņš…” – Augšējā plauktā, – viņš noteica. – Pastiepies turp. – Takers noskatījās, kā Kerolainas īsbikses savelkas uz augšu, atklājot skatu uz viņas gurniem, kamēr viņa, pacēlusies pirkstgalos, mēģināja dabūt vajadzīgo. – Jā, tieši tā.

Kerolainas pirksti aizsniedzās līdz burciņai, un viņa piepeši attapa, kas īsti notiek. Nostājusies atkal normāli, viņa pār plecu paraudzījās uz Takeru. – Tu taču esi slims, Taker.

– Jā, es pat jūtu, kā mani pārņem karstums. – Joprojām smaidīdams, viņš piegāja pie Kerolainas. – Ļauj, es tev palīdzēšu. – Vīrieša augums viegli piespiedās Kerolainai, un viņš pasniedzās pēc burciņas. – Tu tik labi smaržo, Kero! Vīrietis būtu laimīgs kaut ko tādu sasmaržot, ik rītu mostoties.

Kerolainai nācās lēnām ievilkt elpu, jo pašas auguma spējā reakcija viņu pārsteidza. – Pēc kafijas un bekona?

Takers iesmējās un iepriecināja sevi, pieglauzdamies Kerolainas kaklam. – Pēc maiga, nesteidzīga seksa.

Šī frāze uzjundīja pārāk daudz emociju. Pārāk daudz un pārāk ātri. Tirpas pār miesu, grūti izturams spiediens, locekļu vājums… Neko tādu viņa nebija jutusi kopš… Luisa.

Muskuļi atkal atguva spēku. – Taker, man te vairs gandrīz nemaz nav vietas.

– Es cenšos. – Viņš izņēma burciņu no plaukta. Uzlicis rokas Kerolainai uz gurniem, viņš pagrieza sievieti tā, lai varētu ieskatīties viņai sejā. – Vai tev ir gadījies, ka uzduries kādam mūzikas fragmentam, kas nebeidz un nebeidz skanēt tev prātā, lai arī tev nemaz nešķiet, ka šī melodija tev ir ļoti mīļa? – Takera plaukstas virzījās augstāk un pieskārās Kerolainas krūtīm.

Viņas asinis uzmutuļoja. – Laikam jau ir.

– Tā nu ir sagadījies, ka man kaut kas līdzīgs ir ar tevi, Kerolaina. Tu kā melodija nemitīgi esi man prātā. Varētu pat sacīt, ka tā ir uz palikšanu.

Abu acis atradās vienā līmenī, tik tuvu, ka viņa ievēroja tikko pamanāmu zaļu kontūrlīniju ap viņa zīlītēm. – Varbūt tev vajadzētu padomāt par kādu citu melodiju?

Viņš pievirzījās tuvāk. Viņa sastinga, un Takers iepriecināja sevi ar vieglu, ātru kodienu viņas apakšlūpā. – Kad es daru to, ko man vajadzētu, tas allaž izvēršas sasodīti neciešami. – Viņš ar pirkstu kauliņiem liegi pieskārās Kerolainas vaigam. Kerolaina nenovēršoties cieši raudzījās uz Takeru. Viņas skatiens mudināja Takeru aizsargāties un sargāt Kerolainu; viņa ceļgali šķita gluži ļengani. – Tas cilvēks tev nodarīja sāpes vai vienkārši sagādāja vilšanos?

– Es nesaprotu, par ko tu runā.

– Tu esi tramīga, Kero. Un es secinu, ka tam ir iemesls.

Maigais siltums, kas plūda pa Kerolainas dzīslām, piepeši pārvērtās tēraudcietā gribasspēkā. – Vārds ”tramīgs” vairāk piedien, ja runā par zirgu. Es esmu neieinteresēta. Un iemesls tam varētu būt tāds, ka man tu nešķiet pievilcīgs.

– Tagad gan tu mānies, – viņš mierīgi noteica. – Neieinteresēta… Ja turpat aiz durvīm nebūtu tik daudz cilvēku, es tev pierādītu, cik lieli ir šie māņi. Taču es, Kero, esmu pacietīgs un nekad nevainoju sievieti, kurai patīk, ja viņu pierunā.

Dusmas uzvilnīja tik karstas, ka, likās, tās applaucēs Kerolainai mēli. – Es esmu droša, ka tu spēj vairāk nekā tikai pierunāt sievietes. Piemēram, Edu Lū.

No Takera skatiena pazuda uzjautrinājums, to nomainīja niknums un pēc brīža vēl kaut kas ļoti līdzīgs sērām. Viņš pakāpās atpakaļ, un Kerolaina pieskārās viņa rokai. – Piedod. Tas bija nicināmi.

Takers pacēla alus pudeli un iedzēra malku, lai aizskalotu daļu kaklā sakāpušā rūgtuma. – Tas bija pietiekami tuvu patiesībai.

Kerolaina pašūpoja galvu. – Tu mani sadusmoji, taču tas nav attaisnojums, lai es tev sacītu kaut ko tādu. Piedod.

– Aizmirsti par to. – Viņš nolika malā iztukšoto pudeli un turpat centās atstāt arī sāpes, cik nu tas bija iespējams. Viņi sadzirdēja Bērka saucienu, un Takera lūpās it kā ievilkās smaids, taču Kerolaina ievēroja, ka acīs tas neuzplauka. – Izskatās, ka mēs beigu beigās tomēr tiksim pie ēdiena. Paņem to burku un iznes ārā. Es arī drīz nākšu.

– Labi. – Kerolaina mirkli uzkavējās pie durvīm, vēlēdamās atminēties kādus šim brīdim piemērotus vārdus. Kārtējā atvainošanās bija lieka.

Kad aiz Kerolainas aizcirtās durvis, Takers piespieda galvu pie ledusskapja. Viņš nezināja, ko īsti jūt. Pietrūka vārdu, lai to aprakstītu. Viņam tas derdzās. Jūtas pie viņa allaž nāca viegli, pat tās, kuras bija netīkamas. Taču šis emociju muklājs, kas virda viņā, bija kaut kas jauns, ļoti nepievilcīgs un vairāk nekā biedējošs.

Edu Lū viņš redzēja pat sapņos. Viņa nāca – tāda saplosīta un nāves apdvesta, uztūkušām miesām. No viņas matiem nokarājās ūdensaugi un pilēja dīķa ūdens, no miesām sūcās melnas asinis, un viņa ar kaulainu pirkstu norādīja uz Takeru. Edai Lū nemaz nevajadzēja runāt ar viņu, lai paskaidrotu, ko domājusi. Viņš bija vainīgs pie tā, ka viņa ir mirusi.

Augstais Dievs! Ko gan viņš varēja iesākt?

– Taker, mīļais. – Džosija ienāca virtuvē un apskāva brāli. – Vai slikti jūties?

”Tik ļauni, cik vien var būt,” viņš nodomāja un nopūtās. – Sāp galva. Tas arī viss. – Viņš pagriezās pret māsu un pasmaidīja. – Pārāk daudz alus tukšā dūšā.

Džosija noglāstīja Takeram matus. – Man somiņā ir aspirīns ar sevišķi spēcīgu iedarbību.

– Es labāk izvēlēšos ēdienu.

– Iesim, sadabūsim tev šķīvi. – Apskāvusi brāli, viņa izgāja pa durvīm uz lieveņa. – Dveins jau ir piedzēries, un man negribas stiept uz mājām jūs abus. Jo īpaši tāpēc, ka man šovakar sarunāts randiņš.

– Kurš tad ir tas laimīgais?

– Doktors no FIB. Viņš ir tik jauks, ka es varētu viņu vai apēst. – Viņa pasmējās un pamāja Tedijam Rūbenšteinam ar roku. – Domāju, ka es izmēģināšu viņu Kristelas labā. Nabadzīte ir veltījusi viņam daudzus jo daudzus skatienus.

– Tu nudien esi īsta draudzene, Džosij.

– Es zinu. – Viņa dziļi ievilka elpu. – Tā, paņemsim sev drusciņu no šīm ribiņām.

Aiz vecajām vergu būdām no saulē izbalojošajiem akmeņiem, aiz kokvilnas laukiem, ko ieskauj mēslojuma un pesticīdu smārds, atradās tumšs zirga pakava formas ezeriņš, kura vārdā savulaik nosaukts Svītvoteras īpašums.

Tagad gan ūdens vairs nelikās tik jauks kā senāk. Indes bija iznīcinājušas smecerniekus un citus kukaiņus, kas mēdza dzīvot labībā, pesticīdi bija sasūkušies augsnē – paaudze pēc paaudzes – un pēc tam no turienes nonākuši arī ezera ūdenī.

Un tomēr… Lai arī ezera ūdens vairs nebija derīgs dzeršanai un tajā noķerto zivju likšanu galdā vajadzēja ļoti nopietni apdomāt, šī joprojām bija ļoti skaista vieta. Īpaši brīžos, kad debesīs spīdēja mēness.

Niedres gurdi šūpojās vakara vēsmā, vardes plunkšķinājās ūdenī un sarunājās savā starpā. No ūdens ārā spraucās ciprešu saknes, kas līdzinājās tumšiem, veciem kauliem. Nakts bija pietiekami skaidra, lai varētu saskatīt vieglo ūdens viļņošanos, kas radās, odiem pieskaroties ezera virsmai un ūdens iemītniekiem pūloties tos notvert.

No alus, ko bija dāsni baudījis Bērka viesībās, Dveins bija pārgājis pie sava iemīļotā viskija Wild Turkey. Pudeles saturs bija noplacis tikai par kādu ceturtdaļu, taču viņš jau jutās nožēlojami piedzēries. Viņš labprātāk būtu palicis mājās un lietojis alkoholu tur līdz pilnīgai apziņas tumsai, taču Dela nebūtu viņu likusi mierā ar saviem aizrādījumiem. Un viņam jau līdz nāvei bija apriebies, ka sievietes norāda, kas jādara.

Vēstule no Sisijas bija devusi iemeslu kaislīgi apdzēst dusmu liesmas ar kārtīgu viskija devu. Viņa grasījās precēties ar savu apavu tirgotāju. Dveins mēģināja iegalvot sev, ka viņu tas vispār nemaz neuztrauc. Viņam nudien nesāpēja sirds, ja Sisija bija tik liela muļķe, ka precējās ar tādu, kurš augu dienu pieskaras svešu cilvēku kājām. ”Dievam zināms, ka es negribu Sisiju… nekad neesmu gribējis, ja reiz runājam par to. Lai es esmu nolādēts, ja viņa atvilks bērnus un mēģinās izspiest no manis vairāk naudas! Dārgas privātskolas, dārgas drēbes… To visu es jau esmu pārdzīvojis, vai ne? Arī to, ka Sisija un viņas advokāts ar pieglaustajiem matiem faktiski panāca aizliegumu man tikties ar saviem puikām. Viņi to dēvēja par ierobežotu tikšanos kāda cita uzraudzībā. Un tikai tālab, ka es laiku pa laikam mēdzu iedzert kādu grādīgā malku.”

Drūmi raudzīdamies tumšajā ūdenī, Dveins ieguldzināja vēl viskiju no pudeles. ”Viņi pataisīja mani par tādu kā briesmoni, lai gan es ne reizi neesmu bērniem nodarījis pāri. Pat Sisijai. Lai gan bija brīži, kad to ļoti gribējās – vienkārši tāpēc, lai ierādītu viņas īsto vietu. Tomēr es neesmu vardarbīgs cilvēks,” Dveins atgādināja pats sev. ”Ne tāds, kāds bija tēvs. Jā, es iedzeru bez iemesla un esmu to pierādījis jau no piecpadsmit gadu vecuma. Un Sisija Kūnsa zināja, kam piekrīt, kad papleta kājas manā priekšā. Vai es pārmetu Sisijai, ka viņa kļuva grūta? Nē. Es viņu apprecēju, nopirka viņai skaistu māju un visas tās jaukās drēbes, ko viņa kāroja. Es viņai devu vairāk, nekā viņa bija pelnījusi,” Dveins prātoja, atkal atcerēdamies par vēstuli. ”Ja viņa iedomājas, ka es ļaušu tam ģitāras strinkšķinātājam un apavu tirgotājam adoptēt manus miesīgus bērnus, tad viņai nāksies vilties. Vispirms es Sisijai parādīšu īstu elli. Lai es esmu nolādēts, ja pakļaušos Sisijas aizplīvurotajiem draudiem par atkārtotu vēršanos tiesā, ja es nepalielināšu ikmēneša pabalstu bērniem!”

Nebija runas par naudu. Tā Dveinam nenieka nerūpēja. Takers visu bija nokārtojis. Runa bija par principu. ”Vairāk naudas,” Sisija pieglaimīgā balsī sacīja, ”vai arī taviem dēliem būs cita vīrieša uzvārds.”

”Bērni,” Dveins domāja. ”Manas nemirstības simbols.” Un viņš zēnus mīlēja. Protams, ka mīlēja. Viņi bija Dveina miesa un asinis, viņa saistība ar nākotni un pagātnes važas. Tieši tālab viņš dēliem sūtīja dāvanas un konfektes. Taču daudz grūtāk bija tad, ja nācās sastapties ar viņiem aci pret aci.

Atmiņa joprojām labi glabāja momentu, kad mazais Dveins – viņam tolaik nebija vairāk par trijiem gadiem – kliedza un raudāja, jo iegāja istabā un ieraudzīja, ka tētis ir smagi piedzēries un izklaidējas, šķaidot Sisijas glāžu komplektu pret sienu. Sisija tad iebrāzās istabā un paķēra puiku ar tādu dedzību, it kā Dveins pret sienu būtu triecis zēnu, nevis glāzes ar zeltītajām maliņām. Un mazais kliedza vēl aizrautīgāk.

Dveins pats bija gluži vienkārši stāvējis un vairāk par visu vēlējies sasist visu galvas kopā.

”Gribat, lai būtu iemesls raudāt? Dieviņ mīļais, es jums sagādāšu iemeslu raudāt!”

Tā būtu sacījis Dveina tēvs, un visi pārējie būtu nodrebējuši bailēs.

Viņš iedomājās, ka varbūt ir to pateicis, ka varbūt to ir pat izkliedzis. Taču Sisija nenodrebēja, viņa – sarkanu seju, naida un riebuma pilnām acīm – tikai klaigāja kaut ko.

Piepeši viņš atcerējās, ka tik tikko valdījies, lai neiepļaukātu Sisiju. Bija pietrūcis pavisam nedaudz, lai viņš Sisiju spēcīgi atgrūstu. Viņš pat bija pacēlis roku un tajā ieraudzījis sava tēva roku.

Lai nebūtu nevienam jāsit, viņš izstreipuļoja no mājas un sadaudzīja kārtējo automašīnu.

Kad nākamajā dienā Bērks bija atvilcis Dveinu mājās, izrādījās, ka Sisija ir aizbultējusi durvis un tādējādi sagādājusi pamatīgu pazemojumu. Viņš netika pats savās mājās. Sieva kliedza pa logu, ka dosies uz Grīnvilu un runās ar advokātu.

Nedēļām ilgi Inosensā virmoja runas par to, kā Sisija izmetusi Dveinu no mājām un pa augšstāva logu izsviedusi viņa drēbes.

Dveinam bija nācies vairākas dienas slīcināties alkoholā, lai aizmirstos un par to visu tikai paraustītu plecus.

Sievietes gluži vienkārši sajauca parasto lietu kārtību. Un tagad atkal. Sisija ir uzradusies, lai to atkārtotu.

Un vēl ļaunāku, vēl rūgtāku visu padarīja tas, ka Sisija grasījās kaut ko mainīt savā dzīvē. Svītvoteru viņa bija aizmetusi tikpat viegli, kā čūska nomet savu veco ādu. Sisija grasījās veidot jaunu dzīvi. Savukārt viņš… viņš bija iestidzis Longstrītu pienākumos. Tas, ko reiz gaidīja no tēva, tagad bija kļuvis par Dveina mantojumu. Sievietēm nebija tādu saišu, kas vilktu pie zemes.

Nē, sieviete varēja darīt to, kas sagādāja pašai prieku. Un ienīst viņas par to bija ļoti viegli.

Dveins pacēla pudeli un iedzēra dedzinošo dziru. Viņš raudzījās uz tumšo ūdeni un, kā jau ne reizi vien, iedomājās, ka iebrien tajā, pakļūst zem ūdens, iedzer vienu milzu malku – nāvējošu malku – un nogrimst pašā ezera dibenā, un viņa plaušas ir pilnas ar ezeru.

Joprojām nenovērsis skatienu no ezera, Dveins tomēr slīcinājās viskijā.

Makgrīdija tavernā pie galdiņa Džosija jutās aizvien labāk. Ja neskaita skaistumkopšanas salonu, šī bija viņas iemīļotākā vieta. Viņai patika tumšās, ar viskiju piesūkušās sienas, lipīgās grīdas, ļodzīgie galdiņi – itin viss. Līdzīgi viņa mīlēja tikpat apreibušās, taču daudzkārt smalkākās ballītes Atlantā, Šarlotā un Memfisā.

Ik reizi, ieejot dūmu un alkohola izgarojumu pilnajā gaisā, dzirdot mūzikas automāta dārdēšanu, skaļās niknuma vai prieka pilnās balsis un biljarda bumbiņu būkšķus, viņai uzlabojās oma.

Viņa bija atvedusi Tediju uz savu iemīļotāko vietu iedzert kādu alu un izvēlējusies savu iecienītāko galdiņu – zem brieža galvas, kuru vecais Makgrīdijs bija pielicis pie sienas laikos, kad cilvēkiem vēl patika pie žaketes atloka piestiprināt nozīmītes ar uzrakstiem ”Man patīk Aiks”.

Džosija uzsita Tedijam pa muguru, skaļi iesmējās par kādu viņa īpašo joku un tad sāka meklēt cigareti.

– Tu esi vienreizējs, Tedij. Tu patiešām neesi precējies?

– Man ir divas bijušās. – Tedijs pasmaidīja Džosijas cigaretes dūmu aizsegā. Tik daudz jautrības viņš nebija piedzīvojis kopš dienas, kad piestiprināja līķim makšķerauklas un tā rokas un kājas kustināja ”Bītlu” dziesmas ritmā.

– Tā nu gan ir sakritība. Man arī ir divi bijušie. Pirmais bija jurists. – Šo vārdu viņa pateica divās gari stieptās zilbēs. – Patīkams, cienījams jauns vīrietis no cienījamas Čārlstonas ģimenes. Tieši tāds, kādu mamma vēlējās redzēt manu vīru. Vēl gads nebija pagājis, kad es jau biju nogarlaikojusies teju līdz nāvei.

– Tik garlaicīgs?

– Ak, mīļais… – Džosija atlieca galvu, un vēsais alus tecēja viņai rīklē. – Es mēģināju viņu kaut kā sapurināt un sarīkoju viesības, pasakainu Jaungada karnevālu, kur ierados kā lēdija Godaiva. – Mazliet iepletusi acis, viņa izslidināja pirkstus caur mežonīgajiem, melnajiem matiem. – Es biju uzlikusi blondu parūku. – Džosija atbalstīja zodu rokās, un viņas acis mirdzēja. – Tikai parūku. Mugurā man nebija nekā. Vecais zēns Frenklins… tā sauca manu vīru… vienkārši nespēja iejusties tajā ballītē, viņam nebija atbilstīga noskaņojuma.

Tedijs itin labi spēja iztēloties Džosiju, kuras augumu klāj tikai blondi parūkas mati. Viņš pats nu gan būtu izpriecājies tajā ballītē uz nebēdu. – Pilnīgs humora izjūtas trūkums, – viņš piebilda.

– To teici tu. Un es nolēmu, ka man atkal laiks meklēt vīru, tikai pilnīgi citādu. Iepazinos ar kādu kovboju no rančo Oklahomas štatā. Mums izdevās kādu laiciņu padzīvot zaļi. – Viņa nopūtās, kavējoties atmiņās. – Un tad es uzzināju, ka viņš mani krāpj. Tas vēl nebūtu tik ļauni, taču atklājās, ka to viņš dara ar kovbojiem, nevis meitenēm.

– Opā! – Tedijs līdzjūtīgi saviebās. – Un man likās ļauni tas, ka sievas dēvēja manu darbu par pretīgu. – Viņš piemiedza Džosijai ar aci. – Sievietēm parasti nešķiet, ka mans darbs ir piemērots sarunas temats.

– Es domāju, ka tas ir aizraujošs. – Viņa deva zīmi viesmīlim, ka vēlas nākamo alu, un pakustējās tā, lai ar savu kailo kāju pieskartos Tedija apakšstilbam. – Tev taču jābūt ļoti gudram, vai ne? Jāveic visas tās ekspertīzes, jānosaka vainīgais tikai pēc tā, ko tev pastāsta uzšķērstais ķermenis. Mirušais. – Acīm mirdzot, viņa pieliecās tuvāk. – Es nesaprotu, kā tas notiek, Tedij. Nu… kā tu vari noteikt slepkavu, pētot viņa nogalināto cilvēku.

– Tas ir… – Viņš skaļi iemalkoja alu. – Tas ir diezgan tehnisks darbs. Vienkāršāk sakot, visi mozaīkas gabaliņi jāsaliek kopā. Nāves iemesls, laiks un vieta. Šķiedras, varbūt arī asinis, kas nepieder upurim. Ādas un matu paraugi.

– Izklausās baisi. – Džosija viegli paraustīja plecus. – Vai tu kaut ko noskaidroji par Edu Lū?

– Mums ir nozieguma laiks, vieta un veids. – Atšķirībā no kolēģiem viņam sarunas par darbu nelikās garlaicīgas. – Kad būšu ieguvis pārbaužu rezultātus, es savus atklājumus salīdzināšu ar apgabala koronera secinājumiem par pārējām divām nogalinātajām sievietēm. – Tedijs līdzjūtīgi papliķēja viņai pa roku. – Tu noteikti viņas visas pazini.

– Protams, ka pazinu. Kopā ar Frānsiju un Arneti mēs mācījāmies skolā. Es un Arnete… Mūsu neprātīgajā, veltīgi izšķiestajā jaunībā mēs pat gājām uz dubultrandiņiem. – Viņa pievērsa skatienu alus pudelei un pasmaidīja. – Un Edu Lū, man liekas, es esmu pazinusi visu viņas mūžu. Mēs nebijām nekādas labās draudzenes, tomēr ir baisi iedomāties, ka viņai bija jāmirst šādi. – Saņēmusi zodu rokās, viņa ar garajiem, viļņainajiem, melnajiem matiem, zeltaini mirdzošajām acīm un vizošo ādu mazliet līdzinājās čigānietei. Šo tēlu viņa vēl bija pastiprinājusi, ieliekot ausu ļipiņās lielus riņķus un uzvelkot krekliņu ar izgriezumu, kas plecus atstāj kailus. Tedijam tecēja siekalas, vien paraugoties uz šo sievieti. – Tu taču vari pateikt, vai viņai bija ļoti jāmokās… – Džosija klusi sacīja.

– Varu atklāt to, ka daudzi ievainojumi ir radušies jau pēc viņas nāves. – Viņš mierinoši paspieda sievietes roku. – Labāk par to nedomā.

– Es tur neko nevaru padarīt. – Viņas skatiens pievērsās svaigi atnestajam dzērienam un tad atkal Tedijam. – Patiesību sakot… Es laikam drīkstu tev sacīt patiesību, vai ne, Tedij?

– Protams.

– Nāve man liekas fascinējoša. – Viņa īsi, mulsi iesmējās un tad pieliecās tuvāk Tedijam. Viņš saoda Džosijas parfīma pavedinošo aromātu, sajuta, kā viņas krūts pieskaras viņa rokai. – Iedomājos, ka varu tev to sacīt, jo tas ir tavs darbs. Kad tiek nogalināts kāds cilvēks un šī ziņa nonāk televīzijā un laikrakstos, man tas ļoti patīk.

Tedijs iesmējās. – Visiem ir tāpat. Tikai viņi par to nerunā.

– Tev taisnība. – Džosija piebīdīja krēslu tuvāk Tedijam, un tumšo matu vilnis pieskārās vīrieša vaigam. – Kad tiek rādīti dažādi šovi, piemēram, ”Pašreizējā izmeklēšana”, ”Neatklātie noslēpumi”, raidījumi par visādiem psihopātiem un sadistiskiem slepkavām, man tas liekas ļoti interesanti. Kāpēc viņi nodara to visu citiem cilvēkiem un kāpēc viņus ir tik grūti notvert? Man liekas, ka mēs šeit visi mazliet jūtamies nervozi par to, ka apkārtnē klaiņo šāds noziedznieks. Tomēr tas ir arī aizraujoši. Vai zini?

Tedijs pacēla alus pudeli kā tostā. – Tieši tāpēc jau lielveikalos pārdod laikrakstus.

– Lai uzkurinātu prātus, ja? – Viņa iesmējās un pieskandināja savu pudeli. – Mans prāts ir patiešām uzkurināts. Vai zini, Tedij… Es nekad neesmu redzējusi līķi. Precīzāk sakot, kamēr tas nav uzskaistināts, ielikts zārkā un aizvests uz baznīcu.

Viņš Džosijas skatienā izlasīja vaicājumu un mazliet sarauca pieri. – Jāteic, ka tev to nevajadzētu redzēt.

Sievietes kailā kāja turpināja glāstīt viņa apakšstilbu. – Laikam jau tas izklausās kaut kā patoloģiski un briesmīgi, tomēr man liekas, ka tas varētu būt zināmā mērā… izglītojoši.

Tedijs apzinājās, ka pieļauj kļūdu, taču izrādījās grūti stāties pretī Džosijai Longstrītai, kad viņa kaut ko ieņēmusi galvā. Tas, ka abi bija diezgan iereibuši un nemitējās ķiķināt, nepavisam nepalīdzēja. Pēc trijiem nepārliecinošiem mēģinājumiem atvairīties viņš ielika Palmera Bēru nama dienesta durvju slēdzenē viņam piešķirto atslēgu.

– Vai šī ieeja domāta piegādātājiem? – Džosija noteica, ar roku aizspiedusi muti, lai klusinātu trīsošos smieklus.

Tedijs piepeši atcerējās, kādi bērnībā viņam patika jociņi pa telefonu. – Palmera Bēru nams. Jūs viņus padarāt aukstus, mēs viņus sastindzinām.

Džosija iesmējās tik nevaldāmi, ka viņai nācās pat sakrustot kājas. Abi kopā viņi pārstreipuļoja pāri slieksnim. – Dieviņ tētīt! Te nu gan ir tumšs.

– Es ieslēgšu gaismu.

– Nē. – Džosijas sirds nevaldāmi sitās. Lai to parādītu, viņa piekļāva Tedija plaukstu savām krūtīm. – Tas izbojās visu noskaņu.

Nākamajā acumirklī Tedijs piespieda Džosiju ar muguru pret durvīm un izbaudīja garu, slapju skūpstu. Piekļāvies ciešāk, viņš ļāva rokām ieslīdēt zem viņas blūzes. Viņas krūtis slīga pāri krūštura kausiņiem un maigi iegūla viņa plaukstās. Krūšu gali bija gareni un no uzbudinājuma kļuvuši gluži cieti.

– Jēzus… – Tedijs saraustīti elpoja. – Tik brīnišķīgi saspringuši. – Viņš rokas aizstāja ar muti, lai rokas pievērstos viņas īsbikšu atdarīšanai.

– Lēnāk, mīļais. Tu nudien esi varen dedzīgs. – Viņa iesmējās un atgrūda Tediju. – Es sadabūšu lukturīti. – Izvilkusi pildspalvai līdzīgo priekšmetu no somiņas, viņa pārslidināja gaismas staru pār sienām, liekot sakustēties ēnām. Viņa jutās apreibusi gan no bailēm, gan sajūsmas, it kā skatītos šausmu filmu televīzijā. – Uz kuru pusi?

Lai piespēlētu Džosijas noskaņojumam, viņš ar pirkstiem pārstaigāja viņas roku, līdz viņa nodrebēja. – Ej uz turieni. – Tedijs ļodzīgā gaitā, tādējādi atkal sasmīdinot sievieti, devās uz priekšu.

– Tu nu gan esi īsts ekscentriķis, – viņa sacīja, taču turējās cieši viņam aiz muguras. – Smaržo pēc novītušām rozēm un… Dievs vien zina, pēc kā.

– Tā ir aizgājēju dvēseļu spokainā smarža, mana dārgā. – Nebija nekādas vajadzības stāstīt Džosijai, ka tas ir balzamēšanas produktu, formaldehīda un tīrīšanas līdzekļa smārds. Viņš piegāja pie nākamajām durvīm un Džosijas lukturīša gaismā sameklēja vajadzīgo atslēgu. – Vai tu skaidri zini, ka to vēlies?

Viņa norija siekalas un pamāja ar galvu.

Tedijs atvēra durvis, vēlēdamies, kaut Palmeri nebūtu tik izsmalcināti. ”Šai mirklī ideāli iederētos kāda žēla durvju iečīkstēšanās.” Džosija dziļi ieelpoja un ieslēdza gaismu.

– Tad nu gan. – Viņa paberzēja mitrās plaukstas pret gurniem. – Te jau izskatās apmēram kā zobārsta kabinetā. Un kam domātas tās šļūtenes?

– Vai tu patiešām vēlies to zināt? – Viņš pasmaidīja un mazliet sakustināja uzacis.

Džosija aplaizīja lūpas. – Nu, varbūt arī ne. Vai tā ir… – Viņa ar rokas mājienu norādīja uz apveidu, kas bija apklāts ar baltu palagu. – Vai tā ir viņa?

– Viņa vienīgā.

– Es gribu redzēt. – Džosija iekšēji nodrebēja.

– Labi. Taču tikai paskatīties, aiztikt neko nedrīkst. – Tedijs piegāja klāt un nocēla palagu.

Džosijai noreiba galva, bet tad aprimās. – Jēziņ… – viņa izdvesa. – Jēziņ… Viņa ir pelēka.

– Man nebija laika sagādāt viņai kosmētiku.

Piespiedusi plaukstu pie vēdera, Džosija paspēra soli tuvāk. – Viņas kakls…

– Tas ir nāves cēlonis. – Viņš paberzēja plaukstu pret Džosijas apaļīgo, tvirto pēcpusi. – Nazim bija sešas, varbūt septiņas collas garš asmens. Paskaties šurp. – Viņš pacēla vienu Edas Lū roku. – Vai redzi? Šajā vietā uz delnu locītavām āda ir kļuvusi bezkrāsaina. Nobrāzta. Viņa bija sasieta ar vienkāršu veļas auklu.

– Ak…

– Arī nagi ir nolauzti. – Tedijs atkal paslēpa Edas Lū roku zem palaga. – Un šī sitiena vieta pakauša lejasdaļā… – Viņš pagrieza mirušās galvu. – Tā parāda, ka viņa vispirms apdullināta. Sitiens bijis pietiekami spēcīgs, lai viņa zaudētu samaņu. Varam pieņemt, ka tajā laikā viņa tika sasieta un viņai aizbāza muti. Uz mēles atrastas auduma šķiedras, kas ļauj secināt, ka tika izmantots sarkans kokvilnas materiāls.

– Tu vari to visu noteikt? – Džosija uzsūca katru vārdu.

– To visu un vēl daudzkārt vairāk.

– Un vai viņa… nu, tu saproti… Vai viņa tika izvarota?

– Es to visu pārbaudu. Ja paveiksies, tad atradīsim spermas paliekas un varēsim noteikt DNS.

– Ak… – Šādu terminu Džosija kaut kur jau bija dzirdējusi. – Nelietis ir nogalinājis gan viņu, gan viņas nedzimušo bērnu.

– Dāma nomira vienatnē, – Tedijs precizēja. – Hormonu līmenis bija ļoti zems.

– Atvaino?

– Viņas cepeškrāsnī nebija nevienas smalkmaizītes.

– Ak tā? – Džosija raudzījās uz pelēko, nāves apdvesto seju, un viņas lūpas domīgi savilkās. – Es jau viņam sacīju, ka Eda Lū melo.

– Kam tu to teici?

Džosija aizgainīja domas. Nebija īstais laiks pieminēt Takeru. Viņa novērsa skatienu no Edas Lū un pārlūkoja telpu.

Kad apkārtne bija kļuvusi ierastāka, viss likās pat ļoti aizraujoši – pudelītes, tūbiņas un garie, tievie, mirdzošie instrumenti. Viņa piegāja klāt un paņēma rokā skalpeli, tad pārbaudīja tā asumu, mazliet iegriežot īkšķa pamatnē. – Velns!

– Mazulīt, tev nevajadzētu aiztikt tās lietas. – Tedijs gādīgi sadabūja baltu nēzdogu un nosusināja sīko asins svītriņu. Pāri viņa plecam Džosija pētīja līķi, kas atradās uz balzamēšanas galda. No alus mazliet reiba galva.

– Es nezināju, ka tas varētu būt tik ass.

– Tas ir gana ass, lai tevi sagrieztu sīkos gabaliņos. – Viņš turpināja susināt iegriezuma vietu, bet Džosija tikai smaidīja. Tedijs nudien bija īsts jaukumiņš.

– Asinis ātrāk pārstāj tecēt, ja pasūkā brūci. – Viņa ielika cietušo īkšķi Tedijam mutē. Kamēr viņa mēle skāra ievainojuma vietu, viņa aizvēra acis. Tas bija tik intīms brīdis! Tedijs izgaršoja viņas asinis. Kad viņa atkal atvēra plakstus, skatiens bija kļuvis smags no iekāres. – Un te būs kaut kas tev, Tedij. – Ļaudama vīrietim sūkāt savainoto īkšķi, viņa pārliecās pāri aso un spīdīgo instrumentu paplātei. Kaut kur uz galda viņa bija nometusi savu somiņu. Kamēr Tedija roka slīdēja pār Džosijas augšstilbu, viņas roka ieslīdēja somiņā. Pirksti cieši savilkās, kad Tedija roka iemaldījās zem viņas īsbiksēm, aiz elastīgās apakšbiksīšu malas un kaut kur pavisam intīmā vietā… – Te būs… – Īsi nopūtusies, viņa pasniedza vīrietim prezervatīvu. Viņas acis staroja zeltā un karstās alkās, kad roka atdarīja vīrieša bikšu rāvējslēdzēju. – Es taču varētu pati tev to uzvilkt.

Tedijs nodrebēja. Bikses noslīdēja pie potītēm. – Laipni lūgta.

Apmēram divos naktī, kad Džosija, apreibusi, piepildīta un nogurusi no seksa, iegriezās Svītvoteras pievedceļā, Billijs Tī Bonijs bija noliecies pie sarkanā Porsche priekšējā spārna. Viņš nolamājās, kad Džosijas automašīnas priekšējās ugunis sašķēla tumsu vien dažu collu attālumā no viņa galvas. Vēl tikai kādas desmit minūtes, un viņš jau būtu visu padarījis.

Sirds dobji dunēja viņam krūtīs, kad Džosija spēji nobremzēja sava transportlīdzekļa gaitu. Gaisā uzšautie grants graudiņi un nobira pār viņa darba apaviem. Eļļā notraipītie pirksti ciešāk sakļāvās ap remontatslēgu.

Kad Džosija izkāpa no automašīnas, viņš savilkās kamolā un noskatījās uz viņas kājām. Tās bija kailas, ar koši sarkaniem nagiem, un ap potīti bija aplikta plāna zelta važiņa. Billiju Tī pārņēma spēja iekāre. Gaisā vēdīja viņas parfīms – salds, vilinošs… Tas jaucās ar nesen piedzīvota mīlas akta aromātu.

Džosija dungoja Petsijas Klainas dziesmu ”Vājprāts”. Viņai no rokām izkrita somiņa. Izbira lūpukrāsas futrālīši, dažādi nieki, kas iegādājami lielveikala kosmētikas nodaļā, divi spogulīši, sauja prezervatīvu iepakojumā, neliela Derindžera sistēmas pistole ar pērlītēm rotātu spalu un trīs kārbiņas Tic Tac konfekšu. Billijs Tī apspieda vēlmi nolamāties, kad viņa noliecās, lai atkal visu savāktu.

No slēptuves aiz automobiļa Billijs vēroja, kā viņa pietupstas un kā saliecas garās, skaistās kājas, redzēja viņas roku, kas taustījās apkārt, uzlasot izbirušās mantas un saberot tās atpakaļ somiņā kopā ar labu tiesu grants.

– Pie velna! – viņa nomurmināja, tad gari nožāvājās, piecēlās kājās un devās uz māju.

Billijs Tī nogaidīja krietnas trīsdesmit sekundes pēc durvju aizciršanās un tikai tad atkal atgriezās pie iesāktā.

DEVITA NODAĻA

Svētdienas rītā lielākā daļa Inosensas iedzīvotāju pulcējās pilsētas dievnamos. Metodisti gāja uz Grēku izpirkšanas baznīcu, kas bija tikusi pie prāvas daļas reliģiskā pīrāga un atgādināja pelēcīgu kasti pilsētas centrā. Tā tika uzcelta tūkstoš deviņi simti divdesmit sestajā gadā Pirmās metodistu baznīcas vietā, jo tā kopā ar mācītāju Skotsdeilu un baznīcas sekretāru, ar kuru šis vīrs bija pārkāpis vairākus baušļus, tika aizskalota plūdos tūkstoš deviņi simti divdesmit piektajā gadā.

Pilsētas dienvidu galā atradās Inosensas Bībeles baznīca, kur Dievu pielūdza melnādainie. Nebija neviena cilvēku vai Dieva radīta likuma, kas šķeltu baznīcas, taču bieži vien tradīcijas bija daudz stiprākas par jebkādiem likumiem. Katru Dieva mīlētu svētdienas rītu skaistu balsu koris izpildīja dziesmas, kuras pa atvērtajiem logiem aizlidoja debesīs ar tik dzidru skanējumu, ko metodistu baznīcēniem nebija pa spēkam pārspēt.

Kvartālu tālāk no Grēku izpirkšanas baznīcas ielas pretējā pusē bija luterāņu Trīsvienības baznīca. Tā bija izslavēta ar saviem kulinārijas meistardarbu tirdziņiem. Dela Dankana, kas atbildēja par šo jomu, mēdza palielīties, ka Trīsvienības baznīca ar šokolādes kēksu un olu krēma kūku pārdošanu nopelnījusi tik daudz naudas, ka varētu atļauties baznīcai ielikt vitrāžu logus.

Šādu runu iedvesmota, Hepija Fulere noorganizēja trīs vakariņas Grēku izpirkšanas baznīcā un tajās pasniedza samu. Viņu baznīcai bija nepieciešams lielāks logs.

Tie, kuri vairāk bija pievērsušies Bībelei, jutās apmierināti ar savas baznīcas dzidrajiem logiem un pašu skanīgajām balsīm.

Svētdienas Inosensā bija lūgšanu, apceru un nežēlīgas sāncensības dienas. No trijām kancelēm skanēja Dieva vārdi un grēkam tika ierādīta īstenā vieta. Uz cietajiem koka soliem snauduļoja veci ļaudis un mazi bērni, un sievietes vēsinājās ar vēdekļiem. Ērģeļmūzika tricināja gaisu. Zīdaiņi skaļi raudāja. Smagā darbā pelnītā naudiņa tika mesta ziedojumu traukos. Lāsoja sviedri.

Visās šais svētītajās vietās priesteri nolieca galvu un draudzes piederīgajiem atgādināja par Edu Lū. Lūgšanas tika veltītas Meivisai Hetingerei, viņas vīram – nevienā no trijām baznīcām viņš netika nosaukts vārdā – un viņu pārējiem bērniem.

Grēku izpirkšanas baznīcas pēdējā solā, bēdu sagrauzta, bāla un apmulsusi, Meivisa Hetingere lēja klusas asaras. Kopā ar viņu bija trīs no viņas pieciem bērniem. Vērnons, kurš no tēva bija mantojis īgņas izskatu un nelāgu raksturu, sēdēja blakus savai sievai Loretai. Viņa, kā vien prazdama, klusināja mazuli, kas pavisam nesen bija spēris savus pirmos soļus. Kokvilnas kleita bija cieši apspīlēta uz viņas grūtnieces vēdera.

Astoņpadsmit gadu vecā Rūtena sēdēja viņai blakus sausām acīm un klusa. Viņa tikai pirms desmit dienām bija absolvējusi Džefersona Deivisa vidusskolu. Edas Lū nāve viņu skumdināja, lai gan māsu viņa nebija mīlējusi. Sēžot uz cietā sola smacīgajā baznīcā, viņa spēja domāt vienīgi par to, kā iespējami ātrāk nopelnīt pietiekami daudz naudas, lai tiktu projām no Inosensas.

Sajs jutās ļoti garlaikots un vēlējās atrasties jebkur citur, tikai ne baznīcā. Zēna pēdas bija iežņaugtas cietajās, melnajās kurpēs, kuras viņam jau bija kļuvušas vienu izmēru par mazu. Māte bija iestīvinājusi viņa krekla apkaklīti, un tā berza ādu. Viņa ģimene bija īsts apkaunojums, bet savos četrpadsmit gados viņam nebija citas iespējas – vajadzēja palikt kopā ar viņiem.

Zēnam riebās, ka priesteris par viņiem runāja kā par žēlojamiem un lūgšanu vērtiem. Tik daudzi viņam līdzīgie bija redzami baznīcā, un viņa seja iekvēlojās kaunā ik reizi, kad viņš pāri plecam uzmeta tiem pa skatienam. Atvieglojuma vilnis pāršalca Saju, kad dievkalpojums beidzās un visi drīkstēja piecelties no savām vietām. Pēc pūdera smaržojošas dāmas nāca klāt viņa mātei, lai izteiktu līdzjūtību, bet viņš aizsteidzās garām solam, lai ātrāk tiktu ārā no baznīcas un aiz Lāšona veikala uzsmēķētu.

Pēc Saja domām, tas viss bija pretīgi. Viņa māsa bija mirusi. Tēvs un brālis atradās cietumā. Mamma to vien darīja kā lauzīja rokas un sarunājās ar valsts apmaksātu advokātu Grīnvilā. Vērnons runāja tikai par to, ka viņš kādam atmaksās. Loreta piekrita katram vārdam, ko sacīja citi. Viņa patiešām ātri bija iemācījusies, ka jāpiekrīt nekavējoties, lai izvairītos no sitiena ar dūri pa aci.

Aizsmēķējis vienu no trijām Pall Mall cigaretēm, ko bija paklusām paņēmis no Vērnona, Sajs palaida vaļīgāk kaklasaites mezglu.

”Rūtenai mūsu ģimenē ir visvairāk saprāta, ” Sajs sprieda, ”taču viņa vienmēr ir aizņemta, skaitot savu naudu.” Sajs zināja, ka māsa iekrājumus glabā higiēnisko pakešu kārbā, jo tur viņas tēvs nekad mūžā neskatītos. Sajs pret māsu izturējās ar zināmu lojalitāti un jutīsies tikpat laimīgs par viņas aizbraukšanu kā viņa pati, tādēļ par Rūtenas noslēpumu nevienam nestāstīja.

Sajs jau bija izlēmis, ka zibens ātrumā pazudīs no šīs pilsētas, tiklīdz viņam kabatā būs vidusskolas diploms. Viņam tāpat nebija nekādu cerību uz mācībām koledžā. Tā kā Sajam bija ass un pēc zināšanām izslāpis prāts, šī apziņa bija vairāk nekā tikai nepatīkama. Taču viņš piederēja pie pragmatiķiem un pieņēma visu tā, kā tas bija.

Viņam patika smēķēt, un viņš ar baudu ievilka vēl vienu dūmu.

– Sveiks! – Džims Mārčs parādījās pie ēkas stūra. Viņš bija gara auguma izstīdzējis zēns ar melases krāsas ādu. Tāpat kā Sajs, arī Džims bija tērpies savā goda kārtā. – Ko ta’ tu te dari?

Ar sena drauga tiesībām Džims piemetās blakus Sajam.

– Uzvelku pa dūmam. Un tu?

– Tāpat… neko tādu. – Abi jutās ērti viens otra sabiedrībā un brīdi sēdēja klusēdami. – Forši gan, ka skola beigusies, – pēc brīža noteica Džims.

– Kā tad. – Sajs negrasījās apkaunot sevi ar atzīšanos, ka viņam skola patīk. – Visa vasara priekšā. – Sajam tā parasti likās nebeidzama.

– Vai posies meklēt kādu darbu?

Sajs paraustīja plecus. – Te taču nav nekāda darba.

Džims rūpīgi salocīja savu koši sarkano kaklasaiti un ielika to kabatā. – Mans tētis piestrādā pie Veiverlijas. – Nešķita piedienīgi atgādināt, ka viņa tēvs iestiklo logus, kurus Saja tēvs izšāvis. – Krāsošot visu viņas māju. Un es viņam palīdzēšu.

– Tad jau tu būsi bagāts.

– Izbeidz. – Džims pasmaidīja un sāka smiltīs zīmēt kaut kādus rakstus. – Es jau dabūju kabatas naudu. Man ir divi dolāri.

– Tas ir par diviem vairāk nekā man.

Sakniebtām lūpām Džims paraudzījās uz draugu. Viņiem nemaz nevajadzētu draudzēties. Vismaz tā uzskatīja Saja tēvs. Tomēr viņiem bija izdevies draudzību saglabāt. Slepus. – Dzirdēju, ka Longstrīti pieņemot cilvēkus lauku darbiem.

Sajs nopūtās un iedeva cigaretes atlikušo daļu Džimam. – Ja es kaut vai tuvošos Svītvoterai, tēvs man dzīvam ādu noplēsīs.

– Laikam jau.

Un tad Sajs atcerējās, ka tēvs atrodas cietumā. Ja izdotos dabūt darbu, viņš varētu veidot pats savus slepenos krājumus tāpat kā Rūtena. – Vai tu skaidri zini, ka viņi meklē strādniekus?

– Tā esmu dzirdējis. Mis Dela tā sacīja saldumu pārdošanas laikā. Vajadzētu viņai apvaicāties. – Džims uzsmaidīja Sajam. – Viņiem tur ir citronu kūkas. Par diviem dolāriem vienu varētu dabūt. Būtu lieliski pēc tam aiziet uz Gūsnekkrīku un noķert kādu samu.

– Skaidrs, ka būtu. – Sajs paraudzījās uz draugu. Viņa smaids bija lēns un pārsteidzoši jauks. – Un es noteikti palīdzēšu tev to apēst, citādi tu vienkārši to norīsi un pēc tam izvemsi.

Kamēr zēni sprieda par kūkām un sievietes izrādīja savas svētdienas drānas, Takers bija atlaidies gultā un baudīja pussnaudu.

Viņam patika svētdienas. Māja likās tukša kā kaps. Dela bija devusies uz pilsētu, un visi pārējie vai nu gulēja, vai kaut kur lasīja svētdienas laikrakstus.

Laikos, kad vēl bija dzīva viņa mamma, viss bija pavisam citādi. Visi mājinieki devās uz baznīcu – spodri un glīti uzposti –, lai ieņemtu savas vietas pirmajā solā. Mamma smaržoja pēc lavandas ziediem un bija izrotājusies ar vecmāmiņas pērlēm.

Pēc ceremonijas sekoja sprediķa kritizēšana, sarunas par laikapstākļiem un graudaugu ražu. Tika apbrīnoti un apdūdoti jaundzimušie. Paaugušies bērni tika vesti atrādīt, lai vecāki varētu palepoties. Jaunieši izmantoja iespēju paflirtēt, pagrozīties un izrādīties.

Vēlāk viņi baudītu svētdienas maltīti – glazētu cūkgaļas šķiņķa cepeti, saldos kartupeļus, svaigus cepumus, zaļās pupiņas savā sulā. Un varbūt arī pekanriestu pīrāgu. Un ziedi… Uz galda allaž vajadzēja būt ziediem. Mamma cieši pieraudzīja, lai tā būtu.

Aiz cieņas pret viņu Takera tēvs nekad svētdienās nepieskārās alkohola pudelei. Laikā no saullēkta līdz saulrietam. Tādējādi šīs garās svētdienas pēcpusdienas atmiņā bija palikušas kā ļoti patīkams laiks. Var jau būt, ka tā bija tikai ilūzija, tomēr tā sniedza mierinājumu.

Daļēji Takeram pietrūka šo dienu. Lai gan bija patīkami arī izbaudīt snaudu klusajā mājā, ieklausoties putnu čivināšanā aiz loga, vērot, kā ventilators šķeļ gaisu, un laimīgi apzināties, ka nekur nav jādodas un nekas nav jādara.

Takers saklausīja automašīnas motora troksni un pagriezās gultā. Kustība sagādāja sāpes. Viņš ievaidējās un nogaidīja, lai netīkamās sajūtas pāriet.

Klauvējiens pie parādes durvīm lika Takeram atvērt acis. Tajās iespīdēja koša saules gaisma, un viņš neapmierināti caur sakostiem zobiem nošņācās. Viņš iedomājās, ka vajadzētu izlikties par aizmigušu un pagaidīt, kamēr Dveins vai Džosija atver, taču Džosijas istaba atradās ēkas otrā pusē un Dveins, visticamāk, joprojām nebija atbrīvojies no komai līdzīgā stāvokļa, kādā bija iepriekšējā vakarā, kad Takers viņu no ezera atvilka uz mājām.

– Velns. Ejiet taču ellē!

Viņš iespieda galvu spilvenā un mēģināja atsaukt atpakaļ brīnišķīgo snaudas sajūtu. Klaudzināšana mitējās. Takers gan nepaguva apsveikt sevi ar uzvaru, jo aiz loga iesaucās Bērks: – Taker, slienies augšā no gultas! Man ar tevi jārunā. Sasodīts, tas ir svarīgi.

– Vienmēr tik sasodīti svarīgi, – Takers norūca un piecēlās. Sāpošās vietas atkal ieīdējās. Takers, kails un saniknots, atgrūda vaļā terases durvis.

– Jēziņ… – Bērks aizmeta cigareti un lēnām nopētīja Takera augumu. Īsta melnās, zilās un netīri dzeltenās krāsas palete. – Viņš tevi ir pamatīgi piekāvis, dēls.

– Vai tu atbrauci, lai pamodinātu mani un pavēstītu šo satriecošo jaunumu?

– Iznāc ārā, un es tev paskaidrošu, kāpēc esmu ieradies. Un uzvelc kādas drēbes, kamēr vēl neesmu tevi apcietinājis par nepiedienīgu atkailināšanos.

– Kā teiksi, šerif. – Takers nelīdzenā gaitā iegāja atpakaļ, ar zināmu nožēlu paskatījās uz savandītajiem palagiem savā gultā, paķēra kokvilnas bikses ar ievērtu aukliņu jostasvietā un saulesbrilles. Vairāk drēbju viņš negrasījās vilkt mugurā.

Pret Bērku viņš neloloja siltas jūtas, tāpēc devās uz vannas istabu, iztukšoja pūsli un iztīrīja zobus. – Es pat neesmu ne kafijas tasi izdzēris, – viņš īgņojās, iziedams uz lieveņa. Bērks sēdēja vienā no šūpuļkrēsliem. Spriežot pēc mirdzoši nospodrinātajām kurpēm un svaigi iestīvinātā krekla, viņš ieradies tieši no dievkalpojuma.

– Piedod, ka pamodināju tevi tādā agrumā. Nevarētu būt vairāk par kādu minūti pāri pusdienlaikam.

– Iedod man cigareti, nelieti.

Bērks paklausīja un nogaidīja, līdz Takers pabeidz savu nelielo rituālu. – Vai tu patiešām domā, ka, saīsinot tās, vieglāk atmetīsi smēķēšanu?

– Kādreiz tāds brīdis pienāks. – Takers aizsmēķēja, saviebās, kad cigaretes gals iekvēlojās, un izpūta dūmu, tad atkārtoja to vēlreiz un, sajuties mazliet labāk, apsēdās. – Nu, Bērk. Stāsti, kas tevi šurp atvedis!

Bērks drūmi paraudzījās uz peonijām, kuras Takers bija pūlējies izglābt. – Es pirms mirkļa runāju ar doktoru Rūbenšteinu. Viņš ”Ēd un pļāpā” brokastoja un ar rokas mājienu ieaicināja mani iekšā.

– Hmm. – Arī Takers iedomājās par brokastīm. ”Varbūt, ja es mīļi palūgtu, Dela izceptu pankūkas?”

– Viņš vēlējās man pavēstīt dažus jaunumus. Galvenokārt jau tāpēc, ka zināja, cik ļoti tas sadusmos Bērnsu. Aģents ir tik pedantisks burta kalps! Sasodīts, viņš vispār ir gandrīz izēdis mani no mana biroja! Lai gan nevaru sacīt, ka tas man ļoti rūpētu.

– Izsaku līdzjūtību. Vai tagad es drīkstu doties atpakaļ gultā?

– Taker, runa ir par Edu Lū. – Bērks knibinājās ap šerifa žetonu. Viņš apzinājās, ka nerīkojas pārāk profesionāli, atklādams izmeklēšanā noskaidrotu informāciju, jo FIB Takeru joprojām nebija izsvītrojis no aizdomās turamo saraksta. – Nebija nekāda bērna, Takij.

– Mhh?

Bērks nopūtās. – Viņa nebija stāvoklī. Tas atklājās autopsijas laikā. Bērna nebija. Es nospriedu, ka tev ir tiesības to zināt. Takers skatījās uz cigareti, galvā kaut kas dūca. Pēc brīža viņš lēni un apdomīgi ierunājās: – Viņa nebija stāvoklī.

– Nē.

– Tas ir pilnīgi droši?

– Rūbenšteins savu darbu prot.

Aizvēris acis, Takers dziļāk iegrima krēslā un sāka šūpoties. Viņš atskārta, ka liela tiesa bēdu un vainas apziņas bija mocījušas viņu tieši bērna dēļ. Taču Eda Lū nebija stāvoklī.

Bēdas itin viegli pārtapa niknumā.

– Viņa man meloja.

– Man jāatzīst, ka tie ir patiesi vārdi.

– Visu to cilvēku priekšā viņa stāvēja un meloja par kaut ko tādu…

Bērks sajutās gluži lieks un piecēlās. – Iedomājos, ka tev vajadzētu zināt. Nešķita pareizi, ka tu joprojām domātu… Jā, man likās, ka tev tas ir jāzina.

Pateicības vārdi nešķita iederīgi šajā situācijā, tāpēc Takers vienīgi pamāja ar galvu, neatvēris acis līdz brīdim, kad izdzirdēja, kā ierūcas un pa garo, līkumoto pievedceļu aizbrauc Bērka automašīna.

Rokas savilkās dūrēs. Dvēselē mutuļoja melnas dusmas, celdamās augšup un radīdamas pretīgu garšu mutē. Viņš zināja, par ko šādas pazīmes liecina, un citā laikā tas būtu viņu nobiedējis.

Viņš vēlējās kādam – vai kaut kam – nodarīt sāpes, kaut ko sašķaidīt gabalos, saplēst pa daļām un iemīdīt putekļos.

Kad Takers atvēra plakstus, acīs vīdēja mežonīgums. Pa galvu pa kaklu viņš iemetās mājā un uzbrāzās augšup pa kāpnēm. Savā istabā nokļuvis, viņš paķēra atslēgas un – sev par lielu apmierinājumu – sašķaidīja lampu. No krēsla paroceņa viņš pagrāba kreklu un, ejot ārā no istabas, vilka to mugurā.

– Takij? – Ietinusies sarkanā zīda rītakleitā, Džosija pietūkušiem plakstiņiem tuvojās pa priekštelpu. – Man kaut kas jāizstāsta. – Pietika ar vienu mežonīgā niknumā liesmojošu skatienu, ko viņš veltīja māsai, lai viņa vairs nejustos miegaina. Džosija skrēja brālim pakaļ un sauca: – Pagaidi! – Viņa panāca Takeru, kad viņš bija atrāvis vaļā automašīnas durvis. – Taker, kas atgadījies?

Viņš atgrūda māsu, pūlēdamies savaldīt trakojošo zvēru sevī, piesiet to īsā ķēdē. – Turies pa gabalu no manis.

– Mīļais, es taču tikai gribu tev palīdzēt. Mēs esam viena ģimene. – Viņa mēģināja paķert automašīnas atslēgas, bet tad noelsās, jo brāļa roka cieši aptvēra viņas vidukli.

– Pie velna, lasies nost!

Asaras aizmigloja Džosijai acis. – Ja vien tu ļautu man ar tevi parunāt. Taker… Es pagājušajā naktī biju kopā ar doktoru no FIB. – Viņa pacēla balsi, jo Porsche motors ierūcās. – Eda Lū nebija stāvoklī. Nebija nekāda bērna, Takij. Tās bija lamatas. Tieši tā, kā es tev jau sacīju.

Takers spēji pavērsa galvu, un viņa skatiens kā šķēps cirtās māsai sejā. – Es zinu. – Uzšvirkstēja grants, un viņš aizbrauca.

Džosija nošņācās un ķēra pie vietas, kur apakšstilbam bija trāpījis viens no akmentiņiem. Dusmās viņa paķēra sauju grants un svieda to pakaļ aizbraucošajai automašīnai.

– Dievs augstais! Kas te par ārprātu?

Pagriezusies Džosija ieraudzīja, ka uz lieveņa nostājies Dveins. Acīm priekšā viņš bija aizlicis plaukstas. Viņš pūlējās kaut ko saskatīt un līgojās, bet mugurā viņam bija vien bokseršorti.

– Nekas tāds… – Džosija noteica un nopūtās, soļodama augšup pa kāpnēm. Likās, ka pagaidām viņa nevar darīt neko, lai palīdzētu Takeram, taču var parūpēties par Dveinu.

– Iesim un sadabūsim sev kafiju, mīļumiņ.

Takers pagrieza stūri, lai dotos uz pilsētu. Stūre zem viņa plaukstām novibrēja. Viņš bija pārāk saniknots, lai pievērstu uzmanību tam, ka atpakaļskata spogulis šūpojas, bet riepas nevaldāmi kauc.

”Tik viegli viņa sveikā cauri netiks!” Šī viena doma virpuļoja prātā. ”Sasodīts, viņa nekādā ziņā tik viegli netiks cauri.” Zobus sakodis, viņš uzspieda uz pedāļa, un ātrums jau sasniedza astoņdesmit jūdžu stundā.

Lai gan ceļš bija līkumots un priekšā bija asi pagriezieni, Takers varēja redzēt jūdzēm tālu. Tveice bija uzkarsējusi ceļa segumu, un virs tā vibrēja gaiss, līdzinādamies mirāžai. Takers nezināja, kurp dodas vai ko grasās darīt, taču to vajadzēja paveikt uzreiz. Tajā pašā mirklī.

Pirms līkuma netālu no Maknēru ceļa viņš vēlējās samazināt ātrumu, taču automašīna turpināja traukties taisni uz priekšu kā izšauta bulta. Viņam pietika laika nolamāties, pacīnīties ar stūri un nospiest laikam jau pilnīgi bezjēdzīgās bremzes.

Uzlikusi galvā vienu no savas vecmāmiņas platmalu cepurēm, lai pasargātu seju no saules, Kerolaina bija uzsākusi karu ar pāraugušajiem krūmiem pievedceļa malās. Par spīti tveicei un sāpošajām rokām, viņa baudīja lieliskākos brīžus savā mūžā.

Dārza šķēres bija asas kā žiletes, bet koka rokturi gadu un daudzkārtējas lietošanas gaitā bija kļuvuši patīkami gludi. Īsie, dārza darbiem domātie cimdi pasargāja rokas no tulznām. Kerolaina iztēlojās, ka tos valkājusi arī vecmāmiņa, kad ķērusies pie šādiem darbiem.

Viņa zināja, ka varētu pagaidīt un uzticēt šo darbiņu Tobijam, taču izbaudīja sauli, putekļaino tveici, augu bagātīgo smaržu un to, ka spēj šo uzdevumu paveikt pati saviem spēkiem. Visapkārt skanēja putnu balsu kori, kukaiņi zumēja pēcpusdienas karstumā, viņa atradās pilnīgā nošķirtībā no visa. Tieši tā, kā bija vēlējusies. Mirkli paberzējusi sāpošo plecu, viņa nošņāpa vīnstīgu sava īkšķa resnumā.

Kerolaina saklausīja rūkoņu. Vēl nemaz neapēnojusi acis un neparaudzījusies uz šosejas daļu, kas bija redzama viņas pievedceļa galā, viņa jau skaidri zināja, ka tas ir Takers. Automašīna tuvojās ļoti ātri, turklāt viņa pazina tās dzinēja rēkoņu. ”Nav tālu diena, kad viņš savu auto pārvērtīs lūžņu kaudzē, bet pats nokļūs slimnīcas gultā,” roku uz gurna uzlikusi, Kerolaina sprieda. ”Ja gadīsies sastapties ar Takeru, es to noteikti viņam arī pateikšu. Kālab gan tas cilvēks tik ļoti…”

Domas sajuka, saklausot netīkami skaļu riepu kaukoņu. Kerolaina dzirdēja izsaucienu, un tajā bija vairāk dusmu nekā baiļu. Viņa jau bija sākusi skriet, kad nošķindēja stikls un nočerkstēja metāls.

Dārza šķēres izlidoja viņai no rokām. Sirds pukstieni skaļi dunēja ausīs, tomēr viņa saklausīja Kārlu Pērkinsu dziedam brīdinājuma vārdus turēties tālāk no viņa zilajām zamša kurpēm.

– Mans Dievs! – Kerolaina ieraudzīja aizaugušajā ceļmalā izrautas grambas un pēc mirkļa pamanīja Porsche, kas bija šķībi atdūries pret stabu, uz kura atradās viņas pastkastīte. Kā lieli briljanti uz ceļa seguma vizēja sabirzušā stikla gabaliņi. Takers bija saļimis pār stūri. Saucot viņu vārdā, Kerolaina skrēja pie automašīnas. – Mans Dievs, mans Dievs… Taker!

Kerolainai bija bail viņu kustināt un bail arī atstāt vienu… Viņa maigi pieskārās vīrieša sejai. Takers piepeši pacēla galvu, un Kerolaina iekliedzās.

– Sasodīts!

Viņa trīs reizes saraustīti ievilka elpu. – Idiot! Es taču domāju, ka tu esi miris! Tā braucot, ikviens var aiziet bojā. Pieaudzis vīrietis brāžas pa ceļu kā tāds nesaprātīgs, bezatbildīgs pusaudzis! Nesaprotu, kā gan tu vari…

– Pieveries, Kero… – Viņš piespieda plaukstu dunošajai pierei. Tā asiņoja. Kas vēl būtu noticis? Kad viņš stiepās pie durvju roktura, Kerolaina tās atvēra.

– Ja tu nebūtu savainots, es tevi iekaustītu. – To pateikusi, viņa tomēr pieliecās, lai Takeram palīdzētu.

– Man ir tieši īstais noskaņojums, lai es tev nepaliktu parādā par tādu iekaustīšanu. – Takeram acu priekšā bija pelēka migla, tas viņu pamatīgi sadusmoja, un viņš atspiedās pret nesadauzīto automašīnas aizmugures spārnu. – Izslēdz radio, labi? Un paņem atslēgas.

Izņemot tās no aizdedzes, Kerolaina joprojām nikni rājās: – Tu iznīcināji manu pastkastīti. Laikam jau mums vajadzētu būt pateicīgiem, ka tu ietriecies tajā, nevis kādā citā mašīnā.

– Rīt tev būs jauna pastkastīte. Es par to parūpēšos.

– Tev šķiet pavisam viegli aizstāt vienas lietas ar citām. Vai ne? – No bailēm viņas balss bija kļuvusi asāka. Viņa aptvēra Takeru ap vidu, lai pabalstītu.

– Lielākoties jā. – ”Mana sasodītā galva tūdaļ novelsies nost!” viņš domāja. Un tā vis nebūtu tik viegli aizstājama ar citu. Kerolaina veda Takeru uz māju un turpināja bārties. Grants graudiņi asi dūrās pēdās, un Takers atcerējās, ka nebija papūlējies uzaut kurpes. Viņš juta, kā pār deniņiem plūst silta straumīte. – Liecies mierā, Kerolaina.

Kaut kas Takera balsī – ne jau dusmas, drīzāk ciešanas – lika viņai rimties. – Atspiedies vēl mazliet pret mani, – viņa nočukstēja. – Es esmu stiprāka nekā izskatos.

– Tu izskaties pēc tādas, kuru spēcīgāks vējš aiznestu pa gaisu. – Māja Takera acu priekšā bija sākusi līgoties, un viņš bažījās, ka varētu zaudēt samaņu. Viņš piemiedza acis, ievainotā puse iesāpējās gana stipri, lai mazinātu galvas reibšanu.

– Tu izskaties trausla. Agrāk man tas nemaz nepatika.

– Laikam man tagad vajadzētu justies glaimotai.

– Taču tu neesi trausla. Tu esi stipra, Kero. Un tu esi dusmīga uz mani. Turpini kliegt vēl kādu mirklīti.

– Kāpēc man vajadzētu kliegt? – Pēc Takera savādi apslāpētās balss Kerolaina noprata, ka viņš varētu zaudēt samaņu. ”Liec viņam dusmoties, liec adrenalīnam kūsāt,” Kerolaina prātā mudināja pati sevi. ”Ja Takers noģībs, man nebūs pa spēkam viņu piecelt.” – Man noteikti būtu vienalga. Pat tad, ja tu būtu sadaudzījis savu mašīnu pilnībā, bet pats izšķaidīts uz ceļa seguma. Vienīgi man labāk patiktu, ja tu to būtu izdarījis kaut kur citur, nevis tik tuvu manas mājas pievedceļam.

– Es darīju visu, kas bija manos spēkos, mīļumiņ. Man tagad vajadzētu apsēsties.

– Mēs jau esam tepat pie lieveņa. – Viņa gandrīz aizvilka Takeru uz priekšu vēl vienu soli. – Te tu vari apsēsties.

– Man nekad nav patikušas valdonīgas sievietes.

– Tad jau es varu justies droša. – Kerolainai izdevās uzdabūt Takeru augšā lievenī, un viņš joprojām turējās kājās. Abi iegāja mājā.

– Tu teici, ka es varu apsēsties…

– Es sameloju.

Viņš vārgi, tomēr arī mazliet nikni pasmaidīja. – Tā jau sievietes vienmēr dara.

– Tagad gan tu vari apsēsties. – Viņa palīdzēja Takeram iekārtoties uz dīvāna ar lodes izrauto caurumu. Uzcēlusi vīrieša kājas uz dīvāna, viņa palika viņam zem galvas spilvenu. – Es piezvanīšu doktoram Šeisam un pēc tam tevi mazliet apkopšu.

Takers mēģināja satvert viņas roku, bet tas neizdevās, taču viņa kustība apturēja Kerolainu. – Nezvani viņam. Tas taču ir tikai sasitums, un man tādu ir vesels lērums.

– Tev varētu būt smadzeņu satricinājums.

– Daudz kas varētu būt. Viņš man tikai kaut ko iešļircinās.

Bet man patiešām riebjas adatas, saproti?

Kerolaina to saprata un juta līdzi, tāpēc sāka svārstīties. Sasitums nelikās tik ļoti briesmīgs, un Takers pilnīgi noteikti bija pie skaidras apziņas. – Es tevi sakopšu, un pēc tam mēs paskatīsimies.

– Un kā būtu ar spainīti ledus, kurā ielikta alus pudele?

– Par ledu es teiktu jā. Tikai guli rāms.

– Sievietes man nekad nenes alu, – Takers gandrīz čukstus noteica. – Es te guļu noasiņodams, bet viņa tikai šķendējas.

– Es dzirdēju, ko tu teici, – Kerolaina uzsauca no virtuves. – Un tā ir vienmēr. – Takers nopūtās un ļāva plakstiem aizvērties. Viņš tos neatvēra līdz brīdim, kad Kerolaina ievainojuma vietai pierē piespieda aukstu, mitru drānu. – Kā tas nākas, ka tev galvā tik neglīta cepure?

– Tā nemaz nav neglīta. – Kerolainu pārņēma neliels atvieglojums, kad viņa apskatīja brūci un secināja, ka tā nav dziļa.

– Saldumiņ, tu varbūt arī to valkā, taču es uz to skatos un apgalvoju, ka tā ir neglīta.

– Labi. – Viņa dusmīgi noņēma cepuri un aizsvieda, bet pēc tam no kafijas galdiņa, kur bija salikusi nepieciešamās lietas, paņēma pudelīti joda.

Takers tai uzmeta drūmu skatienu. – Tā nedari.

– Bērniņ.

Takers smaidīdams satvēra Kerolainas delnas locītavu. – Arī man pret tevi ir maigas jūtas, un es tevi uzskatu par tiešām jauku, saldumiņ.

– Tas jau nebija nekāds mīlestības apliecinājums. – Viņa pārlika pudelīti otrā rokā un jodā samērcētu lupatiņu piespieda Takera pierei. Viņš iekliedzās un nolamājās. – Nu, Taker! Savaldies taču.

– Tu vismaz varētu papūst uz sāpošo vietu. – Tā viņa arī izdarīja. Vīrieša roka no viņas plaukstas locītavas aizslīdēja uz viņas gurnu. Kerolaina vēlreiz uzpūta brūcei un tad atgrūda Takeru. – Jēzus! Izrādi kaut mazliet cieņas ievainotajam.

– Vienkārši esi rāms, kamēr es to apkopšu. – Viņa noplēsa gabaliņu marles un paņēma plāksteri. – Ja tu atkal nespēsi novaldīties, es tev sagādāšu vēl vienu brūci. Divkārt lielāku par šo.

– Jā, kundze. – Kerolainas rokas bija maigas. Ja neņēma vērā veseri, kas daudzījās smadzenēs, Takers jau jutās manāmi labāk.

– Vai varētu būt vēl kādi ievainojumi?

Kerolainas plaukstas bija maigas un vēsas kā lietus lāses.

– Grūti pateikt. Vai pārbaudīsi?

Nelikdamās zinis par vīpsnu Takera balsī, Kerolaina atpogāja viņa kreklu. – Es patiešām ceru, ka tas dos tev mācību…

Ak Dievs, Taker!

Vīrieša plaksti spēji atvērās. – Ko? Kas tur ir?

– Tu taču esi vienos zilumos.

”Labi gan, ka viņa nav ieraudzījusi kādu ribu spraucamies ārā no ādas,” viņš nopriecājās. – Tie ir jau veci. No Ostina.

– Tas taču ir briesmīgi. – Viņas balsī ieskanējās šausmas, un acis iemirdzējās kā divi smaragdi. – Viņu taču vajadzētu ieslēgt aiz restēm.

Takeram nācās pasmaidīt. – Viņš taču ir ieslēgts aiz restēm, dārgumiņ. Atrodas apgabala cietumā. Jau vakar Kārls viņu turp nogādāja.

Kerolaina maigi pārslidināja pirkstus pār Takera cietušajām ribām. – Viņš patiešām ir tevi smagi piekāvis.

Tas Takera lepnumam bija sāpīgs dzēliens. – Ostins jau arī neaizgāja projām smaidīdams.

– Un, protams, tas visu izlīdzina. – Kerolaina atvirzīja plaukstas, paņēma pretsāpju līdzekļa pudelīti un attaisīja vāciņu. Doktors Palamo šīs zāles viņai bija izrakstījis, lai nomāktu stresu un cīnītos ar galvssāpēm. – Vīrieši ir idioti.

Atbalstījies pret elkoņiem, Takers uzmanīgi paslējās augšup.

– Es jau nesāku. Viņš ieradās pie manis.

– Vienkārši paklusē un iedzer šo tableti.

– Kas tas ir?

– Kaut kas tāds, kas nomāks galvassāpes. Esmu pārliecināta, ka galva tev sāp.

Takers paņēma tableti, juzdamies pateicīgs, tomēr arī rūpīgi nopētīja etiķeti uz pudelītes. ”Ja zāles palīdzēs, es palūgšu doktoram Šeisam, lai sāpju remdēšanai izraksta tādas arī man.” Vispirms Takers norija tableti un tad uzdzēra ūdeni, ko viņam bija atnesusi Kerolaina. – Vai es varēšu dabūt alu, ja spēšu piecelties kājās?

– Nē.

Viņš atkal uzlika galvu uz spilvena. – Tad tādas tās lietas. Dārgā, piezvani Tolbotam Junioram! Viņš atbrauks un aizvilks manu mašīnu projām.

– Es par to parūpēšos. – Viņa piecēlās un pēc tam veltīja Takeram brīdinošu skatienu. – Tikai nemēģini iemigt. Tev nevajadzētu aizmigt, ja tev ir smadzeņu satricinājums.

– Un kāpēc tad ne?

Izmisums piešķīra viņas balsij asuma pieskaņu. – Es nezinu, jo neesmu jau nekāda ārste, tikai esmu to dzirdējusi daudzas reizes.

– Es neaizmigšu, ja tu apsoli uzreiz nākt atpakaļ un turēt manu roku.

Kerolaina mazliet iepleta acis. – Ja tu aizmigsi, es piezvanīšu doktoram Šeisam un palūgšu, lai viņš atbrauc kopā ar savu visgarāko adatu.

– Jēziņ, tu nu gan esi ļauna, – Takers sacīja, bet, noskatoties uz aizejošo Kerolainu, viņa lūpās ievilkās smaids.

Nepagāja ne trīs minūtes, kad Kerolaina atgriezās, nesdama maisiņu ar ledu. – Juniors solīja, ka ieradīsies, tiklīdz varēs. – Kad Takers tikai novaidējās, viņa piespieda ledus maisiņu viņam pie galvas. Vaids pārtapa gari stieptā pateicības nopūtā.

– Īsti nezināju, vai man vajadzētu piezvanīt tavai ģimenei.

– Pagaidām ne. Dela pilsētā uzkavēsies mazliet ilgāk. Biju piemirsis, ka viņa šodien vada kūku tirdzniecību. Džosija, visticamāk, nekur nedosies, jo īpaši tad, ja Dveins pamodīsies ar savu ierasto ”svētdienas galvu”. – Takers jutās ļoti noguris. Tas bija nevis patīkamais, laiskais pēcpusdienas gurdums, bet tāds, kas izsūcis spēkus, nomocījis līdz kaulam. – Lai nu kā arī būtu, bet mašīnu sišana manā ģimenē ir tāds kā vaļasprieks.

Kerolaina drūmi paraudzījās uz Takeru. Tā kā vīrieša sejā pamazām atgriezās normāls tonis, viņa uzskatīja, ka ir tiesīga pieprasīt paskaidrojumus. – Tad jums labāk vajadzētu pievērsties kroketam vai mežģīņu tamborēšanai. Kurp tad tu tik mežonīgi brāzies?

– Nezinu. Vienalga.

– Muļķīgi turp doties basām kājām ar ātrumu simts jūdžu stundā.

– Drīzāk jau bija astoņdesmit. Tev ir tieksme visu pārspīlēt.

– Tu varēji aiziet bojā.

– Tā kā man bija vēlēšanās nogalināt kādu citu, tas nemaz nav sliktākais variants. – Takers atvēra acis, un Kerolaina pamanīja, ka sāpes ir mitējušās. Doktora Palamo dotās tabletes ātri darīja brīnumus, taču bija vēl kaut kas, ko viņa izlasīja Takera skatienā, – kaut kas dziļāks, daudz mokošāks.

– Vai kaut kas atgadījās?

– Nebija nekāda bērna… – viņš sacīja, ieklausīdamies pats savā balsī.

– Atvaino?

– Viņa nemaz nebija stāvoklī. Viņa man sameloja. Stāvēja, skatījās man tieši acīs un teica, ka zem sirds nes manu bērnu.

Un tie bija salti meli.

Pēc mirkļa Kerolaina aptvēra, ka Takers runā par Edu Lū. To pašu Edu Lū, kuru viņa bija atradusi savā dīķī mirušu. – Man žēl, ka tā. – Kerolaina uzlika plaukstas uz ceļgaliem, īsti nezinādama, ko sacīt un kā to labāk izdarīt.

Takers nezināja, kāpēc to visu stāsta Kerolainai, taču, reiz iesācis, nespēja rimties. – Šīs pēdējās dienas… tas mani grauza no iekšienes. Domas par to, ka viņa šādi nomirusi… Reiz viņa man tomēr kaut ko nozīmēja… Un tagad līdz ar viņu aizgājusi arī kāda manis daļa… Bet izrādās, ka Eda Lū sameloja.

– Varbūt viņa vienkārši kļūdījās. Varbūt viņai likās, ka ir stāvoklī.

– Es nebiju gulējis ar viņu jau gandrīz divus mēnešus. – Takers īsi iesmējās. – Tādas sievietes kā Eda Lū rūpīgi uzmana visus tos procesus. Viņa zināja. – Takers uz īsu brīdi pievēra plakstus. Kad viņš tos atkal atvēra, acīs dega nevaldāms niknums. – Kāpēc gan es tik ļoti dusmojos par to, ka bērna nebija? Viņa sameloja, un tas nozīmē, ka neviens bērns netika nonāvēts. Un man nav jāplosās sāpēs, domājot par to.

Kerolaina turēja viņa plaukstu un tad mierinot uz mirkli pielika to sev pie vaiga. Viņa nebija pat aptvērusi, cik dziļas un sarežģītas jūtas dedzinājušas Takera dvēseli. Kaut kas viņas dvēselē atmaiga, un viņa vairs nekad nespēs būt pret šo vīrieti tik skarba kā iepriekš.

– Reizēm mums vairāk sāp tas, kas varētu būt, nevis tas, kas patiešām notiek.

Takers pagrieza plaukstu, un viņu pirksti savijās. Viņai bija jaukākās un skumjākās acis, kādas viņam jebkad nācies redzēt.

– Izklausās, ka tu labi saproti, par ko es runāju.

– Tā ir. – Kerolaina pasmaidīja un neiebilda, kad Takers noskūpstīja viņas pirkstu kauliņus. Kā allaž piesardzīga būdama, viņa pēc mirkļa atbrīvoja roku. – Laikam man vajadzētu iziet ārā un paraudzīt, vai Juniors ir jau ieradies.

Šā mirkļa burvību Takeram vēl negribējās izjaukt. Vēl ne. Ar piepūli viņš paslējās augšup. – Kāpēc mēs nevarētu aiziet turp abi? – Telpa viņam apkārt sašūpojās, un tad viss nostājās savās vietās. – Ja tu man palīdzētu.

Kerolaina paraudzījās uz Takera pastiepto roku. ”Cik muļķīgi bija uzskatīt, ka viņš lūdza ko vairāk par mirkļa atbalstu!” Aizgainījusi šādas domas, viņa paliecās uz priekšu un satvēra vīrieša roku.

DESMITA NODAĻA

Jaunais Tolbots ar vasarraibumaino seju izkāpa no automašīnas kabīnes. Viņš pabāza pirkstu zem beisbola cepures ar Atlantas komandas emblēmu, ievija pirkstus rudajos matos un pakasīja galvu. Darba zābaku zolēm minot sašķaidītos stiklus, viņš bija apgājis apkārt Takera sadauzītajam Porsche. Bāli zilo acu skatiens bija mierīgs, un viņš domīgi pakustināja apakšlūpu.

Kerolainai šķita, ka viņš izskatās kā trankvilizatorus salietojies bērnu raidījuma varonis Haudijs Dūdijs.

– Izskatās, ka tu esi sev sagādājis zināmas problēmas, – viņš beidzot noteica.

– Mazliet, – Takers piekrita. – Vai tev kāda cigarete atradīsies, Junior?

– Gan jau. – Juniors no eļļas traipiem izraibinātā krekla krūšu kabatas izņēma Winston paciņu. Viņš to pakratīja, līdz cigarete pavirzījās uz priekšu, un uzmanīgi pabīdīja paciņu tuvāk Takeram. Pēc tam viņš notupās, lai apskatītu saņurcīto automašīnas spārnu. Atkal uz krietnu brīdi iestājās klusums. – Skaista bija mašīna.

Takers zināja, ka Juniors nemēģina neko pārmest un viņa dabā ir konstatēt acīmredzamus faktus. Takers paliecās uz priekšu un no cimdu nodalījuma izņēma sērkociņu kastīti. – Domāju, ka Džeksonā to varēs salabot.

Kādu mirkli Juniors apsvēra šādu iespēju un piebalsoja: – Jā, laikam jau varēs. Iespējams, ka tu esi saliecis rāmi. Tagad viņi tos māk iztaisnot. Agrāk gan, ja bija saliekts rāmis, tad viss. Ardievu. Beigts un pagalam.

– Progress nav apturams. – Takers pasmaidīja aiz dūmu plīvura.

– Patiesi vārdi. – Juniors nesteidzīgi izslējās, nopētīja izvandīto zāli ceļmalā, tad stikla lauskas un ievēroja, ka nav bremzēšanas pēdu. Mazliet padomājis, viņš nolēma, ka arī viņam vajadzīga cigarete. – Zini, Taker, es allaž esmu teicis, ka tu esi labākais autovadītājs, kādu man nācies redzēt. Izņemot to reizi, kad biju Deitonas autosacīkstēs. – Kerolaina pavīpsnāja, bet vīrieši pieklājīgi izlikās viņu nemanām. – Es atceros, kā tu Boniju puikas par divdesmit dolāriem aizvedi uz dragreisu. Tas bija septiņdesmit sestā gada jūlijā. Viņi ar savu Camaro pret tavu Mustang. – Juniors paņēma Takera sniegto sērkociņu un ar īsu īkšķa kustību to aizdedzināja. – Tā nemaz nebija sacensība.

Takers ar patiku atcerējās šo gadījumu. – Sacensībai tā vairāk līdzinātos, ja Billijs Tī būtu ļāvis pie stūres sēsties Džonam Tomasam.

Juniors pamāja ar galvu. – Nu, varbūt mazliet. Taču nevienam no tiem puišiem nav tāda talanta autovadīšanā, kāds piemīt tev.

– Idioti, – Kerolaina klusi noteica. Ja arī Juniors to dzirdēja, tad neizrādīja. Jau vairāk nekā gadu viņš bija precēts vīrs un labi zināja, kad vīrietim savas ausis jāizmanto, bet kad labāk ļaut tām paslinkot.

– Es gribu kaut ko pavaicāt, – Juniors savā lēnajā, klusajā teica. – Kā tas nācās, ka tu ietriecies stabā?

– Nu… – Takers domīgi ievilka dūmu. – Varētu sacīt, ka mašīna man neklausīja. Stūre nepakļāvās.

Palocījis galvu, Juniors turpināja smēķēt. Kerolainai tā vien gribējās pajautāt, vai viņiem labpatiktu, ja viņa atnestu pārīti krēslu, lai abi varētu turpināt sarunu ērtākos apstākļos.

– Man izskatās, ka tu pat neesi pieskāries bremzēm, – Juniors piemetināja.

– Es mēģināju, – Takers teica. – Tās nestrādāja.

Juniora skatiens kļuva asāks nekā jebkad. Ja runa būtu par kādu citu, viņš to neņemtu vērā. Taču viņš labi zināja, kādas ir Takera prasmes un iemaņas pie stūres, un tās apbrīnoja. – Tā nu ir īsta mīkla. Stūre neklausa, bremzes nestrādā. Vienā laikā… Un tādai mašīnai kā šī? Tai taču nav vairāk par sešiem mēnešiem, ko?

– Tā gan.

Jau atkal Juniors pamāja. – Tas ir jāpārbauda.

– Būšu tev pateicīgs, ja tu to izdarīsi, Junior.

Kerolaina neteica neko, vien noskatījās kā Juniors aiziet pie savas tehniskās palīdzības automašīnas, bet pēc tam vaicāja: – Kāda saistība pirms piecpadsmit gadiem notikušam dragreisam ar to, ka tu ietriecies manā pastkastītes stabā?

Takers pasmaidīja. – Tā bija viena ellīga nakts. Tagad gan paej nost no mašīnas, dārgumiņ, tā var sasvērties, kad viņš to vilks nost. – Pieraudzīdams, lai Kerolainas līdzjūtība nepagaistu, Takers aplika rokas viņas pleciem, mazliet atbalstījās pret viņu un ļāva, lai sieviete palīdz viņam paspert vairākus soļus tālāk.

– Vai tev reibst galva?

Viņam nekas nereiba, taču Kerolainas balsī skanošās raizes likās brīnišķīgi jaukas. – Nu, varbūt pavisam nedaudz, – Takers, kā pašam likās, braši atteica. – Tas pāries. – Viņš apslēpa smaidu, kad Kerolaina, balstīdama viņu, aplika roku viņam ap vidu.

– Tagad iesim atpakaļ uz mašīnu. – Pirmīt viņa bija uzstājusi, ka atpakaļ līdz avārijas vietai Takeru atvedīs, nevis ļaus viņam iet kājām. – Es vedīšu tevi mājās.

”Mājās. Velns… Un man jau sāka izdoties!” – Varbūt es varu pagulēt uz tava dīvāna, līdz pilnībā atgūšu spēkus?

Bija acīmredzams, ka viņa svārstās. Izdzirdējis automašīnas tauri, Takers norija lāstu, kas jau prasījās izlauzties pār lūpām. Dveins ceļa vidū apturēja savu balto Cadillac. Brālis nebija noskuvies, un mati slējās gaisā dīvainos leņķos. Kājās viņam bija bikses, bet mugurā bezpiedurkņu krekliņš.

– Jēziņ, puis.

Viņš palūkojās uz Takeru, pārliecinājās, ka brālis stāv pats uz savām kājām, un tad pievērsa uzmanību automašīnai, ko Juniors vilka nost no avārijas vietas.

– Tu devies svētdienas izbraukumā, ko, Dvein?

– Kristela zvanīja. – Paraudzījies uz cietušā Porsche priekšpusi, Dveins nosvilpās caur zobiem. – Laikam brīdī, kad tu sazinājies ar Junioru, blakus būs bijis Singltons Fulers. Viņš aizskrēja uz Lāšona veikalu, un tur iegriezās Kristela nopirkt kolas sešpaku. Labi, ka pie telefona piegāju es, nevis Džosija, citādi viņai būtu uznācis īsts niknuma uzplūds. – Pateicoties Džosijas iedotajām pretsāpju tabletēm un vēl citiem medikamentiem, Dveinu paģiras vairs nemocīja tik ļoti, un viņš spēja izrādīt līdzjūtību. – Kaut kas traks, Taker. Tu taču esi pilnībā sabojājis to skaisto rotaļlietiņu!

Zaudējusi pacietību, Kerolaina aizturēja elpu. – Un pats jūtas tik labi, cik vien šādā situācijā varētu gaidīt, – viņa izgrūda. – Varēja būt daudz ļaunāk, taču galvenais trieciens ticis viņa cietajai galvai. Ir saprotams, ka tu raizējies par sava brāļa veselības stāvokli, bet varu apliecināt, ka viņam viss būs labi.

Juniors bija pārtraucis vraka vilkšanu un cieši raudzījās uz Kerolainu, cigaretei nokarājoties mutas kaktiņā. Takers pūlējās nezaudēt cieņu, izplūstot skanīgos smieklos.

”Viņa taču ir vai bez prāta manis dēļ,” viņš nosprieda.

– Jā, kundze, – Dveins atteica uzsvērti pieklājīgi. – Es to redzu un atbraucu, lai aizvestu viņu uz mājām.

– Jūs nu gan noteikti esat ģimene, kas ļoti uzmana cits citu, raizējas un mīl.

– Mēs cenšamies turēties kopā. – Dveins uzsmaidīja, un tajā brīdī viņa sejā, par spīti asinīm pieplūdušajām acīm un īsti nepazudušajai alkohola radītajai miglai skatienā, parādījās kaut kas pievilcīgs.

– Es nekad vēl neesmu sastapusi jūsu ģimenei līdzīgu, – Kerolaina no sirds noteica.

– Tā, es te visu esmu paveicis, Taker, – Juniors uzsauca.

– Es tev paziņošu par pārbaudes rezultātiem.

– Dari tā. Paldies. – Takeram nācās novērsties. Viņš gluži vienkārši nespēja noskatīties, kā viņa automašīna tiek aizvilkta projām. Tas bija apmēram tāpat kā redzēt, ka mīļoto cilvēku aizgādā projām uz nestuvēm.

– Bija patīkami tevi atkal satikt, Kerolaina, – Dveins sacīja un devās uz savu automašīnu. – Tad nu braucam, Taker. Kad piezvanīja Kristela, tieši bija sākusies spēle. Es jau tik daudz no tās esmu palaidis garām.

– Vēl tikai mirklīti. – Takers pagriezās pret Kerolainu. – Es novērtēju tavas rūpes par mani. – Viņš pieskārās Kerolainas matiem. – Un to, ka mani uzklausīji. Pat nezināju, ka man ir nepieciešams kāds, kurš uzklausītu.

Pēc brīža Kerolaina atskārta, ka Takers patiešām to sacījis no sirds. Acīs nemanīja ķircinošas liesmiņas, un balsī neieskanējās izsmējīgas notis. – Man tas bija patīkami.

– Es gribētu tev atdarīt ar to pašu. – Kerolaina purināja galvu, bet Takers satvēra viņas zodu. – Atbrauc šovakar uz Svītvoteru vakariņās.

– Nē, nudien, Taker. Nevajag…

– Gribētos tev parādīties labākā gaismā, nekā tev gadījies mani redzēt līdz šim. – Viņa īkšķis pārslīdēja Kerolainas zoda līnijai. – Un man vienkārši patīk tevi sastapt. Punkts.

Kerolainas sirds saminstinājās savā skrējienā, taču viņas balss bija skaidra. – Es neesmu ieinteresēta neko uzsākt – ne ar vienu.

– Te, laukos, kaimiņu ielūgšana uz svētdienas vakariņām ir sena paraža.

– Pret labu kaimiņattiecību uzturēšanu man nav nekādu iebildumu. – Kerolaina pasmaidīja.

– Varbūt vienkārši noskūpsti viņu, Taker, un beidzot braucam, ko?

Takers arī pasmaidīja un ar pirkstiem noglāstīja Kerolainas lūpas. – Viņa man to neļautu. Pagaidām. Atbrauc ap pulksten pieciem, Kero. Es tev izrādīšu Svītvoteru.

– Sarunāts.

Viņa noraudzījās, kā Takers dodas uz brāļa Cadillac un uzmanīgi iekārtojas pasažieru sēdeklī. Viņš vēl īsi uzsmaidīja Kerolainai, un tad Dveins, turēdamies pašā ceļa vidū, aizbrauca uz Svītvoteru.

– Es brāžos uz mājām no kūku tirdziņa, jo domāju, ka esi ielauzis galvaskausu vai noticis vēl kaut kas ļaunāks, bet tu man tā vienkārši paziņo, ka vakarā mums būs viesi. – Dela nebeidza vien īgņoties, ar rulli izlīdzinot pīrāga mīklu. – Tagad es pat nezinu, cik lieli bijuši ieņēmumi. Man nācās visu atstāt Sūzijas Trūsdeilas pārraudzībā, un viņa taču nenieka nezina par tirgošanos. – Šis konkrētais stāsts jau tika atkārtots kādu trešo stundu, un Takers nolēma rīkoties. Viņš no kabatas izņēma divdesmit dolāru naudaszīmi un nolika uz letes. – Te būs. Mans ieguldījums Trīsvienības baznīcas kūku tirdziņa fondā.

– Hmmph… – Dela bilda, bet viņas veiklie pirksti paķēra banknoti un noglabāja priekšauta dziļajā kabatā. Tomēr rimties viņa negrasījās. – Kad atskrēja Ērlīna un paziņoja, ka esi sadaudzījis savu automašīnu, mani gandrīz ķēra trieka. Kad tu to nopirki, es taču tevi brīdināju, ka no tādas ārzemju mantas nebūs nekāda labuma. Pat Dievam veltāmā dienā tu mētājies pa ceļiem. – Viņa ieklāja mīklu formā. – Un kad es atskrienu mājās, lai pārliecinātos, vai esi dzīvs vai miris, tu man paziņo, ka esi uzaicinājis viešņu. – Satraukti murminādama, viņa aplīdzināja mīklas malas un stūrīšus. – It kā tas šķiņķis krāsnī pats varētu kļūt gatavs. Un Īditas mazmeita jau nu arī… Man Īdita bija ļoti mīļa, viņa pastāstīja, ka mazmeita izbraukājusi Parīzi. Bijusi Francijā, Itālijā un pat tikusi Bakingemas pilī, un pusdienojusi kopā ar Amerikas Savienoto Valstu prezidentu Baltajā namā. – Dela paņēma nākamo mīklas gabalu. – Viņa ierodas pie mums uz vakariņām, bet man pat nav bijis laika pārliecināties, vai galda sudrabu nevajadzētu nospodrināt. Tava mamma kapā otrādi apgriezīsies – lai Dievs mielo viņas dvēseli –, ja es uz galda neuzlikšu labās sudrablietas. – Viņa ar delnas virspusi noslaucīja pieri. Nodžinkstēja smagās rokassprādzes daudzie piekariņi. – Tikai vīrietis var iedomāties, ka svētdienas vakariņas top pašas no sevis.

Takers paraudzījās uz kartupeli, ko tobrīd mizoja. – Es taču tev palīdzu, vai ne?

Dela savā pārākuma apziņā pavīpsnāja un uzmeta Takeram skatienu. – Labs palīgs gan tu esi. Tu nošņāp pārāk daudz kartupeļa miesas un mizas izmētā pa visu manu spodro grīdu.

– Dievs augstais!

Saimniecības vadītājas acīs pavīdēja saltas dusmas, un Takers tās respektēja. – Tu te lieki nevalkā Dieva vārdu! Vismaz ne manā virtuvē un turklāt vēl svētdienā.

– Es satīrīšu grīdu, Dela.

– Pieraugi, ka tā būtu! Un nemaz nemēģini izmantot kādu no manām labajām trauku lupatām!

– Nē, kundze. – Takers nosprieda, ka pienācis laiks ķerties pie smagās artilērijas. Viņš ielika izlietnē bļodu ar kartupeļiem, tad piegāja pie Delas un apskāva sievietes plato vidukli. – Man tikai gribējās Kerolainai izdarīt kaut ko jauku, jo viņa apkopa manu cietušo galvu.

Dela novaidējās. – Es esmu viņu redzējusi. Varu iedomāties, ko nozīmē tas jaukais.

Viņš pasmaidīja, piespiedis seju viņas mežonīgajām, sarkanajām cirtām. – Nevarētu sacīt, ka šī doma nav ienākusi man prātā.

– Drīzāk jau aiz tava bikšu rāvējslēdzēja, – Dela sacīja, taču viņas lūpas savilkās smaidā. – Tavai gaumei viņa liekas pārāk kaulaina.

– Redzi, es iedomājos, ka viņa varētu pieņemties miesās. Jo īpaši, kad būs nobaudījusi tavus ēdienus. Tu taču zini, ka apkaimē nav neviena cita, kas šajā jomā varētu ar tevi mēroties. Tādējādi es atstātu iespaidu uz viņu. Tevis gatavotais medū glazētais cūkas cepetis neatstās viņu vienaldzīgu.

Dela pavīpsnāja un sakustējās, taču lepnuma sārtums jau plauka viņas vaigos. – Es jau nu nebūšu tā, kas neatvēlēs meitenei pieklājīgu maltīti.

– Pieklājīgu? – Takers paspieda Delas vidukli. – Labāku maltīti viņa noteikti nebaudīja pat Baltajā namā. Vari man ticēt.

Iesmējusies Dela atstūma Takera rokas. – Viņa nedabūs vispār neko, ja es nepabeigšu gatavošanu. Tagad pieliec kartupeļus pie kāpostiem, ko esmu sākusi vārīt, un tad pazūdi. Man viss izdosies ātrāk, ja tu neslaistīsies te apkārt.

– Jā, kundze. – Takers uzspieda skūpstu Delai uz vaiga, un tas viņas īgņošanos pārvērta smaidā. Pēc dažām minūtēm Takers izgāja no tvaikiem pilnās virtuves un ieraudzīja, ka Dveins ir atzvilis viesistabā un skatās kārtējo beisbola spēli. – Tev nekaitētu noskūties.

– Ir svētdiena. – Dveins pasniedzās pēc kolas pudeles, kas bija nolika uz grīdas. – Un svētdienās es nekad neskujos.

– Man būs viešņa.

Dveins iedzēra garu malku un nolamājās, kad spēle nevedās viņam pa prātam. – Ja noskūšos, viņa var pamanīt, ka es esmu izskatīgāks par tevi. Ko tad tu darīsi?

– Es esmu gatavs riskēt.

Par to Dveins pavīpsnāja. – Es noskatīšos vēl šo epizodi un pēc tam noskūšos.

Apmierināts ar sasniegto, Takers devās uz augšstāvu. Viņš nebija paguvis tikt līdz savai istabai, kad atskanēja Džosijas balss. – Taker, vai tas esi tu, mīļais?

– Patlaban es grasos iet dušā.

– Ienāc uz īsu mirklīti un palīdzi man mazliet!

Ieskatījies augstajā grīdas pulkstenī, Takers secināja, ka līdz Kerolainas ierašanās brīdim viņam ir vēl pusstunda laika, un lēnā solī devās uz priekšu pa gaiteni līdz māsas istabai.

Tā līdzinājās lielveikalam pēc izpārdošanas. Blūzes, kleitas, apakšveļa un kurpes – viss izsvaidīts pa gultu, krēslu un sēdekli zem loga. Melns mežģīņu peņuārs vīdēja ārā no snuķa sārtam rotaļu zilonītim, ko reiz kāds jau sen aizmirsts kavalieris bija laimējis svētku pasākumā un uzdāvinājis viņai.

Džosijai mugurā joprojām bija tā pati sārtā rītakleita, un viņa, iebāzusi galvu skapī, pārskatīja tur vēl atlikušās drēbes.

Kā parasti, Džosijas istabā vēdīja īsts aromātu sajaukums – parfīms, pūderis, losjoni… Rezultātā radās iespaids par kaut ko vidēju starp Blūmingdeila veikala parfimērijas nodaļu un augstas klases bordeli.

Pārlaidis istabai skatienu, Takers secināja: – Vai tev sarunāts randiņš?

– Tedijs mani vedīs uz seansu deviņos Grīnvilā. Es ielūdzu viņu uz vakariņām, ja reiz mums šā vai tā būs viesi. Kā būtu ar šo? – Viņa pagriezās, pielikusi sev klāt īsus, oranžus ādas svārciņus.

– Ir pārāk karsts ādas drēbēm.

Džosija uz mirkli saīga, jo apzinājās, ka šie svārki lieliski izceļ viņas skaistās kājas, bet tad pasvieda tos malā. – Tev taisnība. Es zinu, kas man vajadzīgs. Tā mazā kokvilnas kleitiņa, sārtā. Pagājušajā mēnesī es to biju uzvilkusi uz dārza svētkiem Džeksonā. Viens bildinājums un trīs nepiedienīgi piedāvājumi. Pie velna, kur tad tā palikusi?

Takers vēroja, kā māsa rakņājas pa reiz jau izsvaidītajām drānām. – Es biju domājis, ka tu doktoru izmēģini Kristelai.

– Tā bija. – Džosija pacēla galvu un pasmaidīja. – Es nospriedu, ka viņš nepavisam nav Kristelai piemērots. Turklāt pēc dienas vai divām viņš atgriezīsies ziemeļos, un tas salauzīs viņai sirdi. Viņa nevarēs braukāt pie Tedija, kaut arī viņiem viss kļūtu nopietni. Bet es gan to varu. Vai galva joprojām sāp?

– Neko daudz.

– Paskaties uz šo. – Viņa norādīja uz nelielu brūcīti apakšstilbā. – Tu aizbrāzies no šejienes kā velna plēsts un sacēli veselu grants vētru. Tagad man nāksies to nomaskēt, ja gribēšu vilkt svārkus.

– Piedod.

Džosija paraustīja plecus un atsāka sārtās kleitas meklēšanu. – Laikam jau tas ir normāli. Tu biji satraukts. Taker, tagad visi uzzinās, ka viņa bija melojusi. Vēl pirms bērēm otrdien. Visi uzzinās.

– Ceru, ka tā. – Takers pamanīja sārtu plankumu un pieliecās, lai no pašas kaudzes apakšas izvilktu māsas meklēto kleitu. – Es jau esmu nomierinājies, Džosij. Kad Bērks man to pateica, es vienkārši aizsvilos.

Māsa pieskārās pārsējam uz Takera pieres, abi stāvēja ciešā tuvumā, Džosijas parfīma viļņa ieskauti. Viņiem kopīgs bija ne tikai Longstrītu uzvārds vai no mātes mantotie vaibsti. Abu sirdis vienoja kaut kas pat stiprāks par asinssaitēm.

– Man patiešām žēl, ka viņa tevi tik ļoti sāpināja.

– Papluinīja manu lepnumu, tas arī viss. – Viņš viegli noskūpstīja māsu uz lūpām. – Tas jau ātri vien atkopsies.

– Tu pret sievietēm izturies pārāk jauki, Taker. Tāpēc viņas tevī iemīlas, un tad tev tiek vienas vienīgas nepatikšanas. Ja tu pret viņām būtu mazliet skarbāks, viņas nesāktu lolot tik lielas cerības.

– Es paturēšu to prātā. Nākamreiz, kad iešu uz satikšanos ar kādu sievieti, nosaukšu viņu par neglīteni.

Džosija iesmējās un nostājās pie lielā spoguļa, pielikusi kleitu sev priekšā. Viņa grozījās un šūpojās. – Un necitē dzejas rindas.

– Kurš teicis, ka es to daru?

– Kerolena stāstīja, ka tu esot viņai deklamējis dzeju, kad aizvedi uz Leikvilidžu skatīties zvaigznes.

Takers sabāza rokas kabatās. – Kā tas nākas, ka manikīra vai kosmētisko procedūru laikā sievietes allaž pamanās izklāstīt intīmus sīkumus par savu dzīvi?

– Tas ir tāpat kā večiem, kad, dzerot alu, viņi plātās ar sava locekļa izmēriem. Nu, kā tas izskatās?

Viņš veltīja māsai drūmu mirkli. – Es vairs nesaku sievietēm komplimentus.

Pasmīnējusi Džosija devās uz dušu.

Kerolainu tik ļoti satrieca Svītvoteras skaistums, ka viņa apturēja automašīnu, tikusi pievedceļam līdz pusei. Pēcpusdienas saulē māja ar skaistajām formām, smalkajiem metālkalumiem, slaidajām kolonnām un mirdzošajiem logiem izskatījās pērļu balta. Nebija vajadzīga nekāda bagātā iztēle, lai gara acīm skatītu, kā pa zālienu iet sievietes krinolīna kleitās, vai kungus, kas vizītsvārkos sēž uz lieveņa un apspriež atšķelšanās iespējas, bet melnādaini kalpotāji pasniedz viņiem vēsus dzērienus.

Itin visur ziedēja puķes – vienas vijās augšup pa režģiem, citas liecās pāri ķieģeļiem apliktu dobju malām. Gaisu pildīja gardēniju, magnoliju un rožu reibinošās smaržas.

Priekšējā mauriņa vidū slējās balts karoga kāts, kurā plīvoja pabalējis un stūros apspurojies konfederātu karogs. Aiz lielās ēkas bija redzami glīti akmens namiņi. Viņa minēja, ka reiz tur bijusi vergu dzīvesvieta, gaļas un zivju kūpinātava un vasaras virtuve. Aiz zāliena stiepās gluds, liels un labi kopts kokvilnas lauks. Šo platību vidū viņa ieraudzīja tikai vienu koku – milzīgu, vecu cipresi, kas slinkuma vai kādu sentimentālu jūtu dēļ bija atstāta augam.

Kaut kāda iemesla pēc šis koks – viens vienīgais koks – lika aizžņaugties viņas kaklam. Acis kļuva miklas no asarām. Koka vienkāršais majestātiskums, izturība, ko tas simbolizēja… Viss aizskāra kādu stīgu dziļi Kerolainas dvēselē. Neapšaubāmi, šī ciprese bija te augusi vairāk nekā gadsimtu ilgi, redzējusi dienvidu augšupeju un lejupslīdi, cīņu par dzīvesveidu un tā galu.

Cik daudzas pavasara sējas koks bija pieredzējis, cik daudz ražas novākšanu vasarās?

Kerolainas skatiens atkal pievērsās lielajai mājai. Arī tā simbolizēja pārmantojamību, pārmaiņas un Veco dienvidu cēlo eleganci, kuru ziemeļnieki bieži vien saistīja ar laiskumu. Te bija dzimuši bērni, izauguši un arī aizgājuši citas pasaules ceļos. Bet ikdiena šajā klusajā deltas vietā ritēja savu gaitu. Neapturami un nebeidzami. Šīs kultūras lēnais pulss un tradīcijas izdzīvoja.

Un tepat tam bija arī pierādījumi. Gluži tāpat kā Kerolainas vecmāmiņas mājā. Pierādījumi bija šajās mājās, fermās un laukos, kas pletās gar Inosensas ceļiem. Un arī pati Inosensa bija šāds pierādījums.

Tobrīd Takers iznāca pa mājas parādes durvīm un apstājās uz lieveņa. ”Interesanti, vai arī viņu es pamazām sākšu saprast tikpat labi?” Kerolaina nodomāja, atkal iedarbināja automašīnu, apbrauca lielajai peoniju dobei un apstājās.

– Tu piebraucamajā ceļā biji piestājusi un tik ilgi sēdēji, ka es sāku bažīties, vai tikai neesi nolēmusi griezties atpakaļ.

– Nē. – Viņa atvēra automašīnas durvis un izkāpa. – Es gluži vienkārši pētīju apkārtni.

Arī Takers pētīja – Kerolainu, kurai mugurā bija plāna, balta kleita ar kuplu svārku daļu. Takers iedomājās, ka tā droši vien brīnišķīgi plīvo vējā. Kleitas lencītes bija apmēram divu pirkstu platumā, tālab pleci un rokas bija kailas. Viņa bija uzlikusi mirdzošu akmentiņu kaklarotu. Mati bija atķemmēti no sejas, atklājot skatienam garus auskarus ar pieskaņotiem akmeņiem. Viņa šķita izdarījusi kaut ko noslēpumainu un brīnišķīgu ar savu seju. Acis izskatījās dziļākas, bet lūpas – tumšākas.

Kerolaina paspēra pirmos soļus Takera virzienā, un viņš sajuta uzvēdījam viegla, tomēr kārdinoša parfīma dvesmu.

Ar kreiso roku Takers satvēra Kerolainas labo roku un lēnām apgrieza viņu apkārt kā dejā. Kerolaina iesmējās. Ieraudzījis, cik liels ir kleitas izgriezums aizmugurē, viņš smagi norija siekalas.

– Man ir kaut kas jāsaka.

– Klausos.

– Tu esi neglīta. – Takers papurināja galvu, iekams viņa paguva kaut ko sacīt. – Tas vienkārši bija kaut kas tāds, ko man vajadzēja dabūt ārā no sevis.

– Interesanta pieeja.

– Tā ir manas māsas ideja. Tam vajadzētu atturēt sievietes no iemīlēšanās manī.

”Kāpēc viņš vienmēr spēj atmodināt smaidu man sejā?” – Tas varētu izdoties. Vai tu mani aicināsi mājā?

Takers satvēra Kerolainu aiz otras rokas. – Liekas, es esmu ļoti ilgi gaidījis, lai izdarītu tieši to. – Viņš veda Kerolainu uz durvju pusi un tās attaisīja. Mirkli pakavējies, viņš noraudzījās uz viešņu, it kā novērtēdams, cik labi šī sieviete iederas viņa namdurvju atvērumā ar ziedošām puķēm un magnolijām fonā. Atbilstība šķita ideāla.

– Laipni lūgta Svītvoterā.

Tikko spērusi kāju pār šā nama slieksni, Kerolaina izdzirdēja klaigas.

– Ja tu esi uzaicinājusi kādu pie mana galda, tad varēji vismaz palīdzēt to uzklāt! – Dela bija nostājusies plato kāpņu apakšā, vienu roku uzlikusi uz sarkankoka margām, bet otru iespiedusi sev spēcīgajā gurnā.

– Es taču teicu, ka to izdarīšu, vai ne? – Džosijas balss atplūda no augšstāva. – Nesaprotu, kas tev uznācis. Ko tu tik ļoti satrakojies? Es pabeigšu krāsoties un tad arī to izdarīšu.

– Ko viņa tur noņemas ar krāsām, ja nākamajā nedēļā viss jau tāpat būs beidzies? – Dela pagriezās. Taisnīgais sašutums no viņas sejas pazuda, bet tā vietā parādījās ziņkārība. Viņa bija pamanījusi Kerolainu. – Tā. Tu laikam esi Īditas mazmeita, vai ne?

– Jā, tā laikam būs.

– Mēs ar Īditu mēdzām ļoti jauki papļāpāt, sēžot uz viņas mājas lieveņa. Tu esi viņai mazliet līdzīga. Kaut kas… pie acīm.

– Pateicos.

– Šī ir Dela, – Takers iepazīstināja. – Viņa rūpējas par mums. – Es esmu pūlējusies trīsdesmit gadu, bet neko diži labu neesmu panākusi. Ved viņu uz viesistabu un pacienā ar labu šeriju. Vakariņas būs pavisam drīz. – Uzmetusi vēl vienu niknu skatienu kāpnēm, viņa paceltā balsī sacīja: – Ja kāds tur beigs posties un krāšļoties un palīdzēs uzklāt galdu.

– Es ar lielāko prieku varētu to izdarīt, – Kerolaina piedāvājās, taču Dela viņu bīdīja uz priekšu pa gaiteni.

– Nekā nebija! Takers nomizoja kartupeļus, bet tā meitene uzliks uz galda traukus. Tas ir mazākais, ko viņa var izdarīt, ja reiz uzaicinājusi to nāves dakteri uz vakariņām. – Viņa papliķēja Kerolainas roku un tad aizsteidzās uz virtuvi.

– Ak… nāves dakteri?

Takers pasmaidīja un devās pie antīkas riekstkoka bufetes, lai paņemtu šeriju. – Patologanatoms.

– Ā, Tedijs. Viņš noteikti ir… interesants cilvēks. – Kerolaina lēnām staigāja pa telpu un nopētīja augstos logus, mežģīņu aizkarus, austrumnieciskos paklājus, pasteļtoņu dīvāniņus, smalki svītrotās tapetes, kurās dominē aukstie toņi, ar rokām darinātos spilvenus un apaļo turku stila dīvānu. Viss liecināja par bagātību un senumu. Uz baltā marmora kamīna malas bija novietota kristāla vāze ar sīkziedu rozītēm.

– Jauka māja. – Kerolaina paņēma Takera sniegto glāzi. – Paldies.

– Kādreiz es tev te visu izrādīšu. Un izstāstīšu par šīs vietas vēsturi.

– Es labprāt paklausīšos. – Kerolaina piegāja pie loga, pa kuru varēja redzēt dārzu, laukus un veco cipresi. – Man nebija ne jausmas, ka tu nodarbojies ar lauksaimniecību.

– Mēs esam plantatori, – viņš precizēja Kerolainas sacīto un pienāca viņai klāt no aizmugures. – Longstrīti ir bijuši plantatori jau kopš astoņpadsmitā gadsimta, sākot ar to brīdi, kad Borigārds Longstrīts izkrāpa Henrijam van Heivenam sešus simtus akru labākās deltas zemes pēc divas dienas ilguša pokera mača Načezā tūkstoš septiņi simti deviņdesmit sestajā gadā. Tas notika prieka mājā, sauktā par ”Sarkano zvaigzni”.

Kerolaina pagriezās pret Takeru. – Tu to visu izdomāji.

– Nē, kundze. Tā man stāstīja tētis, un viņam savukārt viņa tētis, un tā tālāk. – Protams, par to izkrāpšanu tas ir tikai minējums. Šo daļu iestarpināja Lāšoni. Viņi ir van Heivenu radi.

– Prieka bojātāji.

– Iespējams, bet tikpat labi tā varētu būt arī vistīrākā patiesība. Iznākums no tā nemainās. – Takeram patika tas, kā Kerolaina uz viņu raudzījās. Lūpas bija mazliet pavērtas, acīs vīdēja smieklu dzirkstis. – Lai nu kā, bet Henrijs esot tik ļoti pārskaities par savas zemes zaudējumu, ka mēģinājis pat uzbrukt vecajam Bo, kad tas beidzis svinēt savu veiksmi kopā ar vienu no ”Sarkanās svaigznes” labākajām meičām. Viņas vārds bija Millija Džonsa.

Kerolaina iemalkoja dzērienu un pašūpoja galvu. – Tev vajadzētu rakstīt īsprozu, Taker.

– Es vienkārši stāstu tev, kā tas viss bija. Un Millija ar Bo prasmēm gultā bijusi ļoti apmierināta. Jā, vai es tev jau sacīju, ka Longstrīti allaž bijuši izslavēti kā lieliski mīlnieki?

– Laikam jau neteici vis.

– Tas ir dokumentēts visu šo daudzo gadu laikā, – Takers apgalvoja. Viņam ļoti patika vērot, kā smiekli padara mirdzošāku viņas skatienu, kā lūpu līnijas iegūst maigākas aprises. Ja nebūtu šāda reāla stāstāmā gadījuma, viņš nudien to izgudrotu. – Un Millija pateicībā par Bo izturību, kā arī par papildu zelta piecdolāru monētu, kas tika atstāta uz viņas naktsgaldiņa, piegāja pie loga pamāt viņam ardievas. Tieši Millija pamanīja Henriju, kurš slēpās krūmos ar pielādētu ieroci, gatavs nogalināt. Tieši īstajā brīdī Millija brīdinot uzsauca Bo. Ierocis izšāva. Bo vizītsvārku piedurkne bija sabojāta, taču viņa reakcija bija ātra. Viņš izrāva nazi un metot rāpīja Henrijam pašā sirdī, kā mēdza sacīt mans vectētiņš.

– Pats par sevi saprotams, ka viņš bija ne tikai izcils mīlnieks, bet arī lielisks nažu metējs.

– Vīrs ar daudziem talantiem, – Takers piekrita. – Turklāt viņš bija arī piesardzīgs un nosprieda, ka labāk būtu nepalikt Načezas tuvumā, jo nāktos atbildēt uz neērtiem jautājumiem par savu rīcību un par mirušo. Kā jau romantiķim pieklājas, viņš paņēma skaisto, jauno Milliju projām no prieka mājas, un abi kopā viņi devās uz deltu.

– Un sāka audzēt kokvilnu kā plantatori.

– Audzēja kokvilnu, kļuva bagāti, audzināja bērnus. Tieši viņu dēls tūkstoš astoņi simti divdesmit piektajā gadā sāka celt šo māju.

Kādu mirkli Kerolaina klusēja. Bija ļoti viegli iekrist viņa skaisti plūstošo vārdu lamatās, gremdēties patīkamajā valodas ritmā. ”Un nav jau tik svarīgi, cik daudz tajā visā patiesības, bet cik daudz izdomas,” viņa sprieda. ”Svarīgākais ir stāstnieka talants.”

Kerolaina aizgāja no loga, nešaubīgi apzinādamās, ka Takers atkal grasās viņai pieskarties. Viņa gan nebija tik pārliecināta par to, vai vēlētos aizliegt viņam to darīt. – Es gan neko daudz nezinu par savas ģimenes vēsturi. Un pavisam noteikti neko tādu, kas iestieptos divsimt gadu senā pagātnē.

– Te, deltā, mēs vairāk skatāmies atpakaļ nekā uz priekšu. Vēsture ir labākā augsne baumām. Un rītdiena… rītdiena pienāks jebkurā gadījumā, vai ne?

Takeram šķita, ka dzirdējis Kerolainu nopūšamies, taču skaņa bija gandrīz nesaklausāma. Tikpat labi viņš varēja kļūdīties.

– Es visu savu dzīvi esmu vadījusi, domādama par rītdienu, plānodama nākamo mēnesi, nākamo sezonu. Laikam jau vainojama šejienes atmosfēra… – Kerolaina sacīja un šajā reizē patiešām nopūtās, paužot ilgas. – Kopš esmu ievākusies vecmāmiņas mājā, es īsti pat nedomāju par nākamo nedēļu. Visādā ziņā… Es pat neesmu vēlējusies to darīt, – viņa piebilda, atcerēdamās sava menedžera zvanus, no kuriem cītīgi izvairījās, kopš bija nolēmusi braukt uz Misisipi.

Urdošo vēlēšanos pieskarties Kerolainai, apskaut viņu bija grūti apslāpēt. Gribējās dāvāt viņai roku siltumu un plecu, uz kura atbalstīties. Tomēr Takers baidījās, ka šāda rīcība varētu sabojāt itin visu, kas bija sācis virmot abu attiecībās. Lai kas tas arī būtu.

– Kāpēc tu jūties nelaimīga, Kero?

Viņa pārsteigumā pavērās uz Takeru. – Es neesmu nelaimīga. – Tomēr viņa zināja, ka tā ir tikai daļēja patiesība, no kuras puse bija meli.

– Es protu klausīties gandrīz tikpat labi kā stāstīt. – Takera plauksta liegi pieskārās Kerolainas sejai. – Varbūt kādreiz pārliecinies par to.

– Varbūt. – Viņa atkāpās, iezīmēdama distanci. – Kāds brauc.

Takers saprata, ka šis nav īstais brīdis, un atkal pagriezās pret logu. – Nāves dakteris, – viņš noteica un pasmaidīja. – Iesim paskatīties, vai Džosija ir uzklājusi galdu.

VIENPADSMITA NODAĻA

Grīnvilā, apgabala cietumā ar tā apskretušo tualeti, kur podam pat nebija sēdekļa, bet sienas bija apzīmētas ar grafiti rakstiem, Ostins Hetingers sēdēja uz cietām, šaurām nārām un skatījās, kā saules apspīdētās restes ēnojas viņam pie kājām uz grīdas.

Viņš zināja, kālab atrodas kamerā. Tāpat kā parasts kriminālnoziedznieks, kā dzīvnieks. Viņš zināja, kālab viņam te jānīkst un jāskatās uz restēm būrī, kura mitrās sienas izraibina dažādi neķītri uzraksti.

Tikai tālab, ka Bo Longstrīts bija bagāts. Viņš reiz bija bagāts plantators, kurš zaimoja Dievu un visu savu netīro naudu atstāja saviem bastardiem.

”Viņi visi ir bastardi,” domāja Ostins. ”Skaidrs kā diena.”

Lai gan Medelinai pirkstā bija šā nodevēja dots gredzens, Dieva priekšā viņa piederēja tikai vienam vīrietim.

Bo vis nebija devies uz to smirdīgo pasaules caurumu, sauktu par Koreju, lai krietnos kristiešus paglābtu no ”dzeltenajām briesmām”. Nē, viņš bija palicis drošībā un ērtībās, grimdams grēkā un vairodams savu naudu. Ostinam jau sen bija aizdomas, ka Bo ar viltu ir piespiedis Medelinu apprecēties. Tas, protams, neattaisnoja viņas nodevību, taču sievietes bija vājas… vājas miesā, gribā un prātā.

Bez stipra vadošā spēka – un reizumis saņemta pelnīta soda – viņām bija nosliece uz muļķīgu uzvedību un grēku. Dievs bija viņa liecinieks, ka vismaz Meivisu viņš bija centies turēt uz taisna ceļa.

Viņš bija apprecējies izmisuma aklumā, paša plosīgās kaisles apstulbināts. ”Tā sieva, ko Tu man devi, viņa man deva no tā koka, un es ēdu!” Ak jā. Meivisa bija kārdinājusi viņu. Un viņš, miesas vājuma vadīts, bija pakļāvies.

Ostins zināja, ka jau kopš Ievas laikiem sātans savā pavedinošajā balsī vispirms uzrunā sievietes. Viņas ir daudz atvērtākas grēkam, krīt tajā un ar viltu velk līdzi arī vīriešus.

Taču viņš ir bijis uzticīgs Meivisai un tikai vienu reizi trīsdesmit piecu gadu laikā bija pievērsies citai sievietei.

Ja arī gadījās reizes, kad, pildot savu laulāta vīra pienākumu un gremdējoties Meivisas miesā, viņš tumsā izbaudīja, izgaršoja un izsmaržoja Medelinu, tad tas bija tikai Dieva sūtīts atgādinājums, ka Medelina pieder viņam.

Medelina izlikās, ka Ostins viņai ir pilnīgi vienaldzīgs. Jau pirms visiem šiem daudzajiem gadiem Ostins zināja, allaž bija zinājis, ka Medelina aizgāja pie Bo vienīgi tāpēc, lai ķircinātu un mocītu Ostinu. Kā jau sievetes paradušas darīt. Medelina piederēja viņam. Tā allaž bijis. Tikai viņam vienīgajam. Viņa tikai izlikās satriekti noraidām Ostina bildinājumu pirms došanās karā. Tā bija kārtējā izlikšanās.

Ja nebijis Bo, Medelina gaidītu Ostinu atgriežamies. Un tas bija viņa beigu sākums.

Vai tad viņš jēlām rokām un stīvu muguru nebija plēsies, lai savai ģimenei nodrošinātu pieklājīgu dzīvi? Un, kamēr viņš strādāja un cieta neveiksmes, lēja sviedrus un zaudēja pamatu zem kājām, Bo sēdēja savā baltajā zirgā un smējās.

Un smējās…

Taču Bo nezināja – par spīti visai viņa naudai, smalkajām drēbēm, lieliskajām automašīnām – viņš nezināja, ka reiz kādā putekļainā dienā vasaras pilnbriedā, kad gaiss bija biezs un rāms, bet debesis izbalinājusi nevaldāma tveice, Ostins Hetingers paņēma to, kas piederēja viņam.

Atmiņas par to, kāda Medelina izskatījās tajā dienā, bija dzīvas Ostina prātā. Viss apziņā bija ļoti skaidrs, rokas drebēja, asinis plūda versmīgi karstas.

Viņa bija atnākusi pie Ostina, uznesusi grozu viņa mājas lievenī – lielu pītu grozu, kas bija pilns ar žēlastības dāvanām viņam, viņa brēcošajam dēlam un viņa sievai, kura, sviedros samirkusi, laida pasaulē nākamo bērnu.

Mugurā Medelinai bija zila kleita, galvā balta cepure ar caurspīdīgu zilu lenti. Viņai allaž bija patikušas plīvojošas šalles. Tumšie, viļņainie mati ieskāva maigo sejas ādu, kuras kopšanu ar dažādiem losjoniem varēja samaksāt ar bezdievja Bo naudu.

Medelina līdzinājās pavasara rītam, nākdama pa netīro taku un uzkāpdama ļodzīgajā lievenī. Viņas skatiens bija maigs, acis smaidīja, itin kā viņa pat neredzētu nabadzību, salauztās kāpnes, uz auklas izkārtās nespodrās drānas un kaulainās vistas, kas kašņājās pagalmā.

Saltā, tik saltā balsī viņa piedāvāja Ostinam grozu ar drēbēm, kas pašiem vairs nebija vajadzīgas. Tās bija iegādātas par Bo naudu bērniem, kurus viņš bija ielicis Ostina sievietes klēpī.

Viņš dzirdēja, kā paša sieva mudina aicināt ārstu.

Ostins atcerējās, kā Medelina posās ieiet mājā, raizēdamās par sievieti, kura nemūžam nebūtu atradusies tajā gultā, ja nebijis nodevības un viltus.

– Steidzies pēc ārsta, – Medelina sacīja balsī, kas bija salta kā avota ūdens. Likās, no viņas zeltainajām acīm starojošā laipnība varētu izdedzināt caurumu Ostinā. – Ved šurp ārstu! Es palikšu kopā ar tavu sievu un mazo.

Tas nebija vājprāts, kas pārņēma Ostinu. Nē, to viņš nemūžam neatzītu. Tas bija vienkāršs taisnīgums. Taisnīguma izjūta un dusmas bija viņu pārplūdinājušas, kad viņš ar spēku norāva Medelinu no lieveņa.

Pār Ostinu lija patiesības vilnis, kad viņš bija nogrūdis Medelinu uz netīrās zemes.

O, jā. Viņa izlikās, ka negrib Ostinu. Viņa kliedza un cīnījās, taču tā visa bija tikai un vienīgi izlikšanās. Meli. Viņam bija tiesības. Dieva dotas tiesības iegūt šo sievieti. Lai kādu masku arī viņa būtu uzlikusi, lai cik ļoti būtu raudājusi un lūgusies. Viņš savas tiesības zināja.

Viņš pat pēc visiem šiem gadiem atcerējās, cik spēcīgu atvieglojumu bija izjutis, atcerējās spējos grūdienus un to, kā nodrebēja brīdī, kad izlēja savu sēklu Medelinas klēpī.

Medelina bija pārtraukusi šņukstēt. Kad Ostins apgriezās uz muguras, lai palūkotos tveices baltajās debesīs, viņa gluži vienkārši piecēlās un atstāja Ostinu ar triumfa dunoņu ausīs un rūgtumu uz mēles.

Dienu pēc dienas, nakti pēc nakts viņš bija gaidījis Bo ierašanos. Ostina otrais bērns bija piedzimis, sieva gulēja ar akmens saltu seju, un viņš ar pielādētu šauteni gaidīja. Viņš bija gatavs. Viņā līdz sāpēm dega nepieciešamība nogalināt.

Taču Bo tā arī neieradās. Un Ostins saprata, ka Medelina nav atklājusi abu noslēpumu un tādējādi ir viņu iznīcinājusi.

Tagad Bo jau bija miris. Un arī Medelina. Abi bija apglabāti blakus ”Svētā miera kapsētā”.

”Atlicis Longstrītu dēls, kurš noslēdz apli no paaudzes uz paaudzi,” viņš domāja. ”Šis dēls paveda un padarīja grūtu manu meitu. Un tagad meitene ir mirusi. Man ir tiesības sodīt. Atmaksa ir mans zobens.”

Ostins samirkšķināja plakstus un atkal paraudzījās uz gaismu, kas izlauzusies cauri restēm. Tuvojās krēsla, un zīmējumi uz grīdas mainījās. Ostins vairāk nekā divas stundas bija sēdējis un gremdējies pagātnē.

Bija pienācis laiks plānot šodienu. Viņš riebumā noraudzījās uz savām platajām, zilajām biksēm. Cietuma drēbes. ”Drīz es no tām atbrīvošos, izkļūšu no cietuma. Dievs palīdz tiem, kas paši sev palīdz, un es atradīšu veidu, kā to izdarīt. Es atgriezīšos Inosensā un izdarīšu to, kas bija jāizdara jau pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem. Es nogalināšu to Bo daļu, kas dzīvo viņa dēlā.”

Tādējādi tiks izlīdzināti svaru kausi.

Ziediem nosētajā iekšējā pagalmā Kerolaina dziļi ieelpoja vasaru. Gaisma pamazām kļuva maigāka, tuvojās krēsla, zālē rosījās kukaiņi. Kerolaina jutās apmierināta un piepildīta. Viņa atskārta, ka ir aizmirsusi, cik šāda sajūta ir lieliska.

Maltīte nebija tikai brīnišķīgs ēdiens uz sudraba paplātēm. Tā bija lēna, gandrīz gurdi tvīksmīga gremdēšanās laikā līdz ar smaržām, garšām un sarunām. Tedijs bija rādījis burvju trikus ar salveti un galda piederumiem. Dveins, būdams skaidrā prātā, demonstrēja atzīstamu talantu, atdarinot gan Džimiju Stjuartu un Džeku Nikolsonu, gan vietējos cilvēkus, piemēram, Junioru Tolbotu.

Takers un Džosija bija smīdinājuši Kerolainu ar samezglotiem un spilgtiem stāstiem par seksa skandāliem. Galvenokārt vismaz piecdesmit un sešdesmit gadu seniem.

Kerolaina iedomājās, ka šādas vakariņas ļoti atšķiras no tām, kādas bija viņas ģimenē. Māte noteica sarunu gaitu, un ne piliens nedrīkstēja notraipīt damasta galdautu. Tās vakariņas bija stīvas un nedzīvas un drīzāk atgādināja korporatīvas tikšanās, nevis ģimenes maltītes. Pat sīkākais priekšgājēju pārkāpums nekad netika apspriests, un Džordžija Maknēra-Veiverlija nekādā ziņā neuzskatītu par smieklīgu viesi, kurš no viņas tērpa izgriezuma izņem salātu dakšiņu.

Nekādā gadījumā, patiesi.

Toties Kerolainai patika vakariņas pie Longstrītiem, un viņa pat neatcerējās kādas, no kurām būtu saņemts vairāk prieka. Viņai bija žēl, ka tās beidzās.

– Tu izskaties laimīga, – Takers sacīja.

– Kāpēc lai es tāda nebūtu?

– Vienkārši ir patīkami to redzēt, tas arī viss. – Takers satvēra plaukstā Kerolainas pirkstus un sajuta ne tik daudz pretestību, cik nedrošību. – Vai vēlies pastaigāties?

Vakars bija jauks, vieta skaista, un viņai bija atbilstīgs noskaņojums. – Lai notiek.

”Īsti tā nemaz nav pastaiga,” Kerolaina sprieda, ejot cauri rožu krūmiem un gardēniju smaržu mākoņiem. Drīzāk to varēja nosaukt par tādu kā klaiņošanu bez īsta mērķa. ”Nekādas steigas, nekāda izvēlēta galapunkta, nekādu problēmu. Šāds laika pavadīšanas veids ideāli piestāv Takeram,” viņa nodomāja.

Ieraudzījusi pēdējo saules staru gaismā uzzibam ūdens mirgu, Kerolaina vaicāja: – Vai tas ir ezers?

– Svītvoters. – Viņš paklausīgi mainīja virzienu. – Ezera dienvidu malā Bo uzcēla savu māju. Vēl joprojām ir redzami tās pamati.

Kerolaina saskatīja tikai akmeņu klaidu. – Kādu skatu viņi te varēja baudīt! Akriem pašu zemes. Kāda gan ir sajūta?

– Es nezinu.

Vīlusies Kerolaina pārlūkoja plašos, līdzenos kokvilnas laukus. Viņa bija nākusi no pilsētas. Tur pat turīgajiem piederēja nelieli īpašumi un cilvēki drūzmējās cits pie cita. – Ja pieder šis…

– Cilvēks pieder īpašumam. – Takeru pārsteidza paša sacītie vārdi, taču viņš tikai paraustīja plecus un pabeidza savu domu. – No tā vairs nevar novērsties. Ne jau tādā gadījumā, ja tas ielikts tev rokās. Nevar tā vienkārši noskatīties un pieļaut, lai viss aiziet postā. Ne jau tādā gadījumā, ja Svītvotera piederējusi Longstrītiem gandrīz divus gadu simteņus.

– Vai tu gribētu pagriezt tam visam muguru?

– Varbūt ir viena otra vieta, ko man gribētos apskatīt. – Takera pleci nemierīgi sakustējās. Kerolaina pazina šo kustību, taču nebija to gaidījusi. – Bet… ceļošana mēdz būt sarežģīta. Tā prasa lielu piepūli.

– Nedari tā.

Nepacietība Kerolainas balsī mudināja pasmaidīt. – Es jau vēl neko neesmu izdarījis. – Takera plauksta pārslīdēja Kerolainas rokai. – Tomēr es par to domāju.

Viņa samulsusi atvirzījās. – Tu zini, ko es gribēju sacīt. Vienā mirklī tu uzvedies tik mērķtiecīgi, it kā tev kaut kas būtu padomā, bet jau nākamajā mēģini atvēcināties un iespējami vieglāk visu pamest. Vēl nākamajā tu visam pieliec punktu.

– Nekad es neesmu redzējis iemeslu izvēlēties grūtākos ceļus.

– Kā tad būtu ar pareizo ceļu?

Takeram reti bija nācies sarunāties ar sievieti, kura vēlējās apspriest filozofiskus tematus. Viņš izņēma cigareti un iekārtojās ērtāk, lai risinātu sarunu. – Kas vienam ir pareizs, ne katru reizi būs pareizs arī citam. Dveins devās mācīties, ieguva grādu un nekā nav izmantojis šo savu sasniegumu. Viņš labprātāk sēž un gremdējas domās par to, kā visam vajadzētu būt. Džosija aizbēga projām, divas reizes apprecējās, ir gatava acumirklī traukties nezin kur, bet allaž atkal atgriežas šurp un izliekas, ka viss ir labāk, nekā varētu būt.

– Un tu? Kāds ir tavs ceļš?

– Manējais nozīmē pieņemt visu tā, kā ir. Un tavs… – Viņš paraudzījās uz Kerolainu. – Tavējais ir saprast, kas būs, iekams tas ir noticis. Taču tas nenozīmē, ka mēs rīkotos aplami.

– Bet… Ja tu laikus saproti, kas gaidāms, bet tas nav iecerētais, tu taču vari to mainīt.

– Mēģināt jau var, – Takers piekrita. – ”Ir augstāks spēks, kas veido mūsu mērķus, lai kādus izvēlamies mēs.” – Viņš izpūta dūmu strūklu. – ”Hamlets”. – Kerolaina spēja vien cieši skatīties uz Takeru. No visiem cilvēkiem uz šīs zemes viņš bija pēdējais, no kura viņa būtu gaidījusi atskanam Šekspīra citātu. – Piemēram, paraugies uz šo lauku. – Takers draudzīgi aplika viņai roku ap pleciem un pagrieza viņu. – Kokvilna augs labvēlīgos apstākļos. Augsnes virskārta ir labi mēslota un ir labāka nekā tā, kas atrodas pēdas dziļumā. Mēs apkarojam sasodītos smecerniekus. Kad vasara ir galā, jānovāc raža, jāliek ķīpās, jākrauj mašīnās un jāpārdod. Un tas, vai es raizēšos, slims palikdams, ne vismazākajā mērā neietekmēs visus šos procesus. Turklāt es algoju uzraugu. Lai viņš arī raizējas.

– Ir taču jābūt kaut kam vairāk… – viņa ierunājās.

– Tas ir pavisam vienkārši, Kero. Kokvilna tiek iedēstīta zemē, novākta un pēc tam kaut kad pārvēršas skaistā kleitā, piemēram, tādā, kāda tev šovakar ir mugurā. Skaidrs, ka es varētu katru nakti aizvadīt, raizēdamies par to, vai būs pietiekami daudz lietus un vai lietus būs pārmēru daudz, vai strādnieki sāks streikot, vai stulbeņi Vašingtonā atkal izdomās kaut ko tādu, kas iedzīs mūs depresijā. Bet es varu arī baudīt lielisku atpūtu naktī. Un rezultāts būs apmēram viens un tas pats.

Īsi iesmējusies, Kerolaina pagriezās pret Takeru. – Kāpēc gan tas izklausās sakarīgi? – Viņa pašūpoja galvu. – Ir taču jābūt kādam trūkumam šajā loģikā.

– Ja tu kādu atrodi, pasaki man. Tomēr es domāju, ka tā ir visai pamatīga. Es tev nosaukušu vēl kādu piemēru. Tu neļausi, lai es tevi noskūpstu, jo raizējies, ka tev tas varētu pārāk labi patikt.

Viņa iepleta acis. – Tas nu gan ir neticami egocentrisks paziņojums! Iemesls tikpat labi varētu būt arī tāds, ka man tas nemaz nepatiks un es to lieliski apzinos.

– Tā vai šā… – Takers samiernieciski noteica un apvija roku Kerolainas viduklim. – Tu mēģini atrast risinājumu, iekams vēl ir radusies kāda problēma. Un tāda attieksme provocē galvassāpes.

– Patiesi? – viņa neizteiksmīgi atvaicāja un turēja rokas piespiestas pie sāniem.

– Tici man, Kerolaina. Es esmu to visu cītīgi pētījis. Ja tu stāvi peldbaseina malā un raizējies par to, ka ūdens būs pārāk auksts, tad ir labāk, ja kāds tev pie pēcpuses pieliek kāju un pastumj tevi uz priekšu.

– Vai to tu tagad dari?

Takera lūpas savilkās smaidā. – Varu sacīt, ka es tavā labā to izdarītu, lai tu iekristu ūdenī un pārtrauktu cilāt prātā tos ”kas būtu, ja būtu…”. Taču patiesība ir tāda… – Viņš pielieca galvu. Kerolainā kaut kas notrīsēja, kad vīrieša siltā elpa pieskārās viņas lūpām. – Man naktīs neļauj gulēt domas par to. – Viņš rotaļīgi ieknieba viņai zodā. – Bet man ir nepieciešams labi izgulēties.

Kerolaina sastinga, kad Takera lūpas, tik liegas kā tauriņa spārni, pārslīdēja viņas mutei. ”Pieredzējis pavedināšanas mākslā,” viņa nodomāja, bet sirds dobji dunēja krūtīs. Viņa bija aizmirsusi, cik gudri mēdz būt vīrieši, kad runa ir par sieviešu vajadzību izmantošanu.

– Ja gribi, tu arī mani vari noskūpstīt, – Takers klusītēm nočukstēja pie viņas lūpām. – Ja tu negribi, tad es iepriecināšu sevi.

Vispirms viņš ar lūpām lēni pieskārās Kerolainas deniņiem, tad pārslīdēja aizvērtajiem plakstiem un vaigiem. Maigums viņā bija tik uzstājīgs, ka pārspēja vēlmi steigties un ņemt. Takers izbaudīja viņas auguma pirmo tikko jaušamo ietrīsēšanos, atslābumu, piekļaušanos. Viņas elpa kļuva straujāka. Lēnām un maigi viņš atkal piekļāva lūpas viņas mutei.

Bija tik jauki, tik ļoti jauki sajust sievietes auguma ļaušanos, dzirdēt, kā viņai uz mirkli aizraujas elpa, sajust viņas smaržu, kas saplūst ar ūdens dvesmu un ēnu dvašām!

Šoreiz Kerolainas lūpas atbildot pavērās. Takers kļuva uzstājīgāks, bet lēnām, mokoši lēnām. Viņas rokas pašāvās augšup un pieķērās vīrietim. Pēdējā sakarīgā doma Takeram bija par to, ka ūdens nemaz nav auksts, tas ir tikai dziļāks – daudz, daudz dziļāks nekā gaidīts.

Kerolaina vispār nespēja domāt ne par ko – ausīs kaut kas skaļi dunēja. Viņa pieķērās Takeram, lai noturētu līdzsvaru, tomēr apkārtne turpināja griezties, lai cik cieši viņa turētos. Piesardzība bija izkūpējusi gaisā kā dūmi. Īsi, bezpalīdzīgi novaidējusies, viņa atbildēja uz skūpstu.

Vīrieša mute kāri dzēra no Kerolainas lūpām, tomēr viņam nebija un nebija gana karstās, medainās garšas, kas lika alkt vēl un vēl. Mēle un zobi vērta skūpstu aizvien intīmāku.

Tas šķita aplam – vienkāršs skūpsts liek viņam degt tādās alkās. Galvai nevajadzēja reibt, kad Kerolaina piekļāvās viņam. Un viņam nevajadzēja nodrebēt, kad Kerolaina vaidā izrunāja viņa vārdu.

Takers zināja, ko nozīmē vēlēties sievieti. Tā bija dabiska un patīkama vīrieša dzīves sastāvdaļa, kas parasti neplosa augumu, nežēlīgi izraujot pa gabalam, nepadara kājas ļenganas un trīcošas un nebaida ar to, ka nāksies nokrist ceļos un lūgties.

Bija sajūta, ka viņš nokļuvis kādas augstas un biedējošas kraujas malā. Pašsaglabāšanās instinkts lika savicināt rokas un spert vairākus soļus atpakaļ. Drošībā. Kamēr vēl nav nogāzies bezdibenī. Viņš uzmanīgi uzlika plaukstas Kerolainai uz pleciem un atstūma nedaudz no sevis. Piere vārgi balstījās pret Kerolainas pieri, kamēr viņš cīnījās pēc elpas.

Kerolaina ļāva savām trīcošajām rokām vēl palikt uz Takera gurniem. Cauri kaisles miglai viņa pakāpeniski spēja sakopot domas. Pārāk sen viņa nebija izjutusi apskāviena mierinošo saldmi un izgaršojusi patiesu kaislību uz vīrieša lūpām. Tie bija pamatoti iemesli, lai uz mirkli attaisnotu sevi.

Viņa bija atguvusies. Asinis vairs nedunēja galvā. Viņa dzirdēja kukaiņu čirkstēšanu, varžu kurkstēšanu un maigu putna dziesmu.

Pakrēslas stunda bija maģiskais mirklis starp dienu un nakti. Diena jau piekāpās, dzisa, aiznesdama aizrautības kaisli sev līdzi.

– Manuprāt, mēs abi esam kļūdījušies, – Takers noteica.

– Kādā ziņā?

– Tu uzskatīji, ka tev būs vienalga. Bet es spriedu, ka, noskūpstījis tevi, varēšu gulēt mierīgāk. – Gari elpodams, viņš pacēla galvu. – Man jāteic, Kerolaina, ka vēlēties sievieti man allaž ir bijis patīkami. Jau toreiz, kad man bija piecpadsmit un mēs ar Lorīnu O’Hāru rāvām viens otram nost drēbes viņas tēva šķūnī. Kopš tās iezīmīgās dienas tu esi pirmā sieviete, kura šo vēlēšanos ir padarījusi sarežģītu.

Kerolainai gribējās viņam ticēt un noticēt, ka viņa izjūtas ir sarežģītākas, intīmākas un daudz bīstamākas nekā jebkas cits, ko viņš piedzīvojis agrāk. Diemžēl viņa neticēja un Takeru atgrūda, jo bija pietiekami nobijusies.

– Laikam būs labāk, ja mēs to visu aizmirsīsim.

Takera skatiens aizsteidzās pie Kerolainas lūpām. Tās bija ļoti maigas un pietūkušas no viņa skūpsta. – Kad pūcei aste ziedēs, – viņš liegi noteica.

– Es to sacīju pavisam nopietni. – Viņas balsī ieskanējās izmisuma nots. – Tikko es esmu atbrīvojusies no iznīcinošām attiecībām, un man nav ne mazākā nodoma iesaistīties atkal jaunās. Bet tu… Tavā dzīvē patlaban jau tāpat ir gana daudz sarežģījumu, lai radītu vēl kādus.

– Normālos apstākļos es pat varētu piekrist šādam apgalvojumam. Vai zini, ka tavi mati šajā gaismā izskatās pēc halo? Varbūt man vajadzīga grēku izpirkšana. Eņģelis un grēcinieks. Dievs zina, cik ļoti atšķirīgi mēs esam.

– Tas ir smieklīgākais…

Takers spēji pašāva roku gaisā un ievija viņai matos. Tas notika tik ātri, ka pārējos vārdus, kas jau bija uz lūpām, Kerolaina nepaguva izteikt. Viņš ierunājās atkal, un maigais tonis bija sastindzis tēraudā. – Tevī ir kaut kas tāds, Kerolaina… Brīžiem tas mani pilnīgi ēd nost. Parasti šādai reakcijai ir pamatots iemesls. Un pienāks laiks, kad es noskaidrošu, kas tas ir.

– Mans laiks rit citādi nekā tavējais, Taker. – Kerolainai likās, ka viņas balss skan atzīstami mierīgi, lai gan sirds sitās kaut kur kaklā. – Pēc dažiem mēnešiem es jau būšu Eiropā. Manos plānos neietilpst īsa dēka vasaras karstumā.

Rēgaina smaida atblāzma noplīvoja Takera lūpās. – Tu allaž nododies plānošanai. To es esmu pamanījis. – Viņš paspēra soli uz priekšu un satrieca Kerolainas lūpas ar spēcīgu, ātru skūpstu, kas lika viņai salīgoties. – Es dabūšu tevi, Kerolaina. Agrāk vai vēlāk mēs viens no otra daudz gūsim. Laika izvēli es atstāšu tavā ziņā.

– Tas ir nepieņemamākais iedomīga un nicināma vīrieša paziņojums, kādu man jebkad nācies dzirdēt.

– Tas atkarīgs no skatpunkta, – viņš draudzīgi noteica. – Es to biju domājis kā godīgu brīdinājumu. Tomēr man negribētos tevi sadusmot tik ļoti, lai tas ietekmētu tavu gremošanas sistēmu. – Satvēris Kerolainas plaukstu savējā, viņš pagriezās uz māju pusi. Tumsa kļuva aizvien dziļāka, kā mazas gaismiņas tajā lidinājās jāņtārpiņi. – Kāpēc gan mēs nevarētu kādu brīdi pasēdēt uz lieveņa?

– Man nav ne mazākās vēlēšanās kaut kur sēdēt kopā ar tevi.

– Mīļumiņ, kad tu runā šādi, es nonāku pie secinājuma, ka tu uzskati mani par pilnīgi neatvairāmu.

Viņas spējie smiekli ievija smaidu Takeram sejā. – Dienā, kad es nespēšu turēties pretī pašpasludinātam deltas donžuānam…

Iesmējās arī Takers, pacēla Kerolainu gaisā un apgrieza riņķī. – Es esmu vai bez prāta tavas nešpetnās mutes dēļ. – Viņš aizrautīgi noskūpstīja to. – Varu saderēt, ka tu esi mācījusies kādā no tām smalkajām meiteņu skolām Šveicē.

– Neesmu gan. Un noliec mani zemē. – Viņa centās izlocīties. – Es to sacīju nopietni, Taker. Kāds brauc.

Takers nenolika viņu zemē, bet paraudzījās pāri zālienam. Ātri tuvojās automašīna ar ieslēgtām priekšējām gaismām.

– Laikam jau mums vienkārši jāiet turp un jānoskaidro, kas ieradies. – Takers nesa Kerolainu uz piebraucamo ceļu. Viņš to darīja tiklab tāpēc, ka alka uzkurināt kaislību Kerolainā un ilgāk just šo slaido, vingro augumu savās rokās. Turklāt viņš sprieda, ka šo žestu Kerolaina uztvers kā romantisku, tiklīdz būs pārstājusi dusmoties. – Parādījušās pirmās zvaigznes, – Takers sacīja, bet viņa izdvesa kādu skaņu, kas aizdomīgi līdzinājās vaidam. – Zini, tu nesver vairāk par miltu maisu, bet tevi nest ir daudz patīkamāk.

– Tas vīrietis ir īstens dzejnieks, – Kerolaina noteica caur sakostiem zobiem un vēlējās, kaut nebūtu uztvērusi šajos vārdos ietverto humoru.

– Tik tīra kā vienīgā zvaigzne debesīs. – Viņš uzsmaidīja Kerolainai. – Laikam jau Vērdsverts būtu pateicis to skaistāk.

Kerolaina nepaguva izdomāt piemērotu atbildi, kad Takers jau bija nolicis viņu zemē, draudzīgi iepliķējis pa pēcpusi un pamājis Bobijam Lī, kurš kāpa ārā no savas sarūsējušās Oldsmobile Cutlass automašīnas.

– Sveiks, puis! Vai tad tev nevajadzēja būt kaut kur citur un dižoties Mārvelas priekšā?

– Taker. – Bobijs Lī saglauda no pieres atķemmētos matus. Automašīnas priekšējo lukturu gaismā viņa seja, ko viņš pat necentās pagriezt projām, izskatījās bāla no bailēm vai aizrautības. – Es atbraucu, tiklīdz biju pabeidzis. – Viņš ar novēlošanos pamāja sveicienu Kerolainai. – Labs vakars, mis Veiverlija.

– Sveiks, Bobij Lī. Atvainojiet, bet es pirms došanās projām gribētu vēlreiz pateikties Delai par vakariņām.

Viņa nebija paguvusi spert ne soli, kad Takers satvēra viņu aiz rokas. – Vēl taču ir pavisam agrs. Kas tevi šurp atvedis? – viņš jautāja Bobijam Lī.

– Pēcpusdienā Juniors atveda tavu mašīnu. Augstā debess! Tur nu gan bija viena putra.

Takers savieba seju grimasē un uzmanīgi ar pirkstiem pieskārās pārsējam uz pieres. – Jā, sirds vai plīst par kaut ko tādu. Es pat piecus tūkstošus vēl nebiju nobraucis ar to mašīnu. Rāmis ir saliekts, ja?

– Nu… jā, ir gan. Briesmīgi. Tiklīdz uzlikām uz pacēlāja, tā visu ieraudzījām. Mēs domājām, ka tev to vajadzētu vest uz Džeksonu, bet vispirms gribējām paši kārtīgi apskatīties, jo tik sasistu auto nebijām redzējuši kopš tās pagājušā gada janvāra dienas, kad Bakijs Lāšons avarēja ar savu Buick sniega vētrā.

– Kad jūs auto vilkāt projām, tas izskatījās pēc tāda, kam pārbraucis tanks. – Takers ar gurnu atspiedās pret Bobija Lī automašīnu. – Es joprojām neesmu sapratis, kā Bakijam palaimējās tikt cauri tikai ar lauztu atslēgas kaulu un astoņpadsmit šuvēm.

– Un viņam acīs reizēm parādās tāds dīvains skatiens, – piebilda Bobijs Lī. – Kaut gan, ja tā padomā, tāds jau viņam vienmēr ir bijis.

Takers pamāja ar galvu. – Viņa mamma gaidībās sabijās no čūskām. Varbūt tas atstājis iespaidu uz Bakiju.

Kerolainai piepeši vairs negribējās steigties projām, tomēr nācās apspiest vēlēšanos saņemt galvu rokās un skaļi smieties. – Vai tu atbrauci visu šo garo ceļu, lai pavēstītu Takeram, ka viņa mašīna ir sadauzīta?

Abi vīrieši veltīja Kerolainai vienādu neizpratnes pilnu skatienu. Viņiem bija pilnīgi skaidrs, ka Bobijs Lī tikai gatavo augsni tam, ko patiešām vēlējies pateikt.

– Nē, kundze, – viņš pieklājīgi atbildēja. – Es atbraucu, lai Takeram pastāstītu, kāpēc viņa mašīna pārvērtās lūžņos. Pie mums visi zina, ka Takers ir lielisks autovadītājs.

– Paldies, Bobij Lī.

– Es tikai stāstu. Tātad… Juniors kaut ko minēja par neesošām bremzēšanas pēdām uz ceļa seguma.

– Bremzes neklausīja.

– Jā, un tāpēc es iegrimu domās… Kad piezvanīja Juniora sieva un sāka gausties, ka viņš taču apsolījis aizvest viņu un mazo uz Grīnvilu ēst spageti, es pateicu, lai tik brauc vien, un apņēmos uzraudzīt servisu. Svētdienās jau ir diezgan mierīgi. Tā nu es izlēmu, ka pārbaudīšu, kas īsti ir ar tavas mašīnas bremzēm. – Viņš no kabatas izņēma košļājamās gumijas paciņu, attina papīrīti un iemeta gumiju mutē. – Es kārtīgi izpētīju bremžu caurulītes un arī hidraulisko stūres pastiprinātāju un neko nebūtu pamanījis, ja nepētītu tik rūpīgi.

– Ko tu ieraudzīji? – Kerolaina vaicāja, kad sāka šķist, ka Takers klusumam ļaus ilgt vai mūžīgi.

– Tur bija izdurti caurumiņi. Nekas nebija sapuvis vai tamlīdzīgi – tie caurumi bija izdurti. Iespējams, ka ar īlenu vai ledus cirtni. Šķidrums iztecēja, un bremzes vairs nedarbojās. Ja tu būtu zinājis par šo problēmu, tad vēl varbūt kaut ko iespētu, taču līkumā un milzīgā ātrumā… Bez izredzēm. Mašīna vienkārši brauca taisni uz priekšu. Spiešana uz bremzēm bija tikpat bezjēdzīga kā vērsim govs pupi. Atvainojiet, mis Veiverlija.

– Mans Dievs! – Kerolainas pirksti ciešāk piekļāvās Takera rokai. – Tu gribi teikt, ka Takera automašīnu kāds ir sabojājis tīšām? Viņš taču varēja aiziet bojā!

– Jā, varēja, – Bobijs Lī piekrita. – Taču vairāk gan bija paredzams, ka mašīna tiks sadauzīta. Pie mums visi zina, ka Takers vada mašīnu tikpat labi kā Pirmās formulas braucējs.

– Pateicos, ka atbrauci un visu pastāstīji. – Takers aizmeta izsmēķi un ar skatienu sekoja gailošās uguntiņas lidojumam. Viņš bija dusmīgs, ļoti dusmīgs, asinis kūsāja, un viņam vajadzēja uz brīdi apsēsties. – Vai tu šovakar sastapsies ar Mārvelu?

– Tā biju ieplānojis.

– Tad ieej pie šerifa un izstāsti visu par manu avāriju. Tikai citam gan nevienam, dzirdi? Nevienam citam neko nesaki!

– Ja tu tā gribi.

– Pagaidām. Es būšu tev pateicīgs, ja pagaidām citiem tas netaps zināms. Un tagad brauc atpakaļ uz pilsētu, lai Mārvela nesāk tev pārmest, ka ieradies pārāk vēlu.

– Laikam jau tā arī darīšu. Bija prieks tevi satikt, Taker. Mis Veiverlija.

Kerolaina klusēja līdz brīdim, kad Bobija Lī automašīnas aizmugurējās gaismas izgaisa pievedceļa tālumā. – Viņš varēja arī kļūdīties. Viņš taču ir tikai zēns.

– Viņš ir viens no labākajiem mehāniķiem apgabalā. Un versija izskatās sakarīga. Ja manas smadzenes nebūtu tik ļoti sakratītas, es arī pats būtu to iedomājies. Tagad man tikai jāizspriež, kurš ir tik ļoti pārskaities uz mani, lai gribētu radīt man problēmas.

– Radīt problēmas? – Kerolaina atkārtoja. – Taker, man ir vienalga, ko Bobijs Lī domā par tavām supermena spējām vadīt automašīnu, bet tu varēji gūt nopietnus ievainojumus un pat aiziet bojā.

– Saldumiņ, tu par mani raizējies? – Lai gan Takera domas bija pievērstas gluži kam citam, viņš pasmaidīja un noglāstīja Kerolainas rokas. – Man tas patīk.

– Neesi nu tāds ķēms.

– Nedusmojies, Kero. Lai gan, Dievs zina, man ļoti patīk, kāda tu izskaties dusmās.

Kerolainas balss kļuva salta. – Es te negrasos stāvēt un paciest, ka tu noglāsti man galvu un izturies kā pret vārgu sievieti! Es piedāvāju tev palīdzību.

– Tas ir jauki no tavas puses. Nē. – Viņš satvēra Kerolainu, apklusinot rāšanos un atturot viņu no aiziešanas. – Es to domāju nopietni. Man vienkārši viss jānoskaidro, un tur palīdzība nav vajadzīga.

– Man liekas pilnīgi acīmredzami, ka tas bijis kāds Edai Lū tuvs cilvēks. – Viņa papurināja galvu. – Ja vien nav vēl veselas rindas greizsirdīgu vīru, ar kuriem tev jārēķinās.

– Es neielaižos ar precētām dāmām. Izņemot to vienu, – viņš iesāka skaidrot un tad pamanīja Kerolainas skatienu. – Vienalga. Ostins ir cietumā, un es nudien nespēju iedomāties nabaga veco Meivisu ar ledus cirtni taisām caurumus manas mašīnas bremžu caurulītēs.

Kerolaina paslēja zodu. – Edai Lū ir brāļi.

– Prātīga piebilde. – Takers saknieba lūpas un apdomājās. – Vērnons neatšķirtu kloķvārpstu no sētas staba. Turklāt viņš nav arī necik izmanīgs vai viltīgs. Viņš vairāk līdzinās savam tēvam. Visu dara atklāti. Un Sajs… Viņā es nekad neesmu manījis nekādu ļaunumu.

– Viņi varēja kādu nolīgt.

Takers pavīpsnāja. – Par kādu naudu? – Viņš maigi piekļāva lūpas Kerolainas deniņiem. – Neraizējies par to. Es visu nesteidzīgi pārdomāšu. Rīts gudrāks par vakaru.

Cieši raudzīdamās uz Takeru, viņa pakāpās atpakaļ. – Laikam jau tu gulēsi mierīgi, – viņa lēnām noteica. – Ticu, ka spēsi aizvērt acis un iemigt gluži kā bērns. Pat pēc visa, kas atgadījies.

– Mašīna jau ir sadaudzīta, un galva ir sasista, – viņš atgādināja. – Lai kurš arī būtu vainīgais, es neredzu iemeslu, lai viņš tagad gribētu papriecāties un atņemt man iespēju arī mierīgi izgulēties. – Takera acīs atkal parādījās tas īpašais skatiens, kurš Kerolainai pamazām kļuva pazīstams. Tas mirdzums, kas sūtīja brīdinājuma signālus un modināja tauriņus viņai sirdī. – Vienīgā, kas spēj man laupīt miegu naktī, esi tu. Ja mēs tagad… – Viņš aprāvās, jo pa pievedceļu tuvojās kārtējā automašīna. – Dievs augstais, šovakar te gan ir ļoti dzīva satiksme.

– Tagad es došos projām, – Kerolaina izlēmīgi sacīja. – Es rīt piezvanīšu Delai un pateikšos viņai.

– Pagaidi taču. – Viņš mēģināja uzminēt, kas atbraucis, bet spēja vienīgi secināt, ka automobilis jau sen zaudējis trokšņa slāpētāju. Tāda rēkoņa pamodinātu pat mirušo. Grūti bija noticēt, ka melnais Lincoln, kas apstājās aiz Kerolainas BMW, varētu būt tik briesmīgi skaļš.

Kad atvērās automašīnas durvis un izkāpa neliela auguma sieviete baltiem matiem, ģērbusies batikotā krekliņā, zilos džinsos un armijas zābakos, Takers priekā izsaucās un plati pasmaidīja.

– Māsīca Lulū.

– Vai tas esi tu, Taker? – Viņas balss līdzinājās kravas vilcienam. Tā bija skaļa, graboša un putekļaina. – Ko tu te dari tumsā kopā ar to meiteni?

– Man gribētos darīt daudz vairāk. – Divos soļos viņš jau bija pie Lulū un saliecās gandrīz uz pusēm, lai noskūpstītu vecās dāmas plāno, pūderēto vaigu. – Skaista kā allaž, – viņš noteica. Lulū iesmējās un iedunkāja Takeru.

– Tas skaistais esi tu. Izskaties pēc savas mammas pat vairāk nekā reiz viņa pati. Tu, tu… – Viņa norādīja uz Kerolainu ar kaulaino pirkstu. – Nāc nu šurp, lai varu uz tevi paskatīties.

– Tikai neaizbiedē viņu, – Takers brīdināja. – Māsīca Lulū, šī ir Kerolaina Veiverlija.

– Veiverlija. Veiverlija… Laikam nav no šejieniešiem. – Viņas mirdzošās putna acis nopētīja Kerolainu no augšas līdz apakšai. – Un nav arī tāda, kādas tev parasti patīk, Taker. Nav ne tukšgalve, ne apalīte.

Kerolaina apsvēra dzirdēto. – Pateicos.

– No ziemeļniekiem! – Lulū izgrūda tādu ķērcienu, ar ko būtu gana, lai sašķaidītu kristāla traukus drumstalās. – Kaut kas vienreizējs! Viņa ir no jenkijiem.

– Tikai pa pusei, – Takers iebilda. – Viņa ir mis Īditas mazmeita.

Lulū piemiedza acis. – Īditas Maknēras? Džordža un Īditas mazmeita?

– Jā, kundze, – Kerolaina apstiprināja. – Es šovasar dzīvoju savu vecvecāku mājā.

– Viņi ir miruši, vai ne? Jā, abi ir miruši. Taču viņi bija īsti misisipieši. Te dzimuši un auguši. Un tas kaut ko nozīmē. Meitēn, tie ir tavi pašas mati vai parūka?

– Mani… – Kerolaina gluži mehāniski saglauda matus. – Neapšaubāmi.

– Labi. Es neuzticos plikgalvainām sievietēm tikpat ļoti, cik neuzticos jenkijiem. Tad nu paskatīsimies. Taker, tu tagad ienes manas somas iekšā un sadabū man brendiju. Un piezvani Tolbotu puikam! Ir jāapskata mana mašīna. Kaut kur Tenesī štatā pazaudēju trokšņa slāpētāju. Nu, varbūt tā bija Ārkanzasa. – Viņa apstājās pie pirmā pakāpiena. – Nāc, meitēn.

– Es… Es jau devos projām.

– Taker, tu tai meitenei pasaki… Ja es ziemeļniecei piedāvāju kopīgi iedzert brendiju, būs labāk, ja viņa brendiju dzers. – To pateikusi, Lulū jau dimdināja savus armijas zābakus uz kāpnēm.

– Viņā ir kaut kas tāds… vai ne? – Takers ievaicājās, izslēdzis automašīnas rūcošo dzinēju.

– Kaut kas tāds… – Kerolaina piekrita un nosprieda, ka brendijs būs īsti vietā.

DIVPADSMITA NODAĻA

Saja Hetingera plaukstas bija nosvīdušas. Jāatzīst, ka arī pārējās ķermeņa daļas nebija īpaši sausas. Sviedri lāsoja no padusēm, par spīti dāsni lietotajam dezodorantam. Tagad viņam tur bija arī apmatojums. Jau gandrīz gadu. Un arī starp kājām. Šis fakts viņam likās gan iepriecinošs, gan mulsinošs.

Tie bija viegli jaunības sviedri, visbiežāk oda diezgan neuzbāzīgi un radās no smagās rīta tveices, paša bailēm un aizrautības. Ja tēvs uzzinās, ko viņš pasācis, tad spļaus zilas ugunis.

Viņš grasījās lūgt, lai Longstrīti pieņem viņu darbā.

Protams, tēvs bija cietumā, un tas deva zināmu mierinājumu. Ik pa laikam sajustie karstie vainas apziņas dzēlieni lika nosvīst vēl vairāk. ”Vai tu nepriecājies, ka esi lietojis Dial ziepes?”viņš domāja. ”Vai tad tu negribētu, lai tās lieto visi?”

Viņš pat īsti nesaprata, kāpēc ietērpj domas reklāmas tekstos. Varbūt iemesls bija tas, ka mamma dienu un nakti atstāja televizoru ieslēgtu. ”Lai būtu kāda sabiedrība,” viņa sacīja, rokas lauzīdama un truli skatīdamās uz dēlu ar sarkani saraudātām acīm. Tagad viņa raudāja gandrīz nemitīgi un tikpat kā nemanīja ne Saju, ne Rūtenu.

Mamma mēdza sēdēt uz izbalējušā un krietni nolietotā dīvāna. Dienas vidū, joprojām ģērbusies rītasvārkos, pie kājām nolikusi veļas grozu, viņa sēdēja, šņaukājās un skatījās seriālu ”Mūsu dzīves dienas”. Sajs īsti nebija pārliecināts, vai viņa lej asaras pati par sevi vai par seriāla varoņiem, mistiskās Salemas iedzīvotājiem.

Sajam šķita, ka Salemas Hortoni un Breidiji bija īstāki par paša māti, kura katru nakti klīda pa māju kā rēgs, bet fonā skanēja balsis no televizora – seriāli un reklāmas, kas slavināja dažādas iekārtas un palīgierīces. Piemēram, tādu, kas izslēdz gaismas vai televizoru, ja tu sasit plaukstas.

”Elektriskas ierīces godināšana ar aplaudēšanu ir kaut kas šaušalīgs,” Sajs prātoja.

Viņš iedomājās savu mammu, kurai arī piederētu tāda. Viņa raudātu un plaukšķinātu, bet gaismas izslēgtos un iedegtos, televizors ierunātos un apklustu…

”Paldies! Paldies!” putekļainais ekrāns sacītu. ”Un nākamais jūs uzrunās mācītājs Semjuels Heriss, lai jums, visiem grēciniekiem, parādītu ceļu uz paradīzes vārtiem.”

Jā, mammai visas šīs reliģiskā satura programmas ļoti patika. Mācītājs tāds vai mācītājs šāds ar hipnotizējošu balsi nosodīja grēku un solīja pestīšanu par dāsniem ziedojumiem.

Iepriekšējā dienā, kad Sajs bija pārnācis no kopīgas makšķerēšanas ar Džimu, mājās viņu sagaidīja ērģeļu mūzika un izsaucieni ”Aleluja!”. Viņš caur virtuvi devās uz istabu, kur mamma stiklainu skatienu bija ieurbusies televizora ekrānā. Jauneklis uz brīdi nobijās – uz pavisam īsu brīdi –, jo televīzijas sludinātāja seja piepeši likās pārvēršamies par tēva seju. Un tēva visuredzošās acis cieši raudzījās uz viņu.

“Tev ir apmatojums kājstarpē un neķītras domas galvā,” tēvs apsūdzēja. “Nākamais solis būs grimšana miesaskārībās. Miesaskārībās! Tas ir sātana instruments tev starp kājām, manu zēn.”

Ejot pa putekļaino ceļmalu, Sajs pieskārās sātana instrumentam, kurš likās gluži sarāvies no atmiņām par tēva balsi.

Sajs atgādināja sev, ka tēvs ir cietumā, un ar apakšdelmu notrausa sviedrus no pieres. Visnotaļ ticams, ka tur viņam nāksies pavadīt vēl kādu laiku. Tāpat kā Odžejam, kurš bija sācis ar cigarešu paciņu un šokolādes tāfelīšu zagšanu veikalā, bet nonācis līdz automašīnām. Tajā brīdī, kad aiz brāļa muguras aizcirtās cietuma durvis, tēvs bija paziņojis, ka viņam vairs nav dēla Ostina Džozefa.

”Tagad tēvs nonācis tajā pašā vietā… Vai tas nozīmē, ka man vairs nav tēva?” Sajs prātoja.

Šāda iespējamība šķita patiešām jauka, bet tūdaļ pat jauneklis atkal sajuta vainas apziņas dzēlienu.

”Nē, es nedomāšu par tēvu. Es domāšu par to, ka jādabū darbs.” Sajs zināja, ka māte aizliegtu pat kāju spert Svītvoterā. Viņas seja kļūtu tikpat bāla un neizteiksmīga kā brīžos, kad tēvs nolēma, ka viņa pelnījusi sodu.

”Kādus gan grēkus māte būtu pastrādājusi?” Sajs vīstīja dūres. ”Cik briesmīgam gan jābūt grēkam, ja tas jānomazgā ar pašas asinīm!”

Kad viņa – izglābta no sātana, dabūjot zilumu pie acs, saplēstu lūpu un salauztas ribas – kaimiņiem un šerifam stāstīja, ka esot nokritusi pa lieveņa kāpnēm, sejā parādījās tas šausmīgais, biedējošais smaids.

Neatkarīgi no tā, cik bieži vai smagi mammu skāra sitienu krusa, viņa palika pie sava vīra.

Tāpēc Sajs nešaubīgi zināja, ka māte kategoriski aizliegtu viņam doties uz Svītvoteru. Un tieši tālab viņš mātei neko nesacīja. Viņa tāpat necik daudz sev apkārt neredzēja un nepievērsa uzmanību gandrīz nekam, izņemot televīzijas pārraides un raudulīgos zvanus advokātam. Sajam nebija nekādu grūtību no rīta aizslīdēt projām no mājas. Jāsteidzas īpaši nebija – ja arī māte ieraudzīs viņu aizejam, viņas skatiens uzreiz atkal pievērsīsies televizora ekrānam.

Apmēram pēc trijām jūdzēm viņš nonāca pie grantētās Gūsnekroudas. Viņam paveicās, jo viņu savā automašīnā divas nākamās jūdzes paveda Hārtfords Prūets. Līdz Svītvoterai bija atlikušas vien četras kājām pieveicamas jūdzes.

Nonācis pie sabojātās pastkastītes Maknēru nama pievedceļa galā, Sajs atskārta, ka ir pamatīgi izslāpis. Viņš juta karstumu kāpjam augšup caur apavu zolēm. Rīkle bija kļuvusi pilnīgi sausa. Rīta klusumā viņš saklausīja Džima tēti dziedam.

Viņu pāršalca tik spēcīgas ilgas, ka nācās apstāties. Džims bija pastāstījis, ka ir izjutis sava tēva tulznainās plaukstas uz pēcpuses. Četru gadu vecumā Džims bija aizklīdis uz purvu. Tētis viņu atrada un tā laida ar rīksti pa kājām, ka zēns visu mājupceļu bija spiests lēkāt.

Taču Džima tēvs nekad neļāva dūrēm vaļu un neieslēdza Džimu istabā uz divām dienām pie maizes un ūdens. Un Džims bija sacījis, ka tētis ne reizi – nevienu vienīgu reizi – nebija sitis mammai.

Sajs bija redzējis, kā Tobija Mārča roka maigi un pat zināmā mērā ar lepnumu uzgulst dēla pleciem un kā abi kopā, makšķeres pārlikuši pār plecu, dodas ķert zivis. Viņi nepieskārās viens otram, taču tāpat bija redzama saikne.

Kakls sāpīgi sažņaudzās. Sajs apslāpēja vēlmi doties uz priekšu pa pievedceļu uz mis Īditas māju un paraudzīties, kā Džims un viņa tētis noņem veco krāsu no sienām. Viņš zināja, ka Tobijs pagrieztos un viņam uzsmaidītu, atklādams mirdzoši baltos zobus, kas īpaši izceļas uz viņa tumšās ādas fona. Kā mēness naksnīgās debesīs. Viņam uz sejas bija rētas, ko gandrīz pirms divdesmit gadiem sagādāja Ostins Hetingers, Saja tēvs.

”Džim, paraugies, kas te atnācis!” viņš teiktu. ”Man izskatās, ka šis puisis ir gatavs krāsošanai. Mums pusdienās būs garšīgas sviestmaizes ar tomātiem. Ja tu paņemtu otu un ķertos pie darba, varbūt vienu es atvēlētu arī tev.”

Saju tā vien vilka uz pieveceļa pusi. Viņš gandrīz fiziski izjuta, ka augums noliecas uz to pusi, lai gan kājas palika uz vietas.

”Mans dēls nepīsies ar nēģeriem!” Saja prātā kā sarūsējis asmens iegriezās Ostina balss. ”Ja Tas Kungs būtu gribējis, lai mēs ar viņiem brāļojamies, tad būtu tos radījis baltus.”

Taču ne jau tas bija īstais iemesls, kāpēc Sajs neiegriezās pievedceļā. Viņš saprata, ka pēc rīta, kas pavadīts kopīgi ar Džimu un viņa tēti krāsojam un pēc tam ēdam sviestmaizes ar tomātiem, viņam vairs nepietiks drosmes pieveikt vēl atlikušo jūdzi līdz Svītvoterai.

Brīdī, kad Sajs iegāja pa dzelzs vārtiem, izbalējušais rūtotais krekls lipa viņam pie miesas. Viņš bija nogājis gandrīz astoņas jūdzes neciešamā tveicē, kas pieņēmās spēkā. Un nožēloja, ka nebija pirms ceļa paēdis brokastis. Vēders ik pabrīdim ierūcās, un pēc tam kuņģis sāpīgi sažņaudzās, radot aukstus sviedrus un nelabumu.

No bikšu aizmugurējās kabatas Sajs izvilka pabalējušu galvas lakatiņu un nosusināja seju un kaklu. ”Var jau būt, ka došanās projām bez brokastīm bija pareiza rīcība.” Viņš juta, ka viss apēstais tāpat drīz vien prasītos ārā. Iepriekšējā vakarā viņš nebija ēdis vakariņas, jo jutās slikti pēc citronu kūkas gabala, ko bija dabūjis no Džima.”

Atmiņas par citronu kūku lika kuņģim atkal sarosīties. Viņš divreiz smagi norija siekalas, lai tas kaut cik norimtos, un ilgpilni noraudzījās uz vēso, zaļo zāli magnoliju pavēnī. ”Es taču varu tur mirklīti atpūsties, izstiepties zemē un piespiest sakarsušo seju veldzējoši zaļajai segai.”

Tad Sajs nosprieda, ka piepeši kāds varētu viņu tur ieraudzīt; tad viņš nekādā ziņā darbu nedabūtu.

Viņš soļoja tālāk.

Svītvoteru viņš bija iepriekš redzējis tikai kādas divas reizes. Reizēm viņš iztēlojās tās plašumus, baltās sienas, milzīgos, mirdzošos logus. Taču īstenība pārspēja iztēli. Doma par to, ka tur dzīvo cilvēki, ēd un guļ, sajūsmināja puisi, kurš visu mūžu bija aizvadījis lietām pārblīvētā būdā ar netīru pagalmu.

Reiba galva no tveices un izsalkuma. Sajs skatījās, kā saulstaru viļņi apskalo nama baltās sienas un mirdzošos logus. Pār grantēto ceļu cēlās tveices radīta mirga, un likās, ka tas atrodas zem ūdens. ”Vieta zem ūdens,” viņš secināja, un prātā uzpeldēja tikko tveramas atmiņas par grāmatās aprakstītām nārām un ūdensvīriem, kas dzīvo jūras dzelmē.

Sajam likās, ka viņš iet pa ūdeni. Soļi bija lēni, pavisam gausi, un gaiss, ko viņš ieelpoja, līdzinājās siltam, biezam šķidrumam, kas piepildīja kaklu, nesniedzot kāroto. Mazliet bažīgi viņš paraudzījās uz savām kājām un īsti nesaprata, vai izjūt atvieglojumu vai vilšanos, redzot novalkātās un putekļainās kurpes, nevis zaļu asti.

Ejot apkārt apaļajai peoniju dobei, kurā pavisam nesen viņa tēvs bija piekāvis Takeru, zēnu apņēma spēcīga ziedu smarža.

”Cerams, ka pie durvīm pienāks mis Dela.” Viņam patika Dela, kurai bija koši sarkani mati un krāsainas rotas. Reiz viņa bija Sajam iedevusi ceturtdaļdolāru par to, ka viņš aiznesa iepirkumu somas no tirgus līdz automašīnai. Tā kā mis Delai bija spēcīgi roku muskuļi, zēns saprata, ka somas viņa būtu varējusi aiznest arī pati, tādējādi ietaupot naudu.

”Ja durvis atvērs viņa, tad varētu lūgt, lai eju pie sētas puses durvīm. Virtuvē mani pacienās ar vēsu limonādi un varbūt pat kādu cepumu. Tad es pieklājīgi pateikšos Delai un apvaicāšos, vai iespējams sastapt priekšstrādnieku Lūsiusu Gannu un parunāt par iespējām dabūt vietu.

Viņš stāvēja uz lieveņa, galva mazliet reiba, skatoties uz lielajām, grebumiem izrotātajām durvīm un misiņa klauvēkli. Viņš pacēla roku.

Durvis atsprāga vaļā, pirms viņš bija paguvis pieskarties klauvēklim. Viņam pretī stāvošā dāma bija nevis Dela, bet gan maza, paveca kundze ar oranži nokrāsotām lūpām un laikam jau ērgļa spalvu matos. Sajs nezināja, ka mirdzošie akmentiņi ap viņas krunkaino kaklu ir Krievijas briljanti. Viņai bija basas kājas un rokā bungas.

– Mans vecvectēvs no mammas puses bija pa pusei čikaso, – Lulū sacīja Sajam, kurš nenovērsdamies skatījās uz viņu. – Varētu būt, ka bija tādi laiki, kad mani senči skalpēja tavējos.

– Jā, kundze, – Sajs izstomīja, jo citu neko neattapa sacīt.

Lulū oranžās lūpas savilkās smaidā. – Un tev, puis, pavisam noteikti ir labi mati. – Večiņa atmeta galvu un izgrūda tādu saucienu, ka Sajs izbīlī atkāpās.

– Es tikai… es tikai… es vienkārši… – Vairāk nekā Sajs nespēja izdabūt pār lūpām.

– Māsīca Lulū, tu taču puiku esi pārbiedējusi līdz nāvei. – Takers iznāca uz lieveņa ar iecietīgu smaidu sejā. – Viņa vienkārši jokojas. – Bija nepieciešams vien mirklis, kad Takers saprata, kas ir ieradies, un viņa smaids pagaisa. – Kā es varu tev palīdzēt, Saj?

– Es… atnācu, jo meklēju darbu, – zēns atbildēja, tad sašūpojās uz priekšu un nokrita kā beigts.

Sajs pamazām attapās. Kaut kas lēni ritēja uz leju pār viņa deniņiem. Kādu īsu, neprāta apdvestu mirkli viņš iedomājās, ka tās ir paša asinis un trakā vecā dāma viņu ir noskalpējusi. Viņš pūlējās izrauties no bezapziņas lipīgās pasaules un piecelties sēdus.

– Lēnāk, lēnāk, puis. – Tā bija mis Delas balss. Saju pārņēma tāds atvieglojums, ka viņš gandrīz noģība atkal. Sieviete maigi pliķēja zēna vaigus, līdz viņš atvēra acis. Viņa bija izrotājusies ar auskariem, kas izgriezti no koka papagaiļa fromā un izkrāsoti košos toņos. Sajs vēroja tos šūpojamies, kamēr Dela ar mitru drānu vēsināja viņa seju. – Tu vienkārši atslēdzies, – viņa priecīgi paskaidroja zēnam. – Ja Takers nebijis gana veikls, lai tevi noķertu kritienā, tu būtu atsities ar galvu pret lieveni. – Aizlikusi plaukstu viņam aiz pakauša, viņa pietuvināja glāzi ar ūdeni viņa lūpām. – Es tieši nācu lejup pa kāpnēm un visu redzēju savām acīm. Pat neticēju, ka Takers spējīgs kustēties tik ātri!

No dīvāna aizmugures pāri pārliecās Lulū, ar seju gandrīz pieskardamās Saja vaigam. Viņš nosprieda, ka vecā kundze smaržo gluži kā liliju krūms.

– Man nebija nodoma tevi tik ļoti pārbiedēt, puis.

– Nē, kundze. Es vienkārši… laikam jau pārāk ilgi biju atradies saulē. Tas arī viss.

Saklausījis pazemojumu Saja balsī, Takers pagāja uz priekšu. – Pietiek noņemties ar viņu. Neba nu pirmais, kurš te nogāzies nemaņā.

Dela apcirtās, lai Takeram pateiktu kādu asāku vārdu, bet pamanīja viņa acīs piesardzīgu brīdinājumu un visu saprata. – Man ir savi darbi darāmi. Māsīca Lulū, es būtu ļoti pateicīga, ja tu nāktu man līdzi. Iedomājos, ka Rozes istabā vajadzētu nomainīt aizkarus.

– Kas par muļķībām? – Taču Lulū bija gana ieinteresēta, lai sekotu Delai pa pēdām.

Kad abi palika divatā, Takers apsēdās uz kafijas galdiņa. – Māsīca Lulū ir sākusi ļoti interesēties par saviem indiāņu senčiem.

– Jā, kungs. – Sajs jutās neglābjami pazemojis pats sevi un pieslējās uz drebošajām kājām. – Domāju, ka būs labāk, ja tagad es došos projām.

Takers paraudzījās uz bālo seju, kurā kā divi karogi kvēloja pazemojuma sārtums vaigu galos. – Tu veici šo ceļu, lai aprunātos par darba iespējām. – ”Gandrīz desmit jūdzes,” Takers nodomāja. ”Šajā tveicē.” – Varbūt aiziesim uz virtuvi? Es tieši grasījos ieturēt brokastis. Tu varētu man pievienoties un izstāstīt, kas uz sirds.

Dvēselē Sajam uzplaiksnīja cerības stars. – Jā, kungs. Es būtu pateicīgs par to. – Cik spēdams, viņš pūlējās pārāk uzkrītoši neskatīties apkārt, iedams pa priekštelpas mirdzošo grīdu. Pie sienām bija gleznas, viss tik bagātīgs, daudz elegantāks, nekā viņam gadījies redzēt citur. Ļoti gribējās kaut kam pieskarties, taču viņš apvaldīja rokas.

Virtuvē bija sārtas letes un spoži baltu flīžu sienas, gaisma likās zeltaina un vēsa.

Kad Takers atvēra Whirlpool ledusskapi un atklāja skatienam plauktus, kas bija pilni ar dažādiem produktiem, Saja vēders ierūcās. Ieraugot šķīvi ar šķiņķi, Saja acis teju vai izsprāga no dobuļiem.

– Apsēdies, kamēr es to izcepšu.

Sajam nebūtu nekādu iebildumu ēst arī aukstu šķiņķi. Pie joda, viņš to būtu ēdis pat jēlu, tomēr viņš paklausīgi apsēdās. – Jā, kungs.

– Esmu pārliecināts, ka mums te ir arī daži cepumi. Vai tu gribēsi kafiju? Varbūt labāk kolu?

– Kokakola būtu pašā laikā. – Sajs paberzēja mitrās plaukstas pret augšstilbiem. – Paldies, mister Longstrīt.

– Tā kā tu noģībi uz mana lieveņa, tagad es sagaidu, ka tu mani sauksi par Takeru. – Noņēmis atdzesētai pudelei vāciņu, Takers dzērienu nolika zēnam priekšā.

Kamēr Takers uzlika uz pannas pāris šķēļu šķiņķa, Sajs bija iztukšojis jau gandrīz pusi pudeles. Viņš nespēja apslāpēt skaļas atraugas un nosarka tik koši kā roze ”Amerikas skaistule”.

– Lūdzu piedošanu, – Sajs atvainojās, un Takers ar grūtībām apslēpa smaidu.

– Tā ir burbuļu vaina. – Kad šķiņķis uz pannas sāka čurkstēt, kairinādams Saja maņas ar kārdinošu smaržu, Takers pasniedza zēnam dažus aukstus cepumus. – Pamērcē kolā. Es pārējos pasildīšu mikroviļņu krāsnī. Ja sapratīšu, kā tas darāms.

Tikmēr Sajs pieveica cepumu divos kodienos. Takers ar acs kaktiņu to pamanīja un nolēma, ka šķiņķim klāt pieceps arī olas. ”Tas puika taču ēd kā izbadējies vilks!”

Olas bija mazliet šķidras vidū un malās nedaudz piedegušas, taču Saja acis iepletās pateicībā, kad Takers nolika šķīvi viņam priekšā.

”Glīts puika,” Takers sprieda. Kaut kādu iemeslu dēļ radās iespaids, ka Sajs līdzinās apustulim Jānim ģimenes Bībelē. Trauslais jauneklis izstaroja kādu iekšēju gaismu, taču bija ļoti tievs. Tā nebija parastā izstīdzējušam pusaudzim raksturīgā pazīme. Uz viņa kalsnumu bija pat sāpīgi skatīties – elkoņi asi kā naži, delnu locītavas kā smalki zariņi. ”Ko gan tas izdzimtenis dara? Vai badina savus bērnus, lai tie ātrāk nonāk debesīs?” Takers prātoja.

Viņš pacietīgi nogaidīja, līdz Sajs bija apēdis pēdējās olas dzeltenuma paliekas.

– Tātad tu meklē darbu. – Sajs par atbildi pamāja ar galvu, jo mute joprojām bija pilna ar ēdienu. – Vai esi domājis par kaut ko konkrētu?

Sajs izteiksmīgi norija kumosu. – Jā, kungs. Dzirdēju, ka meklējat laukstrādniekus.

– Laukstrādnieku līgšana vairāk gan ir Lūsiusa ziņā, – Takers sacīja. – Viņš ir aizbraucis uz Džeksonu. Būs projām dienu vai divas.

Labā ēdiena iedotais spēks un enerģija atkal izplēnēja. ”Es nācu visu šo garo ceļu, un tagad izrādās, ka darīju to tikai tāpēc, lai atgrieztos mājās un mēģinātu vēlreiz!”

– Varbūt jūs man varētu pateikt, vai patiešām pieņemat strādniekus.

Takers zināja, ka strādnieki tiek meklēti, taču šo bālo zēnu ar iekritušajām acīm un zīmuļa tievuma rokām noteikti nesūtīs kokvilnas laukos. Viņš jau grasījās sacīt, ka viņiem ir visi nepieciešamie cilvēki, tomēr kaut kas, ko viņš pamanīja zēna tumšajās acīs, neļāva to izdarīt.

”Tas ir Edas Lū brālis,” viņš sev atgādināja. ”Ostina dēls. Pieņemt darbā Ostina dēlu – tas nudien ir pēdējais, ko man šajā pasaulē vajag. Dievam ir zināms, ka man nav nekādas daļas gar Hetingeriem.” Taču šīs acis cieši raudzījās viņā – pilnas cerību, izmisuma un jaunības sāpju.

– Vai tu proti vadīt traktoru?

Cerība kļuva izteiktāka. – Jā, kungs.

– Vai proti atšķirt nezāli no atraitnītes?

– Domāju, ka jā.

– Vai spēj uzsist ar āmuru, netrāpot pats sev pa pirkstiem?

Gluži negaidīti Saja lūpās parādījās smaids. – Vairumā gadījumu.

– Man vajadzīgs kaut kas mazliet vairāk par laukstrādnieku. Man nepieciešams kāds, kurš te uzraudzītu apkārtni. To varētu dēvēt par cilvēku, kurš prot daudzus darbus.

– Es… es varu darīt visu, ko jūs vēlaties.

Takers paņēma cigareti. – Maksāt es tev varu četrus dolārus stundā, – viņš noteica un izlikās nedzirdējis Saja priecīgo spurcienu. – Un Dela tev pusdienlaikā iedos paēst. Vai apmēram tā. Ēdot vari nesteigties, tomēr es sagaidu, ka tu pulkstenī tomēr ieskatīsies. Es nemaksāšu tev par to, ka tu mielosies ar kukurūzas plāceņiem.

– Es nekrāpšos, mister Longstrīt… mister Taker. Es zvēru.

– Nē, es nemaz nedomāju, ka tu krāpsies. – ”Zēns ļoti atšķiras no pārējās Hetingeru ģimenes. Kā diena pret nakti. Interesanti, kā gan tas vispār iespējams?” Takers pabrīnījās. – Ja vēlies, vari sākt tūdaļ pat.

– Protams, ka varu. – Sajs pieslējās kājās. – Es būšu klāt katru dienu. Un es varu… – Viņš piepeši aprāvās, jo atcerējās, ka nākamajā dienā paredzētas Edas Lū bēres. – Ak, bet rīt ir…

– Es to zinu. – Vairāk neko Takers tobrīd nespēja pateikt. – Tu pastrādā šodien, tad atgriezies trešdien. Viss būs kārtībā.

– Jā, kungs. Protams, ka es atgriezīšos.

– Nāc šurp, – Takers veda zēnu ārā pa durvīm, pāri iekšpagalmam un zālienam uz šķūni. Uzsitis vairākkārt pa sienu, lai aizbiedētu nelūgtās čūskas, viņš atvēra durvis. Eņģes iečīkstējās kā veci kauli. – Tu tās varētu ieeļļot, – Takers itin kā nevērīgi noteica un ieelpoja šīs vietas aromātu. Bagātīgā kūdras smarža atmodināja atmiņas par to, kā mamma to iestrādāja zemē pirms puķu stādīšanas. Tas, ko viņš meklēja, bija atbalstīts pret šķūņa sienu pretī lāpstām, kapļiem un dārza šķērēm. Pie sevis smaidīdams, Takers izvilka savu veco Schwinn divriteni ar desmit ātrumiem.

Abas riepas bija pavisam plakanas, taču tepat bija pumpis un materiāls ielāpiem. Divriteņa ķēde ilgojās pēc eļļošanas daudz vairāk nekā vecās durvju eņģes, un sēdeklim bija radusies glīta pelējuma cepure.

Takers paspieda zvana mēlīti. Tas iedžinkstējās. Viņš gara acīm redzēja pats sevi traucamies uz Inosensu. Pat tolaik viņš bija braucis ļoti ātri, lai tiktu pie ķiršu saldējuma un kokakolas. Saule karsēja muguru, un priekšā bija visa dzīve.

– Šis ir jānotīra.

– Jā, kungs. – Sajs bijīgi pieskārās divriteņa stūrei. Viņam arī kādreiz bija divritenis. Ļodzīgs braucamais, kurš agrāk piederējis kādam citam. Taču kādā pēcpusdienā viņš bija to aizmirsis pievedceļā, un tēvs ar automašīnu tam pārbrauca pāri.

”Tā tu iemācīsies, ka nedrīkst pieķerties pasaulīgajai mantai,” tēvs bija teicis.

– Un uzturi to labā kārtībā, – Takers sacīja, un Sajs mazliet atkāpās. – Labs divritenis ir gandrīz tas pats, kas… – ”Sasodīts, es gandrīz pieminēju sievieti!” – Zirgs. Tas ir labi jāiejāj un bieži jāved izjādēs. Es domāju, ka tas lieti noderēs, kad tu katru dienu brauksi no mājām uz šejieni un atpakaļ.

Sajs divreiz atvēra un aizvēra muti. – Jūs gribat, lai es ar to braucu? – Jauneklis ļāva rokai noslīdēt no divriteņa stūres. – Nedomāju, ka es to varēšu.

– Vai tu neproti braukt ar divriteni?

– Kungs, es protu braukt ar divriteni, bet… tas kaut kā nešķiet pareizi.

– Bet man nešķiet, ka divdesmit jūdžu nostaigāšana diendienā un ģībšana uz mana lieveņa būtu uzskatāma par pareizu. – Takers uzlika plaukstas zēnam uz pleciem. – Man ir divritenis, un es to nelietoju. Ja tu grasies pie manis strādāt, tad nedrīksti atteikties jau no pirmā uzdevuma, ko tev dodu.

– Nē, kungs. – Sajs aplaizīja lūpas. – Ja mans tētis to uzzinās, tad kļūs traks no dusmām.

– Izskatās, ka tu esi gudrs zēns. Un gudrs zēns taču atradīs kādu vietu netālu pie mājām, kur noglabāt divriteni tā, lai tas nepiesaistītu lieku uzmanību.

Sajs iedomājās par caurteku, kas atradās zem Dedposumleinas, kur viņi ar Džimu mēdza spēlēt kariņu. – Laikam jau tā būs.

– Labi. Visam, kas tev nepieciešams, vajadzētu būt tepat šķūnī. Ja nevari kaut ko atrast, prasi man vai Delai. Algu es maksāju piektdienās.

Jauneklis noraudzījās, kā Takers aiziet, un pēc tam paskatījās uz zilajiem krāsas laukumiem zem netīrumu kārtas, kas klāja divriteni.

Pēc trijām stundām, pabeidzis visus steidzamākos darbus, par kuriem Takers bija spējis iedomāties tik īsā laikā, Sajs brauca projām pa asfaltēto ceļu. Desmit ātrumu divritenis gan vairs nebija tik gluds un spīdīgs sacīkšu braucamais kā Takera laikos, taču Sajam tas bija īsts rumaks, ērzelis – Pegazs, kas lidoja vēja spārniem.

Tagad, nonācis līdz Maknēru pievedceļam, viņš tajā iegriezās. Uz grantētās virsmas viņš bīstami sasvērās, tomēr noturējās nenokritis.

Viņš ieraudzīja Džimu un viņa tēti – katru uz savām izvelkamajām kāpnēm, kas bija pieslietas pie mājas sienas. Spīdēja svaigi uzklātā zilā krāsa. Pusceļā ticis, viņš nenoturējās un priecīgi izsaucās.

Džima ota apstājās pusceļā. – Tad nu gan! Paskat tikai, kāds ķēriens Sajam gadījies. Kur tu pie tāda tiki? – viņš uzkliedza. – Nozagi, vai?

– Nekā nebija! – Sajs apturēja divriteni, tik tikko izvairījies no uzbraukšanas ziedošām petūnijām, jo mazliet bija zaudējis iemaņas. – To varētu saukt par aizdotu transportlīdzekli. – Noslīdējis no velosipēda, viņš ar kāju attaisīja balstu. – Es dabūju darbu Svītvoterā.

– Ko, patiešām? Sasodīts! – Džims izsaucās un tad atcerējās, ka blakus ir viņa tētis. Par savu vaļību viņš saņēma nelielu uzsitienu pa pakausi. – Atvaino! – viņš noteica un turpināja smaidīt Sajam. – Vai tu strādā uz lauka?

– Mhh… Misters Takers sacīja, ka es būšu tas cilvēks, kurš dara daudzus darbus, un viņš man maksās četrus dolārus stundā.

– Nē… Tu mānies!

– Dieva vārds. Un viņš teica…

– Pagaidiet. Mācieties pacietību. – Tobijs pašūpoja galvu. – Vai jūs abi tagad tā klaigāsiet visu dienu? Mis Veiverlija mūs vienkārši padzīs no šejienes.

– Nepadzīs vis. – Notiekošā uzjautrināta, Kerolaina pabāza galvu ārā pa logu starp tēvu un dēlu. – Tomēr man patiešām izskatās, ka ir ļoti piemērots laiks pārtraukumam. Es jau visu dienu gaidīju, kamēr tu man piedāvāsi vēl kādu lāsi tavas sievas gatavotās limonādes.

– Ar lielāko prieku. Džim, tu tagad kāp lejā. Un uzmanīgi. – Patiesība gan bija tāda, ka arī Tobijam gribējās pašam visu apskatīt.

Kad viņš nokāpa lejā, Džims jau sajūsminājās par divriteni. Tobijs paņēma divu galonu trauku ar limonādi, bet Sajs stāstīja par saviem piedzīvojumiem.

– Tu noģībi? – Džims pārvaicāja. – Tieši tur, uz lieveņa?

Kerolaina iznāca pa sieta durvīm tieši īstajā laikā un to dzirdēja. Viņa mazliet sarauca pieri, ieklausījās un izklaidīgi pateicās Tobijam, kurš pasniedza viņai papīra glāzīti ar limonādi. ”Takers ir pieņēmis darbā šo zēnu,” viņa ar apbrīnu nodomāja. ”Kā… Dieva dēļ! Kā cilvēku, kas dara visus darbus. Tos darbus, kam Takers pats ir par slinku,” viņa nosprieda. ”Tas bērns taču ir kārns kā maikste. Vēl ne tik sen es pati biju gluži līdzīga.” Kerolainu pārpludināja līdzjūtība un dusmas.

– Tam puikam taču nebūtu jāstrādā, – viņa klusi noteica.

– Domāju, ka viņš priecāsies par nopelnīto kabatas naudu, – Tobijs bezrūpīgi sacīja.

– Izskatās, ka viņam vairāk vajadzētu baudīt siltu ēdienu. – Kerolaina jau sāka prātot, ko varētu ātri pagatavot zēnam. – Kā viņu sauca?

– Sajs, mis Veiverlij. Sajs Hetingers.

Asinis teju pārstāja plūst viņai dzīslās. – Hetingers?

Tobijs novērsās no pārsteigtajām Kerolainas acīm. – Viņš ne tuvu nav tāds kā viņa tēvs, mis Veiverlij. – Pēc sena paraduma Tobijs ar pirkstiem pieskārās rētai uz vaiga. – Viņš ir labs puika. Ceru, jūs neuzskatīsiet, ka pārkāpju kādas robežas, taču es laikam neesmu objektīvs. Viņš ir labs draugs Džimam.

Kerolaina cīnījās pati ar sevi. ”Tas ir tikai bērns. Nevajadzētu kliegšus dzīt puiku projām no īpašuma tikai tālab vien, ka viņš ir mantojis Hetingeru uzvārdu. Un Hetingeru asinis.”

Skanēja divriteņa zvaniņš, jo zēni pa kārtai to džinkstināja. Tēvu grēki… Tas bija Ostina iemīļots citāts. Un drauds. Viņa nespēja tam noticēt, skatoties uz šo kaulaino zēnu, kurš smaidīja kā sapņains eņģelis.

– Saj.

Viņš pašāva galvu augšup. Nepavisam ne kā eņģelis. Drīzāk kā vilks, ātri un tramīgi. – Kundze?

– Es grasījos sev kaut ko sarūpēt pusdienām. Vai pievienosies?

– Nē, kundze. Paldies, kundze. Mani Svītvoterā kārtīgi pacienāja ar brokastīm. Misters Takers man pagatavoja olas ar šķiņķi.

– Saprotu… – Taču Kerolaina nepavisam to nesaprata. Turpat blakus Tobijs skaļi iesmējās.

– Takijs pagatavoja, tu ēdi un joprojām esi uz kājām? Puis, tev nu gan laikam ir dzelzs kuņģis.

– Viņš visu garšīgi uztaisīja. Un viņam bija mikroviļņu krāsns, kur ielika cepumus, un acumirklī tie atkal bija karsti kūpoši. – Gluži aizrāvies, zēns sāka stāstīt, ka viņam katru dienu tikšot pasniegtas pusdienas un tās pagatavošot mis Dela, un ka viņam aizdots divritenis un misters Takers jau tagad esot iedevis viņam divus dolārus avansā.

– Un viņš teica, ka es tos drīkstot tērēt, kā man pašam labpatīkas… Tā esot vīrieša privilēģija, kad saņemta pirmā paša pelnītā nauda… Tikai to nedrīkstot šķiest viskijam un sievietēm. – Viņš mazliet piesarka un uzmeta skatienu Kerolainai.

– Viņš jau tikai jokoja.

– Esmu pārliecināta, ka tā arī bija. – Kerolaina pasmaidīja. Sajs nosprieda, ka viņa ir skaistākā sieviete, kādu viņam nācies sastapt. Viņš pat baidījās, ka pārāk ilga skatīšanās uz Kerolainu varētu pamodināt un sakustināt sātana rīku. Viņš novērsās un sāka raudzīties uz zemi. – Man ir briesmīgi žēl, ka mans tētis sašāva jūsu mājai logus.

Kerolainai bija ļoti nepatīkami redzēt, kā saspringst zēna pleci, sakot šos vārdus. – Tagad tie atkal ir iestikloti, Saj.

– Jā, kundze. – Viņš grasījās Kerolainai vēl kaut ko sacīt, varbūt piedāvāt savus divus dolārus zaudējumu atlīdzināšanai, bet saklausīja automašīnas rūkoņu un pagriezās. Skaļāk nošņirkstēja grants zem riepām. – Tas ir vīrs no FIB, – Sajs neizteiksmīgi noteica.

Visi klusēdami noraudzījās, kā Metjū Bērnss tuvojas un aptur automašīnu pievedceļa galā.

Viņš nepavisam nepriecājās, ieraugot tik daudz cilvēku. Viņš bija cerējis sastapt Kerolainu vienu pašu, lai varētu mierīgi parunāties. Izkāpis no automašīnas, viņš pamanīja Kerolainas sejā atplaukstam visai jauku smaidu.

– Labvakar, Kerolaina.

– Sveicināts, Metjū! Kā varu jums palīdzēt?

– Šī nav oficiāla vizīte. Man bija brīva stunda, un es iedomājos, ka varētu atbraukt un jūs apraudzīt.

– Man viss ir labi. – Kerolaina saprata, ka ar to vien nebūs pietiekami. – Vai jūs vēlētos ledus tēju?

– Tas būtu brīnišķīgi. – Bērnss apstājās pie divriteņa, kuram blakus Sajs bija cieši pievērsis skatienu zemei sev pie kājām. – Tu esi Hetingeru puika, pareizi?

– Jā, kungs. – Sajs labi atcerējās, kā Bērnss bija ieradies pie viņiem un pūlējies izdabūt kādus sakarīgus vārdus no viņa mammas, kura nemitējās šņukstēt priekšautā. – Es labāk došos uz mājām.

– Nāc nu, Džim. Mums jāatgriežas pie darba.

– Es gribētu, lai jūsu pārtraukums būtu mazliet ilgāks, Tobij. Ir taču ļoti karsts.

– Tobijs? – Metjū skatiens kļuva asāks, pievēršoties tumšādainajam plecīgajam vīrietim. – Tobijs Mārčs?

Muskuļi saspringa. Tobijs pamāja ar galvu. – Tieši tā.

– Sagadījies tā, ka jūsu vārds ir manā iztaujājamo sarakstā. Vai rētu jums sagādāja Hetingers?

– Metjū, – Kerolaina bilda, šausmās paraudzīdamās uz Saju. – Man tagad jābrauc, – Sajs steidzīgi atkārtoja. – Varbūt, ka rīt satiksimies, Džim. – Viņš uzlēca uz divriteņa un negantā ātrumā aizminās projām.

– Vai tiešām tas bija jādara šā bērna klātbūtnē, Metjū?

Bērnss papleta rokas. – Tādā pilsētā kā šī… Es esmu pārliecināts, ka puika tāpat jau zina. Mister Mārč, ja jums atrastos kāds brītiņš…

– Džim, tu dodies turp un nokasi loga rāmi.

– Bet, tēti…

– Dari, kā sacīju.

Noliecis galvu, Džims sagumušiem pleciem paklausīja.

– Jūs vēlējāties man uzdot jautājumu, mister Bērns.

– Aģent Bērns. Jā, par jūsu rētu.

– Man tā ir jau divdesmit gadu. Kopš reizes, kad Ostins Hetingers man uzklupa un apvainoja zādzībā. – Tobijs pieliecās, lai paņemtu neatvērtu krāsas kārbu, un sāka to meistarīgi kratīt.

– Tātad viņš jūs apsūdzēja zādzībā.

– Viņš teica, ka es esmu paņēmis virvi no viņa īpašuma. Bet es nekad savā dzīvē neesmu ņēmis neko, kas man nepieder.

– Un kopš tā laika jums ir bijušas sarežģītas attiecības.

Tobija platās delnas turpināja kratīt krāsas kārbu. – Nu, par labiem kaimiņiem mūs nevarētu nosaukt.

Bērnss izņēma no kabatas bloknotu. – Šerifs Trūsdeils pirms sešiem mēnešiem ir saņēmis ziņojumu par jūsu zālājā aizdedzinātu krustu. Pēc jūsu vārdiem secināms, ka jūs par vainīgajiem uzskatāt Ostinu Hetingeru un viņa dēlu Vērnonu.

Tobija skatienā pazibēja kaut kas salts un ļoti nopietns. – Es to nevaru pierādīt. Un vienvakar es iznācu no Lāšona veikala, bet manai mašīnai bija sadurtas riepas. Arī par šo gadījumu es nevaru pierādīt, ka vainīgie bija viņi. Ielas otrajā pusē stāvēja Vērnons un Ostins Hetingers, ar kabatas naža asmeni tīrīja nagus un smīnēja. Kaut arī Vērnons man pateica, lai priecājos, ka šajā reizē tās bija tikai automašīnas riepas, nevis mana seja, es neko nevarēju pierādīt. Tāpēc es tikai pateicu, ko domāju. Hetingeram nepatīk redzēt savu puiku manā tuvumā.

– Pirms dažām nedēļām jūs ar Ostinu strīdējāties saimniecības preču veikalā. Ostins draudēja kaut ko nodarīt jūsu dēlam, ja neturēsiet viņu pa gabalu no Saja. Vai tā ir taisnība?

– Viņš ienāca veikalā tajā brīdī, kad es pirku naglas. Viņš man šo to pateica.

– Vai jūs atceraties, ko tieši viņš jums sacīja?

Tobija žoklis saspringa. – Viņš teica: ”Ei, nēģeri! Turi to savu mazo, melno izdzimteni tālāk no manējā. Citādi es ādu pār acīm viņam novilkšu.” Un es pateicu, ka nogalināšu viņu, ja viņš aiztiks manu puiku.

Šos vārdus Tobijs izrunāja klusā, bezkaislīgā tonī, un Kerolainai drebuļi pārskrēja pār muguru.

– Viņš pateica vēl šo to. Citēja Svētos rakstus un sacīja, ka melnie nu jau pavisam aizmirsušies, vairs nezinot savu vietu. Pēc tam viņš paņēma āmuru. Mēs sākām kauties turpat veikalā, un laikam kāds aizsteidzās pēc šerifa, jo viņš ieradās un visu to jezgu izbeidza.

– Vai jūs Hetingeram pateicāt kaut ko tādu kā… – Bērnss atkal ieskatījās piezīmēs. – ”Tu gan labāk būtu raizējies par to, cik bieži tava meitene papleš kājas, nevis par to, ka Sajs kopā ar Džimu iet makšķerēt.”

– Varbūt tā bija.

– Un meitene, kuru jūs pieminējāt, ir tagad jau nelaiķe Eda Lū Hetingere?

Tobijs lēnām nolika zemē krāsas kārbu. – Viņš neķītri izteicās par manu ģimeni, manu Džimu, mazo Lūsiju un manu sievu. Nebija vēl pagājusi nedēļa kopš dienas, kad Vērnons apturēja manu sievu uz ielas un teica, lai viņa labāk pieskata dēlu, kamēr viņam vēl nav salauzta roka vai kāja. Kaut kas tāds cilvēkam nebūtu jāuzklausa ne no viena.

– Un tad jūs pieminējāt mis Hetingeres seksuālos paradumus.

– Es biju pārskaities. – Tobija seja iekvēlojās niknumā. – Var jau būt, ka man nevajadzēja runāt par viņa tuviniekiem, jo man taču uzbruka tieši viņš.

– Man būtu interesanti uzzināt, kā jūs iepazināties ar Edas Lū seksuālajiem paradumiem.

– Te visiem labi zināms, ka nebija vajadzīgas lielas pūles, lai dabūtu viņu guļus. – Viņš paraudzījās uz Kerolainu, un skatienā jautās atvainošanās.

– Vai jums bija arī personīgas zināšanas par to?

Tagad Tobija acīs uzliesmoja kvēls niknums, ass kā zobens. Kerolainu tas sabiedēja, viņa paspēra soli uz priekšu un mierinoši pieskārās vīrieša rokai. – Pirms piecpadsmit gadiem es devu zvērestu vienai sievietei… un viņa zvērēja man, – Tobijs sacīja, sažņaudzis pirkstus dūrēs. – Es viņai esmu uzticīgs.

– Ko lai saka, mister Mārč. Man ir liecinieks, kurš apgalvo, ka jūs Edu Lū Hetingeri esot apmeklējis trīs vai četras reizes viņas istabā īres namā Inosensā.

– Tie ir vistīrākie meli. Es nekad neesmu bijis viņas istabā… kad viņa pati tur atradās.

– Tātad tomēr esat bijis?

Tobijam radās sajūta, ka viņam ap kaklu savelkas cilpa. – Misis Kūnsa mani nolīga dažiem darbiem. Es nomainīju logu aplodas visās istabās un arī šo to piekrāsoju.

– Un strādājot jūs Edas Lū istabā allaž bijāt viens pats?

– Tieši tā.

– Jūs nekad nebijāt tajā istabā kopā ar viņu?

Apmēram piecas sekundes Tobijs skatījās uz Bērnsu. – Kad viņa ieradās, es gāju projām, – viņš paskaidroja. – Un tagad man jāķeras pie darba. Jāapskatās, kā sokas manam puikam.

Kad Tobijs nokāpa no lieveņa un aizgāja uz mājas otru pusi, Kerolaina pamanīja, ka ir sākusi drebēt. – Tas bija briesmīgi.

– Man žēl, Kerolaina, – Bērnss nolika piezīmju grāmatiņu. – Aizdomās turamo iztaujāšana var sagādāt zināmas grūtības.

– Jūs taču neticēsiet, ka viņš varēja nogalināt to meiteni viņas tēva nicināmās rīcības dēļ? – Lai gan Kerolainai gribējās šos vārdus izkliegt skaļi, viņa pūlējās runāt pavisam mierīgi un klusi. – Viņš ir ģimenes cilvēks. Pietiek vien paskatīties, kāds viņš ir kopā ar savu dēlu, lai saprastu, kas viņš par cilvēku.

– Ticiet man, Kerolaina, slepkava itin bieži nemaz neizskatās pēc slepkavas. Un jo īpaši sērijveida slepkavas. Es varētu nosaukt jums statistikas datus un psiholoģiskos portretus, kas jūs gluži vienkārši satriektu.

– Lūdzu, nedariet to, – Kerolaina salti noteica.

– Man jāatvainojas, ka jūs atkal un atkal tiekat ievilkta šajā lietā. – Viņš pasmaidīja. – Es biju cerējis atbraukt un turpināt mierīgos apstākļos mūsu sarunu, ko iesākām iepriekšējā dienā. Un, protams, biju cerējis, ka spēšu jūs pārliecināt man kaut ko nospēlēt.

Viņa trīs reizes uzmanīgi ieelpoja. ”Varbūt viņš vienkārši nespēj citādi, tāpēc ir un paliek uzpūtīgs un neiejūtīgs stulbenis,” Kerolaina nodomāja. – Atvainojiet, Metjū. Es pašlaik atpūšos no uzstāšanās.

– Ak… – Viņa sejā parādījās vilšanās. – Nu ko, varbūt kaut kad tuvākajā nākotnē. Ceru, ka nedēļas beigās man būs kāds brīvs brīdis. Es esmu mazliet papētījis un uzzinājis, ka Grīnvilā ir kāds neliels, diezgan pieklājīgs jūras velšu restorāns, un ar lielāko prieku jūs turp aizvestu.

– Paldies, Metjū, bet es pagaidām turos māju ciešā tuvumā.

Aģents sastinga no šāda atraidījuma. – Žēl gan. Nu ko, laikam jau darbs negaidīs. Labāk es došos atpakaļ. – Viņš gāja uz automašīnas pusi. Aizskarts, tomēr ne uzvarēts. – Ja drīkst, šoreiz es atteikšos no ledus tējas.

– Jā, protams. Visu labu.

Tiklīdz Bērnsa automašīnas saceltie putekļi bija nosēdušies, Kerolaina iegāja mājā. Pirmo reizi vairāku dienu laikā viņa atkal paņēma vijoli un spēlēja.

TRISPADSMITA NODAĻA

Naktī bija uznācis lēns, garlaicīgs lietus, kurš atnesa mitrumu izslāpušajai zemei. Rīta otrajā pusē tas lēnām un negribīgi bija pārvietojies uz Ārkanzasu un izdarījis tik vien labuma, kā pārvērtis putekļus slidenos dubļos, kas līdz pēcpusdienai jau atkal būs pilnībā izžuvuši.

Pie atvērtā kapa stāvēja cilvēki, līdz potītēm ietīti miglas skrandās, kuras zeltainā saule jau steigšus vāca nost. Dažus jardus tālāk auga ozolu rinda. No lietū samērcētajām lapām pilēja skaļas lāses, monotoni plīkšķēdamas un atgādinādamas Sajam par sarūsējušo ūdens krānu vannas istabā, kurš pilēja dienu un nakti.

Reizēm viņš naktīs gulēja, ieklausīdamies šajā pilēšanā, un domāja, ka tā viņam laupīs prātu. Nepārtraukts pak, pak, pak, pak… Gluži kā ķīniešu izmantotā spīdzināšanas metode, par kuru viņš bija lasījis. Viņš bija slepenais aģents Sajs Hetingers, un ūdens pilēja pa lāsei vien viņam uz pieres – pašā vidū. Taču viņš nesalūzīs nekad, kaut arī ūdens izgrauzīs ādu un kaulus un trieksies smadzenēs. Nē, viņi Saju nekad nesalauzīs. Viņš bija Bonds. Džeimss Bonds. Viņš bija Rembo. Viņš bija Indiana Džonss.

Un pēc tam viņš būs tikai Sajs, kurš nekur netiek projām no istabas, kurā ož pēc pelējuma. Viņš piecelsies, ieliks kādu vecu skrandu zem nemitīgajām lāsēm, lai audums kaut mazliet apslāpē tracinošo plakšķēšanu.

Šajā reizē Sajs nepūlējās bloķēt kaitinošo skaņu. Tieši otrādi – viņš koncentrējās, lai novērstu domas no atrašanās vietas un notikuma.

Mācītājs Sleiters šķita Sajam kā mūžību vecs, lai gan patiesībā šim lāga vīram nebija vēl ne sešdesmit. Taču zēna acis redzēja vien balto matu pūkas uz saules apsvilinātā galvaskausa, grumbas, kas izvagoja vēju appūsto seju, un ļengano ādu, kura no kaulainā zoda nokarājās līdz pat krūtīm.

Pēc Saja domām, mācītājs bija pārāk vecs, lai kaut ko zinātu par dzīvi. Lai gan… Šī diena bija veltīta nāvei. Un šajā jomā viņš noteikti bija īsts eksperts.

Melodiski nesdama līdzi frāzes par dvēseles glābšanu, mūžīgu dzīvošanu un veco, labi zināmo Dieva gribu, mācītāja Sleitera balss cēlās un krita.

”Kas gan notiktu, ja es tagad paietu uz priekšu un izķertu Bībeli mācītājam no rokām?” Sajs piepeši iedomājās. ”Es atvainotos un sacītu: ”Viss, ko teicāt, ir pamatīgas muļķības. Dievs nekādi nav saistīts ar to, ka Eda Lū ir sagraizīta gabalos. Kā gan mēs varam novelt uz Viņa pleciem to, ka viņai šodien jāgulstas zemes klēpī? Kā gan mēs varam pasludināt to par Dieva gribu, ja visiem ir labi zināms, ka nazi turēja cilvēka roka?” Man ir līdz kaklam tas, ka itin viss tiek skaidrots ar Dieva gribu. Ja uznāk krusa un sakapā jaunos kokvilnas stādus, tā ir Dieva griba?”

Sajs zināja, kā rodas krusa. Viņš zināja, ka, sakarsušajam gaisam sastopoties ar auksto gaisu, lietus pārvēršas ledus pērlītēs. Sajs nespēja iztēloties Dievu sēžam zelta tronī un nospriežam, ka nu pienācis īstais laiks kaisīt krusu pār Ostina Hetingera kokvilnas lauku, iznīcinot jau tā nožēlojamo ražu.

Un tieši tāpat viņš nespēja iztēloties, ka Dievs būtu vēlējies, lai Eda Lū tiek sagraizīta un pēc tam iemesta dīķī.

To Sajs gribēja pateikt. Vārdi karsti kvēloja uz mēles un lauztin lauzās pasakāmi. Viņš zināja, ka māte ieraudāsies vēl skaļāk, vaimanās un tik tikko noturēs līdzsvaru. ”Vērnons sadotu man tik spēcīgi, ka ausīs sāktu zvanīt. Pārējie vienkārši skatītos uz mani.”

Pārsvarā apkārt bija tikai sievietes melnās kleitās. Misis Fulere un misis Šeisa stāvēja kopā ar misis Lāšonu un misis Kūnsu. Bija atnākusi arī Darlīna, kas gaudoja kā viesuļvētra, un viņas mātei vajadzēja paņemt mazo, kuru viņa cieši spieda sev klāt. Bija vēl citas sievietes. Edas Lū kādreizējās draudzenes un daudzas tādas, kas ieradušās, lai pildītu savu kristietes pienākumu.

Vīriešu bija pavisam maz. Šerifs Trūsdeils turēja savas sievas roku. FIB aģents ar nopietno seju apstājās nostāk no pārējiem, noliecis galvu. Tomēr Sajs zināja, ka viņa acis vēro. Vēro, vēro un vēro.

– ”Es esmu ceļš, patiesība un dzīvība,” – mācītājs Sleiters skandēja, un Meivisa zvārojās tik nevaldāmi, ka viņas vecākais dēls Vērnons uzgrūdās savai sievai un radīja domino efektu apkārt stāvošajiem. Visi sašūpojās, bet mācītājs tikai turpināja: – Kurš Viņam tic, tam piederēs valstība.

Sajam gribējās kliegt, kliegt pilnā balsī, ka Eda Lū neticēja nevienam, tikai pati sev, un ka šīs lūgšanas un vaimanas padara visu tikai daudz grūtāku. Bet viņš klusēja un turēja galvu noliektu, jo pie kapa bija ieradies cilvēks, no kura Sajs baidījās krietni vairāk nekā no mācītāja tik bieži pieminētā Dieva.

Tas bija viņa tēvs.

Ostins Hetingers bija ģērbies savā svētdienas uzvalkā un stalti izslējies, rokas un potītes bija saķēdētas, un abās pusēs viņam stāvēja šerifa vietnieki drūmām sejām.

Ieklausīdamies mācītāja vārdos, Ostins skatījās, kā zārks tiek ielaists tā melnajās, mitrajās mājās. Un viņš kala plānus.

Viņš dzirdēja savas sievas gari stieptās, sēru pilnās gaudas. Acis apstājās pie viņas sejas un redzēja, ko Meivisai nodarījušas nemitīgās asaras. Smadzenēs dzima plāns.

Kad pēdējie miglas pirksti, saules apsvilināti, pazuda no mitrās zāles, viņš nolieca galvu. ”Dievs visu ir paredzējis,” viņš nodomāja, koncentrēja skatienu un, nemirkšķinot plakstus, raudzījās uz bedri, kas bija izrakta viņa meitai. Acīs parādījās asaras. ”Lai viņi domā, ka bēdas mani padarījušas vāju,” viņš sprieda. ”Lai viņi redz vārgu, bezpalīdzīgu cilvēku.”

Atlika vien gaidīt un gaidīt, līdz beigsies ceremonija, gaidīt un gaidīt, kamēr sievietes gāja pie Meivisas un sacīja bezjēdzīgus līdzjūtības vārdus.

Kad viņas posās iet uz savām automašīnām, viens no šerifa vietniekiem iebikstīja Ostinam. – Hetinger.

– Lūdzu. – Viņš pievērsa skatienu bedrei zemē un panāca, ka balss iedrebas. – Man vajag… Es gribu gremdēties lūgšanās kopā ar sievu. – Pēc tā, kā šerifa vietnieki mīņājās uz vietas, Ostins bija secinājis, ka sieviešu asaras un ceremonija ir abus aizkustinājušas. Prasmīgi slēpdams to, kas patiešām mājoja viņa sirdī, Ostins pacēla galvu. Sejā bija lasāma tikai pilnīga bezpalīdzība. Viņš bija tēvs, kurš zaudējis meitu. – Lūdzu, – viņš atkārtoja. – Viņa bija mana meita, vienīgā meita. Tas taču nav pareizi, ja cilvēkam ir jāapglabā savs bērns, vai ne? Tāda taču nav dabas noliktā kārtība. Jūs zināt, kas viņai nodarīts, vai ne? – Viņš nolieca galvu, lai neviens neredzētu acīs liesmojošo naidu. – Man jāmierina sieva. Viņa nav stipra, un pārdzīvojumi viņu varētu nogalināt. Ļaujiet man vismaz apskaut sievu. – Viņš pastiepa rokas uz priekšu. – Vīrietim taču ir tiesības apskaut savu sievu pie abu meitas kapa, vai ne?

– Klau, man žēl…

– Beidz, Lū. – Otrajam šerifa vietniekam arī bija meita. – Kur tad viņš dēsies ar saķēdētām kājām? Būs tikai piedienīgi, ja atvēlēsim viņam mirkli kopā ar sievu.

Ostins stāvēja, noliecis galvu, un sirdi pildīja prieks. Viņš klausījās, kā noklikšķ rokudzelžu atslēga. – Bet mēs stāvēsim blakus, – šerifa vietnieks Lū īgni sacīja. – Un tev ir tikai piecas minūtes.

– Lai Dievs jūs svētī. – Ar acs kaktiņu Ostins pamanīja, ka Bērks jau atrodas savā automašīnā un brauc projām. Dažas sievietes bija sastājušās pie senākām apbedījuma vietām, lai izrādītu cieņu aizgājējiem. Ostins pagāja uz priekšu un papleta rokas. Izmisuma pilnām acīm un ļenganām kājām sieva iekļāvās viņa skaujās.

Kādu mirkli Ostins turēja sievu apskautu, nogaidīja un vēroja, kā šerifa vietnieki novēršas aiz cieņas pret sērotājiem. Cilvēka dabā bija atvēlēt privātumu sērām. Aizgriezās arī citi, kas vēl atradās kapsētā.

Un tad sekoja strauja kustība, tik ļoti strauja, ka Sajs, kurš nekad nebija redzējis savus vecākus apskaujamies, sagrīļojās un paklupa mitrajā zālē.

Ostins spēcīgi uzgrūda sievu pirmajam šerifa vietniekam, un abi – gan šerifa vietnieks, gan kliedzošā Meivisa – iekrita atvērtajā kapā. Kad otrs šerifa vietnieks tvēra pēc ieroča, Ostins viņam ar galvu gluži kā tarāns ietriecās krūtīs. Cīniņš par ieroci bija īss. Savukārt Lū dziļajā bedrē pūlējās atbrīvoties no skaļi, histēriski raudošās sievietes.

Ar ieroci Ostins iebelza pa galvu šerifa vietniekam, kurš no trieciena zaudēja samaņu. Pēc tam Hetingers satvēra pie kakla Bērdiju Šeisu, kura incidentu vēroja platām acīm.

– Es viņu nobeigšu, – Ostins kliedza, Dieva dusmu pārpilns. – Viņa būs tikpat beigta kā mana meitene! Vai dzirdat? Izmet ieroci un atslēgas, vai arī es izšaušu viņai galvā pamatīgu caurumu.

Bērdija kaut ko nesaprotami nopīkstēja un veltīgi sita Ostinam pa roku. Dažus soļus tālāk sāka raudāt Rūtena, jo bija pārliecināta, ka šo jaunāko pazemojumu nekad nespēs pārciest.

– Kurp tu dosies? – Lū vaicāja, nespēdams izturēt to, ka atrodas uz zārka un viņam mugurā ieķērusies sieviete. Puiši iecirknī viņu apsmies vēl ilgi. – Padomā labi, Hetinger! Kurp tu dosies?

– Turp, kur mani vadīs Dievs. – Jā, Ostins juta spēku un karstumu, ko dusmīgais Dievs bija viņā iesvēlis. – Kungs, es sekošu Tev! – viņš kliedza, aizžņaudzot Bērdijai kaklu un neļaujot elpot. – Desmit sekundes, un tad viņai gals klāt. Pēc tam es piepildīšu to caurumu, kurā tu atrodies, ar svinu, un lieta darīta.

Nikni lamādamies, Lū izsvieda atslēgas.

– Tavu šaujamieroci arī.

– Nolādēts…

– Piecas sekundes. – Ar galvas mājienu Ostins norādīja Vērnonam, lai atslēdz viņa savažotās kājas.

– Tēt, vajag viņus vienkārši novākt, – Vērnons caur sakostiem zobiem noteica un pagrieza atslēgu slēdzenē. Seja bija pietvīkusi no šādas domas vien. – Nošauj tos bezdievjus un izdzimteņus, un tad dosimies uz Meksiku.

– Es nekur nebraukšu, kamēr te visu nebūšu pabeidzis.

Lū palēcās augšup, cerēdams izšaut, bet viņam nācās pieliekties, jo divu collu attālumā lode sašķaidīja velēnu.

– Pilnīgi zaudējis prātu. Vai tiešām viņš domā, ka es grasos beigt dzīvi ar caurumu galvā? – Lū izmeta savu ieroci.

Vaimanājošo Bērdiju Ostins pastūma uz kapa pusi. Viņa kādu mirkli šūpojās uz pašas malas, acīs bija lasāma pārcilvēciska koncentrēšanās, rokas bija izstieptas. Tad viņa uzgāzās virsū šerifa vietniekam Lū.

Drīz vien Ostins jau bija gabalā – ar Bērdijas Šeisas Buick automobili. Viņam līdzi bija divi policistu dienesta ieroči un kūsājošs naids.

Džims Mārčs pacietīgi stāvēja priekštelpā, klusi svilpoja kaut ko un gaidīja, kad nāks Kerolaina, jo vēlējās apvaicāties, vai salabot sētas puses lieveņa stiprinājumus, kad būs pabeigta krāsošana.

Tēvs bija aizsteidzies uz pilsētu pēc dažām nepieciešamām lietām, bet Džims izvēlējās palikt. Vajadzēja turpināt krāsošanu, bet viņš bija pamanījis, ka vecajā lievenī ir bojājumi, un sprieda, ka tētis nopriecāsies, ja viņš būs paveicis vairāk darba.

Kad viņš bija pieklaudzinājis, Kerolaina uzsauca, lai nāk iekšā. Viņš rūpīgi noslaucīja kājas; mamma bija ļoti strikta jautājumos par kāju slaucīšanu un roku mazgāšanu.

Ik pēc brīža viņš spēra tālāk ar krāsu nošķiestās teniskurpēs ieautās kājas. Viņš zināja, ka vijole atrodas viesistabā, jo bija to redzējis pa logu.

Džims vēlējās to apskatīt tuvāk, tieši tāpat kā būtu kārojis aplūkot Wilson firmas beisbola cimdu Lāšona veikala skatlogā. Viņš, kā pašam likās, gluži ikdienišķi piegāja pie viesistabas durvīm. Tur jau tā bija. Viņš uzmeta īsu skatienu kāpnēm un tad spēji virzījās uz priekšu. Viņš sacīja sev, ka uzmetīs instrumentam tikai vienu skatienu un pēc tam vēja ātrumā atgriezīsies priekštelpā.

Par vijoli viņš bija domājis jau kopš iepriekšējās dienas, kad dzirdēja Kerolainu spēlējam. Džims nekad vēl savā īsajā mūžā nebija dzirdējis tādu mūziku. Viņam likās, ka šī vijole ir kaut kas īpašs un nepavisam nav tāda kā vecais Rūperta Džonsona instruments, kuru viņš mēdza uzspēlēt vasaras naktīs.

Pieskāries slēdžiem futrāļa malās, Džims atvēra vāku. Un viņš to ieraudzīja. Tā gulēja uz melna samta un patiešām bija citāda. Likās jau, ka izmērs un forma ir tāda pati kā Rūperta instrumentam, taču šī bija mirdzoša un spoža kā jauna monēta. Džims saņēma drosmi un tai pieskārās. Gluda kā zīds. Vismaz viņš iztēlojās, ka zīds varētu tāds būt.

Apņemšanās uzmest vijolei tikai vienu īsu mirkli bija aizmirsta, un Džims maigi pārslidināja īkšķi pār stīgām.

Tobrīd Kerolaina bija nonākusi uz apakšējā pakāpiena un saklausīja uz vijoles grifa novibrējam stīgas. Viņas pirmā reakcija bija aizkaitinājums. Neviens nedrīkstēja aizskart viņas vijoli! Neviens. Viņa pati to uzskaņoja un spodrināja, itin bieži par uzjautrinājumu pārējiem orķestrantiem, ar kuriem kopā spēlēja.

Luiss ne reizi vien bija žēlojies, ka vijoli Kerolaina glāstot daudz biežāk nekā viņu. Tas lika viņai justies vainīgai. Līdz brīdim, kad viņa atklāja, ka viņš pats sev sagādājis ārpuskārtas glāstīšanu.

Kerolaina gāja uz viesistabu, un pārmetumu vārdi jau kaisa viņai uz mēles. Un tad viņa apstājās. Džims bija nometies uz ceļiem pie vijoles un ar īkšķi glāstīja stīgas tik maigi, it kā pieskartos jaundzimuša bērna vaigam. Taču tieši Džima sejas izteiksme lika norīt pārmetumus. Viņš izskatījās tik laimīgs, itin kā nupat būtu atklājis kādu brīnišķīgu noslēpumu. Smaids izgaismoja seju nevis jautrībā, bet bezgalīgā priekā. Acis staroja.

– Džim, – viņa klusi ierunājās, un zēns uztrūkās kājās kā aiz aukliņas parauta marionete. Acis iepletās jo lielas; šķita, ka tūdaļ tās aizņems vai visu seju.

– Es… es… tikai paskatījos. Lūdzu atvainojiet, mis Kerolaina. Es zinu, ka nedrīkstēju tā darīt. Nepadzeniet manu tēti no darba!

– Būs jau labi, – viņa sacīja, un tā arī bija. ”Luiss būtu ne mazums pārsteigts,” Kerolaina nodomāja. ”Man nav iebildumu, ka mazs melnādains zēns pieskaras manai vijolei, bet Luisam bija aizliegts pat elpu tai uzpūst.”

– Nevajag maksāt man par darbu, – puika bēra vārdus. – Es zinu, ka nedrīkstēju tā rīkoties.

– Es taču teicu, ka viss ir labi. – Kad Kerolaina uzlika roku Džimam uz pleca, viņas balsī skanošais rāmais uzjautrinājums beidzot sasniedza puikas satraukto prātu.

– Jūs nedusmojaties?

– Nē, bet labāk būtu, ja tu palūgtu atļauju to apskatīt.

Un, protams, ja zēns tā būtu rīkojies, viņa atbildētu noliedzoši un nebūtu redzējusi viņa sejā šo prieka simfoniju. Tādu pašu, kāda reiz, ļoti sen, bija skatāma viņas pašas sejā.

– Jā, kundze. Es atvainojos. Ļoti atvainojos. Man nebija tiesību tā ieiet jūsu viesistabā. – Tik tikko spēdams noticēt savai veiksmei, Džims kāpās atpakaļ. – Es ienācu apvaicāties, vai vēlēsieties, lai nostiprina jūsu mājas lieveni sētas pusē, un tad… – Piepeši viņš atskārta, ka būs labāk neturpināt.

– Kāpēc tev gribējās to apskatīt?

”Ak vai,” Džims nodomāja. ”Viņa noteikti izstāstīs tētim. Un tad būs uguns pakulās.” – Vienkārši… vakar es dzirdēju, kā jūs spēlējāt. Es nekad nebiju dzirdējis tādu mūziku! Un es iedomājos… jā, man bija interesanti redzēt, vai tā ir kāda īpaša vijole.

– Man tā ir īpaša. – Kerolaina domīgi paņēma instrumentu no futrāļa, kā bija darījusi neskaitāmas reizes. Tās svars, forma, tekstūra – viss bija pazīstams, ļoti mīļš un vienlaikus ienīstams. – Vai kādreiz esi tādu turējis rokās?

Džims smagi norija siekalas. – Nu, vecais Rūperts… tas ir, šerifa vietnieka Džonsona vectētiņš… man ierādīja dažas melodijas uz savas vijoles. Tā nav ne uz pusi tik skaista kā jūsējā. Un arī mūzika neskan tāpat.

”Diezin vai vecajam Rūpertam pieder Stradivāri vijole.” Kāds piepešs impulss pārsteidza Kerolainu. Tad viņa atgādināja sev, ka tieši impulsu apslāpēšana viņu noveda Toronto slimnīcā. Ļaušanās impulsiem atveda viņu uz Inosensu, lai cik ļauni vai labi tas arī būtu.

– Kāpēc gan tu nevarētu man parādīt, ko spēj? – Viņa pastiepa vijoli zēnam, un Džims nekavējoties aizlika abas rokas sev aiz muguras.

– Nē, kundze. Es nevaru. Tas nebūtu pareizi.

– Ja es pati tevi mudinu to darīt, tad jau tas ir pareizi, vai ne?

Kerolaina vēroja, kā zēna skatiens aizšaujas pie vijoles, redzēja viņa iekšējo cīņu – alkas pret apziņu par to, kas piedien un kas ne.

– Traks var palikt! – zēns nočukstēja. – Tā mirdz, vai ne?

Klusēdama Kerolaina paņēma lociņu un ierīvēja to ar kolofoniju. – Kad pirmo reizi spēlēju šo vijoli, es nebiju daudz vecāka par tevi. – Viņa iedomājās par to senseno vakaru, kad vecāki bija viņai iedevuši vijoli. Viņas ģērbtuvē Filadelfijas Mūzikas akadēmijā. Pirms viņas pirmā lielā solokoncerta. Toreiz viņai bija sešpadsmit gadu un viņa tikko bija beigusi maksimāli klusi un neuzkrītoši vemt blakus esošajā tualetes telpā.

Tad ienāca vecāki. Tēvs bija pārpilns prieka un lepnuma, bet māte vai plīsa no izmisīgas godkāres. Kerolainas sliktā pašsajūta atkāpās.

”Ko gan es tajā pirmajā reizē spēlēju?” Kerolaina iedomājās. ”Tajā ģērbtuvē, ko pārplūdināja ziedu un grima aromāts? Mocartu,” viņa atcerējās un pasmaidīja.

– Parādi man, – viņa sacīja un pasniedza zēnam lociņu.

Džims nespēja izlemt, kas būtu labāks. Viņš pielika vijoli pie pleca, izmēģinot pārlaida lociņu pār stīgām dažas reizes un tad sāka spēlēt ”Sāļo suni”.

Kad viņš beidza spēlēt, mulsums no sejas bija pagaisis, tā vietā rotājās smaids. Zēns apzinājās, ka viņa izpildījums nekad nav bijis labāks. Un, mūzikas varā nonācis, viņš turpināja ar dziesmu ”Keisijs Džonss”.

Kerolaina sēdēja uz krēsla paroceņa un vēroja. Jā, bija dažas aplamas notis, un izpildījuma tehnika noteikti prasījās slīpējama. Taču uz Kerolainu sniegums atstāja iespaidu. Ne tikai tāpēc, ka Džims spēlēja raiti un dzīvi; piesaistīja arī viņa skatiens. Tajā vīdēja prieks. Spēlēšana sagādāja viņam prieku.

Tas izrādījās kaut kas tāds, kas viņai bija liegts – un viņa sev to bija liegusi gandrīz divdesmit piecus gadus.

Džims attapās un noklepojās. Prātā joprojām dejoja un virpuļoja mūzikas skaņas, pirksti vēl vibrēja tām līdzi. Viņš baidījās, ka izaicina likteni.

– To man parādīja vecais Rūperts. Bet salīdzinājumā ar to, ko spēlējāt jūs, tas nav itin nekas. Tas bija… kaut kas svēts…

laikam jau.

Kerolaina pasmaidīja. – Domāju, ka mēs varētu noslēgt vienošanos, Džim.

– Kundze?

– Tu parādīsi man, ko tev iemācīja vecais Rūperts…

– Jūs gribat, lai es parādu jums, kā spēlējamas tās melodijas? – Džima acis kļuva neticami platas.

– Pareizi. Un es savukārt tev parādīšu, kā spēlējamas tās citas.

– Vai tā, ko jūs spēlējāt vakar?

– Jā.

Zēns apzinājās, ka viņa plaukstas ir sasvīdušas, un ar piespiešanos atdeva Kerolainai vijoli. – Būs jāpavaicā tētim.

– Es ar viņu aprunāšos. – Kerolaina piešķieba galvu. – Ja tu to vēlētos.

– Noteikti.

– Tad panāc šurp un skaties. – Viņa palika sēžam, lai Džims labi varētu redzēt viņas pirkstus. – ”Sunīša valsis”. Komponējis Frederiks Šopēns.

– Šopēns, – Džims godbijīgi atkārtoja.

– Bet tas nebūs nekāds konkursu skaņdarbs. Tikai…

– Priekam?

– Jā. – Viņa palika vijoli zem zoda un izbaudīja šo divzilbju vārdu. – Priekam.

Viņi bija krietni aizrāvušies ar savu pirmo nodarbību, kad ieradās šerifa vietnieks Kārls Džonsons un paziņoja, ka Ostins Hetingers ir aizbēdzis.

Kad Kārls Džonsons bija aizbraucis uz Svītvoteru, lai aiznestu jauno ziņu arī uz turieni, Kerolaina pieņēma divus lēmumus. Pirmkārt, viņa atsāks trenēties šaušanā. Un, otrkārt, viņa iegādāsies suni. Viņas sākotnējā vēlme sasaiņot mantas un bēgt bija pazudusi gandrīz uzreiz pēc parādīšanās. Tās vietā stājās daudz dziļākas un spēcīgākas emocijas. Šīs tagad bija viņas mājas, un viņa bija nolēmusi tās sargāt.

Paklausot Džima padomam un izmantojot viņa dotās ceļa norādes, Kerolaina devās uz Fuleru mājām. Džims bija sacījis, ka Hepijas kucītei Princesei pirms diviem mēnešiem piedzimuši mazuļi.

Hepija, kura jau bija paguvusi bēru drānas nomainīt pret apģērbu strādāšanai dārzā, priecīgi sagaidīja viešņu. Viņa ne vien priecājās tikt vaļā no pēdējā atlikušā kucēna, bet arī sajūsminājās par jaunu klausītāju, kurai varētu izklāstīt visus aizraujošos notikumus.

– Tā pārbijos es pirmo reizi mūžā, – Hepija teica, vezdama Kerolainu uz pagalmu mājas otrā pusē, garām keramikas zosu bariņam un ziedošu balzamīņu dobei. – Es stāvēju visai tālu, pie manas mammas kapa. Viņa nomira astoņdesmit piektajā gadā no olnīcu vēža. Mamma negribēja iet pie ārstiem, negāja un negāja, līdz tā slimība pilnībā sagrāva viņu. Es gan gluži kā pēc pulksteņa ik pēc sešiem mēnešiem eju pie doktora Šeisa veikt uztriepes analīzi.

– Tas noteikti ir ļoti prātīgi darīts.

– Nav nekādas jēgs slēpties no problēmām. – Hepija apstājās. – Lai nu kā… – Hepija pieliecās, lai izrautu kādu nezāli, kas bija uzdrošinājusies augt viņas cinniju dobē. – Es stāvu pie savas mammas un dzirdu, ka sākusies kņada, īsta kliegšana. Pagriezos es brīdī, kad šerifa vietnieks no Grīnvilas kopā ar Meivisu iegāzās Edas Lū kapā. Tad Ostins iebelza otram šerifa vietniekam, kas vēl ir tīrais puika, atņēma pistoli un iezvēla pa galvu tā, ka jauneklis zaudēja samaņu. ”Augstais Dievs!” es domāju. ”Viņš taču tagad sāks šaut!” es nodomāju. Bet viņš saķēra Bērdiju pie rīkles un pavēlēja šerifa vietniekam, kurš iekritis kapā, lai izmet kāju ķēžu atslēgas. Meivisa auroja tik briesmīgi, ka ka gandrīz vai pamodināja visus miroņus. Dieviņ mīļais, un tajā kapsētā viņu ir ļoti daudz! Un nabaga Bērdija, balta kā palags, stāvēja ar galvai piespiestu pistoli. Es jau domāju, ka tūlīt man apstāsies sirds. Bērdija ir mana draudzene.

– Jā, es zinu. – Kerolaina visu stāstu jau bija dzirdējusi no Kārla Džonsona, bet samierinājās un sprieda, ka var to klausīties vēlreiz. Un vēlreiz.

– Kad Ostins izšāva, es paslēpos aiz mammas kapa pieminekļa un nemaz par to nekaunos. Tas piemineklis ir liels, tiesa, man nācās pacīnīties ar savu brāli Diku cenas dēļ. Diks allaž ir bijis īstens skopulis. Viņš taču i no akmens kādu peniju pamanīsies izspiest. Un tad Vērnons… viņam ir tikpat šaudīgs skatiens kā viņa tētukam… atslēdza tās kāju važas. Un, ko tu sacīsi, Ostins iegrūda nabaga Bērdiju kapā pie šerifa vietnieka un nelaimīgās Meivisas. Tad nu gan sākās! Bērdija kliedza, Meivisa gaudoja, bet šerifa vietnieks lādējās kā pārdzēries matrozis.

Hepijas lūpas savilkās smaidā, un viņa bija gatava to apslāpēt, ja vien nebūtu pamanījusi, ka arī Kerolainas sejā parādās uzjautrinājums.

Viņas raudzījās viena uz otru, pūlēdamās saglabāt nosvērtību. Kerolaina padevās pirmā, viņai paspruka īss smiekliņš, ko viņa mēģināja pārvērst klepū. Un tad, stāvot mirdzošajā pēcpusdienas saulē, abas smējās locīdamās. Pēc brīža Hepijai nācās likt roku kabatā un meklēt nēzdogu, lai susinātu acis.

– Es tev teikšu, Kerolaina, tas nu bija skats, ko es neaizmirsīšu nemūžam, ja arī dzīvošu simts gadu. Kad Ostins bija aizbraucis ar Bērdijas automašīnu, es piesteidzos pie viņiem. Tur nu viņi bija, visi vienā kapiņā. Un pirmais, par ko iedomājos… lai Dievs man piedod… ka izskatās pēc tām seksuālajām perversijām, kādas var redzēt filmās pieaugušo kanālos. – Viņas acis iemirdzējās. – Tas gan nenozīmē, ka es kādu no tām būtu skatījusies.

– Nē, – Kerolaina klusi piekrita. – Nekādā ziņā.

– Bērdijas svārki bija uzrāvušies uz augšu gandrīz līdz jostasvietai. Un viņa ir diezgan smagnēja… Es esmu pārliecināta, ka tam nabaga šerifa vietniekam aizcirtās elpa, kad Bērdija uzgāzās viņam virsū. Nabags kļuva sarkans kā redīss. Un Meivisa ķērās viņam pie kājām, kliegdama kaut ko par Dieva roku.

– Baisi… – Kerolaina bilda un tad atkal sāka smieties. – Ak, tas nudien ir baisi.

Hepija piespieda mutei nēzdogu un pūlējās apslāpēt smieklus. – Tad atjēdzās jauniņais šerifa vietnieks, kamēr mēs visi, kapsētā palikušie, mēģinājām izvilkt Bērdiju un pārējos no bedres. Jauneklis paklupa un, Dieva vārds, ja Sajs nebūtu viņu paguvis notvert, arī iegāztos kapā. Tas bija labāk nekā seriāls ”Es mīlu Lūsiju”.

Kerolaina iztēlojās, kā Rikijs Rikardo ar galvu pa priekšu iegāžas kapā. ”Lū-ū-ūsij, esmu mājās!” Viņa apsēdās uz neliela akmens mūra blakus balzamīnēm un saspieda sānus.

– Mīļo stundiņ, esmu tik laimīga, ka nevajadzēja to paturēt sevī! – Hepija nopūtās un apsēdās viņai blakus. – Bērdija man tādus smieklus nemūžam nepiedotu.

– Tas ir briesmīgi. Šaušalīgi.

Vārdi pielēja eļļu ugunij, un viņas vēl nākamās piecas minūtes pūlējās nomierināties.

– Tad nu tā… – Mazliet aizelsusies, Hepija nolika nēzdogu. – Es pasaukšu suni. Kamēr tu viņu apskatīsi, es aiziešu un palūkošu mums kaut ko vēsu. Princese! Princese, nāc nu šurp un ved līdzi to savu plušķi. Tikai viens ir palicis, – Hepija paskaidroja. – Es priecāšos, ja tu viņu paņemsi. Par tēvu gan es neko nevaru pateikt, jo Princese nav pārāk pastāvīga savā izvēlē. Nāksies viņu sterilizēt. Biju nodomājusi to darīt jau iepriekš.

Pāri pagalmam vieglā riksī tuvojas liels, masīvs suns ar dzeltenu spalvu un sērīgu izteiksmi acīs. Mātei apkārt lokus meta paprāva izmēra kucēns tādā pašā krāsā. Ik pēc brītiņa tas pabāza galvu mātei zem vēdera un ar muti pieķērās vienam vai otram pupam. Princese, kuru mātes loma bija acīmredzami nogurdinājusi, mazo piesardzīgi bīdīja nost.

– Nu re! – Hepija sasita plaukstas. Šī skaņa novērsa suņuka uzmanību no mammas piena meklējumiem, un tas priecīgi lēkšoja pie saimnieces. – Tu taču esi viens nekam nederīgs zvērs, ko?

Kucēns piekrītoši iesmilkstējās un vicināja asti tik sparīgi, ka tās gals teju pieskārās purniņam.

– Atstāšu jūs divatā, lai varat iepazīties. – Hepija piecēlās kājās. – Es atnesīšu mums ledus tēju.

Kerolaina nopētīja kucēnu ar visai šaubpilnu skatienu. Pavisam noteikti tas bija ļoti piemīlīgs, un šķita jauki sajust, kā mazais uzliek smagās priekšķepas viņas ceļgaliem. Taču viņa meklēja sargsuni, nevis kucēnu. ”Nenāktu par labu, ja tagad es ielaistu savā sirdī suni, kuru pēc dažiem mēnešiem vajadzētu atdot projām.”

Lai gan jau tagad bija visai liels, kucēns ar muļķīgi nokarenajām, garajām ausīm un izkārto mēli nepavisam neizskatījās nikns. Mazuļa mamma bija augumā apmēram Kerolainai līdz viduklim. ”Bet – cik ilgs laiks paies, kamēr dēls izaugs tikpat liels?” Kerolaina nosprieda, ka pieļāvusi kļūdu. ”Vajadzēja apjautāties, kur atrodas tuvākā dzīvnieku patversme, un tad doties turp, lai izvēlētos kādu dobermani ar asiem zobiem. To tad varētu turēt pieķēdētu pie mājas pagalma puses durvīm.”

Vilna bija silta un mīksta. Kerolaina nopietni lūkojās uz to, kurš nolaizīja viņai roku un ar milzīgu aizrautību vēcināja asti. Spars izrādījās pārmērīgs, un suns nogāzās zemē un pēc tam sāka asti tvarstīt.

Kucēns iekoda astē, iesmilkstējās un aizlēkāja atpakaļ pie Kerolainas. Suņuka brūno acu skatiens pauda izbrīnu un prieku.

– Muļķītis, – Kerolaina noteica un paņēma kucēnu klēpī. ”Tad nu gan,” viņa nodomāja, kad mazais kārtīgi nolaizīja viņai vaigu un kaklu.

Kad Hepija atgriezās ar ledus tēju, Kerolaina jau bija kucēnam iedevusi vārdu. Nederīgais. Viņa sprieda, ka mazajam lieliski piestāvēs sarkana kaklasiksna.

Kerolaina tādu nopirka Lāšona veikalā, kā arī iegādājās desmit mārciņu maisu ar barību, pavadiņu, plastmasas trauku ar diviem nodalījumiem un puķainu spilvenu, kam bija lemts kalpot par guļvietu.

Kamēr Kerolaina atradās veikalā, Nederīgais bija atstāts automašīnā un nemitīgi kauca. Viņa vienreiz palūkojās ārā un pamanīja, ka sunēns pabāzis ķepu pa logā atstāto spraugu un skatiens ir pilns apsūdzības un šausmu. Tiklīdz Kerolaina atgriezās automašīnā, kucēns ierāpās viņai klēpī.

Pēc nelielas tiepšanās par dominēšanu viņa piekāpās, un visu mājupceļu kucēns pavadīja viņai uz ceļgaliem.

– No tevis man nebūs nekāda labuma, – Kerolaina noteica, kad kucēns izdvesa drebelīgu, apmierinājuma pilnu nopūtu. – Es jau tagad to redzu. Un zinu, kur slēpjas problēmas būtība. Bērnībā es vienmēr gribēju kucēnu. Tas man netika ļauts. Suņa spalvas visur un peļķītes uz paklāja… Kad man bija astoņi gadi, vasarās es jau devos koncertturnejās, tātad kucēna jautājums vairs vispār nebija apspriežams. – Braucot Kerolaina noglāstīja kucēna silto spalvu un izbaudīja lempīgā auguma smagumu sev klēpī. – Taču šeit es palikšu varbūt tikai vēl vienu, augstākais, divus mēnešus, tāpēc nebūs īsti godīgi, ja mēs tagad dibināsim ciešas attiecības. Tas gan nenozīmē, ka mēs nevarētu būt draugi, – viņa noteica, kad Nederīgais pabāza galvu zem viņas elkoņa un apveltīja viņu ar jūtām pārpilnu skatienu. – Es gribēju sacīt, ka būs tikai pareizi izjust nelielu pieķeršanos, zināmu cieņu vai pat abpusēju patiku mūsu kopīgi pavadītajā laikā. Ja vien mēs abi zinām, ka… – Kucēns piekļāvās viņas krūtīm un nolaizīja vaigu. – Nu jā…

Tikusi līdz savas mājas piebraucamajam ceļam, Kerolaina jau bija paguvusi no sirds iemīlēt lempīgo suni un nemitējās sevi rāt par to.

Labāk nekļuva arī tad, kad Kerolaina ieraudzīja Takeru sēžam uz viņas mājas priekšējā lieveņa kāpnēm. Viņam blakus bija nolikta vīna pudele, bet uz ceļgaliem gulēja dzeltenu rožu klājiens.

CETRPADSMITA NODAĻA

– Vai tad tu nekad nestrādā? – Kerolaina vaicāja, pūlēdamās izdabūt no automašīnas kustīgo suņuku, savu somu un dažus iepirkumus.

– Tikai tad, ja mani izdodas notvert. – Takers nolika rozes malā un laiski piecēlās. – Ko tu esi atvedusi, Kero?

– Es to sauktu par suni.

Viņš iesmējās un devās turp, kur Kerolaina bija pamanījusies iespiest savu automašīnu līdzās kuģa lieluma Oldsmobile. – Mīlīgs puika. – Viņš pabužināja kucēna vilnu un tad ieskatījās BMW. – Vai tev nepieciešama palīdzība?

– Un kā tev liekas? – Viņa aizpūta no acīm kaitinošu matu šķipsnu.

– Man liekas, ka tu priecājies mani redzēt. – Takers izmantoja gadījumu, ka Kerolainas rokas ir aizņemtas, un noskūpstīja viņu. – Un tev gribētos, kaut tā nebūtu. Ej vien un noliec tās mantas. Pārējo es aiznesīšu.

Kerolaina tā arī darīja. Galvenokārt tāpēc, ka vēlējās pārliecināties, vai Takera rokas spēj paveikt arī ko citu, ne tikai panākt, lai sievietei paaugstinās asinsspiediens.

Apsēdusies uz lieveņa kāpnēm, Kerolaina pūlējās aplikt kustīgajam suņukam jauno kaklasiksnu.

– Izskatās, ka tev te ir viss nepieciešamākais, – Takers sacīja. Viņš izcēla no automašīnas maisu ar kucēnu barību un pārlika to sev pār plecu. Kerolaina noraudzījās viņa muskuļu rotaļā. Un pēc tam viņš paņēma koši puķoto spilvenu. – Kas tas tāds?

– Viņam taču uz kaut kā būs jāguļ.

”Tavā gultā,” Takers nodomāja un pasmaidīja. Suns likās visnotaļ attapīgs. – Tad nu tā… – Viņš nolika visas mantas uz lieveņa un apsēdās blakus Kerolainai. – Šis ir viens no Fuleru kucēniem?

– Jā. – Nederīgais pameta Kerolainu, lai apošņātu Takera roku. – Kerolaina sajuta smaržojam rozes un apņēmās nepieļaut, lai tās viņu kaut kā ietekmētu. Viņa par tām nevaicās un pat neskatīsies uz tām.

– Sveiks, puis. – Takers pakasīja Nederīgajam kādu vietu, kas lika mazajam plati smaidīt un instinktīvi sist pakaļkāju pret pakāpienu. – Labs suns, jā. Patiešām labs suns. Un kāds būs viņa vārds?

– Nederīgais, – Kerolaina nočukstēja, kad kucēns jūsmīgi iekārtojās Takeram uz ceļgaliem. – Es jau esmu atklājusi, kāds viņš būs sargsuns.

Takers mazliet iepleta acis. – Sargsuns, ko? – Viņš kutināja kucēnu, un mazais apvēlās otrādi. – Ei, parādi savus zobus! – Nederīgais paklausīgi kodīja Takera pirkstu kauliņus. – Tie izaugs pavisam drīz. Un viss pārējais arī. Dažos mēnešos viņš pamatīgi izstiepsies.

– Pēc dažiem mēnešiem es… es jau būšu Eiropā, – Kerolaina noteica. – Vispār pat varētu gadīties, ka es aizbraucu vēl ātrāk. Ir kāda vienošanās, un man tā būs jāpilda… Septembrī. Augustā vajadzēs doties uz Vašingtonu, lai sagatavotos.

– Jāpilda?

Viņa nebija gribējusi to pavērst šādi. – Vienošanās, – viņa atkārtoja, nepieminēdama pārējo. – Bet es iedomājos, ka pirms aizbraukšanas varēšu atrast kucēnam labas mājas.

Takers raudzījās uz Kerolainu. Viņa zeltainās acis šķita rāmas, un tikai mazliet tajās jautās skarbums. ”Reizēm viņam ir tāds skatiens,” Kerolaina nodomāja, ”kas spēj ielūkoties dziļi un ieraudzīt patiesību.”

– Man liekas, ka suni tu varētu ņemt līdzi, ja vien pati to gribētu. – Viņa balss bija klusa, gluži kā tveicīgi karstā, rāmā gaisa viļņošanās. – Tu savā jomā esi vērā ņemams lielums, vai ne?

Nācās novērsties, iekams Takers ieraudzīja to, ko viņa pati joprojām vēl centās slēpt no sevis. – Koncerttūres mēdz būt visai sarežģītas, – viņa noteica, neko sīkāk nepaskaidrojot.

Taču Takers nelikās mierā.

– Vai tev tās patīk?

– Tās ir daļa no mana darba. – Viņa grasījās satvert kucēnu, kurš jau rāpās nost no Takera ceļgaliem, lai dotos izpētīt apkārtni. – Mazais varētu kaut kur aizklīst.

– Nederīgais vienkārši vēlas visu apošņāt. Tu man neatbildēji, Kerolaina. Vai tev tās patīk?

– Nav runa par patikšanu vai nepatikšanu. Kad tu uzstājies, tev nākas ceļot. – ”No lidostas uz lidostu,” viņa nodomāja. ”No pilsētas uz pilsētu, no viesnīcas uz viesnīcu, no viena mēģinājuma uz nākamo.” Kerolaina juta kuņģi savelkamies, tādu kā nelielu mezglu, kas sasienas un tiek pavilkts ciešāk. Vajadzēja nomierināties, ja vien viņa nevēlējās, lai par sevi atgādinātu senā draudzene misis Čūla.

Takers diezgan reti jutās tik sasprindzis, tomēr pamanīja šo saspringumu Kerolainā. Viņš ar plaukstu paberzēja viņai kaklu. – Nekad es neesmu spējis saprast, kālab cilvēks turas pie paraduma darīt to, kas nepatīk.

– Bet es taču neteicu…

– Teici gan. Tu vis nesacīji: ”Ak, mans cēlais Takij, nekas nespēj tam līdzināties! Lidošana uz Londonu, pēc tam pārbrauciens uz Parīzi, ceļošana no Vīnes uz Venēciju…” Jāatzīst, arī pats es esmu vēlējies apskatīt dažas no šīm vietām. Tikai neizklausījās, ka tu būtu guvusi daudz prieka no tā visa, ko darīji.

”Apskatīt?” viņa nodomāja. ”Ko gan es patiešām redzēju laikā starp interviju sniegšanu, mēģinājumiem, priekšnesumiem un mantu kravāšanu?”

– Pasaulē ir cilvēki, kuri prieku neuzskata par galveno mērķi dzīvē. – Viņa ieklausījās savā balsī. Tā bija stīva, sapīkusi un pauda nepatiku.

– Un žēl, ka tā. – Takers aizdedzināja cigareti. – Vai redzi to kucēnu? Tas ošņājas, tik laimīgs kā varde, kam vēders pilns ar mušām. Un drīz apčurās tavu zāli, tvarstīs savu asti, ja pašam tā gribēsies, bet pēc tam aprims un noliksies pasnaust. Man vienmēr ir licies, ka suņi vislabāk saprot, kā viss notiek. Viņas lūpas noraustījās. – Tu noteikti pasaki, kad tev radīsies vēlēšanās apčurāt manu zāli.

Smaids Takera sejā neparādījās. Viņš kādu mirkli raudzījās uz uguntiņu cigaretes galā, bet pēc tam veltīja Kerolainai savu rimto skalpeļa asuma skatienu. – Es pavaicāju doktoram Šeisam par tām tabletēm, ko tu man iedevi. Perkodans? Viņš teica, ka tās esot ļoti spēcīgas. Un tad nu man bija jādomā, kāpēc tev tādas nepieciešamas.

Tas, cik saspringta viņa kļuva, Takeram atsauca atmiņā dzeloņcūku. Lai aizbiedētu ziņkārīgo, kam bijis pietiekami daudz drosmes palūkoties tuvāk, tā sabož adatas.

Takers pieskārās Kerolainas vaigam. – Tu man esi svarīga. Viņa labi apzinājās – abiem tas nebija nekāds noslēpums –, ka viņš tādus vārdus ir sacījis gana daudzas reizes un daudzām sievietēm. Un abi apzinājās, ka tagad tas ir citādi. Šī apziņa abiem lika justies neērti.

– Man mēdz uznākt galvassāpes, – Kerolaina skaidroja, un viņai derdzās tas, ka balsī jautās gan aizkaitinājums, gan vēlēšanās aizsargāties.

– Regulāri?

– Kas tagad notiek? Vai kaut kāda pārbaude? Daudziem cilvēkiem mēdz sāpēt galva, jo īpaši tad, ja viņi nesēž augas dienas uz lieveņa šūpuļkrēslā un nodarbojas ar kaut ko vairāk.

– Es dodu priekšroku šūpuļtīklam, – Takers nosvērti sacīja. – Taču mēs runājam par tevi.

Kerolainas skatiens bija tukšs un auksts. – Liecies mierā, Taker.

Parasti viņš tā arī būtu darījis. Viņš nebija no tiem, kas tik uzbāzīgi lien, kur nevajag, kamēr dabū pa pirkstiem. – Man nepatīk domāt, ka tev sāp.

– Man nesāp. – Tomēr galvassāpes tuvojās tikpat nežēlīgi kā skaļi signalizējošs, strauji braucošs kravas vilciens.

– Un es negribu, ka tu raizējies.

– Raizējos. – Viņa atkārtoja šo vārdu divas reizes, tad piespieda galvu ceļgaliem un iesmējās. Smiekliem bija mazliet histēriska pieskaņa, un kucēns, kurš bija apgūlies viņai pie kājām, iesmilkstējās. – Ak, par ko gan vispār vajadzētu raizēties? Tikai tāpēc vien, ka te kaut kāds maniaks uzšķērž sievietes un iemet manā dīķī? Vai tiešām man vajadzētu bažīties par to, ka Ostins Hetingers atkal ir ticis uz brīvām kājām, varētu atgriezties uz šejieni un vēlreiz sašķaidīt manas mājas logus? Un es jau nu nezaudēšu miegu tikai tādēļ, ka viņš pavisam noteikti grasās tevi atriebjoties sacaurumot.

– Pēc tā es nekādā gadījumā neilgojos. – Viņš mierinoši paslidināja plaukstu lejup un augšup Kerolainai pa muguru. – Mums, Longstrītiem, veicas. Mēs allaž tiekam cauri sveikā.

– O, jā, to patiešām var redzēt. Tava zilā acs un sasistā galva arī liecina par to.

Takers mazliet sarauca pieri. Viņam bija licies, ka acs jau izskatās daudzkārt labāk. – Līdz nākamajai nedēļai viss būs sadzijis, bet Ostins droši vien atkal sēdēs aiz restēm. Tā strādā Longstrītu veiksme, dārgumiņ. Kaut vai ņemsim brālēnu Džeremiju. – Kerolaina novaidējās, taču Takers nelikās to manām. – Viņš bija labos draugos ar Deiviju Kroketu, ar puisi no Kentuki. – Takera balss skanēja kā īstam stāstniekam. – Viņi kopā cīnījās Neatkarības karā. Džeremija gan tolaik nebija nekas vairāk kā zēns, tomēr kaujas viņam patika. Pēc kara viņš mētājās no vietas uz vietu, nebūdams īsti pārliecināts, ko ar sevi iesākt, nekādi nespēja kaut kur iekārtoties uz palikšanu. Izskatījās, ka viņš nevar atrast sev mērķi. Tad viņš padzirdēja, ka Teksasā notiek nemieri, nolēma steigties turp, apciemot savu seno draugu Deiviju un varbūt arī nošaut dažus meksikāņus. Džeremija vēl joprojām bija šajā Luiziānas pusē, kad zirgs nelaimīgā kārtā salauza kāju, iekāpjot truša alā, un izmeta Džeremiju no segliem. Kāju salauza arī viņš. Zirgu nācās nošaut, un brālēnam tas sāpēja, jo abi kopā bija aizvadījuši gandrīz astoņus gadus. Tā nu sagadījās, ka garām brauca kāds fermeris, uzņēma Džeremiju ratos un aizveda uz savām mājām. Fermerim bija meita, kā jau katram kārtīgam fermerim pieklājas, un viņi ārstēja Džeremijas salauzto kāju. Lūzums bija nopietns, un Džeremija gandrīz aizgāja pie dieviem, tomēr pēc pāris nedēļām jau bija izķepurojies tiktāl, ka klumburēja apkārt, balstīdamies uz kruķiem.

– Un viņš iemīlējās fermera meitā, viņiem bija pulciņš skaistu bērnu, un viņi kļuva bagāti, audzējot kokvilnu. Vai ko nu viņi tur, Luiziānā, audzē.

– Tā apmēram arī bija, taču ne jau par to ir mans stāsts. Stāsts ir par to, ka Džeremija zaudēja zirgu un visu atlikušo dzīvi bija klibs, taču tā arī neaizbrauca uz Teksasu, lai pievienotos Deivijam kaujā par Alamo.

Kerolaina pagrieza galvu, piespiezdama vaigu sev pie ceļgaliem, lai vērotu Takeru beidzam stāstu, kurš, visticamāk, bija melīgs. Jocīgākais bija tas, ka galvassāpes pamazām atkāpās kopā ar nelāgo sajūtu kuņģī.

– Tātad galvenais stāstā bija tas, – viņa sacīja, – ka Longstrīti ir gana veiksmīgi, lai salauztu kāju, tādējādi izbēgot no daudz liktenīgāka negadījuma.

– Redzi nu. Klau, dārgumiņ, kāpēc gan tu nevarētu paņemt suni un visu pārējo, ko uzskatīsi par nepieciešamu, un kopā ar mani doties uz Svītvoteru, lai paliktu kādu laiciņu tur? – Spēji uzzibsnījusī piesardzība Kerolainas skatienā izraisīja Takera smaidu. – Mums ir vismaz divpadsmit guļamistabu, tāpēc tev nevajadzēs obligāti apmesties manējā. – Viņš ar pirkstu novilka lejup pa Kerolainas degunu. – Ja vien tu neesi gatava atzīt, ka agrāk vai vēlāk vienalga tur nonāksi.

– Pateicos par tavu augstsirdīgo piedāvājumu, taču man tas jānoraida.

Takera acīs pavīdēja tikko jaušama nepacietība. – Kerolaina, tu vari dabūt veselu lērumu pavadoņu, un katrai guļamistabai ir pamatīga atslēga, ja tu piepeši baidies, ka es slepus lavīšos pie tevis.

– Nemaz nešaubos, ka tu to darītu, – Kerolaina attrauca, nu jau smejoties. – Un neglaimo sev ar iedomām, ka es nespētu tikt ar tevi galā. Man jāpaliek tepat.

– Es taču nepiedāvāju tev pārcelties uz pastāvīgu dzīvi. – Takers pats jutās pārsteigts, ka šāds variants nemaz neliekas biedējošs. – Tikai paviesoties, kamēr Ostins būs nogādāts tur, kur viņam ir īstā vieta.

– Man ir jāpaliek tepat, – Kerolaina atkārtoja. – Vēl pirms pāris mēnešiem es pati nelēmu neko. Visa mana dzīve bija viena vienīga paklausīšana. Es darīju, ko man lika, devos, kurp mani sūtīja, un rīkojos tā, kā no manis to sagaidīja.

– Pastāsti.

– Nē, ne jau tagad. – Viņa gari nopūtās. – Varbūt kādu citu reizi. Šīs ir manas mājas, mana vieta, un es pie tās turēšos. Vecmāmiņa aizvadīja šeit visu savu pieaugušas sievietes mūžu. Te ir piedzimusi mana māte, lai gan viņa priecātos, ja tas nekad netiktu pieminēts. Domāju, ka Maknēru asiņu manī ir pietiekami daudz, lai es te pavadītu vienu vasaru. – Viņa aizgainīja skumīgo noskaņu un jautāja: – Tu grasies pasniegt man tos ziedus vai arī ļausi, lai tie novīst uz kāpnēm?

Takers apsvēra vairākus vērā ņemamus argumentus, taču beidzot atmeta ar roku. Ja cilvēkiem neļauj rīkoties pēc sava prāta, visticamāk, viņi vienalga izraujas no šādas pakļautības. – Vai šīs? – Kā pats nevainības iemiesojums viņš pacēla rozes. Pie katras kāta bija piestiprināta neliela plastmasas kapsuliņa ar ūdeni, lai ziedi saglabātos svaigi. – Vai tu tās vēlies?

Kerolaina paraustīja plecus. – Man negribētos, lai tās aiziet postā.

– Man tāpat. Es taču braucu visu to gaisa gabalu uz Rouzdeilu, lai tās dabūtu. Un vīnu arī. Turklāt man vajadzēja aizņemties Delas mašīnu, lai to izdarītu, – viņš piebilda un ar patiku pasmaržoja ziedus. – Un, kad runa ir par Delu, nekas nav dabūjams par baltu velti. Tev vajadzēja redzēt veicamo darbu sarakstu, ko viņa man iedeva! Ķīmiskā tīrītava, iepirkšanās… Viņa bija dabūjusi reklāmas lapiņu, kas vēstīja par izpārdošanu Woolworth’s veikalā. Man nācās sagādāt arī lietas no turienes. Es gan nestāvēju rindā, lai nopirktu peņuāru Delas māsas Sāras meitai, kura ir saderinājusies un drīz precēsies un kurai tāpēc nākamajā nedēļā būs pirmskāzu apdāvināšanas ballīte. Vīrietim tomēr ir savi standarti. Es nemēdzu pirkt skaistu apakšveļu sievietēm, ar kurām neesmu īpašās attiecībās.

– Tu esi pamatīgs vīrs, Taker.

– Tas ir principa jautājums. – Viņš uzlika rozes Kerolainai uz ceļgaliem, un ziedi vizēja kā mazas saules. – Iedomājos, ka dzeltenās tev piestāvēs vislabāk.

– Tās ir skaistas. – Viņa ieelpoja saldo, spēcīgo aromātu. – Laikam jau ir jāpateicas par rozēm un par visām grūtībām, ko tu pārcieti, lai man tās sagādātu.

– Tu varētu mani vienkārši noskūpstīt. Man tas patiktu vislabāk. – Takers pasmaidīja, kad pamanīja, ka viņas pierē ievelkas rieva, tad ar pirkstu pasita uz augšu sev zodu un sacīja: – Nedomā par to, Kerolaina, vienkārši izdari to. Pret galvassāpēm tās ir vislabākās zāles, nevienas tabletes nespēj turēt līdzi.

Rožu klēpis mirdzēja starp viņiem, un Kerolaina pieliecās, lai viegli ar lūpām pieskartos Takera mutei. Garša bija tikpat salda un spēcīga kā rožu smarža, kas viņus apņēma. Un viņa secināja, ka arī vienlīdz mierinoša. Mazliet sapņaini Kerolaina sāka atvirzīties, taču Takers uzlika roku viņas kaklam.

– Jūs, ziemeļnieki, – viņš nočukstēja, – vienmēr esat tik steidzīgi. – Viņš atkal pievirzīja Kerolainas muti pie savām lūpām. Takers izbaudīja mirkli. Kerolaina to saprata, par spīti tam, ka prātu pamazām aizmigloja emocijas. Viņa apzinājās, cik lēns un dziļš var būt skūpsts, ja vien cilvēks ļaujas tā vilinājumam. Viņa īsi nopūtās un… ļāvās.

Pat sajutusi, ka Takera pirksti ciešāk piekļaujas viņas ādai, Kerolaina neraizējās. Viņa bija piespiedusi plaukstu Takera krūtīm un juta vīrieša sirds smagos, ātros pukstienus. Taču viņa sirds trauksmainais ritms Kerolainā raisīja nevis bažas, bet drīzāk gan apmierinājumu.

Un visu šo laiku Takera lūpas neatvirzījās no Kerolainas – skūpsts bija kā gremdēšanās vēsa ezera ūdenī, ļaujoties saules zeltītu ņirbošu viļņu glāstiem.

Šoreiz Takers pirmais pārtrauca skūpsta burvību. Viņš bija pieskāries tikai Kerolainas kaklam, pirksti bija kļāvušies ciešāk, taču citādus pieskārienus viņš nebija atļāvies. Neuzdrīkstējās, jo apzinājās, ka vairs nespēs apstāties, reiz ļāvies šim vilinājumam.

Kaut kas nenoritēja tā, kā Takers bija pieradis. Apstāties bija ļoti grūti, bet viņš saprata, ka tomēr vēl jāapdomājas.

– Laikam jau mājā tu mani neaicināsi.

– Nē, – viņa bilda un gari nopūtās. – Vēl ne.

– Tad es labāk došos projām. – Izcīnījis smagu iekšējo cīņu starp vēlēšanos palikt un nepieciešamību iet, Takers piecēlās kājās. – Es apsolīju māsīcai Lulū uzspēlēt kādu galda spēli. Viņa gan parasti krāpjas. – Takers pasmaidīja. – Bet es jau arī daru tāpat, turklāt es par viņu esmu veiklāks.

– Paldies par ziediem. Un vīnu.

Takers pārkāpa pāri kucēnam, kurš bija aizmidzis pie apakšējā pakāpiena. Tā kā starp BMW un Delas Oldsmobile bija tikai trīs collu atstatums, Takeram nācās ielīst pasažiera sēdeklī un tad pārrāpties uz vadītāja vietu. Iedarbinājis automašīnas dzinēju, viņš atvēra logu. – Atdzesē to vīnu, saldumiņ. Es vēl atgriezīšos.

Kerolaina vēroja, kā Takers aiztraucas projām pa viņas pievedceļu, un prātoja par to, kālab gan šis īsais, mazliet iedomīgi paustais paziņojums izklausījies pēc drauda.

Kristela un Džosija sēdēja savā iemīļotākajā kafejnīcas ”Ēd un pļāpā” nodalījumā. Tikšanās iegansts bija kopīga pusdienošana, taču abas nemitīgi ievēroja kaut kādas diētas; patiesais iemesls bija tenkošana.

Džosija neieinteresēti bikstīja vistas salātus šķīvī. Patiesībā viņa būtu gribējusi kārtīgu steika gabalu un kārdinoši taukainus ceptos kartupeļus, taču raizējās par savu augumu. Nu jau Džosijai bija pāri trīsdesmit gadiem, tālab viņa pedantiski izvairījās no visa, kas varētu veicināt kādu nokarāšanos, nostiepšanos vai izspiešanos.

Viņas mamma bija spējusi saglabāt slaiku, skaistu augumu līdz pat savai pēdējai stundai, kad bija pakritusi rožu dobē.

Džosija nevēlējās atpalikt un bija nolēmusi turēties tāpat.

Kādudien atskārtusi, ka mamma ir citāda nekā tētis, Džosija uzsāka pastāvīgu sacensību. Reizēm viņa par to jutās vainīga, taču nespēja turēties pretī vēlmei būt tikpat skaista kā mamma un pēc tam jau skaistāka. Lai vīriešu acīs būtu tikpat iekārojama un pēc tam vēl iekārojamāka.

Diemžēl Džosijai tā arī neizdevās saprast to, kā mamma allaž spēj izturēties tik klusi un cienīgi, un piedzīvoja nožēlojamu izgāšanos, kad mēģināja viņai līdzināties savā pirmajā laulībā. Tad Džosija izlēma atkārtot sava tēva spēcīgo un piedaudzīgo valodu un sajuta, ka viņai tas piestāv – satriecošs liktenīgās sievietes skaistums un piezemēta personība. Bērnībā viņa iesāka likt sevi kopā pa gabaliņiem un pieaugdama bija sevi pilnībā izveidojusi. Visi mozaīkas gabaliņi cieši kļāvās cits pie cita.

Kamēr Džosija bikstīja salātus, Kristela veikli apēda ar tunci pildītos tomātus un ne uz mirkli nemitējās pļāpāt. Kā bija pieradusi darīt visu mūžu, Džosija te klausījās, te atkal aizklīda pārdomās.

Viņai Kristela patika. Un tā tas bija kopš pirmās klases, kad abas pieņēma nopietnu lēmumu kļūt par labākajām draudzenēm. Tolaik viņas bija divas privileģētas meitenes, kurām nebija ne jausmas, cik ļoti vēlāk abu dzīves atšķirsies. Džosija aizies pa vienu ceļu – uz debijas ballēm un pirmo atbilstīgo laulību. Kristelai bija sagatavots pavisam cits gājums, jo viņas tēvs, advokāts, izgaisa tālēs zilajās kopā ar savu sekretāri. Kristelai nācās smagi strādāt un gadījās arī ļoti neveiksmīgi apprecēties. Pēc diviem spontānajiem abortiem šī savienība tika šķirta.

Taču draudzībai tas netraucēja. Ik reizi, kad atgriezās Inosensā, Džosija atrada laiku pabūt kopā ar Kristelu. Džosija bija gana sentimentāla un vēlējās, lai bērnības draudzene nezustu arī vēlāk, pieaugušo dzīvē. Turklāt viņai patika tas, kā viņas viena otru papildināja. Kristela bija sīka augumā un apveltīta ar jauki sievišķīgiem izliekumiem. Džosija savukārt bija gara un slaika. Kristelai bija balta āda, ko izraibināja sīki vasarraibumiņi, un viņa laikam bija iztērējusi vai veselu bagātību par katru tirgū pieejamo līdzekli pret vasarraibumiem, tomēr galu galā padevās un uztvēra tos kā savas personības iezīmi. Par ādu rūpēties viņa bija iemācījusies Aleksandras kundzes ”Skaistuma skolā” Lamontā, kuru beidza kā trešā labākā savā kursā – to apliecināja sertifikāts.

Tādējādi Kristelas āda bija gaiša, veselīga un mirdzoša, savukārt Džosija bija tumsnēja un nedaudz līdzinājās čigānietei. Kristela matu krāsu mainīja ik pēc dažiem mēnešiem un bija gluži kā staigājoša reklāma savām prasmēm. Tobrīd viņas mati bija nokrāsoti ar Clairol firmas toni ”Dzirkstošais heress” un sakārtoti frizūrā, kas līdzinās dīvainam, ar matu laku nežēlīgi sastīvinātam bišu stropam. Kristela apgalvoja, ka šādi matu sakārtojumi atkal nākot modē.

– Kamēr Bea apvīlēja Nensijas Kūnsas nagus, Džastīna sāka referēt, ko Vills viņai stāstījis par FIB atklājumu, proti, ka Edu Lū un abas pārējās nonāvējis melnādainais. Tas noskaidrots pēc slepkavības veida, turklāt atrasti kaunuma mati un kas tur vēl. – Kristela ar mazo pirkstiņu uzbīdīja tunča gabalu uz dakšiņas. – Protams, es nezinu, vai tā ir taisnība vai ne, tomēr domāju, ka Džastīna nerīkojās pareizi, šādi runādama, kad blakus ir Bea, kas ir melna kā nakts. Man patiešām bija neērti, Džosij. Taču Bea tikai apvaicājās, vai uzklāt līdzekli naga virsmas izlīdzināšanai, un turpināja vīlēšanu.

– Džastīna taču ir apmāta ar to Villu un mestos uz Litlhoupkrīku meklēt zeltu, ja viņš pateiktu, ka vardes kakā tīrradņus.

– Tas taču nav nekāds attaisnojums, – Kristela savas taisnības apziņā sacīja. – Jā, mēs visi zinām, ka vainīgais varēja būt kāds krāsainais, tomēr tu mani nekad nedzirdēsi par to runājam Beas klātbūtnē. Bea ir mana labākā speciāliste. Tad nu es parāvu Džastīnu aiz matiem un, kad viņa iekliedzās, sacīju tieši tādā mīlīgā balsī, kā tev patīk: ”Ak, mīļā, vai tev sāpēja? Piedod! Visas tās runas par slepkavībām mani padara nervozu. Labi, ka es tev neiešņāpu ausī, kamēr apgriezu matus. Un ievainota auss ļipiņa ļoti nejauki asiņo.” – Kristela pasmaidīja. – Un viņai mute bija ciet.

– Varbūt es pierunāšu Villu aizvest mani šovakar uz mājām. – Džosija atmeta garos matus. – Tas Džastīnai dos iemeslu paklaigāt.

Kristela iesmējās savus putna smieklus. – Ak, Džosij, kāda tu! – Kafejnīcas durvis atsprāga vaļā. Viņa pavērās turp, tad pastiepa lūpu uz priekšu un paliecās tuvāk Džosijai. – Ienākusi Tolbotu Darlīna ar savu mazo. – Viņa pavīpsnāja un izdzēra vēl atlikušo kokakolu. – Atkritumus pievelk atkritumi.

Džosijas skatiens pavadīja Darlīnu, kamēr viņa apsēdās vienā nodalījumā. – Billijs Tī Bonijs, ko?

– Par atkritumiem runājot. – Un Kristelai no sirds patika par tiem parunāt. – Kā jau teicu, es redzēju, kā viņš ieiet pa Darlīnas mājas sētas puses durvīm, kad nebija ne desmit minūtes aizritējušas pēc Juniora aiziešanas uz darbu pa parādes durvīm. Kad Darlīna viņu ielaida, mugurā viņai bija vien sārts naktskrekliņš. Es viņus skaidri redzēju caur Sūzijas Trūsdeilas virtuves logu. Es tur izlietnē skaloju Sūzijai matus. Un virtuve Sūzijai ir tik spodra, neviena traipiņa, es tev sacīšu… Ar visiem tiem bērniem… Ja viņas mazākajam nebūtu piemetusies vēdera kaite, viņa būtu atnākusi uz salonu, un tad es nenieka neredzētu.

– Ko Sūzija teica?

– Viņas galva tobrīd atradās izlietnē, bet es par redzēto ieminējos kā par gluži ikdienišķu parādību, kad matus žāvēju. Un pēc acīm varēja noprast, ka Sūzija neapšaubāmi visu zina. Tomēr viņa sacīja, ka nekad nepievēršot uzmanību tam, kas notiek kaimiņos.

– Tātad Darlīna krāpj Junioru ar Billiju Tī. – Džosijas lūpas savilkās ap salmiņu. Parādījās tas dziļais, tālumā vērstais skatiens, kas vēstīja Kristelai, ka draudzene kaut ko plāno.

– Tu domā, Džosij?

– Jā. Junioram ir jauka seja, lai gan vispār viņš ir tāds mazliet bremzēts. Un man viņš patiešām patīk.

– Nu gan… – Kristela uzdūra uz dakšiņas vēl atlikušo tomātu. – Cik man zināms, viņš mūsu pilsētā laikam ir vienīgais divdesmit līdz piecdesmit gadus vecais vīrietis, kuram tu neesi uzmanīgāk paskatījusies virsū.

– Man var patikt vīrietis arī tad, ja es neloloju vēlmi pārgulēt ar viņu. – Džosija aplūkoja savu salmiņu. Tā gals bija notriepts ar sarkanu lūpukrāsu – Man tā vien liekas, ka nekaitētu, ja viņam kāds dotu mājienu par to, kas notiek viņa mājās, kad paša tur nav.

– Nu, nezinu gan, Džosij.

– Toties es zinu, un ar to pietiek. – Viņa sameklēja somiņā pildspalvu un piezīmju grāmatiņu. – Paskatīsimies. Es varētu uzrakstīt viņam nelielu zīmīti, un tu viņam to nogādātu.

– Es? – Kristela iesaucās un pēc tam vainīgi paraudzījās apkārt. – Kā es to izdarīšu?

– Nevienam taču nav noslēpums, ka tu mājupceļā allaž apstājies uzpildes stacijā, lai nopirktu sev Milky Way batoniņu.

– Jā, bet…

– Kad tu ieiesi iekšā, – Džosija turpināja un steidzīgi rakstīja, – tev tikai jānovērš Juniora uzmanība, kamēr kases aparāts ir vaļā. Tu iemetīsi tur zīmīti un šausies projām. Vieglāk par vieglu.

– Tu taču atceries, ka man uz rokām parādās izsitumi, ja es nervozēju. – Kristelai likās, ka jau sajūt niezi.

– Divas sekundes, un tu jau visu būsi izdarījusi. – Pamanījusi, ka Kristela šaubās, Džosija ķērās pie smagās artilērijas. – Es taču tev stāstīju, vai ne, kā Darlīna apgalvoja, ka tā krāsa, ko tu viņai ieklāji matos, esot ieguvusi kaut kādu misiņa toni un ka viņa jau nu labāk ietaupīšot naudu, nopērkot Clairol un visu izdarot pati. Viņasprāt, esot īsts noziegums maksāt septiņpadsmit dolārus piecdesmit par darbu, ja atliekot vien nopirkt krāsas iepakojumu par pieciem dolāriem un nokrāsot matus pašai.

– Tai nelietīgajai maitai gan nebija nekādu tiesību tā runāt ar maniem klientiem. – Kristela bija patiešām aizsvilusies. – Viņai taču mati ir gandrīz kā beržamais vīšķis. Es viņai ne vienu reizi vien esmu teikusi, ka jāizmanto profesionālas krāsas, jo pretējā gadījumā tie vienkārši izkritīs. – Viņa pavīpsnāja. – Ceru, ka tā arī notiks.

Džosija pasmaidīja un pavicināja zīmīti Kristelai pie deguna. Acīm nikni zvērojot, Kristela paķēra lapiņu.

– Tu tikai paskaties uz viņu, – Kristela turpināja. – Sēž tur un krāso lūpas, bet mazais tikmēr no galvas līdz kājām noķēpājas ar saldējumu.

Neuzkrītoši pagriezusi galvu, Džosija grasījās piebilst, ka Darlīna pati noteikti izskatītos labāk, ja uzziestu sev kaut mazliet ķiršu un vaniļas saldējuma. Lūpu pomādes futrāļa zeltainais spīdums pievērsa Džosijas uzmanību.

– Tas jau ir patiešām interesanti, – viņa nočukstēja.

– Kas?

– Nekas, nekas. Es tūdaļ atgriezīšos. – Džosija piecēlās un, ar pirkstu vilkdama pa nodalījumu augšējo malu, gāja pie Darlīnas. – Sveika! Tavs bērns ir pamatīgi izaudzis.

– Nu jau viņam ir astoņi mēneši. – Pārsteigta un glaimota par Džosijas atnākšanu, Darlīna nolika lūpukrāsu un sāka bez īpašiem panākumiem slaucīt Skūtera seju ar papīra salveti. Sadusmojies par traucējumu, puika ieraudājās. Kamēr Darlīna klusināja dēlu, Džosija nopētīja lūpukrāsu.

”Es neesmu kļūdījusies,” viņa nodomāja. ”Ne vismazākajā mērā.” Šo lūpukrāsu viņa bija nopirkusi Elizabetes Ardēnas kosmētikas nodaļā Džeksonā. Viņas uzmanību bija piesaistījis zeltainais futrālītis un īpašais sarkanais pomādes tonis.

Turklāt Džosijas lūpukrāsa bija pazudusi. Jau kopš… kopš tās nakts, kad viņa ne vienu reizi vien tika izmīlēta dažādos veidos Palmera Bēru nama balzamēšanas telpā. Viņa tur bija kopā ar Tobiju Rūbenšteinu. Džosija atcerējās, ka bija atbraukusi mājās un nejauši nometusi zemē savu somiņu, kad kāpa ārā no automašīnas. Viss bija izbiris pa zemi.

Un nākamajā dienā Takers sadaudzīja savu automašīnu, jo kāds bija tai sabojājis bremzes.

– Skaista lūpukrāsa, Darlīna. Un tev piestāv tonis.

Džosijas skatiens bija ass un vērīgs kā medniecei, taču Darlīnas uzmanība bija pievērsta vienīgi komplimentam. – Es domāju, ka sarkana lūpukrāsa ir seksīga. Un vīriešiem patīk, ja sievietēm ir sarkanas lūpas.

– Man arī patīk sarkanie toņi, taču šādu es nekur vēl nebiju redzējusi. Kur tu pie tādas tiki?

– O! – Darlīna nedaudz pietvīka, taču jutās pietiekami glaimota, lai paceltu futrālīti un pagrozītu pret gaismu. – Tā bija dāvana.

– Mīļo dieniņ, man tik ļoti patīk dāvanas! – Džosijas smaids likās kaismīgs un dzīvespriecīgs. – Tev taču arī, vai ne? – Viņa nenogaidīja atbildi un devās projām, neatgriezdamās pie satriektās Kristelas.

Pēc piecpadsmit minūtēm Džosija pamodināja Takeru, kurš tobrīd atpūtās pēc galda spēlēm, un pavēstīja, ko uzzinājusi.

Mirkšķinādams plakstus pēdējo saules staru gaismā, viņš pūlējās iedarbināt pussnaudā esošās smadzenes. – Lēnāk, lēnāk, Džosij. Dieva dēļ. Es taču pat pamodies vēl neesmu.

– Tad mosties vienreiz, sasodīts! – Viņa pastūma brāli tik spēcīgi, ka viņš teju vai izvēlās no šūpuļtīkla. – Es noskaidroju, ka tavu automašīnu sabojāja Billijs Tī Bonijs. Un es vēlos zināt, ko tu grasies tagad iesākt.

– Tu gribi sacīt, ka viņš ar tavu lūpukrāsu izbakstīja caurumus manas mašīnas bremžu caurulītēs un sabojāja arī stūres pastiprinātāju?

– Nejēga. – Džosija ievilka elpu un atkārtoja stāstu no sākuma.

– Mīļumiņ, tikai tāpēc, ka Darlīnai ir tāda pati lūpukrāsa kā tev…

– Taker. – Pacietība nepiederēja pie Džosijas rakstura īpašībām, un viņa pamatīgi iedunkāja brāli. – Sieviete pazīst savu lūpukrāsu starp simtām citu.

Viņš berzēja roku un mēģināja atspēkot māsas apgalvojumu. – Tu taču to varēji izmest arī kaut kur citur.

– Es izmetu nevis kaut kur, bet mūsu mājas piebraucamajā ceļā. Man lūpukrāsa bija tonakt, kad tikos ar Tediju, bet nākamajā rītā izrādījās pazudusi kopā ar spogulīti perlamutra ietvarā. – Viņas acīs uzliesmoja dusmas. – Arī tas tagad droši vien ir pie Darlīnas, sasodīts!

Takers nopūtās un piecēlās. ”Pagulēt vairs neizdosies.” Uz māsu viņš nesaskaitās, jo stāsts nešķita pārāk ticams.

– Uz kurieni tu?

– Došos pie Bērka.

Džosija salika rokas uz gurniem. – Tētis gan paņemtu šaujamieroci un iebāztu Billijam Tī vietā, kur saule neiespīd.

– Es neesmu tāds kā mūsu tētis, Džosij. – Takers pagriezās pret māsu. Lai gan viņa seja izskatījās mierīga, acis pauda kaut ko citu.

Viņa jau uzreiz nožēloja pateikto, metās pie brāļa un apskāva. – Mīļais, tie bija briesmīgi vārdi, kas man paspruka. Es tā negribēju, nudien. Šie notikumi ir mani pārāk sadusmojuši.

– Es zinu. – Viņš apskāva māsu. – Ļauj man pašam tikt ar to galā. – Viņš noskūpstīja Džosiju. – Nākamreiz, kad būšu Džeksonā, es tev nopirkšu jaunu lūpukrāsu.

– Toni sauc ”Nežēlīgi sarkans”.

– Bet tu tagad nomierinies. Es paņemšu tavu mašīnu.

– Labi. Takij? – Kad viņš pagriezās, māsa jau atkal smaidīja. – Varbūt Juniors sašaus viņam olas.

PIECPADSMITA NODAĻA

Vispirms Takers devās uz šerifa biroju, bet tur sastapa vienīgi aiz mazā rakstāmgalda sēdošo pusslodzes dispečeri Bārbu Hopkinsu, kurai līdzi bija viņas sešus gadus vecais dēls Marks. Viņš vienā no divām kamerām tēloja ieslodzīto.

– Hei, Takij. – Bārba kopā ar Takeru bija beigusi Džefersona Deivisa vidusskolu un kopš tā laika pieņēmusies svarā apmēram par piecdesmit mārciņām. Viņas kuplais augums sakustējās, un viņa nolika mīkstajos vākos iesieto grāmatu, kuru tobrīd bija lasījusi. Apaļajā, priecīgajā sejā parādījās smaida krunciņas. – Mums te uzradušās dažas izklaides, vai ne?

– Tā jau izskatās gan. – Takeram patika Bārba. Viņa bija apprecējusies ar Lū Hopkinsu jau deviņpadsmit gadu vecumā un kopš tā laika ik pēc diviem gadiem laida pasaulē pa dēlam. Kad piedzima Marks, viņa paziņoja, ka Lū jānosien savs loceklis vai arī jāpārvācas gulēt uz dīvāna. – Kur tad pārējā komanda, Bārba?

– Viņi braukā pa pilsētu, sacēluši īstu elli.

Takers apstājās pie vienas kameras un paraudzījās uz gaišmataino Marku ar netīro seju. – Ko esi pastrādājis, puis?

– Slepkavību. – Marks velnišķi pasmaidīja un paraustīja restes. – Es nogalināju visus. Taču nav cietuma, kas mani varētu noturēt.

– Par to es nemaz nešaubos. Mums te ir viens varen bīstams noziedznieks, Bārba.

– It kā es to nezinātu. Šorīt nokāpu lejā un ieraudzīju, ka viņš ieslēdzis apsildi akvārijam un izvārījis visas zivtiņas. Psihopāts zivju bendētājs. – Viņa pagrābās no siera bumbiņu iepakojuma. – Kā es varu tev palīdzēt, Taker?

– Es meklēju Bērku.

– Viņš vairākus puišus iecēla par saviem vietniekiem, paņēma Kārlu un aizbrauca Ostina Hetingera meklējumos. Ieradās arī apgabala šerifs. Ar helikopteru. Īsta tvarstīšana sarīkota. Viņam nepietika jau ar to, ka šāva uz tevi un sašķaidīja Kerolainas Veiverlijas mājas logus, – Bārba bezrūpīgi sacīja. – Nē, viņam vēl vajadzēja pamatīgi iesist vienam apgabala šerifa vietniekam galvu, bet otru apkaunot tā, ka ilgi nebūs aizmirstams. Tagad Ostins ir izbēdzis kriminālnoziedznieks un viņam ir briesmīgas nepatikšanas.

– FIB?

– Ā, īpašais aģents Uzvalks un kaklasaite? Šo lietu viņš pārsvarā atstājis vietējo puišu ziņā. Skata pēc viņš mazliet pastrādāja kopā ar mūsējiem, bet viņu vairāk interesē ļaužu iztaujāšana slepkavību lietā. – Bārba paņēma vēl sauju siera bumbiņu. – Man sanāca ieskatīties vienā no viņa sarakstiem. Tā vien rādās, ka viņš grib runāt ar Vērnonu Hetingeru, Tobiju Mārču, Darlīnu Tolbotu un Nensiju Kūnsu. – Bārba nolaizīja sāli no pirkstiem. – Un tu, Taker, arī esi tajā sarakstā.

– Jā, es jau tā nospriedu. Vai tu varētu sazināties ar Bērku pa šo? – Viņš norādīja uz sakaru pulti. – Noskaidrot, kur viņš atrodas, un paprasīt, vai viņš varētu kādu brītiņu atvēlēt man?

– Protams, ka varu. Viņiem visiem ir rācijas. – Bārba rūpīgi notīrīja pirkstus un sāka spaidīt pogas, tad noklepojās un ieslēdza mikrofonu. – Bāze izsauc pirmo vienību. Bāze izsauc pirmo vienību. Beidzu. – Viņa uzlika plaukstu uz mikrofona un uzsmaidīja Takeram. – Džeds Lāšons pateica, ka mums vajadzētu lietot segvārdus. Piemēram, Sudraba lapsa un Lielais lācis. Tas nu gan ir viens, ko? – Bārba pašūpoja galvu un atkal pieliecās mikrofonam tuvāk. – Bāze izsauc pirmo vienību. Bērk, mīļais, vai tu tur esi?

– Pirmā vienība bāzei. Atvaino, Bārba, man bija darba pilnas rokas. Beidzu.

– Man te birojā ir Takers. Gribot ar tevi runāt, Bērk.

– Savieno mūs.

Takers pieliecās pie mikrofona. – Bērk, mums vajadzētu apspriesties. Vai varam satikties?

Atskanēja nepatīkami asa šņākoņa, lamāšanās un skrapšķoši statiskie trokšņi. – Pašlaik es esmu diezgan aizņemts, bet tu varētu atbraukt uz Dogstrītroudas un Lountrī krustojumu. Mēs te esam bloķējuši ceļu. Beidzu.

– Būšu. – Takers ar šaubu pilnu skatienu vērās uz mikrofonu. – Ā, beidzu.

Bārba paraudzījās uz viņu un pasmaidīja. – Es tavā vietā neizlaistu no rokām šauteni. Ostins šorīt ir ticis pie diviem policijas ieročiem.

– Jā. Paldies, Bārba.

Kad Takers gāja projām, Marks sāka raustīt kameras režģus un priecīgi klaigāt. – Es nogalināju! Visus kā vienu.

Takers nodrebinājās. Un viņam prātā nebija zivis.

Viņš pamanīja divus helikopterus, kas riņķoja gaisā ārpus pilsētas. Daži vīri vecā Stokija laukā bija izkārtojušies garā kāsī. Otra grupa atradās pie O’Hāras samu audzētavas. Visi bija bruņoti ar šaujamieročiem.

Tas atsauca Takeram atmiņā baisos Frānsijas meklējumus. Mirušās baltā seja atkal parādījās viņam acu priekšā, un viņš tur neko nevarēja padarīt. Takers izgrūda lāstu un sāka meklēt kādu kaseti. Ar atvieglojumu viņš saprata, ka ir paņēmis nevis Temiju Vaineti vai Loretu Linnu – abas Džosijas iemīļotākās dziedātājas –, bet Roju Orbisonu.

Žēlabainās, sudrabainās dziesmas ”Sauciens” notis palīdzēja viņam nomierināties. Viņš atgādināja sev, ka netiek meklētas mirstīgās atliekas; tiek ķerts kāds jukušais, kam līdzi ir divi trīsdesmit astotā kalibra šaujamieroči.

Barikādi uz garā ceļa viņš pamanīja jau piecas jūdzes pirms nonākšanas tur. Takers saprata, ka arī Ostinam būs tieši tāda pati priekšrocība, ja viņš izvēlēsies šo pašu ceļu. Koka šķēršļi bija nokrāsoti koši oranži un labi saskatāmi saules gaismā. Aiz tiem atradās divas policijas automašīnas, kas līdzinājās diviem milzīgiem melnbaltiem suņiem, kas aposta viens otru.

Ceļa malā cits aiz cita bija novietoti transportlīdzekļi. Džeda Lāšona mirdzoši jaunais Dodge pikaps – veikalā un samu audzētavā viņam viss vedās labi –, Sonija Tolbota lielais auto ar lukturiem, kas uz kabīnes jumta līdzinājās divām dzeltenām acīm, Bērka patruļmašīna un Lū Hopkinsa pamatīgi noputējušais Chevrolet autofurgons, kam uz netīrā aizmugurējā stikla kāds bija uzrakstījis: ”Nomazgā mani!”

Takers samazināja ātrumu un ievēroja panākam uz priekšu divus puišus ar ieročiem kaujas gatavībā. Lai gan pārliecināts par to, ka viņi nešaus, neuzdevuši kādus jautājumus, Takers tomēr nopriecājās, kad Bērks ar rokas mājienu atsauca puišus atpakaļ.

– Īsta operācija, vai ne? – Takers noteica, kad bija izkāpis no automašīnas.

– Apgabala šerifs spļauj zilas ugunis, – Bērks sacīja. – Viņam nepavisam nepatika tas, ka tepat bija arī FIB un redzēja to izgāšanos. Viņš domā, ka Ostins pašlaik jau ir pusceļā uz Meksiku, taču nevēlas to paust skaļi.

– Un ko domā tu? – Takers paņēma cigaretes un piedāvāja vienu arī Bērkam, bet pēc tam aizdedzināja savējo.

Bērks izpūta krietnu dūmu. Diena bija velnišķīgi gara, un viņš priecājās par iespēju parunāties ar Takeru. – Ja cilvēks labi pārzina šejienes purvus un upes, tad var paslēpties uz ļoti ilgu laiku. Jo īpaši tad, ja viņam ir pamatots iemesls to darīt. – Viņš palūkojās uz Takeru. – Mēs norīkosim pāris virsnieku uz Svītvoteru.

– Kāpēc?

– Man tā ir jārīkojas, Taker. Tagad nāc. – Viņš uzlika roku Takeram uz pleca. – Tev tur ir sievietes.

Takers paraudzījās uz ceļu, kas veda koku audzē un tālāk jau uz purvu. – Sasodīts juceklis.

– Tā ir.

Kaut kas Bērka balsī mudināja Takeru paraudzīties uz draugu. – Kas vēl nomāc tavu prātu?

– Vai ar pašreizējiem notikumiem vēl nav gana?

Bērks atskatījās un tad pagāja vēl dažas pēdas tālāk no apgabala šerifa vietniekiem. – Vakar pie mums bija ieradies Bobijs Lī.

– Tas nu gan ir jaunums.

– Viņš grib precēt Mārvelu. – Bērks drūmi paraudzījās uz Takeru. – Apķērīgais jauneklis sacīja, ka vēlas ar mani runāt zem četrām acīm. Mēs izgājām ārā uz pagalma puses lieveņa. Pie joda, Taker, tas mani pamatīgi izbiedēja! Es jau sabijos, ka viņš padarījis manu meitu grūtu. Man nāktos viņu nogalināt vai tamlīdzīgi. – Bērks pamanīja, ka Takers smaida, un vārgi atbildēja viņam. – Ak, zinu, zinu. Bet, kad runa ir par paša meitiņu, tad viss ir pavisam citādi. Lai nu kā… – Šerifs atkal izpūta dūmus. – Viņa nav stāvoklī. Laikam jau mūsdienu bērni ir gudrāki izsargāšanās jautājumos. Es atceros, kā braucu uz Grīnvilu pēc gumijām, kad sāku satikties ar Sūziju. – Smaids kļuva pamanāmāks. – Hm… Kad nonācām uz mana tēta mašīnas aizmugures sēdekļa, man tās palika neizņemtas no kabatas. – Smaids pazuda. – Protams, ja es būtu par tām atcerējies, mums tagad nebūtu Mārvelas.

– Ko tu viņam pateici, Bērk?

– Ko es pateicu? – Viņš izklaidīgi uzlika roku uz sava ieroča spala. – Mārvela ir pieaugusi un grib to puisi. Tas nu tā. Bobijam Lī ir pieklājīgs darbs pie Tolbota, un viņš ir labs zēns, kā bez prāta viņas dēļ, un es saprotu, ka viņš rīkojas pareizi. Tikai tas plosa manu sirdi.

– Kā Sūzija uzņēma šīs ziņas?

– Izlēja asaru upes. – Bērks nopūtās, nometa izsmēķi zemē un izrīvēja smiltīs. – Mārvela sāka stāstīt, ka viņi plānojot pārcelties uz Džeksonu, un man likās, ka māja tūdaļ applūdīs. Pēc tam viņas ar Mārvelu kādu brīdi raudāja abas kopā. Kad bija nomierinājušās, viņas sāka runāt par to, kādas būs līgavas māsu kleitas. Es ļāvu, lai izrunājas.

– Ir riebīgi apzināties, ka novecojam, vai ne?

– Taisnība. – Bērks jutās labāk, kad bija šo smagumu novēlis no pleciem. – Pagaidām nevienam neko nesaki. Viņi to grasās šovakar pavēstīt Fuleriem.

– Vai tev prātā vispār vēl ir vieta kaut kam citam?

– Būtu pat ļoti patīkami vismaz uz brīdi padomāt par kaut ko citu.

Takers atspiedās pret Džosijas automašīnu un izstāstīja par lūpukrāsu un laulības pārkāpšanu.

– Darlīna un Billijs Tī? – Bērks, saraucis pieri, pārdomāja tikko dzirdēto. – Man nebija ne jausmas.

– Pavaicā Sūzijai.

– Tā sieviete prot glabāt noslēpumus, Dievs to zina. – Bērks nopūtās un pamāja ar galvu. – Viņa jau trīs mēnešus bija stāvoklī ar Tomiju un tikai tad beidzot pateica man. Nabadzīte raizējās, ka es pārāk satraukšos, jo mēs tik tikko savilkām galus kopā. Mārvela ir iemīlējusies Darlīnas brālī, tādēļ es labi saprotu, kāpēc Sūzija klusē. – Viņš domāja un džinkstināja atslēgas. – Redzi, Taker. Es nevaru tā vienkārši tagad doties pie Billija Tī vienīgi tāpēc, ka Darlīnai ir tāda pati lūpukrāsa kā Džosijai.

– Protams, Bērk, tev galva pilna ar daudzām lietām, bet es gribēju, lai tu to zini.

Bērks piekrītoši nopūtās. Jau drīz gaisīs diena, un Ostins vēl nebija uzmeklēts. – Es šovakar parunāšu ar Sūziju. Ja izrādīsies, ka Billijs Tī slepus patiešām tiekas ar Darlīnu, es atradīšu laiku visu noskaidrot.

– Es to novērtēju. – Tagad, izpildījis pienākumu, Takers nosprieda, ka arī viņam pašam ir šis tas jānoskaidro.

Nākamajā rītā, pamodināts pēc apmēram piecu stundu miega, Bērks ēda brokastu pārslas un raizējās par bruņota bēgļa uzturēšanos viņa teritorijā. Noziedznieka izmantotais Buick automobilis bija pamests Kotonsīdroudā, un tagad vairs neviens nedomāja, ka Ostins atrodas Meksikā. Un vēl viņam bija jāatrisina jautājums par to, vai vajadzētu īrēt smokingu dienai, kad izdos meitu pie vīra.

Sūzija pa telefonu jau runāja ar Hepiju Fuleri. Abas dedzīgi apsprieda kāzu plānus, un tas līdzinājās divu militārpersonu sarunai pirms nozīmīgas kampaņas sākuma.

Bērks prātoja, cik gan ilgi apgabala šerifs vēl elpos viņam pakausī. Piepeši atskanēja kliedzieni un blīkšķi kaimiņu mājā, un Bērks pielēca kājās. ”Dievs augstais! Kā gan es varēju aizmirst par Tolbotiem?” Kad ārā izsteidzās Sūzija, Bērks jau bija izbrīvējis ceļu žogā, kas šķīra abus īpašumus.

– Tu viņu nogalināji! Tu viņu nogalināji! – Darlīna klaigāja. Viņa bija iespiedusies nelielās virtuves stūrī un plēsa sev matus. Naktskrekla elastīgā augšdaļa bija pavilkusies uz leju, atklājot viņas baltās, līganās krūtis.

Delikāti novērsies, Bērks palūkojās uz apgāzto galdu, izbārstītajām izmirkušo brokastu pārslu paliekām un uz mutes nekustīgi guļošo Billija Tī Boniju. Blakus stāvēja Juniors Tolbots ar dzelzs pannu rokā. Bērks pašūpoja galvu.

– Es patiešām ceru, ka tu viņu neesi nogalinājis.

– Diezin vai tā būs. – Juniors samērā mierīgi nolika pannu.

– Es viņam iebelzu tikai vienu reizi.

– Tad nu paskatīsimies, – Bērks noteica un pieliecās, bet Darlīna turpināja kliegt un plēst sev matus. Skūters bērnu sētiņā raudāja kā negudrs, mājai vai jumts cēlās nost. – Tu esi viņu tikai apdullinājis, – Bērks sacīja, nopētīdams palielu punu, kas vīdēja uz Billija Tī pakauša. – Bet laikam jau vajadzētu viņu aizvest pie ārsta.

– Es tev palīdzēšu.

Joprojām pieliecies, Bērks paraudzījās uz augšu. – Vai gribēsi man pastāstīt, kas te īsti atgadījās, Junior?

– Nu… – Juniors pacēla krēslu un nolika vietā. – Es biju aizmirsis Darlīnai kaut ko pateikt un tādēļ atgriezos. Tobrīd Billijs Tī ielavījās virtuvē un bāzās virsū manai sievai. – Viņš veltīja Darlīnai tādu skatienu, kas gluži kā nospiests slēdzis momentā apturēja viņas kliegšanu. – Tā bija, vai ne, Darlīna?

– Es… – Viņa šņukstēja, un viņas skatiens šaudījās te pie Juniora, te atkal pie Bērka. – Jā… Viņš tik veikli man uzmetās virsū, ka es pat nezināju, ko darīt. Tad atgriezās Juniors un…

– Ej labāk pie bērna, – Juniors rāmi sacīja. Ar tikpat nesatricināmu mieru viņš paliecās un sakārtoja sievas naktskreklu, aizklādams krūtis. – Tev par Billiju Tī nav jāraizējas. Viņš tevi vairs neapgrūtinās.

Darlīna smagi norija siekalas un divreiz pakratīja galvu. – Jā, Junior. – Viņa izmetās ārā no virtuves, un jau pēc mirkļa mazuļa raudas pārtapa šņukstos un žagās. Juniors paraudzījās uz Billiju Tī, kurš bija mazliet sakustējies.

– Vīrietim ir jāsargā tas, kas pieder viņam, vai ne, šerif?

Bērks paslidināja rokas zem Billija Tī auguma. – Laikam jau tā ir, Junior. Tagad aizstiepsim viņu uz manu mašīnu.

Sajs bija laimīgs. Viņš gan jutās mazliet vainīgs par šo laimi brīdī, kad māsa tikko guldīta zemē un visa pilsētiņa baumo par viņa tēvu. Taču jauneklis neko nevarēja sev padarīt.

Gandrīz jau pietika ar to, ka bija iespējams tikt ārā no mājām, kur mamma gulēja, sadzērusies kaut kādas tabletes, ko ārsts viņai izrakstījis, un stiklainām acīm skatījās šovu ”Šodien”.

Taču bija pat vēl labāk. Labāk par tikšanu ārā no mājas, projām no policijas patruļmašīnas, kas novietota viņu pagalmā – gadījumam, ja piepeši uzradīsies viņa tēvs. Sajs devās uz darbu. Un devās ar īstenu stilu.

Kājas soļojot sacēla putekļus, bet lūpās skanēja klusa melodija. Tas, ka vajadzēja kājām un braukšus uz divriteņa pieveikt desmit jūdzes, zēnu nepavisam nebiedēja. Viņš bija sācis veidot Saja Hetingera Brīvības fondu. Tas dos viņam iespēju astoņpadsmitajā dzimšanas dienā doties projām no Inosensas.

Četri gadi stiepjas ļoti ilgi, tomēr tagad tas vairs nešķita tik bezcerīgi kā agrāk. Tagad viņš bija kļuvis par dažādu darbu strādnieku.

Sajam patika šāds amata nosaukums, un viņš iztēlojās vienu no tādām vizītkartēm, kā Bībeļu tirgotājs no Viksbērgas pagājušajā aprīlī bija iedevis viņa mammai. ”Sairuss Hetingers, dažādu darbu strādnieks. Neviens darbs nav par lielu, neviens darbs nav par mazu.”

Jā, viņš jau bija sācis šo ceļu. ”Kad man būs astoņpadsmit, naudas jau būs pietiekami, lai nopirktu biļeti uz Džeksonu vai varbūt pat uz Jaunorleānu. Ak, ko tur! Es taču varētu pat aizlaist uz Kaliforniju, ja vien to vēlētos.”

Dungodams ”Kalifornija, es nāku”, Sajs nogriezās no asfaltētā ceļa, lai šķērsotu Tobija Mārča lauku austrumu pusē. ”Interesanti, vai Džims būs pie mis Veiverlijas un man pietiks laika iegriezties tur, lai apsveicinātos?”

Viņš pārgāja pāri Litlhoupkrīkas strautam, kas šajā gadalaikā nebija nekas vairāk kā sīka urdziņa, un devās uz caurteku.

Prātā atausa tas, kā viņi ar Džimu bija ieskrāpējuši savus vārdus betonā. Un kā, jau nesenākos laikos, lappusi pa lappusei šķirstījuši Playboy žurnālu, ko Sajs bija atradis zem Odžeja gultas matrača un paņēmis līdzi.

Viņš labi atcerējās ilustrācijas. Sajam, kurš nekad agrāk nebija redzējis kailu sievieti, tā izrādījās iedvesmojoša pieredze. Viņa loceklis bija kļuvis ciets kā akmens. Tajā naktī viņam dāvātais sātana ierocis bija guvis mierinājumu Saja plaukstā un aizraujošos sapņos.

Un mamma jutās ļoti pārsteigta, kad Sajs viņas vietā mazgāja veļu.

Smaidīdams par šīm atmiņām un prātodams, vai kaut kad drīzumā varētu atkārtot šādu pieredzi, viņš nokāpa lejup pa Litlhoupkrīkas krastu pie caurtekas.

Piepeši viņa mutei uzgūla kāda roka, pārraudama priecīgo melodiju. Zēns nepūlējās kliegt vai cīnīties. Viņš pazina šo roku, tās formu, ādas tekstūru un pat aromātu. Bailes bija pārāk stindzinošas, pārāk dziļas, lai kliegtu.

– Es atradu tavu aliņu, – Ostins čukstēja. – Tavu migu ar apskretušo grāmatu un tava nēģera rakstīto. Jūs, puikas, nākat te masturbēt?

Sajs spēja vien noraidoši papurināt galvu. Ostins pagrūda dēlu pret izliekto betona sienu, un zēns noelsās. Sajs gaidīja cirtienu ar siksnu, taču pamanīja, ka tēvam tādas nav.

Un tad viņš atcerējās, ka apcietinātajiem atņem jostas, lai tie nevarētu pakārties.

Tēvs bija saliecies, jo caurteka bija pārāk maza, lai viņš varētu izslieties pilnā augumā. Taču pat šāds stāvoklis nemazināja iespaidu. Pieliektu muguru, ieplestām un mazliet saliektām kājām, dubļiem notrieptu seju un rokām – viņš izskatījās lielāks un stiprāks. Likās, ka tūdaļ atgadīsies kaut kas briesmīgs. Sajs norija siekalas.

– Viņi meklē tevi, tēt.

– Es zinu. Taču nav atraduši, vai ne?

– Nav, kungs.

– Vai zini, kāpēc nav? Manā pusē ir Dievs. Neticīgie izdzimteņi mani nemūžam neatradīs. Tas ir svētais karš. – Tēvs pasmaidīja, un Sajs atskārta, ka vēderā izplešas ledus kalns. – Viņi mani ielika cietumā, bet tās palaistuves slepkavniecisko dēlu atstāja brīvībā. Viņa bija palaistuve. Bābeles netikle, – viņš klusi piebilda. – Iztirgoja sevi, lai gan piederēja man.

Lai arī Sajam nebija ne jausmas, par ko runā tēvs, viņš pamāja ar galvu un bilda: – Jā, kungs.

– Viņi saņems sodu. ”Tā tie abi cietīs sodu par savu pārkāpumu.” – Tēva pirksti sažņaudzās un atkal lēnām atlaidās. – Visi. Paaudžu paaudzēs, līdz pat pēdējai. – Viņa skatiens kļuva skaidrāks un no jauna pievērsās Sajam. – Kur tu izrāvi to divriteni, puis?

Sajs grasījās pateikt, ka tas pieder Džimam, taču baidījās, ka tēva skatiena ugunī no meliem varētu aizdegties mēle. – To man tikai aizdeva. – Zēns sāka trīcēt, jo zināja, ka izvēles nav. – Es atradu darbu. Es strādāju Svītvoterā.

Ostina skatiens kļuva tukšs, viņš paspēra soli uz priekšu un žņaudzīja lielās plaukstas. – Tu gāji uz to vietu? Uz to odžu midzeni?

Pastāvēja arī kaut kas ļaunāks par pērienu ar siksnu. Bija arī tēva dūres. Zēnam acīs sasprāga asaras. – Es tur vairs neiešu, tēt, es zvēru. Es tikai iedomājos… – Roka aizžņaudza viņam rīkli, apslāpējot vārdus.

– Mani nodod pat miesīgs dēls. Miesa no manas miesas, kauls no mana kaula. – Ostins spēcīgi atgrūda Saju. Zēna elkoņi sāpīgi atsitās pret betona sienu, taču viņš neizdvesa ne vaida. – Tu dosies uz turieni, – Ostins noskaldīja, – un vērosi. Tu man pastāstīsi, ko viņš dara, kurā istabā guļ. Tu stāstīsi man visu, ko redzēsi un dzirdēsi.

– Jā, kungs. – Sajs noslaucīja asaras.

– Un tu nesīsi man ēdienu. Ēdienu un ūdeni. To visu tu nesīsi uz šejieni. Katru rītu un katru vakaru. – Tagad, pieliecies pie dēla, viņš smaidīja. Viņa elpa nelāgi oda, tajā uzvēdīja kaut kas no nesen izrakta kapa. Caurtekā ieplūstošajā gaismā viņa acu varavīksnenes izskatījās gandrīz baltas. – Un tu neko neteiksi mammai, neteiksi Vērnonam, neteiksi vispār nevienam.

– Jā, kungs. – Sajs izmisīgi māja ar galvu, pauzdams piekrišanu. – Bet Vērnons tev palīdzēja. Viņš tagad varētu sadabūt mašīnu…

Ostins iesita ar delnu Sajam pa muti. – Es taču teicu, ka nevienam! Viņi novēros Vērnonu dienu un nakti, jo zina, ka viņš ir manā pusē. Bet tu – tev viņi nepievērsīs uzmanību. Tikai atceries, ka es tevi neizlaidīšu no acīm. Reizēm es būšu te un gaidīšu. Reizēm ne. Taču es vienmēr paturēšu tevi acīs. Vai tu saprati? Es vienmēr paturēšu tevi acīs un klausīšos. Tas Kungs palīdzēs man visu vajadzīgo redzēt un sadzirdēt. Ja tu pieļausi kļūdu, Viņa dusmas nāks pār tevi, nogāzīs tevi zemē un pāršķels uz pusēm ar vienu varenu triecienu.

– Es atnesīšu, – Sajs sacīja, zobiem klabot. – Apsolu.

– Tik pasaki kādam, ka mani redzēji, un tevi neglābs arī pats Dievs Kungs. – Ostina smagās rokas uzgūla zēna pleciem.

Sajam bija vajadzīga gandrīz stunda, lai nokļūtu Svītvoterā. Pusceļā viņam nācās apstāties, lai atbrīvotos no apēstajām brokastīm. Pēc tam viņš noskaloja seju ar trūcīgo Litlhoupkrīkas ūdeni. Kājas trīcēja, un tālab vajadzēja braukt lēni, lai nenogāztos zemē. Ik pēc dažām minūtēm Sajs atskatījās pār plecu, būdams gandrīz pārliecināts, ka ieraudzīs tēvu turpat aizmugurē – ar viņa īpašo smaidu sejā un cietumā atņemto siksnu rokā.

Ieradies Svītvoterā, Sajs pamanīja Takeru, kurš sēdēja uz sānu terases un pārskatīja rīta pastu. Zēns uzmanīgi novietoja divriteni.

– Labrīt, Saj.

– Mister Taker. – Zēna balss šķita piesmakusi, un viņš noklepojās. – Atvainojiet, ka nokavējos. Es biju…

– Tu pats nosaki sev darba stundas, Saj. – Takers izklaidīgi paraudzījās uz biržas ziņām un nolika tās malā. – Mēs te laiku neskaitām.

– Jā, kungs. Ja pateiksiet, kas jādara, es tūdaļ ķeršos klāt.

– Nesteidzini mani, – Takers tīksmīgi noteica un pasvieda šķiņķa gabaliņu allaž cerību pilnajam Basteram. – Vai brokastis paēdi?

Sajs iedomājās par tām, ko bija atstājis ceļmalā. Kuņģis savilkās čokurā. – Jā, kungs.

– Tad nāc vien augšā un pasēdi pie manis, kamēr es paēdīšu.

Negribīgiem soļiem Sajs pieveica trīs noapaļotos pakāpienus līdz terasei. Basters paraudzījās uz viņu, vienu reizi piesita asti pie grīdas un atraugājās.

– Basters ir sajūsmā par sabiedrību, – Takers noteica, pasvieda sāņus vienu no Džosijas katalogiem un uzsmaidīja zēnam. – Ko tu esi ar sevi izdarījis?

– Kungs? – Saja balsī ieskanējās panika. – Es neko neesmu izdarījis.

– Pie velna, puis, tavi elkoņi ir pamatīgi saskrāpēti! – Viņš satvēra Saja roku un pagrieza. No brūcēm joprojām sūcās asinis, turklāt rētās bija arī netīrumi.

– Man gadījās nokrist, tas arī viss.

Takers piemiedza plakstus. – Vai to tev nodarīja Vērnons? – Takeram arī pašam bija viena otra piemiņa no Vērnona, un viņš labi zināja, ka tas vīrs nekautrēsies pielikt roku brālim. ”Kāds tēvs, tāds dēls.”

– Nē, kungs. – Sajs atviegloti uzelpoja par to, ka vismaz šajā ziņā varēja sacīt taisnību. – Zvēru, ka Vērnons man nepielika ne pirkstu. Reizēm viņš saskaišas, bet es protu turēties no viņa pa gabalu, kamēr negaiss noskrien. Savukārt ar tēti… – Zēns aprāvās un spēji nosarka no pazemojuma. – Tas nebija Vērnons. Es nokritu. Vienkārši nokritu.

Klausījies nesakarīgajos paskaidrojumos, Takers nosprieda, ka nebūtu nekādas jēgas zēna apkaunojumu padziļināt, piespiežot atzīties, ka tēvs un brālis itin bieži viņu izmanto par boksa maisu. – Nomierinies. Tagad ej pie Delas, lai viņa apkopj brūces.

– Es ne…

– Puika! – Takers atzvila krēslā. – Viena no darba devēja privilēģijām ir tiesības dot norādījumus. Tu tagad iesi iekšā, tevi apkops, pēc tam tu no ledusskapja paņemsi kolu. Kad atgriezīsies, es būšu izdomājis, kā tu šodien pelnīsi naudu.

– Jā, kungs. – Vainas apziņas mākts, Sajs piecēlās kājās un ar smagu sirdi iegāja mājā.

Sarauktu pieri Takers noraudzījās viņam nopakaļ. ”Puika izskatās briesmīgi. Tāda nu ir patiesība. Un ko viņam varētu pārmest?” Takers pasvieda sunim kārtējo šķiņķa gabaliņu un nosprieda, ka sagādās Sajam gana daudz nodarbošanos, lai novērstu domas.

Kad saule sliecās uz pusdienas pusi, Takers bija piesēdinājis Saju pie traktora stūres, un zēns pļāva mauriņu. Runas par Tolbota dēku jau bija izplatījušās pa visu pilsētu un, pateicoties Delas tiešajai saitei ar Ērlīnu, sasniedza Svītvoteru brīdī, kad Billija Tī apsēji bija tikko uzlikti. Gluži kā gardam saldējumam šim stāstam bija vairākas garšas un piedevas. Taču tagad, kad Darlīnas un Billija Tī dēka bija nākusi gaismā, Takeram interesants likās tikai viens stāsts.

Juniors ieraudzīja Billiju Tī gluži kā pielīmētu Darlīnai uz virtuves galda. Billijs Tī bija ticis pie pamatīga puna uz pakauša, bet neviena puse neizvirzīja apsūdzības.

Kamēr vien neparādīsies kāds svaigāks tenku iemesls, šis stāsts sildīs Inosensas iedzīvotāju iztēli.

Visu pēcpusdienu Takers veltīja pārdomām par šo tematu, tad apēda Delas gatavotā banānu krēma kūkas gabalu un paņēma vēl vienu. ”Tas taču ir principa jautājums! Vīrietis drīkst atkāpties un neievērot daudz ko, taču atkāpties no saviem principiem nedrīkst.”

Viņš piekukuļoja Delu ar solījumu nopirkt viņai jaunus auskarus un pieliet automašīnas bāku pilnu ar benzīnu un saņēma atļauju izmantot viņas automobili. Takers brauca garām Kerolainas mājas pievedceļam un iedomājās, vai spētu pierunāt viņu šajā vakarā kopīgi doties uz kino. Pusjūdzi tālāk, kur Oldsaipresrouda krustojās ar Longstrītu, viņš apturēja automašīnu.

”Lai nokļūtu no pilsētas uz mājām vai no mājām uz pilsētu, Billijam Tī noteikti vajadzēs braukt pa šo ceļu.”

Ciktāl Takeram bija zināms, biljarda spēles vakaru Makgrīdija tavernā Billijs Tī vēl ne reizi nebija palaidis garām kopš dienas, kad iemācījās noturēt rokās kiju.

Takers izņēma cigareti un iekārtojās gaidīšanai.

Viņš sēdēja uz Delas automašīnas pārsega un jau prātoja, vai nevajadzētu paņemt nākamo cigareti, kad ievēroja Kerolainu kopā ar kucēnu, kas bija piesiets sarkanā pavadā un spēcīgi vilka sievieti uz priekšu.

Viņa gandrīz apstājās un pārtrauca arī neauglīgos mēģinājumus piespiest kucēnu iet pienācīgi, jo viņai likās, ka pamanījusi aizkaitinājuma zibsni Takera skatienā.

– Saldumiņ, – viņš uzsauca un pasmaidīja. – Kur suns tevi tā velk?

– Mēs ejam pastaigā. – Sasniegusi automašīnu, Kerolaina bija mazliet aizelsusies. Asti neprātīgi vicinādams, Nederīgais parāvās uz priekšu un priecīgi kodīja Takera potītes.

– Šī jau nav lielpilsēta. – Viņš paliecās, lai pakasītu suņa galvu, un Nederīgais pacēlās pakaļkājās. – Mūspusē suņiem ļauj skraidīt pagalmā.

– Es mēģinu iemācīt viņam iet pie pavadas.

Lai pierādītu šāda soļa bezcerīgumu, Nederīgais visādi centās izgrozīties un koda pavadā.

– Izskatās, ka viņam pret to ir lieli iebildumi. – Takers pasmaidīja. – Tu izskaties nogurusi, Kero. Vai bija smaga naksniņa?

– Kucēns daudz smilkstēja. – Un pat brīžos, kad mazais apklusa, viņai bija grūti aizmigt, jo galvā šaudījās domas par Ostinu Hertingeru, kurš varētu ielauzties mājā.

– Kartona kaste un modinātājpulkstenis.

– Kā, lūdzu?

– Viņš ilgojas pēc savas mammas. Ieliec viņu kartona kastē, varbūt paklāj apakšā arī nopirkto spilvenu. Turpat novieto arī modinātājpulksteni. Tikšķi viņam atgādinās mammas sirdspukstus un ieaijās miegā.

– Ak… – Kerolaina apsvēra šādu ieteikumu un nolēma nepieminēt faktu, ka Nederīgais bija visnotaļ veikli aizmidzis arī pēc tam, kad tika iecelts gultā. – Vajadzēs pamēģināt. Ko tu dari ceļmalā?

– Es sēžu, vienkārši nositu laiku.

– Visai savāda vieta laika nosišanai. Viņi taču vēl nav notvēruši Hetingeru, vai ne?

– Nē, cik man nācies dzirdēt.

– Rīta pusē pie manis bija iegriezusies Sūzija un pieminēja Vērnonu Hetingeru. Teica, ka viņš esot tāds pats kā tēvs.

Takers laiski uzsita knipi, lai iepriecinātu Nederīgo. – Vairāk gan izskatās, ka viņš ir nopūlējies, lai tā būtu.

– Viņa sacīja, ka Vērnons allaž meklējot iemeslu ķildas uzsākšanai un…

– Jā, ar mani arī dažas reizes, – Takers noteica. – Un diemžēl jāatzīst, ka es pamatīgi dabūju no viņa. Pēc tam Dveins atmaksāja Vērnonam. – Takers pasmaidīja, atcerēdamies, kāds pirms nopietnas slīcināšanās pudelē bija Dveins. – Zēnībā likās, ka es nekad netikšu pie spēcīgiem muskuļiem. Pat strādājot uz lauka, manas rokas palika tievas kā sērkociņi. Bet Dveins jau uzreiz izveidojās muskuļots. Viņš izmantoja spēku beisbola spēlēs, un visas meitenes teju ģība viņa dēļ. Kad Vērnons mēģināja atgādināt man dažas patiesības, Dveins atstāja grēka zīmes viņam sejā. – Viņš izdvesa ilgu, apmierinātu nopūtu. – Tajā dienā grēks pavisam noteikti uzvarēja.

– Tas bija aizkustinošs stāsts par vīriešu brālību, taču es gribēju pateikt to, ka tev tagad jāraizējas ne vien par Ostinu, bet arī par Vērnonu.

– Par viņiem nav nekādas lielās jēgas raizēties.

– Kā tad tā? – Kerolaina nesavaldījās. – Jo tavs vecākais brālis aizstāvēs tevi un sados viņiem pienācīgi?

– Pēdējā laikā viņš ir pārāk aizņemts, darot ļaunu pats sev. – Takers paraudzījās uz Oldsaipresroudu un pamanīja gaisā uzsistas grants šaltis; pazibēja Billija Tī Ford Thunderbird – Labāk ej vien mājās un izmet to no galvas. Varbūt es vēlāk piebraukšu un paraudzīšu, kā sokas krāsošana.

– Kas ir noticis? – Šādu skatienu Takera acīs Kerolaina jau bija redzējusi toreiz, kad viņš uzkrita viņai virsū, bet apkārt lidoja sašķaidītie stikli, un kad apjautājās, vai viņai mājās ir ierocis. Šim cilvēkam kaujās un cīņās nebija nepieciešams ne vecākais brālis, ne arī kāds cits. Viņa dzirdēja Billija Tī automašīnas rūkoņu un noprasīja: – Ko tas nozīmē, Taker?

– Neko. Nevajag raizēties. Ej labāk uz mājām, Kerolaina. – Viņš noslīdēja no automašīnas pārsega brīdī, kad Billijs Tī apturēja savu transportlīdzekli.

Kerolaina pievilka tuvāk kucēnu un palika blakus.

– Hei… – Billijs Tī pasmaidīja, mutē turēdams zobu bakstāmo. Viņš nebija necik labā omā. Galva joprojām sāpēja, bet lepnums bija cietis daudz smagāk nekā pakausis. Viņš bija visai kareivīgi noskaņots.

– Sveiks. – Rokas kabatās sabāzis, Takers gāja pāri ceļam. – Dzirdēju, ka tu šajā rītā iesaistījies nelielā starpgadījumā.

Billijs Tī piemiedza acis. – Un kāda tev tur, sasodīts, daļa? – Es tikai uzturu sarunu. Vai zini, es te sēdēju un gaidīju tevi parādāmies.

– Ak tā?

– Jā. – Ar acs kaktiņu Takers pamanīja, ka arī Kerolaina ir atnākusi uz šo ceļa pusi. Lai gan viņa bija nostājusies vairākas pēdas atstatu, tas vienalga likās ļoti kaitinoši. – Man ir jānoskaidro kāds sīkums. Ja vien tev ir mirklītis laika. – Pirms Billijs Tī bija atskārtis nodomu, Takers pasteidzās uz priekšu un izņēma atslēgas no aizdedzes. Cilvēki bieži mēdza aizmirst, ka viņš spēj kustēties ļoti strauji. – Vai arī tāda nav, – Takers priecīgi piebilda.

– Pārgalvīgais muļķis. – Billijs Tī atrāva vaļā automašīnas durvis. – Izskatās, ka tu esi sailgojies pēc vēl vienas zilas acs.

– Nu, nu… Ja reiz par to runājam. Kerolaina, ja tu pienāksi vēl soli tuvāk, es jutīšos ļoti apbēdināts.

Billijs Tī veltīja Kerolainai glūnīgu skatienu, kas pārslīdēja sievietes kājām, vēderam un krūtīm. – Taker, liec taču viņu mierā! Varbūt pēc tam, kad būšu tevi nolicis uz lāpstiņām, viņa gribēs iedzert alu kopā ar īstu vīrieti.

Pēc šiem vārdiem Kerolaina paslēja zodu gaisā. – Es šeit redzu tikai divus saīgušus skolas puikas. Taker, es nezinu, kas īsti tev uznācis, bet gribu, lai tu mani aizved uz mājām. Tūdaļ pat.

Pasmīnējis Billijs Tī izspļāva zobu bakstāmo. – Jau tik briesmīgi niez, ko? Taker, vai tu regulāri viņai palīdzi?

Smagi aizvainota, Kerolaina spēra soli uz priekšu, bet Takers viņu apturēja.

– Šis nav piemērotākais veids, Billij Tī, kā runāt ar dāmu. Mēs pie tā vēl atgriezīsimies pēc īsa brīža. Tagad vajadzētu aprunāties par manu mašīnu.

– Dzirdēju, ka tā pašlaik atrodas Džeksonā, kur tai izlīdzina iedauzītās vietas.

– Tu būsi dzirdējis pareizi. Mēs ar tevi nekad neesam īsti labi sapratušies, un laikam jau tā būs arī turpmāk, taču es tā vienkārši nevaru atstāt bez ievērības to, ko tu nodarīji manai automašīnai.

Billijs Tī iesprauslojās un nospļāvās. – Mašīnu sadaudzīji tu pats.

– Jā gan. Pēc tam, kad tu ielavījies Svītvoterā kā tāds sesks un sabojāji to. – Takers zināja, ka smadzenes nebija Billija Tī stiprākā puse, un tāpēc meloja bez bažām. – Darlīna pastāstīja, kā tu izurbi tos caurumus caurulītēs. Tāda, redz, lojalitāte pēc tā, ka tu viņai uzdāvināji Džosijas lūpukrāsu.

– Viņa ir tikai dumja padauza.

– Tā varētu būt. Taču es spriežu, ka par mašīnu viņa saka taisnību.

Billijs Tī atmeta matu šķipsnu, kas slīga viņam pāri pierei. – Un tad? Tu to vienalga nevari pierādīt. – Viņa lūpas savilkās smīnā. – Jā, es to izdarīju. Es devos pa tavu skaisto piebraucamo ceļu līdz mājai un izurbu caurumiņus tavā brīnišķīgajā mašīnā. Darlīna jutās noskumusi par to, ka tu salauzi Edas Lū sirdi, un es viņai mazliet uzlaboju omu. Arī tāpēc, ka es tevi ienīstu. Taču pierādīt tu neko nevarēsi.

Kā apsvērdams dzirdēto, Takers izņēma cigareti. – Tev varētu būt taisnība, taču tas gan nenozīmē, ka tu sveikā tiksi cauri. – Viņš nolauza gabaliņu no cigaretes gala un tad aizsmēķēja. Kerolaina pakāpās soli atpakaļ. Viņa pazina šo toni un šo skatienu. – Ja nu tajā rītā mašīnu būtu paņēmis kāds no manas ģimenes? Kāds, kurš nav tik prasmīgs pie stūres kā es? Vai zini, Billij Tī, šāda doma liekas vienkārši tracinoša.

– Un tu gribētu kaut ko darīt?

Takers lūkojās uz cigaretes galu. – Laikam gan. Un es pārāk nesatraucos par to, ka mana seja atkal varētu ciest.

– Tu vienmēr esi bijis gļēvulis. – Billijs Tī smīnēdams papleta rokas. – Uz priekšu, rādi savu labāko sitienu!

– Ja reiz tu tā saki… – Takers iebelza viņam tieši pa kājstarpi.

Billijs Tī spēji saliecās, un viņam pār lūpām izlauzās skaņa, kas līdzinājās gaisa izplūšanai no ātrvārāmā katla. Joprojām turēdams rokas pie vārīgās vietas, viņš nogāzās ceļmalā. Kad Takers pietupās un cieši satvēra Billija Tī jau tāpat cietušās ģenitālijas, gulošā acis teju izsprāga no pieres.

– Vēl neģībsti, puis. Vismaz ne tik ilgi, kamēr es visu būšu pateicis. Kad būsi atguvies, tu varētu padomāt, lūk, par ko. Vai tu klausies?

– M… ga… – Vairāk neko Billijs Tī nespēja izdvest.

– Labi. Vai tu zini, kam pieder parādzīme par tavas ģimenes zemi? Maksājumi tiek kavēti jau trīs mēnešus. Es nejutīšos labi, ja man nāksies atņemt jums tiesības izpirkt prādzīmi. Un kokvilnas separators, kuru jūs mēdzat izmantot, nejaušības pēc arī pieder man. Ja tu gribi man atriebties, laikam jau es nevarēšu tevi apturēt. Taču tu zaudēsi gan zemi, gan darbu, Dievs ir mans liecinieks. Kamēr man ir tāda iespēja, es likšu tev dziedāt soprāna balsī. – Viņš saspieda pirkstus vēl ciešāk. Billijs Tī spēja vien sarauties čokurā un vaidēt. – Es biju ļoti pieķēries savai mašīnai, – Takers sacīja un nopūtās. – Un ir sagadījies tā, ka es esmu pieķēries arī šai dāmai, kuru tu apvainoji. Nekaitini mani, Billij Tī, es vairs neesmu kaulains desmitgadīgs zēns.

– Liec mani mierā, – Billijs Tī izdvesa, kaut kā izrāvies no tvēriena. – Tu tur kaut ko salauzi. Tās vairs nedarbosies kā pienākas.

– Nebēdā, viss atgriezīsies savās vietās. Ne jau velti tās sauc par olām. – Takers piecēlās un pamanīja, ka tagad Kerolaina ir palaidusi kucēnu vaļā un mazais atvieglojas uz Billija Tī kurpēm. Viņš pasmaidīja, tomēr paņēma suni rokās. – Ievainots un tagad arī apvainots. – Viņš pagriezās uz to pusi, kur ceļmalā stāvēja Kerolaina ar pavērtu muti un plati ieplestām acīm. Takers pasita kucēnu padusē. – Nāc nu, saldumiņ. Tagad gan es tevi aizvedīšu uz mājām.

– Tu viņu tā vienkārši atstāsi tepat? – Kerolaina staipīja kaklu, kad Takers viņu bīdīja uz Oldsmobile pusi.

– Tieši tāds jau bija plāns. Es iedomājos, ka šovakar mēs varētu kopīgi doties uz kino.

– Uz kino, – Kerolaina neizteiksmīgi atkārtoja. – Taker, es tur stāvēju un skatījos, kā tu puisim iespēri pa…

– Pieklājīgā sabiedrībā mēs tās saucam par privātām vietām. Kāp otrā pusē, ja vien pati nevēlies sēsties pie stūres.

Berzēdama deniņus, Kerolaina paklausīja. – Bet tā tomēr nebija īsti godīga cīņa, vai ne?

– Neviena cīņa nav godīga. Un tieši tālab, Kerolaina, es sirsnīgi pūlos no tām izvairīties. – Viņš paliecās, ātri noskūpstīja Kerolainu un pēc tam iedarbināja dzinēju. Gandrīz izklaidīgi viņš pasvieda Billija Tī automašīnas atslēgas pāri ceļam. – Nu, kā tad būs ar kino?

Kerolaina gari izelpoja. – Ko labu rāda?

SESPDADSMITA NODAĻA

– Varbūt jūs vēlētos glāzi ūdens, misis Tolbota?

Darlīna uz aģentu Bērnsu raudzījās ar pietūkušām, sarkanu loku ieskautām un ar Maybelline kontūrzīmuli pārspīlēti akcentētām acīm. – Jā, kungs, – viņa padevīgi bilda. Pēdējās četrdesmit astoņās stundās viņa bija daudz ko iemācījusies par padevību. – Es būtu pateicīga.

Kā īsts gādības iemiesojums Bērnss piecēlās, devās uz vannas istabu un papīra glāzītē ielēja remdenu ūdeni. Viņš sevi uzskatīja par ekspertu pratināšanā un liecinieku iztaujāšanā un bija pat vadījis kursus, kur citi apguva šīs zinības. Savam kursam FIB akadēmijā viņš būtu sacījis, ka laba speciālista pirmais noteikums ir iepazīt iztaujāšanas subjektu.

Bērnss uzskatīja, ka ar Darlīnu Tolbotu ir ticis skaidrībā – šajā gadījumā atslēgas vārdi bija līdzjūtība, glaimi un pieklājīga autoritātes izrādīšana. Bērnss rēķināja, ka iztaujāšanai būs nepieciešamas trīsdesmit minūtes, ieskaitot četru minūšu garu prologu, lai iegūtu Darlīnas uzticēšanos. Kopā ar glāzīti viņš Darlīnai piedāvāja arī laipnu smaidu. – Es esmu pateicīgs, ka šajā rītā atnācāt šurp, lai ar mani parunātu, misis Tolbota.

Viņa uzmanīgi pielika glāzīti pie nekrāsotajām lūpām. Viņas kaislība pret sarkano lūpukrāsu bija zudusi. – Juniors teica, ka man tas jādara.

– Es zinu, cik grūti jaunajai māmiņai izbrīvēt laiku ļoti noslogotajā dienas režīmā. Kur šobrīd ir jūsu mazais? – Bērnss prātā izsvītroja no saraksta jautājumu par ģimeni.

– Skūteru pieskata mana mamma. Viņai ļoti patīk pavadīt laiku ar mazdēlu.

Darlīnas skatiens klejoja pa telpu un iegaismojās, pamanot jebko, izņemot aģentu Metjū Bērnsu. Viņas pirksti knibināja puķainās blūzes apkaklīti. – Viņš ir mammas vienīgais mazdēls, jūs taču saprotat. Abām manām māsām ir meitas.

– Turklāt viņš ir glīts puika, – Bērnss teica, lai gan nemaz nebija pārliecināts, ka vispār ir redzējis jaunāko Tolbotu.

– Viņš ir jauks. Mati viņam ir tik sprogaini kā jēriņa vilna. – Smaida atblāzma pavīdēja Darlīnas acīs. Viņa atskārta, ka vienīgais iemesls, kas liedza Junioram viņu izmest no mājām, bija mīlestība pret dēlu. – Un ļoti veikls arī. Kā atspole. Es pat nespēju iedomāties, kā tikšu ar viņu galā, kad viņš sāks staigāt.

– Nemaz nešaubos, ka viņš liek jums allaž būt modrai.

Jau mazliet atslābinājusies, Darlīna glāzīti nolika malā. ”Šis FIB aģents nemaz nav tik briesmīgs,” viņa nosprieda. ”Cilvēki vienkārši viņu nepazīst.” – Vai jums ir bērni?

– Nē, nav gan. – Un izlepušais Bērnss tādus nemaz nevēlējās. Nekad. – Diemžēl darbs man bieži liek būt tālu no mājām.

– Meklējot kriminālnoziedzniekus.

– Tieši tā. – Viņš veltīja Darlīnai platu smaidu, itin kā viņa tikko būtu atbildējusi uz ārkārtīgi sarežģītu jautājumu. – Un tādi atbildīgi, ieinteresēti pilsoņi kā jūs padara manu darbu vieglāku. – Joprojām smaidīdams, viņš paņēma savu magnetofoniņu. – Tas man palīdz visu precīzi atcerēties.

Darlīna ar neuzticību vērās uz aparātu un sāka žņaudzīt klēpī saliktās rokas. – Varbūt man vajadzētu advokātu vai kaut ko tādu?

– Jā, noteikti, ja vēlaties. – Bērnss apsēdās aiz Bērka rakstāmgalda, uz kura valdīja pamatīga nekārtība. – Taču es varu jums apliecināt, ka šādai neformālai sarunai tas nebūt nav nepieciešams. Man gluži vienkārši ir svarīgi uzzināt, ko jūs varat pastāstīt par savu draudzeni Edu Lū Hetingeri. – Viņš tēvišķi pieskārās Darlīnai. – Es saprotu, ka tas ir grūti, Darlīna. Es taču drīkstu jūs saukt vārdā, vai ne?

”Ak, viņš ir tikpat pieklājīgs kā viesmīlis smalkā restorānā!” Lai gan šāds salīdzinājums Bērnsam liktu nepatikā novērsties, Darlīnai tas palīdzēja atbildēt labvēlīgi. – Jā, tā būs labi.

– Drauga zaudēšana vienmēr ir smaga, taču tik traģiskā veidā… – Viņš aprāvās, ļaudams klusēšanai kļūt par mierinājumu. – Es mēģināšu jūs lieki nesatraukt.

Tas nemaz nebija grūti, pat nebija īpaši sāpīgi, drīzāk gan aizraujoši, bet viņa sadabūja apskretušu kabatlakatiņu un piespieda to pie acīm. – Kad par to runāju, es nevaru valdīt asaras. Taču es vēlos palīdzēt, – Darlīna braši piebilda. – Viņa bija mana labākā draudzene.

– Es zinu. – Iepriecināts par sarunas gaitu, Bērnss ieslēdza magnetofonu. – Īpašais aģents Metjū Bērnss intervijā ar Darlīnu Tolbotu par Edu Lū Hetingeri. Divdesmit piektais jūnijs. Tātad, Darlīna, vai jūs varētu pastāstīt man kaut ko par Edu Lū?

Degunu Darlīna izšņauca tik skaļi, ka Bērnss saviebās. – Eda Lū bija mana labākā draudzene, – viņa atkārtoja. – Mēs kopā mācījāmies skolā, un viņa bija mana vedējmāte kāzās. Man liekas, viņa man bija kā māsa.

– Un es pieņemu, ka jūs abas, kā jau māsām pieklājas, dalījāties savos noslēpumos.

– Mēs viena no otras neko neslēpām. Ar miesīgajām māsām Bellu un Staritu es nekad nevarēju runāt tik brīvi kā ar Edu Lū. – Uzmirdzēja vēl viena asara, un viņa to notrausa ar pirkstu kauliņiem.

– Un es esmu pārliecināts, ka viņa tādas pašas simpātijas juta pret jums.

Darlīna mazliet sarauca pieri. – Laikam jau.

– Kā redzu, jūs esat saprotoša sieviete ar atvērtu sirdi. Eda Lū noteikti bija no jums atkarīga.

Tas likās glaimojoši. – Jā, viņa sliecās meklēt atbalstu pie manis. Un es neiebildu.

– Tā kā jūs esat precēta sieviete, pieņemu, ka Eda Lū pie jums vērsās arī pēc padoma… jautājumā par vīriešiem viņas dzīvē.

”Pēc padoma. Kā tad,” Darlīna nodomāja. Edai Lū patika lielīties, taču Darlīna nedomāja, ka viņai vajadzētu šo faktu pieminēt. – Mēs daudz runājām. Liekas, mēs sazvanījāmies katru mīļu dienu.

– Vai īsi pirms nāves Edai Lū bija attiecības ar kādu vīrieti?

– Jā, noteikti. Visi zināja, ka Eda Lū ir kā bez prāta Takera Longstrīta dēļ, kaut gan varēja sev dabūt lērumu citu puišu. Eda Lū prata būt patiešām jauka. Viņa žurnālos pētīja attēlus ar matu sakārtojumiem un dažādiem kosmētikas knifiem, un tamlīdzīgi. Viņa ne kāju nespēra pār savas istabas slieksni, ja nebija uzkrāsojusies. Un viņa iemīlējās Takerā. Kad Takers bija uzķēries uz āķa, es posos… Kad viņi būtu norunājuši datumu, es būtu vedējmāte viņu kāzās. Mēs braucām uz Grīnvilu, izvēlējāmies kleitas un visu pārējo. – ”Žēl gan, ka tā arī neradās iespēja uzģērbt to skaisto sārto muslīna tērpu ar kuplajām piedurknēm un milzu lenti aizmugurē.”

Iedrošinoši mādams ar galvu, Bērnss rūpīgi rakstīja piezīmes savā grāmatiņā. – Tātad misters Longstrīts un Eda Lū grasījās precēties?

Darlīna aplaizīja lūpas un cieši raudzījās uz magnetofonu. Viņa nespēja izšķirties, vai saglabāt uzticību draudzenei vai runāt patiesību. Pašsaglabāšanās instinkts mudināja runāt patiesību. Saķeršanās ar Junioru lika būt uzmanīgākai. – Eda Lū tā bija izlēmusi.

– Un misters Longstrīts?

– Redziet… viņi kādu laiku satikās. Un Eda Lū nebija no tām, kas viegli palaiž medījumu, kad ir tajā iekodusies ar zobiem.

– Tātad jūs uzskatāt, ka Edai Lū būtu izdevies pārliecināt misteru Takeru izteikt bildinājumu.

– Laikam jau var sacīt arī šādi.

– Būtu piespiedusi viņu? – Bērnss joprojām labsirdīgi smaidīja. – Vai varēja būt tā, ka Edai Lū bija zināmas kādas vājības vai problēmas, kas piespiestu misteru Takeru, sacīsim, rīkoties pēc vispārpieņemtām normām?

Darlīna mirkli apdomāja atbildi un tad, Bērnsam par lielu vilšanos, papurināja galvu. – Nē, Takers nav no vīriešiem, kam ir tādas problēmas. Viņš no tām vienkārši atbrīvojas. Eda Lū kļuva pārāk uzstājīga, un tāpēc Takers sarāva attiecības ar viņu. Es mēģināju draudzenei to ieskaidrot. Vīriešiem nepatīk, ja viņus piespiež precēties. – To Darlīna zināja pati no savas plašās pieredzes laimīgā laulības dzīvē. – Piemēram, mans Juniors. Es vienkārši gaidīju, izturējos rāmi, kā dāmai pieklājas, kamēr viņš saņēma drosmi un mani bildināja. Ja es būtu uzstājusi uz precēšanos, tad viņš aizbēgtu vēja ātrumā. Vīriešu dabā ir kaut kāda pretestība pret apmešanos uz dzīvi kopā ar vienu sievieti. Un tieši to es viņai sacīju. – Darlīna zinīgi pamāja ar galvu. – Bet… vai viņa klausījās? Šajā ziņā meitene bija ļoti ietiepīga. Un viņa ārkārtīgi vēlējās dzīvot Svītvoterā. Es gribēju teikt – vēlējās būt kopā ar Takeru, – Darlīna palaboja pašas sacīto. – Eda Lū viņa dēļ bija kā bez prāta.

– Es nešaubos, ka viņas jūtas bija ļoti dziļas, – Bērnss norūca, un Darlīna pasmaidīja par šo sarkasmu. – Abi sastrīdējās dienā, kad nomira Eda Lū. Uzreiz pēc šā strīda viņa atnāca pie manis. – Darlīna iegrozījās ērtāk krēslā. ”Gluži kā televīzijas seriālā,” viņa nodomāja. – Viņa bija pārskaitusies. Redziet, Takers sarāva attiecības ar Edu Lū, bet viņa nolēma ļaut, lai Takers dažas nedēļas nomierinās un pats saprot, ka nevar bez viņas iztikt. Nu, tā viņa sacīja. Eda Lū domāja, ka Takers jau drīz atgriezīsies, jo viņiem bija labs sekss un tamlīdzīgi. – Darlīna pietvīka un atkal mēģināja precizēt: – Es gribēju teikt… Eda Lū zināja, ka Takers viņu mīl.

Bērnsa sejas izteiksme neko nepauda, viņš tikai pamāja ar galvu. – Es pilnībā saprotu.

– Viņa pamazām kļuva nepacietīga, un tad Takers sāka tikties ar šķirteni Krisiju Fuleri. Eda Lū vis negrasījās ar to samierināties. Ne uz mirkli. Viņa notvēra Takeru kafejnīcā ”Ēd un pļāpā” un pateica visu, ko par to domā.

– Un apgalvoja, ka gaida bērnu.

Darlīna saknieba lūpas un pievērsa skatienu savu kurpju purngaliem. – Pieņemu, ka viņa bija kļūdījusies. Viņa ļoti pārdzīvoja, jo saprata, ka Takers var izslīdēt viņai no rokām.

– Vai tā viņa sacīja, kad tajā pēcpusdienā ieradās pie jums?

– Viņa bija ārkārtīgi satriekta. – Darlīna vija pirkstus kopā. – Kad sievietei ir salauzta sirds, viņa var pateikt daudz ko. Viņa šaudījās pa manu istabu. Teica, ka Takeram neizdosies aizsviest viņu projām kā nolietotu mantu. Ka Takers neizrīkosies ar viņu tāpat, kā Takera tēvs bija izrīkojies ar viņas tēvu.

– Kā, lūdzu?

Darlīna sasparojās. Iespēja palaist kādu baumu tālāk katrreiz bija kā īsta balva, pat tādā gadījumā, ja šai baumai jau bija vairāk nekā trīsdesmit gadu.

– Pirms daudziem gadiem Edas Lū tēvs aplidoja mis Medelinu. Takera mammu. Tie, kuri to laiku atceras, apgalvo, ka tā īsti nebija nosaucama par aplidošanu. Viņš bija ļoti apņēmies apprecēt mis Medelinu, lai gan viņas tētis bija pavalsts senators, bet Ostins Hetingers tikai netīrs fermeris. Eda Lū mēdza sacīt, ka tas bijis kā apvērstā pasakā par Pelnrušķīti. Jāpiebilst, ka mis Medelina bezprātīgi mīlēja Bo Longstrītu. Jo vairāk viņa mīlēja misteru Bo, jo vairāk Ostins Hetingers pēc viņas alka. Viņai Ostins Hetingers nekad nebija īpaši vajadzīgs.

– Tātad, – Bērnss viņu pārtrauca, lai garo stāstu padarītu īsāku, – šīs ģimenes jau kādu laiku naidojas?

– Turklāt nopietni. Dažādos baznīcas pasākumos viņus parasti nācās izšķirt. Un mans tētis bija viens no tiem šķīrējiem un nereti mēdza šo stāstu atkārtot mums.

Bērnss atklepojās. – Darlīna, tas ir ļoti interesanti, tomēr…

– Es jums mēģinu pateikt… Ostins Hetingers uzskatīja, ka Bo ir paņēmis to, kas pieder viņam, tāpēc Eda Lū iedomājās, ka ir pelnījusi Svītvoteru. Un viņa medīja Takeru, jo… Nu, viņš ir patiešām izskatīgs un skopulīgi neskaita katru peniju, kā to darīja viņa tēvs. Tomēr, manuprāt, galvenais bija tas, ka viņa vēlējās pakaitināt savu tēvu. Eda Lū bija pamatīgi noskaitusies uz Takeru par viņa publisko paziņojumu, ka vēlas pārtraukt abu attiecības. Un man viņa sacīja: ”Takers vēl ņems savus vārdus atpakaļ, Darlīna. Pagaidi vien, gan tu redzēsi!”

– Vai viņa pateica arī to, kā grasās panākt, lai viņš ņem savus vārdus atpakaļ?

– Viņa grasījās sastapties ar Takeru kaut kur nomaļā vietā un ļaut, lai runā daba. – Darlīna veltīja Bērnsam mānīgi kautru smaidu. – Eda Lū par sevi rūpējās patiešām labi. Prata izturēties un apģērbties tā, lai vīrieši uz viņu atskatītos ne reizi vien.

– Vai jūs runājat par kādiem konkrētiem vīriešiem?

– Pirms Takera? Nu, viņa satikās ar diezgan daudziem. Pagājušajā ziemā ar Džonu Tomasu Boniju, un pirms tam bija Džadsons O’Hāra un Vills Šivers. Un Bens Kūnss arī. Viņš gan bija precējies, un Eda Lū neuztvēra viņu nopietni.

Bērnss pedantiski pierakstīja nosauktos vārdus. – Eda Lū bija pievilcīga sieviete, tātad noteikti bija kāds vīrietis, kurš joprojām nespēja viņu aizmirst arī tad, kad viņa sāka tikties ar misteru Longstrītu.

– Eda Lū mēdza plātīties, ka vīrieši viņu neaizmirst vienā mirklī un ka viņa varot dabūt jebkuru.

– Saprotu. Un Tobijs Mārčs?

– Ak… – Darlīna paņēma papīra glāzīti un izdzēra atlikušo ūdeni. – Jā.

– Tātad?

– Tur nav nekā sakāma, mister Bērns. Patiešām. Edai Lū patika ķircināties. Tāda bija viņas daba.

– Vai viņa ķircināja misteru Mārču?

– Tikai sava tēva dēļ. Pirms gadiem Ostins bija Tobiju Mārču piekāvis un atstājis viņam to rētu. Edas Lū brālis Sajs draudzējas ar Tobija dēlu. Ostins par to bija nikns kā velns. Un Edai Lū patika flirtēt ar Tobiju. Viņš ļoti satraucās par to, kļuva gluži stīvs.

– Vai viņai bija dēka ar misteru Mārču?

– To es nevaru pateikt. – Darlīna kodīja nagu. – Tur nudien nebija nekā tāda. Viņa tikai ķircinājās.

”Melnajam vīrietim tas varēja būt nopietni,” iedomājās Bērnss. ”Precētam melnādainajam dienvidu pilsētiņā dažu robežu pārkāpšana varēja izrādīties nāvējoši bīstama.”

– Kad viņa šo vīrieti ķicināja, Darlīna?

– Galvenokārt pēc tam, kad Takers no viņas izšķīrās. Tobrīd Tobijs pildīja pasūtījumu īres namā. Bet viņa neko nopietnāku neuzsāktu, nē, patiesi. Tēvs taču viņu nogalinātu. Viņš pakārtu Tobiju un Edai Lū dzīvai novilktu ādu pār acīm. Ja ne pats Ostins, tad Vērnons to izdarītu viņa vietā. Eda Lū un Vērnons viens otram nemaz tik ļoti nepatika, bet Vērnons varētu sarosīties, ja nāktu zināms, ka Eda Lū saietas ar… tādu kā Tobijs.

Bērnss pasmaidīja. Tagad viņam bija vēl trīs aizdomās turamie. Vēl trīs motīvi. – Paldies, Darlīna. Jūs man ļoti palīdzējāt.

Kamēr Tobijs un Džims nagloja mājas sētas puses lieveņa stiprinājumus, Kerolaina mērķēja uz vistas zupas skārdeni un netrāpīja.

– Skatienu vērs mazliet vairāk pa labi, – Sūzija pamācīja. – Nospiežot gaili, roka tev ik reizi pasitas uz kreiso pusi.

– Nezinu, kāpēc es tā daru.

– Laikam jau ērtības labad. Šajā reizē aizturi elpu. Tieši pirms gaiļa nospiešanas. – Sūzija saknieba lūpas, kad Kerolaina kārtējo reizi nomērķēja un atkal aizšāva garām. – Tev sanāks labāk, kad tu iemācīsies šaujot turēt acis vaļā. Bet es šā gada ceturtā jūlija sacensībās varēšu neuztraukties.

– Es neizkustēšos no šīs vietas, kamēr nebūšu trāpījusi kaut vai vienai.

– Varbūt palīdzētu tas, ja tu atkal iedomātos par to Luisu.

– Nē, viņš ir izdzēsts no manas sistēmas.

– Ak, žēl gan. Biju cerējusi, ka tu kādā vājuma brīdī man izstāstīsi visus asiņainos sīkumus.

– Drīzāk klišejiskos, nevis asiņainos. Es pieķēru viņu kopā ar citu sievieti.

– Ak… – Sūzija saknieba lūpas un padomāja. – Pieķēri ar… Kerolaina iztaisnoja roku un mērķēja. – Es uzskrēju viņam virsū brīdī, kad flautiste ar milzu krūtīm palīdzēja viņam atslābināties.

– Vai, vai. Un tu viņam nenošņāpi to nelietīgo orgānu?

– Nē. – Kerolaina iesmējās, un ierocis sašūpojās. – Laikam jau tas bija iegadījies manā vājuma periodā.

– Kā liekas, tagad tu esi tikusi tam pāri.

– Vājuma periodam vai Luisam? Jā, esmu gan. Diezgan veiksmīgi. – Viņa kārtējo reizi aizšāva garām, nolamājās un noliecās. – Sasodīts! Es vienai trāpīšu. Runa ir tikai par vingrināšanos. Un par vingrināšanos neviens nezina vairāk kā mūziķi. – Viņa pacēla ieroci. – Es likšu tai nolāpītajai skārdenei iedziedāties.

Viņai izdevās aizķert skārdenes malu. Lai gan to varēja nosaukt nevis par iedziedāšanos, bet drīzāk par īsu būkšķi, viņa jutās apmierināta.

– Labs gājiens, Snaiperi. – Sūzija apsveicot paplikšķināja Kerolainai pa plecu. – Vai nebūtu laiks paņemt pārtraukumu?

– Un kāpēc gan ne? – Kerolaina pedantiski izlādēja ieroci. Atšķirībā no Sūzijas viņa nepavisam nejutās omulīgi, ja vajadzēja nest pielādētu. – Šodien jau izdevās labāk nekā vakar, kad bija vajadzīgas vairāk nekā divas stundas, lai trāpītu vienai sasodītai skārdenei. Bet šodien tas prasīja… – Viņa ielūkojās rokaspulkstenī. – Tikai stundu un četrdesmit piecas minūtes. – Neatradusi labāku vietu glabāšanai, viņa lieko munīciju ielika sev kabatā. – Vai gribēsi kaut ko iedzert?

– Man jau likās, ka tu nemaz nepiedāvāsi. – Viņas sāka soļot uz mājas pusi. – Tobijam un Džimam pie tevis ir darba pilnas rokas. Man patīk tā jaunā zilā krāsa. Šī vieta izskatās daudz svaigāk.

– Viņi strādās arī ar lieveņiem. Tie būs balti. Vai varam te tikt iekšā, Tobij?

– Kā tad nu ne, tikai lieciet kājas uzmanīgi. Labs vakars, misis Trūsdeila.

– Sveiks, Tobij. Kad būsi pabeidzis darbu šeit, tu varētu nākt uz mūsu mājām un atstāt Bērku kaunā, salabojot sānu durvis. Tās joprojām ķeras.

Tobijs pasmaidīja un noslaucīja seju ar galvas lakatiņu. Netīrumi no lieveņa apakšas bija pieķērušies viņa ādai un tagad iztriepās švīkās. – Es jau viņam pateicu, kas tur darāms. Nu būs pagājuši kādi seši mēneši.

– Viņš man apgalvo, ka tiks ar to galā. – Sūzija apgāja apkārt darbarīku kastei. – Laikam jau viņam pašlaik prāts aizņemts ar kaut ko citu.

– Jā, kundze. – Tobija smaids izbalēja. – Džim, tagad turi to dēli taisni! – Viņa skatiens bija pievērsts rokām. Kerolaina mudināja Sūziju iet virtuvē.

– Ahā, te nu ir tas mazais suņuks, par kuru esmu jau tik daudz dzirdējusi! – Sūzija notupās pie Nederīgā, kurš bija saritinājies zem viena no virtuves krēsliem. Šo vietu kucēns bija izraudzījies, atskanot jau pirmajam šāvienam.

– Jā, tas ir mans niknais sargsuns. – Kerolaina noskatījās, kā suns trīcēdams un smilkstēdams nolaiza Sūzijai roku. – Es noteikti biju galīgi traka.

– Nē, tikai ar mīkstu sirdi. Paldies. – Viņa piecēlās un paņēma Kerolainas piedāvāto glāzi ar ledus tēju. – Es gribēju mazliet atvilkt elpu. Kopš Mārvela ir saderinājusies, es jūtos kā vāvere ritenī.

– Jā, es esmu par to dzirdējusi. – Pamanījusi Sūzijas skatienu, Kerolaina bufetē sāka meklēt kaut ko ar lielu cukura daudzumu un mazu uzturvērtību. Viņa izvēlējās kūciņas, ko bija iegādājusies, lai palutinātu Džimu pusdienlaikā. – Te būs kaut kas ar šokolādi un konservantiem.

– Paldies. – Sūzija nošņaukājās un sāka plēst vaļā celofāna iesaiņojumu. – Kopš tas notika, es gandrīz nemitīgi raudu. Tikai iedomājos par to, un atkal acīs ir asaras. – Viņa iekodās kūciņā. – Protams, es zināju, ka tas reiz notiks. Viņi jau divus gadus te lipa viens pie otra, te atkal strīdējās. Un tā jau ir droša zīme.

– Bet Mārvela ir tava mazā meitiņa.

– Jā. – Sūzija notrausa asaru. – Mana mazulīte. Mans pirmais bērniņš. Kad es esmu aizņemta ar kāzu plānošanu, viss ir kārtībā, bet momentā sāku raudāt, kad vienkārši sēžu un par to domāju.

Kerolaina nopētīja otru kūciņu un nosprieda, ka ir to pelnījusi. – Vai viņi jau ir noteikuši kāzu datumu?

– Septembrī. Mārvelai vienmēr ir ļoti patikušas krizantēmas. Viņa vēlas, lai ar tām būtu pilna baznīca un visām viņas piecām līgavas māsām tērpi būtu rudens krāsās. Viņai ir savas ieceres – lai nu tā būtu. Rūsganie un zeltainie toņi, viņa saka. – Iekarsusi Sūzija nolaizīja kūkas drusciņas no pirkstiem. – Es uzskatu, ka rūsganais ir tāds kā sarkanā paveids un baznīcas laulībās nav pieņemams, bet viņa tā ir nolēmusi. Mēs pat nerunājam par pasteļtoņiem. – Sūzija uztvēra Kerolainas skatienu un pasmaidīja. – Es zinu, zinu. Krāsas jau nav tik svarīgas kā iemesls, tomēr man vieglāk ir domāt par krāsām, mūziku un to, vai mielastu rīkosim ārā pie mājas vai varbūt kādā īrētā svinību zālē. – Viņa gari nopūtās. – Mūs ar Bērku laulāja miertiesnesis.

– Jums ar Mārvelu viss izdosies ļoti skaisti. Es esmu pilnīgi pārliecināta.

– Es justos labāk, ja varētu pierunāt viņu izvēlēties sārtos, nevis rūsganos toņus. – Viņa apēda kūkas pēdējo gabaliņu. – Mēs šajā nedēļas nogalē brauksim uz Džeksonu iepirkties. Ja tu vēlies, būsi laipni gaidīta kompānijā.

– Pateicos par uzaicinājumu, taču man nav nekā tāda, ko vajadzētu iegādāties.

– Ja sieviete meklē atrunas, lai nedotos iepirkties, viņai kaut kas ir padomā.

Kerolaina nolaizīja no pirkstiem balto, lipīgo kūkas pildījumu. – Laikam jau tā ir. Mums visiem kaut kas ir padomā.

– Kopš Ostina bēgšanas Bērka tikpat kā nekad nav mājās, viņš ierodas tikai uz pāris stundām iekrist gultā. – Sūzija pielieca galvu. – Mīļā, vai tu bažījies par to, ka viņš varētu atgriezties un sagādāt tev nepatīkamus brīžus?

– Es īsti nezinu. – Kļuvusi nemierīga, Kerolaina piecēlās. – Pilnībā es nespēju šādu versiju noraidīt, lai gan viņam patiesībā nebūtu iemesla te rādīties. – Kerolaina paraudzījās pa logu uz rindā augošajiem kokiem. Viņa lieliski atcerējās, kas tika atrasts aiz tiem. – Un ne jau tikai tas, Sūzij. Ir tāda sajūta, ka Ostina Hetingera vajāšana ir aizēnojusi visu pārējo. Es nespēju aizmirst to, ka vēl tikai pirms pāris nedēļām izgāju pastaigāties un dīķī atradu viņa meitu.

– Par Edu Lū neviens nav aizmirsis. Tāpat kā par Frānsiju un Arneti. Diemžēl… Ja par to visu sāktu domāt pārāk daudz, varētu zaudēt prātu. – Sūzija pieklusināja balsi. – Aģents Bērnss runā ar visiem mūsu pilsētā. Šorīt viņš iztaujāja Darlīnu. Man par to pastāstīja Hepija. Skumji, ka viņš nevis strādā ar Bērku, bet it kā apkārt. Man liekas, ka aģents nevēlas, lai vietējie jaucas federāļu darīšanās. Un, manuprāt, tā ir viņa kļūda. Bērks pazīst vietējos, un cilvēki viņam uzticas. Toties neuzticas kaut kādam ziemeļniekam ar mirdzoši nospodrinātām kurpēm.

Nevilšus pasmaidījusi, Kerolaina paraudzījās pati uz savām kurpēm. – Manējās nav spodrinātas jau nedēļām ilgi.

– Ai, ar tevi ir pavisam kaut kas cits. – Sūzija ar rokas mājienu it kā aizgainīja Kerolainas saites ar ziemeļu štatu iedzīvotājiem. – Te bija tavi radi. Protams, varētu teikt, ka jūs ar Bērnsu runājat vienā mēlē.

Kerolaina mazliet iepleta acis. – Laikam jau varētu gan, taču tas nebūtu īsti pareizi.

– Man šķiet, ka viņš tevi augstu vērtē un ciena.

– Jā, mūziķi Kerolainu Veiverliju. Un tā ir liela atšķirība. – Kerolaina nopūtās un atkal apsēdās. – Kāpēc tu, Sūzij, nevarētu beigt to laipošanu un pateikt, kas īsti tev prātā?

– Es tikai tā iedomājos… Jūs ar aģentu Bērnsu esat no vienām aprindām, un viņš varbūt ieklausītos, ja tu viņam kaut ko ieteiktu.

– Ko es viņam varētu ieteikt?

– Viņš nedrīkst izslēgt Bērku no izmeklēšanas, – Sūzija ātri pateica un pievērsa skatienu šokolādes drupačām. – Es to nesaku tikai kā Bērka sieva, kas viņu mīl un zina, cik ļoti viņu grauž tāda attieksme. Es runāju visas mūsu sabiedrības vārdā. Lai kurš būtu nonāvējis tās meitenes, viņš ir jānoķer. Un tas būs daudz grūtāk, ja Bērks nenolīdzinās ceļu pie mūsu ļaudīm un nepanāks, lai viņi atveras.

– Es tev pilnībā piekrītu, Sūzij. Patiešām. Tikai nesaprotu, kā es varētu palīdzēt.

– Varbūt tu atrastu iespēju kaut kā Bērnsam par to ieminēties. It kā starp citu.

– Ja tāda iespēja radīsies, es pamēģināšu.

– Laikam jau viņš nav no tiem, kas varētu tev kaut ko nozīmēt, – Sūzija teica. – Runājot par romantiku.

Kerolaina īsi iesmējās un papurināja galvu. – Nē, nav vis. Un tāds nebūs neviens vīrietis, kurš vispirms domās par manis atskaņoto mūziku un tikai tad par mani pašu.

– Oho. Tas jau izskatās pēc stāsta. – Kā īsts gaidu iemiesojums Sūzija iespieda zodu plaukstās.

– Vienkārši sacīsim tā, ka es biju saistījusies ar vīrieti, kurš manī vairāk saskatīja mūzikas instrumentu, nevis sievieti. Un aģents Bērnss uz mani skatās tieši tāpat.

– Vai tev bija salauzta sirds?

– Nedaudz ieplaisājusi. – Kerolainas lūpas savilkās tikko jaušamā smaidā.

– Labākais veids plaisu aizlāpīšanai ir dēka ar kādu mierīgu vīrieti. – Sūzija ar mēli pieskārās augšlūpai. – Dzirdēju, ka jūs ar Takeru vakar esat bijuši uz kino.

– Kāpēc gan es jūtos pārsteigta?

– Džosija par to ieminējās Ērlīnai. Manuprāt, Takers Longstrīts varētu būt labs, nesāpīgs līdzeklis lauztas sirds ārstēšanai.

– Ieplaisājušas, – Kerolaina precizēja. – Un mēs vienkārši noskatījāmies filmu. Tas vēl nenozīmē dēku.

– Vīrietis, kurš ved sievietei rozes, bruģē ceļu uz kaut ko vairāk. – Sūzija pasmaidīja, jo Kerolaina bija aizvērusi acis. – Viņš bija aizvedis Mārvelu pusdienās, kad Rouzdeilā pirka tās puķes.

– Rozes bija tikai tāds laba kaimiņa draudzīgs žests.

– Protams. Bērks man reiz atveda patiešām draudzīgu kaimiņattiecību apliecinājumu – vijolīšu pušķi. Un pēc deviņiem mēnešiem mums piedzima Pārkers. Nevajag taču tik ļoti sarkt un uztraukties, – Sūzija noteica un pamāja ar roku. – Es vienkārši esmu ziņkārīga. Manuprāt, ja tev ir kāda… kaimiņattiecību interese par Takeru, tev vajadzētu zināt, ka aģents Bērnss uzdod ļoti daudz jautājumu par viņu.

– Kādus jautājumus?

– Tādus, kas saistīti ar Edu Lū.

– Bet… – Kerolainas sirds netīkami sažņaudzās. – Man likās, ka viņš netiek turēts aizdomās, jo slepkavības naktī atradās savās mājās.

– Varbūt, ka FIB gribētu atrast veidu, kā to neņemt vērā. Protams, aģents uzdod jautājumus arī par daudziem citiem cilvēkiem. – Sūzija nevilšus paraudzījās uz sētas puses durvīm un lieveni, kur dungodams strādāja Tobijs.

– Sūzij… – Kerolaina gandrīz čukstus bilda. – Tas taču ir absurds.

– Tu tā domā, un es pazīstu Tobiju un viņa Viniju visu savu mūžu, taču aģentam Bērnsam ir citādi uzskati. – Sūzija paliecās tuvāk. – Bērnss bija pie Nensijas Kūnsas un gribēja noskaidrot, vai Edai Lū ar Takeru īres namā bijuši kādi strīdi, vai viņš izrādījis vardarbīgas tieksmes. Un aģents interesējās arī par Tobiju.

– Ko viņa pastāstīja?

– Tikpat kā neko, jo viņai nepatika tas, kā viņš izturējās. – Sūzija ar pirkstu vilka līnijas uz norasojušās glāzes sāna. – Tieši tāpēc jau vajag iesaistīt Bērku. Viņš prot atrast īsto pieeju cilvēkiem. Ar viņu ļaudis runās. Man liekas, ka aģents jau drīz atkal te ieradīsies, jo tu biji tā, kas līķi atrada.

– Es viņam neko jaunu nevarēšu pastāstīt.

– Manuprāt, viņam varētu šķist interesants tas fakts, ka te šad tad apgrozās Takers.

Kerolaina paberzēja pieres vidu. – Viņam nav nekādas daļas gar manu personīgo dzīvi. To es viņam arī pateikšu.

Vēl ilgi pēc tam, kad Sūzija bija devusies projām, Kerolaina nevarēja nomierināties un pārdomāja katru sarunas tematu. Viņa ieklausījās, kā Tobijs un Džims pošas projām, un raizes pieauga. Viena palikusi, viņa staigāja pa māju un pūlējās skaidri saskatīt savu vietu kopainā.

Viņa bija svešiniece, kaut arī viņas ģimene bija nākusi no Inosensas. Edu Lū viņa nebija pazinusi, tomēr atrada šīs sievietes mirstīgās atliekas. Ar Ostinu Hetingeru viņa ne vārda nebija pārmijusi, taču šis vīrietis bija šāvis uz viņu.

Metjū Bērnsu viņa nepazina. Protams, pazina tāda tipa vīriešus, taču ne aģentu personīgi. ”Taču patiesība ir tāda, ka mēs nākam no vienām aprindām, zinām vienas un tās pašas vietas, runājam vienā mēlē. Kā tas varētu palīdzēt atklāt noziegumu? Nav ne jausmas,” Kerolaina prātoja. Bet Sūzija lika viņai sajusties atbildīgai.

”Es esmu saistījusies…” Šo vārdu viņa izraudzījās, jo labāka neatrada. ”Es esmu saistījusies ar vienu no aizdomās turamajiem un otru esmu noalgojusi remontdarbiem.”

Un Kerolaina juta vēl lielāku atbildības slogu.

Par atbildību un pienākumiem viņa zināja visu. Jā gan. Tie piesūcās cilvēkam un turējās cieši kā izbadējušās dēles. Turējās tik ilgi, līdz izsūca cilvēku sausu.

Viņai bija pienākums pret vecākiem, mūziku un skolotājiem, pret maestro, kolēģiem un cienītājiem. Un līdz pēdējam brīdim viņa bija jutusi pienākumu arī pret Luisu.

Dīvaini bija sagadījies, ka uz Inosensu viņa atbrauca, lai kaut tikai uz īsu brīdi aizbēgtu no pienākumiem un atbildības, taču iestiga tajos no jauna.

”Es varētu aizmirst Sūzijas mudinājumu. Man vienmēr ir bijusi izvēle. Un es allaž esmu izvēlējusies pakļaušanos, nevis cīnīšanos pretī. Taču šoreiz… Vai tomēr viss nav citādi? Vai es, ja atteiktos rīkoties, atkal pakļautos? Neko daudz jau es nevaru, taču esmu saistījusies. Un ne tikai ar Takeru, bet arī ar Inosensu. Un tagad Inosensa ir manas mājas.”

– Labi jau, labi. – Viņa piespieda pirkstus pie deniņiem.

– Es braukšu un parunāšu ar aģentu. Uzdošu dažus jautājumus kā ziemeļnieks ziemeļniekam.

Kerolaina paņēma somiņu un devās uz parādes duvju pusi, kad pievedceļā iegriezās Metjū Bērnsa automašīna.

”Tā,” Kerolaina nodomāja. ”Tas laikam ir liktenis.”

– Es notvēru jūs pošamies ceļā, – Metjū Bērnss noteica, izkāpdams no automobiļa.

– Nē… vispār jā. – Kerolaina pasmaidīja un mainīja plānu.

– Bet man vēl ir dažas minūtes laika. Vai jūs vēlētos ienākt?

– Jā. Pat ļoti. – Tiklīdz viņš uzkāpa uz lieveņa, aiz sieta durvīm ieņurdējās Nederīgais.

– Viņš vēl ir tikai kucēns, – Kerolaina mierināja Bērnsu, – un mazliet piesardzīgi izturas pret svešiniekiem. – Viņa atvēra durvis un paņēma suni rokās.

– Jauks, – Bērnss noteica, bet Kerolaina pilnīgi skaidri saprata, ka aģents uz Nederīgo lūkojas kā uz kranci.

– Viņš man ir lieliska sabiedrība. – Kerolaina izlēma neatstāt Nederīgo aiz durvīm, bet paņēma līdzi viesistabā. – Vai varu jums kaut ko piedāvāt? Ledus tēju, kafiju?

– Ledus tēja būtu brīnišķīgi. Diemžēl es laikam nekad nespēšu pierast pie šīs tveices.

– Tveices? – Kerolaina pārvaicāja ar tādu pašu izsmiekla pieskaņu balsī, kādu bija dzirdējusi no daudziem vietējiem. – Līdz augustam jau vēl nemaz tā īsti neiekarst. Lūdzu, sēdieties. Es tūdaļ atgriezīšos. – Viņa devās uz virtuvi un pasauca suni līdzi. Kad Kerolaina atgriezās, Bērnss stāvēja pie viņas dīvāna, rokas aizlicis aiz muguras, un drūmi skatījās uz lodes atstāto caurumu. – Interesants temats sarunām, vai ne? – Viņa nolika paplāti ar dzērieniem. – Es esmu nolēmusi mēbeli nerestaurēt.

– Tas ir nožēlojami. Hetingers raidīja šāvienus uz jūsu māju, absolūti neraizēdamies par to, ka varētu jūs ievainot. Viņš taču jūs pat nepazina.

– Par laimi, Takers ātri izdomāja, kā rīkoties.

– Ja viņš būtu domājis, tad vispār neiepītu jūs tik bīstamā situācijā.

Kerolaina apsēdās, jo atskārta, ka manieres nepieļaus Bērnsam apsēsties pirmajam. – Diezin vai Takers zināja par to, ka ārā ir Ostins Hetigers ar pielādētu šauteni. Tas, kas notika, mums abiem bija liels pārsteigums. Vai jūs vēlētos citronu vai cukuru?

– Mazliet citrona. Pateicos. – Viņš apsēdās uz dīvāna un nedaudz sagrozījās, lai redzētu Kerolainu. – Jūsu mūziku es esmu mīlējis jau gadiem ilgi, un man ir tāda sajūta, ka es jūs pazīstu.

Viņas sejā vēl joprojām kavējās pieklājīgs smaids. – Dīvaini, bet cilvēki ļoti bieži pieļauj kļūdu. Patiesībā mūzika, ko spēlēju, ir daudzu komponistu radīta, un man tā nepavisam nepieder.

Viņš atklepojās. – Es vēlējos pateikt, ka apbrīnoju jūsu talantu un esmu sekojis jūsu talanta un karjeras izaugsmei, tālab jūtu zināmu saikni. Ceru, ka drīkstu runāt atklāti.

Kerolaina iedzēra malku tējas. – Es tāpat.

– Es esmu noraizējies, Kerolaina. Ļoti noraizējies. Pilsētā ir dzirdēts, ka jūs satiekaties ar Takeru Longstrītu.

– Mazas pilsētas ir apbrīnojamas, vai jūs tā nedomājat? – Viņa iegrozījās dīvāna stūrī. – Ja kādā vietā pasēž ilgāk par piecām minūtēm, var dzirdēt visu.

Bērnss saspringa pavisam. – Personīgi es nepievēršu uzmanību ne tenkām, ne baumām, ne slepus dotiem mājieniem.

Aģents saknieba lūpas, izraisot Kerolainas smieklus. – Atvainojiet. Jums izdevās to pateikt tā, ka izklausījās pēc rokdziesmas teksta vai advokātu dokumenta. – Kerolaina apspieda smieklus, jo Bērnss neatbildēja. Smiešanās par viņu noteikti nebija īstais veids, kā panākt, lai viņš atmaigst un ieklausās jebkādos ieteikumos. – Šajā un līdzīgās vietās tenkas ir neizbēgamas, Metjū. Man liekas, ka tās pat varētu dot zināmu labumu.

– Nudien. Lai cik ļoti man riebtos šie paradumi, es tomēr esmu profesionālis. Un jūs rīkotos gudri, ja arī raudzītos uz to šādi. Takers Longstrīts joprojām tiek turēts aizdomās par šo brutālo un nežēlīgo noziegumu izdarīšanu.

Satraukuma vadīta, Kerolaina pārlika glāzi no vienas rokas otrā, tomēr skatiens palika rāms. – Kā noprotu, vairāki cilvēki tika iztaujāti. Ieskaitot arī mani.

– Jūs šajā lietā esat iesaistīta tikai kā nevainīgs cilvēks, kurš nejauši atradis nozieguma upuri.

– Izņēmumu nav, Metjū. Es atradu līķi un esmu šīs sabiedrības piederīgā. Man ir… – Viņas lūpas savilkās smaidā, apzinoties patiesību. – Man šeit ir draugi un, ļoti iespējams, māsīcas un brālēni.

– Takeru Longstrītu jūs uzskatāt par draugu?

– Īsti neesmu pārliecināta, kā es to nosauktu. – Kerolaina neizteiksmīgi paskatījās uz Bērnsu. – Vai tas bija profesionāļa jautājums?

– Es izmeklēju slepkavību sēriju, – viņš tikpat neizteiksmīgi attrauca, – un neesmu izsvītrojis misteru Takeru no sava saraksta. Es uzskatu, ka viņš ir jānovēro, rūpīgi jānovēro. Jūs varbūt nezināt, ka viņam bija attiecības arī ar abiem pārējiem slepkavību upuriem.

– Metjū, es šeit esmu pavadījusi vairāk nekā divas nedēļas. Man tas ir ļoti labi zināms. Tieši tikpat labi, kā es zinu to, ka Vudrova un Šugeras Prūitu laulība ir briesmās un ka Beas Stokijas puikam Lerojam ir izrakstīta soda kvīts par ātruma pārsniegšanu. Un es zinu arī to, ka Takers nav spējīgs uz kaut ko tādu, kas nodarīts tām nabaga sievietēm.

Gari un pacietīgi nopūties, Metjū Bērnss nolika malā ledus tējas glāzi. Viņš nevarēja vien nobrīnīties par to, cik ātri sievietes spēj aizrauties. – Cilvēkus apmuļķoja Teda Bandija šarms un pievilcīgā āriene. Sērijveida slepkavas nav cilvēki, kurus tik viegli var pamanīt. Viņi ir viltīgi, spēj manipulēt un itin bieži ir augsti intelektuāli attīstīti. Un bieži – jā, pat ļoti bieži – šiem maniakiem ir periodi, kad viņi pat neatceras, ko izdarījuši, vai arī slēpj to zem raižu un pieklājības maskas. Taču viņi melo, Kerolaina. Melo, jo viņi dzīvo tikai tāpēc, lai nogalinātu. Viņi to gaida, izbauda prasmi, ar kādu to dara, medī, izseko un nonāvē. – Viņš vēroja, kā Kerolaina nobāl, un pasniedzās pēc viņas rokas. – Es jūs sabiedēju un darīju to ar nolūku. Kāds – ļoti iespējams, ka viņš ir no mazpilsētas sabiedrības – slēpjas aiz maskas un plāno atkal nākamo slepkavību. Es likšu lietā visas savas prasmes un zināšanas, lai viņu apturētu. Taču ar to varētu nepietikt. Un tad viņš slepkavos atkal.

Kerolaina nolika tēju malā. Tagad, kad viņas asinis bija sastingušas ledū, vairs nebija nepieciešams nekas vēss. – Ja tā ir taisnība…

– Tā ir taisnība.

– Vai tādā gadījumā nevajadzētu izmantot visu nepieciešamo palīdzību?

– Kā, lūdzu?

– Metjū, šeit jūs esat svešinieks, un jūsu dienesta žetons to nemaina. Drīzāk jau tas, ka esat federālais aģents, jūs padara par vēl lielāku svešinieku. Ja vēlaties palīdzēt šiem ļaudīm, izmantojiet Bērku Trūsdeilu.

Bērnss iztaisnoja plecus un saspringti pasmaidīja. – Es novērtēju jūsu raizes, Kerolaina. Taču ir kāds pavisam vienkāršs fakts. Jūs nezināt, kurš patiesībā ir iesaistīts.

– Nē, es nezinu. Taču es esmu iepazinusi politikas un varas izpausmju ietekmi. Neviens nevar uzstāties ar daudziem dažādiem orķestriem daudzu dažādu diriģentu vadībā un neizprast barības ķēdes darbību. Es gribēju pateikt vien to, Metjū, ka jūs… un es tāda esmu bijusi lielāko savas dzīves daļu…

esat autsaiders. Bērks šos cilvēkus pazīst. Jūs ne.

– Un tieši tā ir problēma. Viņš pazīst tos cilvēkus, jūt viņiem līdzi. Viņus saista kaut kādas attiecības, varbūt pat sena un sargājama draudzība.

– Jūs atkal runājat par Takeru.

– Būsim precīzi. Ir tāds vārds kā ”savējais”. Viņi kopīgi izdzer alu, nošauj dažus trušus vai kādas citas nelielas radības, sēž uz lieveņa un spriež par kokvilnu un sievietēm. – Bērnss notrauca no biksēm kokvilnas pūciņu. – Jā, Kerolaina, es nepazīstu šejieniešus, taču zinu šo to par viņiem. Un pēdējais, ko vēlos, ir Bērka Trūsdeila nobruģēts ceļš manai izmeklēšanai. Es ticu, ka viņš ir lojāls godavīrs. Un tieši lojalitāte mani satrauc.

– Vai drīkstu runāt atklātu valodu, Metjū?

Viņš iepleta rokas. – Lūdzu.

– Jūs izturaties kā pompozs riebeklis, – viņa pateica un pamanīja, kā sakrītas aģenta seja. – Tas varētu lieliski derēt Vašingtonā vai Baltimorā, nevis šeit, deltā. Ja tiks nogalināts vēl kāds – un jūs acīmredzot ticat, ka tā būs, – tad paraugieties pats uz sevi un padomājiet, ka varbūt varējāt to novērst, ka varbūt varējāt sadarboties ar šiem ļaudīm, nevis izturēties augstprātīgi un ar pārākuma apziņu nolūkoties uz visiem.

Aģents stīvi piecēlās. – Man žēl, Kerolaina, ka šajā ziņā mēs nevaram atrast kopīgu valodu. Lai kādas būtu jūsu izjūtas, es ieteikšu jums līdz izmeklēšanas beigām pārtraukt attiecības ar Takeru Longstrītu.

– Es sevī esmu atklājusi briesmīgu īpašību. Diemžēl es nemēdzu klausīt ieteikumiem.

– Jums ir dota izvēle. – Viņš pielieca galvu. – Lūdzu, rīt ierodieties manā pagaidu birojā. Ap desmitiem, ja tas jums ir pieņemami.

– Kāpēc?

– Ir jāuzdod jums daži jautājumi. Oficiālā kārtā.

– Tad es jums atbildēšu. Oficiālā kārtā.

Viņa pat nepūlējās pavadīt aģentu Bērnsu līdz durvīm.

SEPTIŅPADSMITA NODAĻA

Domāt par uzticības dāvāšanu Kerolainai nebija nepieciešamības. Bērnsa transportlīdzekļa saceltie putekļi vēl nebija nosēdušies, kad viņa paņēma kucēnu un devās uz savu automašīnu. Atslēgas atradās aizdedzē, kur viņa tās bija atstājusi. Piepeši Kerolaina pagriezās un atskatījās uz māju. Viņa nebija aizslēgusi durvis. Tas viņai pat neienāca prātā. Laikam jau muļķīgi. Jo īpaši, ja ņem vērā visus pēdējā laika briesmīgos notikumus, kas apēnojuši Inosensu. Tomēr durvju aizslēgšana, vispirms neaizverot un neaizslēģojot logus, bija tikpat muļķīga. Un tas savukārt nozīmētu mājā iesprostot karstumu.

Vēl nebija pagājis ne mēnesis, bet viņa jau pilnībā pārņēma vietējās paražas.

– Es nebaidīšos pati savās mājās, – viņa sacīja Nederīgajam, ieceldama to automašīnā. Suns nekavējoties uzlika ķepas uz priekšējā paneļa un izkārtu mēli gaidīja braucienu. – Manas mājas, – viņa atkārtoja, nopētīdama namu, svaigo krāsu, spodros logus un veco šūpuļkrēslu uz lieveņa. Apmierināta un mērķa apziņas vadīta, Kerolaina iekāpa automašīnā. – Nu redzi, Nederīgais, ir pienācis laiks mums aktīvi piedalīties baumu izplatīšanā.

Kerolaina izbrauca pa pievedceļu, nepamanīdama stāvu, kurš slēpās koku ēnā un viņu vēroja.

Grupas Statler Brothers dziesma dārdēja no četras pēdas augstas skandas, kas bija uzlikta uz Svītvoteras lieveņa. Turpat atradās arī Lulū un Dveins. Lulū matos joprojām bija iesprausta spalva, bet kājās armijas parauga zābaki. Sava tēla pabeigtībai viņa bija izraudzījusies notraipītu gleznotāja uzsvārci, Levis džinsus un rubīnu auskarus vistas olas lielumā.

Ieplestām kājām, mazliet pieliekusies, viņa bija nostājusies pie molberta. Kerolaina nosprieda, ka vecā dāma vairāk līdzinās bokserim, nevis māksliniecei. Dveins bija atzvilis šūpuļkrēslā un rokā turēja glāzi ar viskiju Wild Turkey. Viņa sejā rotājās pieklājīgs iereibuša cilvēka smaids.

– Oho, Kerolaina! – Viņš sveicienam pacēla glāzi. – Kas tad tas?

Kerolaina nolika zemē Nederīgo, un suņuks nekavējoties aizsteidzās apostīt zīmes, ko uz krūmiem atstājis Basters. – Mans suns. Labvakar, mis Lulū.

Viņa kaut ko noņurdēja un uzklāja mazliet krāsas uz audekla. – Tūkstoš astoņi simti sešdesmit trešajā gadā manai vecmāmiņai plantācijā bija pāris dezertieru no ziemeļu štatiem.

Kaut kam tādam Kerolaina jau bija sagatavojusies. Viņa pielieca galvu. – Manas vecmāmiņas vecaistēvs zaudēja kāju Entitemas kaujā, kad nodzina ģenerāļa Bērnsaida armiju no akmens tilta.

Lulū saknieba lūpas un apsvēra kaut ko. – Kad tas bija?

– Tūkstoš astoņi simti sešdesmit otrā gada septiņpadsmitajā septembrī. – Kerolaina pasmaidīja un domās pateicās savai vecmāmiņai, kas tik daudz ko pedantiski bija pierakstījusi ģimenes Bībelē. – Viņu sauca Sailass Henrijs Svīnijs.

– Svīnijs. Svīnijs… Liekas, bija kādi radi no mana vīra puses ar šādu uzvārdu. Es runāju par savu otro vīru Maksvelu Brīzportu. – Lulū piemiegtām acīm paraudzījās uz Kerolainu, un viņai patika redzētais. Meitene izkatījās tik svaiga kā rasots rīts. Un viņas skatiens bija ass un stūrgalvīgs, zods nepakļāvīgi izsliets – tas Lulū patika no sirds.

”Un tās ziemeļnieku asinis jau tāpat būs atšķaidījušās,” sprieda Lulū. ”Turklāt ir pienācis laiks Takeram nokārtot savu dzīvi.”

– Tu atbrauci, lai paluncinātos ap Takeru, ko?

– Nekādā ziņā, – Kerolaina attrauca, tomēr saprata, ka nav iespējams apvainoties par vecās dāmas vārdiem. – Es esmu atbraukusi, lai ar viņu parunātu. Ja vien viņš ir te.

– Ak jā. Tepat jau viņš ir, – Lulū sacīja, pētīdama krāsu paleti, un tad iemērca otu indīgi zaļajā. – Nāc vien augšā, meitēn, nestāvi lejā un netaisi muļķīgas acis uz mani, kad es strādāju.

Dvein, kur ir tavs brālis? Vai tad neredzi, ka meitēns ieradies viņu pavedināt?

– Es neesmu ieradusies… – Kerolaina aprāvās, nepabeigusi teikumu, jo Lulū pieliecās un paostīja viņu. – Visai atturīga, nav lietojusi parfīmu. – Lulū pašūpoja pilošo otu uz viņas pusi. – Vīrietis, kurš ir pieradis, ka sievietes visādi uzskaistinās, lai iepatiktos viņam, nespēs turēties pretī tīra ūdens un ziepju smaržai.

Kerolaina mazliet iepleta acis. – Vai tā ir?

– Tu pati zini, ka ir. Tev nevajag… Pie joda, Dveinij, cik īsti gadu man ir?

– Man liekas, ka astoņdesmit četri, māsīca Lulū.

– Astoņdesmit četri? Astoņdesmit četri? – Krāsa lāsoja uz viņas apaviem. – Tu esi piedzēries sesks, Dveinij. Neviena dienvidu sieviete nekad nesasniedz nožēlojamu astoņdesmit četru gadu vecumu. Tas nešķiet piedienīgi.

Dveins palūkojās uz viskiju glāzē. Daudz vairs netrūka, lai viņš būtu pavisam piedzēries, taču muļķis viņš nebija. – Sešdesmit astoņi. Es taču gribēju teikt, ka sešdesmit astoņi.

– Tas jau izklausās labāk. – Lulū ar krāsu notraipīja vaigu. – Cienījams vecums. Tu, ziemeļu meitēn, ej tik iekšā un ievilini savos tīklos to nabaga nelaimīgo zēnu. Ņem vērā, ka es zinu, kas tev padomā.

– Labi, es paturēšu to prātā. – Nespēdama noturēties, Kerolaina uzmeta skatienu topošajai gleznai. Tajā bija redzams Dveins šūpuļkrēslā ar pamatīgu viskija glāzi rokā. Pēc stila šis darbs bija ierindojams kaut kur starp Pikaso un žurnāla Mad karikatūrām. Dveina seja bija zaļa, bet viņa acis šķērsoja lauztas sarkanas līnijas. Un vēl viņam bija garas, violetas ēzeļa ausis.

– Interesanta koncepcija, – Kerolaina komentēja.

– Mans tētis allaž mēdza teikt, ka tas, kurš alkoholu lieto vairāk nekā ēdienu, pataisa sevi par muļķi.

Kerolaina paraudzījās uz portretu un tad atkal uz mākslinieci. Šajā īsajā mirklī viņa skaidri atskārta, ka māsīca Lulū ne tuvu nav tik jukusi, par kādu izliekas. – Interesanti, kādam gan jābūt iemeslam, lai cilvēks izvēlētos alkoholu par savu dienišķo maizi.

– Dažiem arī pati dzīve ir iemesls kaut kam tādam. Dvein, kur ir tavs brālis? Meitēns taču gaida, bet es nevaru gleznot, kad viņa elpo man pakausī.

– Viņš ir bibliotēkā. – Dveins sev par mierinājumu iedzēra kārtīgu malku viskija. – Ej vien iekšā, Kerolaina. Trešās durvis labajā pusē uz priekšu pa gaiteni.

Māja bija tik ļoti klusa, ka viņai nekavējoties radās vēlēšanās uzsaukt, brīdinot par savu klātbūtni. Zeltainā gaisma likās tāda, kas būtu piemērota muzeja telpām, bet klusums vairāk atbilda dāmas buduāram brīdī, kad saimniece ir aizsnaudusies.

Jau sāka rasties šaubas par to, ka mājā vispār vēl kāds atrodas. Viņa atskārta, ka sākusi iet uz pirkstgaliem.

Bibliotēkas durvis bija cieši aizvērtas. Uzlikusi plaukstu uz durvju roktura, Kerolaina iztēlojās Takeru – viņš izstiepies uz ērtākās horizonālās polsterētās virsmas, aizlicis rokas aiz galvas, kājas sakrustojis pie potītēm un neapšaubāmi bauda agras pievakares snaudu.

Kerolaina klusi pieklaudzināja, bet neviens neatsaucās. Viņa paraustīja plecus, pagrieza rokturi un atvēra durvis. ”Es viņu pamodināšu. Man ir šis tas sakāms, un viņš varētu vismaz palikt brīdi nomodā, lai uzklausītu. Kamēr Takers noguļ savu dzīvi, viss…”

Taču Takers nebija atlaidies uz sēdekļa pie rietumu puses loga vai iepretī kamīnam novietotajā zvilnī. Kerolaina sarauca pieri, apgriezās, pārlaida ziņkārīgu skatienu grāmatu sienai un grezni senatnīgajām mēbelēm un ieraudzīja Takeru pie smagnēja ozolkoka rakstāmgalda. Viņš bija pārliecies pār papīru un grāmatu kaudzi. Viņa pirksti ikdienišķi – ”Nē,” viņa nosprieda, ”prasmīgi” – skraidīja pār neliela, spīdīga datora taustiņiem.

– Taker? – Šajā vienā vārdā bija ietilpināts izbrīns teju visas pasaules lielumā. Viņš atbildēja ar īsu ņurdienu, vēl kaut ko ierakstīja un tad pacēla galvu. No viņa sejas nekavējoties pazuda izklaidīgā izteiksme.

– Ak, sveicināta, Kerolaina! Tu esi mans šīsdienas lielākais prieks.

– Ko tu dari?

– Mazliet padarbojos ar skaitļiem. – Takers atspiedās pret rakstāmgaldu, lai pieceltos. T kreklā un kokvilnas biksēs viņš izskatījās kalsns un dīks. – Neko tādu, kas nebūtu atliekams uz vēlāku laiku. Mēs varētu iziet uz pagalma puses lieveņa un pavērot, kā riet saule.

– Tā nerietēs vēl vismaz divas stundas.

Viņš pasmaidīja. – Man laika pietiek.

Kerolaina pašūpoja galvu un izvairījās no Takera, kurš bija pienācis tuvāk. Izstiepusi roku, viņa turēja Takeru tālāk un piegāja pie rakstāmgalda, lai palūkotos, ko viņš darījis.

Tur bija virsgrāmata, izdrukas ar skaitļu stabiņiem, rēķini un čeki. Piemiegusi acis, Kerolaina pārslidināja pirkstus pār dokumentu mapēm.

Veļas mazgātava. ”Ēd un pļāpā”. Saimniecības preces. Gūsneka vienība. Īres nams. Treileru parks.

Bija kaudze ar dokumentiem, kas attiecās uz kokvilnu: sēklām, pesticīdiem, mēslojumu, tirgus cenām, pārvadājumu komānijām. Citā kaudzē atradās dažādi prospekti un biržas ziņojumi.

Saglaudusi matus, Kerolaina atkāpās. – Tu strādā.

– Var teikt arī tā. Vai tu ļausi, lai noskūpstu tevi?

Viņa atgaiņājās un pūlējās apsvērt redzēto. – Grāmatvedība? Tu nodarbojies ar grāmatvedību.

Takers pasmaidīja. – Tā, saldumiņ, ir pretlikumīga nodarbošanās tikai tādā gadījumā, ja runa ir par dubultu grāmatvedību. Un mans vectēvs to veiksmīgi darīja veselus divdesmit piecus gadus. Tātad laikam precīzāk būs sacīt, ka pretlikumīgi tas kļūst tikai tad, kad tevi pieķer ar tavu dubulto grāmatvedību. Un manu vectēvu ne reizi nepieķēra, viņš līdz pēdējai mūža dienai bija viens no šīs sabiedrības pīlāriem. – Takers apsēdās uz galda stūra. – Ja reiz tu negribi pasēdēt kādu brīdi uz lieveņa, tad stāsti, kā varu būt tev noderīgs.

– Tu izmantoji datoru.

– Jā. Man jāatzīst, ka iesākumā es biju mazliet aizspriedumains pret šo ierīci. Taču tagad es esmu apguvis, kā ar to strādāt, tā man ietaupa kaudzēm laika. Es patiešām to novērtēju.

– Vai tu dari visu?

– Visu?

– Šo! – Kerolaina dusmīgi paņēma vienu papīru kaudzi un pašūpoja Takeram priekšā. – Tu strādā ar papīriem un visām šīm grāmatām? Tu vadi šos darījumus?

Takers domīgi paberzēja zodu, pēc tam viņš nospieda dažas podziņas, un monitors satumsa. – Galvenokārt viss notiek pats no sevis. Es tikai ievadu dažus skaitļus.

– Tu esi krāpnieks! – Viņa nosvieda papīrus uz galda. – Šis laiskā dienvidnieka uzdzīvotāja tēls… apgalvojumi, ka tu labāk guli nekā sēdi… Tā ir tikai izrādīšanās.

– Ko tu redzi, tas arī ir, – Takers precizēja, uzjautrināts par to, kā viņa soļo pa telpu. – Man šķiet, ka jums ziemeļos ir citāds jēdziena ”laisks” skaidrojums. Mūspusē tas nozīmē ”atslābinājies”. – Viņš veltīja Kerolainai sāpju pilnu skatienu. – Saldumiņ, es patiešām vēlētos, lai tu iemācītos atslābināties.

Tas, kā tu tagad šaudies pa telpu, atņem man spēkus.

– Katru reizi, kad man liekas, ka es esmu sākusi tevi izprast, tu sagādā man pārsteigumu. Kā tāds vīruss. – Viņa aizgriezās. – Tu esi biznesmenis.

– Nedomāju, ka šis apzīmējums būtu man piemērots, Kero. Kad es runāju par biznesmeņiem, tad man prātā nāk tādi kā Donalds Tramps vai Lī Jakoka, visi tie skaistie uzvalki, sarežģītās laulību šķiršanas un asiņojošās čūlas. Ir jau vēl arī Džeds Lāšons, bet viņš uzģērbj uzvalku tikai svētdienās, kopš senseniem laikiem ir precējies ar savu Džoleti un cieš no nelāgām grēmām.

– Tu maini sarunas tematu.

– Nē. Es tikai apeju to. Var sacīt, ka es reizēm pārraugu dažus pasākumus. Tā kā man ir talants tikt galā ar skaitļiem, lielas pūles tas neprasa.

Viņa iekārtojās uz sēdekļa pie loga un nikni paraudzījās uz Takeru. – Tu neiznieko savu dzīvi.

– Man allaž ir bijusi sajūta, ka es to izbaudu. – Viņš apsēdās Kerolainai blakus. – Taču es varētu arī pamēģināt dzīvi izniekot, ja vien tev tas sagādātu prieku.

– Ak, apklusti taču uz mirklīti! Es mēģinu domāt. – Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm. ”Nelaimīgs? Vai tā sacīja Lulū? Tad nu gan labs joks. Šis cilvēks zina, ko dara. Un ir skaidri redzams, ka viņš gadiem strādājis, kā un kad pašam patīk. Vai tad es to neesmu pamanījusi? Vienā brīdī viņš varēja dāvāt laisku smaidu, bet jau nākamajā ar asu skatienu ieurbties prāta dzīlēs.” – Pagājušajā reizē, pirms tā notikuma ar Boniju, tu sacīji, ka jūs ar Dveinu esat strādājuši uz lauka.

– Jā, esam.

– Un tu reiz teici, ka Dveinam ir augstskolas grāds, kuru viņš neizmanto. Taču tu nepateici, vai arī tev pašam tāds ir.

– Nu, es īsti nevarētu sacīt, ka būtu absolvējis augstskolu. Man nekad nav patikušas skolu būšanas kā Dveinam. Es esmu mācījies mazliet no biznesa vadības, mazliet no grāmatvedības. – Takers gaiši pasmaidīja. – Taču nevajadzēja ilgi nopūlēties, lai atskārstu, ka daudz ērtāk es jūtos pie rakstāmgalda, nevis lejot sviedrus kokvilnas laukos. Vai tu gribētu, lai es sameklēju savu koledžas gadagrāmatu?

– Nespēju noticēt! – Kerolaina tikai nošņācās. – Un es vēl atbraucu šurp, vēlēdamās tevi pasargāt.

– Mani pasargāt? – Viņš apskāva Kerolainas plecus un ieelpoja viņas matu smaržu. – Saldumiņ, tas taču ir ārkārtīgi mīļi! Mans Dievs, tu tik labi smaržo. Pat labāk nekā ķiršu pīrāgs, kas nolikts dzesēties uz palodzes.

– Tās ir ziepes, – viņa izgrūda caur sakostiem zobiem.

– Vienkāršas ziepes.

– Tā smarža laupa man prātu. – Viņš pieglaudās Kerolainas kaklam. – Pilnīgi laupa man prātu. Un jo īpaši tā vietiņa, lūk, šeit.

Kerolaina nodrebēja, sajutusi sīku kodienu zem zoda. – Es atbraucu ar tevi parunāt, Taker, nevis… ak… – Vārdi aprāvās, kad Kerolaina aiz auss sajuta Takera pavedinošos, viltīgos pieskārienus.

– Tu runā vien, – viņš mudināja. – Man nav nekādu iebildumu.

– Ja tikai tu pārtrauktu tā darīt.

– Lai notiek. – Viņš pārmetās no vietas aiz auss uz Kerolainas kaklu. – Lūdzu, runā.

Spriestspējas pamazām aizmiglojās, un Kerolaina palieca galvu, ļaudama Takeram brīvāku piekļuvi. – Bija atbraucis Metjū Bērnss. – Viņa juta, kā vīrieša lūpas uz mirkli pārtrauc skūpstus, muskuļi savelkas, bet pēc tam pakāpeniski atkal atslābst.

– Nevaru sacīt, ka mani tas pārsteigtu. To, ka tu viņam patīc, pamanītu pat aklais uz kliba zirga.

– Tas nekādi nav saistīts ar… Tā nebija personiska vizīte. – Kerolaina nolēma neņemt vērā prāta diktētos iebildumus un pavērsa lūpas pret Takeru. Viņa izdvesa klusu vaidu, kad viņš abiem sagādāja baudu ar sīkiem, kairinošiem skūpstiem. – Viņš mani brīdināja uzmanīties no tevis.

– Par lielu nožēlu man tu jau visu laiku to esi darījusi.

– Nē, viņš runāja par izmeklējamo lietu. Par slepkavību. – Prātā Kerolainai uzzibsnīja gaisma, un viņa atrāvās. – Slepkavību, – viņa atkārtoja un tad paraudzījās uz savu atpogāto blūzi. – Ko tu dari?

Viņam nācās ievilkt elpu, lai nomierinātos. – Es tikai darbojos, lai dabūtu nost tavas drēbes, un laikam esmu to darījis jau kādu brītiņu. – Viņš apsēdās taisnāk un vēroja Kerolainu.

– Un izskatās, ka tas bijis velti.

Drebošiem pirkstiem viņa aizpogāja blūzi. – Es tev pateikšu, kad vēlēšos, lai mani izģērbj.

– Tu jau gana skaidri liki to noprast, bet atkal sāki apdomāt savu attieksmi. – Lai apslāpētu liesmas, viņš piecēlās un sāka raudzīties pēc kaut kā dzerama.

– Vai gribēsi? – Viņš norādīja uz karafi.

– Nē.

– Nu labi. Es gan gribēšu. – Viņš ielēja glāzē divu pirkstu tiesu viskija.

Kerolaina paslēja zodu augšup. – Tu vari dusmoties, cik tīk, bet…

– Dusmoties? – Takera acis uzmeta zibeņus Kerolainai un tad pievērsās glāzei. – Saldumiņ, tas ir tāds mežonīgs vārds tam, ko tu ar mani dari. Nekad es vēl neesmu sastapis sievieti, kurai tik viegli izdodas uzkurināt manas jūtas.

– Es ierados, lai tevi brīdinātu, nevis kaut ko uzkurinātu.

– Gluži manas domas. – Viņš iztukšoja glāzi un iedomājās, vai nevajadzētu ieliet vēl otru, tomēr izlēma par labu puscigaretei. – Kas ir Luiss?

Kerolainas mute divreiz pavērās un aizvērās, pirms viņa spēja kaut ko pateikt. – Kā, lūdzu?

– Ak, neizliecies. Tu vienkārši negribi man atbildēt. Sūzija minēja, ka bijis tāds Luiss, uz kuru tu esi noskaitusies. – Viņš pievērsa skatienu cigaretei. – Kaut kāds stulbs vārds.

– Tavējais gan ir daudz cienīgāks.

Viņš bija pietiekami atslābinājies, lai pasmaidītu. – Laikam jau viss atkarīgs no pozīcijas. Kas viņš tāds ir, Kero?

– Kāds, uz kuru es esmu noskaitusies, – viņa attrauca.

– Vai tu beidzot gribēsi dzirdēt, kas man sakāms…

– Vai viņš tev nodarīja pāri?

Kerolainas skatiens bija pievērsts Takeram. Viņa acīs bija redzama pacietība, līdzjūtība un gluži negaidīts kluss spēks.

– Jā.

– Man gribētos apsolīt, ka es tā nekad nedarīšu, taču laikam jau tas nebūs iespējams.

Kaut kas Kerolainas dvēselē sakustējās. Kādas durvis, ko viņa bija uzskatījusi par aizslēgtām, čīkstēdamas pavērās. – Es negribu nekādus solījumus, – viņa gandrīz izmisusi sacīja.

– Es neesmu no vīriešiem, kas tādus dāļā. Solījumi ir bīstami. – Takers sarauca pieri un skatījās uz cigareti, tad to nodzēsa. – Bet tu man esi svarīga. Laikam pat varētu teikt, ka tu man esi ļoti svarīga.

– Piedod, es domāju… ka neesmu gatava. – Kerolaina piecēlās un vēlējās, kaut varētu kaut ko iesākt ar savām rokām. – Tu man tāpat esi svarīgs, Taker. Taču ar to visam arī jābeidzas. Es atbraucu uz šejieni, jo tu man esi svarīgs, un gribēju brīdināt, ka Metjū Bērnss meklē iespēju pierādīt, ka tu esi nonāvējis Edu Lū Hetingeri.

– Tad viņam nāksies ļoti pamatīgi meklēt. – Joprojām vērodams Kerolainu, Takers sabāza rokas kabatās. – Es nenogalināju Edu Lū.

– Zinu. Varbūt es tevi neizprotu, taču zinu, ka tu viņu nenogalināji. Metjū meklē saistību starp Arneti, Frānsiju un Edu Lū. Un tu esi pirmais aizdomās turamais. Vēl viņš deva dažus mājienus par Tobiju, un tas mani uztrauc. Protams, tagad ir deviņdesmitie gadi, tomēr šeit ir Misisipi lauki un rasu naids… – Viņa paraustīja plecus.

– Ļoti daudzi ļaudis šajā apkaimē ciena Tobiju un Viniju. Tādi kā Hetingers vai Boniju puiši te nav nemaz tik bieži sastopami.

– Un tomēr tādi ir. Man negribētos, lai ar Tobiju vai viņa ģimeni atgadās kaut kas slikts. – Kerolaina paspēra soli uz priekšu. – Un vēl vairāk es negribētu, lai kaut kas atgadās ar tevi.

– Tad jau man vajadzēs parūpēties, lai nekas neatgadās. – Takers pacēla uz augšu Kerolainas zodu, viņa skatiens bija ass un mierīgs. – Tev sāp galva. – Viņš maigi paberzēja tikko manāmās rieviņas starp Kerolainas uzacīm. – Man nepatīk domāt, ka arī es daļēji esmu tajā vainojams.

– Ne jau tu. – Kā ierasts, Kerolainu bija pārņēmis vājums un kauna sajūta, ko viņa allaž saistīja ar sāpēm. – Tikai situācija, nevis tu.

– Tādā gadījumā mēs par to situāciju nedomāsim. Mēs tomēr iziesim uz lieveņa, apsēdīsimies un vērosim saulrietu. – Viņš piekļāva lūpas Kerolainas pierei. – Un tev nevajadzēs pat mīlināties ar mani. Ja vien pati negribēsi.

Pēc šiem vārdiem Kerolaina pasmaidīja, un tieši to viņš arī bija vēlējies panākt. – Kā tad tavs darbs?

– Mīļumiņ. – Viņš apvija roku sievietes viduklim un vadīja viņu ārā. – Ir kaut kas tāds, ko par darbu var pateikt pavisam droši. Tas nekur neaizbēgs.

Tā nu abi sēdēja uz lieveņa, rimti pļāpāja par laika apstākļiem, Mārvelas kāzām un Džima panākumiem vijoļspēlē. Saule pamazām laidās zemāk, iekrāsodama padebešus asinssarkanos toņos, draiskulīgais kucēns pūlējās piedabūt večuku Basteru parotaļāties, un Statler Brothers skandēja dziesmu ”Okridžas puiši”. Tālumā uzplaiksnīja gaismas zibsnis tālskata stiklos, tikai ne Takers, ne Kerolaina to nepamanīja.

Ostins cieši turēja tālskati rokās, nenolaizdams acu no abiem sēdētājiem. Viņš vēroja, lūpas mēmi kustējās dedzīgās un nāvīgās lūgšanās, viņa apziņu aizvien dziļāk iesūca vājprāta atvars. Aiz svētdienas uzvalka bikšu jostas viņam bija aizbāzti divi policijas šaujamieroči.

Kad nākamajā rītā Sajs ieradās caurtekā, tēvs viņu jau gaidīja. Viņš sagrāba zēnu aiz krekla krūtežas un zagšus pameta skatienu ārā, baltajā rīta gaismā.

– Vai tu nevienam nepateici? Es zināšu, ja tu melosi.

– Nē, tēt. – Katru rītu viens un tas pats jautājums. Viena un tā pati atbilde. – Zvēru, ka nepateicu. Es atnesu tev vistu un desmaizītes.

Ostins pagrāba papīra iepirkumu maisu. – Vai pārējo atnesi?

– Jā, kungs. – Sajs pastiepa uz priekšu plastmasas pudeli ar ūdeni un cerēja, ka tēvs ar to būs apmierināts. Lai gan skaidri bija zināms, ka tā nebūs.

Noskrūvējis vāciņu, Ostins iedzēra trīs garus malkus, tad ar roku noslaucīja muti. – Pārējo.

Sajam trīcēja rokas. Kaklu tik cieši bija aizžņaugušas bailes, ka vārdi nespēja izlauzties. Viņš no jostas noņēma tur pietiprināto ādas maksti ar mednieku dunci.

– Tēti, pie mājas vēl aizvien ir policijas patruļa, taču Pirmais ceļš vairs nav bloķēts. Ja vien tu gribētu, tad noteikti varētu tikt uz Ārkanzasu.

– Tu nespēj ne sagaidīt, kad būšu projām? – Lūpas atiezis netīkamā smaidā, Ostins izņēma no maksts dunci. Asmens uztvēra gaismu un iemirdzējās.

– Nē, kungs, es tikai…

– O, jā. Tu gribētu, lai es aizbēgu, vai ne? – Ostins pagrozīja asmeni, un šausmu pilnajās Saja acīs atmirdzēja tā spožums. – Tu gribētu, lai es dodos projām un atstāju tev brīvas rokas izvirtībai un citiem grēka darbiem. Lai tu varētu biedroties ar melnajiem un bučot mistera Takera sārto pēcpusi.

– Nē, kungs, es vienkārši… es vienkārši… – Sajs cieši skatījās uz dunci. Ar vienu cirtienu – vienu ātru cirtienu – būtu gana, lai viņš būtu miris. – Viņi joprojām tevi meklē. Ne gluži tik rūpīgi, kā tas bija iepriekš. Un tomēr vēl meklē.

– Dievs ir tas gans, kurš mani vada. Viņš visu ir paredzējis. – Joprojām smaidīdams, Ostins pārlaida pirkstu pār dunča asmeni. Uz ādas parādījās sīka sarkana svītriņa. – Un ass ir Viņa zobens. Tagad klausies, kas tev jādara.

Ostins pagrieza dunci pret dēlu. Vienu biedējošu mirkli, kad dvēsele it kā sastinga ledū, zēnam likās, ka asmens tūdaļ iecirtīsies rīklē. Tomēr tas apstājās tikai mata tiesas attālumā.

– Vai tu klausies, puis? Vai klausies?

Sajs pamāja ar galvu. Viņš baidījās pat norīt siekalas. Baidījās, ka duncis pāršķels balseni, ja kaklā kaut kas noguldzēs.

– Un tu izdarīsi tieši tā, kā es likšu.

Pāri asmenim Sajs ieskatījās tēvam acīs. – Jā, kungs.

Sajs strādāja kā apsēsts, lai izsvīstu bailes. Viņš pa dārzu izvadāja ķerras ar mulču, raka bedres jaunajiem peoniju stādiem, ko Takers bija iegādājies sabradāto un nokaltušo vietā, nokasīja veco krāsu un uzklāja jaunu, rāva ārā nezāles, līdz pirkstus savilka krampji, tomēr bailes palika viņā. Karstas un smagas viņš tās juta vēderā gluži kā ēdienu, kas nekādi nav sagremojams.

Maltītei, ko Dela viņam bija pagatavojusi, Sajs nepieskārās – pat ne tai pusei, ko viņš parasti atļāvās apēst. Biezās sviestmaizes ar cūkgaļu un bagātīgo citronu kūkas gabalu viņš noglabāja mugursomā.

Uz to visu viņš nespēja pat paskatīties, taču sprieda, ka vakarā tēvam būs laba apetīte. ”Pēc tam, kad viņš būs nokārtojis rēķinus ar Takeru, viņam būs patiešām lieliska apetīte.”

Viņš notrauca sviedrus no acīm un centās nedomāt par to, kas ir pareizi un kas ne, kas ir labi un kas ir slikti. Viņam bija jārūpējas tikai par to, kā izdzīvot no vienas dienas uz nākamo. Visas tās dienas, kas cita pēc citas sakrāsies četros gados. Skatiens mēģināja aptvert Svītvoteru. ”Zaļi lauki un kupli sazēlusi kokvilna, tumšais, mierīgais ūdens un ziedu košās krāsas. Varbūt tēvam tomēr ir taisnība. Varbūt tikai Longstrītiem līdzīgi ļaudis var atļauties dēstīt puķes acu un sirds priekam, nevis audzēt kaut ko, kas noderētu pārtikā. Varbūt ir taisnība tas, ka viņi nav pelnījuši tik lielu un smalku māju, visu šo zemi un tik vieglu dzīvi. Varbūt patiešām viņi ir vainīgi, ka mēs esam nabagi un mums nākas ar grūtībām izcīnīt katru centu. Un Eda Lū ir mana māsa. Manas asinis. Ģimene rūpējas par savējiem. Tētis teica, ka Takers ir vainojams viņas nāvē. Ja vien es ticētu tam, ja vien es spētu tam noticēt, tad nebūtu tik grūti izdarīt to, kas jāizdara. Nē, nav svarīgi, grūti vai ne,” Sajs sev atgādināja, iedams uz māju, lai ar dārza šļūteni noskalotu seju un rokas. ”Vienkārši tas jāizdara, citādi tēvs ar mani izrēķināsies. Tēvs mani atradīs, lai kur es mēģinātu paslēpties. Un viņš atnāks ne tikai ar dūrēm, ne tikai ar siksnu. Viņš atnāks ar kaut ko briesmīgāku…”

”Ja tava acs tevi pieviļ, izdur to,” tēvs bija sacījis. ”Tu esi mana acs, puis. Tu esi abas manas acis.” Tad tēvs pietuvināja mirdzošo asmeni tik cieši Saja kreisajai acij, ka viņam pat bija bail pamirkšķināt. ”Nepievil mani šajā darbā. Atved viņu šurp, un es gaidīšu.”

– Vai esi beidzis savus dienas darbus, dēls? – Takera balss iztrūcināja Saju, viņš sarāvās un aplēja ar ūdeni sev kurpes. Takers tikko manāmi pasmaidīja un pielika degošu sērkociņu pie puscigaretes. – Dela man teica, ka tu šodien esi tāds tramīgs. Būs labāk, ja tu šļūteni tagad taisīsi ciet, citādi vēl noslīksi.

– Jā, kungs. Es esmu pabeidzis. – Sajs skatījās pats uz savu roku, skatījās, kā viņa pirksti sakļaujas ap metāla uzgali un to pagriež.

– Labi, jo es sasodīti nogurstu, tevi vērojot. Vai gribēsi kokakolu un vēl kādu gabalu tās kūkas?

– Nē, kungs, – Sajs atbildēja, galvu noliecis, un centās noslēgt ūdens padevi šļūtenei. Viņš juta kaut ko bīstami līdzīgu asaru kamolam sprūstam kaklā. ”Varbūt tas nemaz neizdosies,” viņš izmisis iedomājās. ”Varbūt Takers vienkārši aizraidīs mani projām.” Lūpas sakniebis, Sajs kliboja uz divriteņa pusi.

– Kas vainas tavai kājai?

Sajs turējās ar muguru pret māju un skatījās taisni uz priekšu.

”Liec, lai viņš par tevi iežēlojas, puis. Redzēsi, viņš aizvedīs tevi ar vienu no tām savām skaistajām mašīnām. Un tu viņu atgādā pie manis.”

– Nekas sevišķs, mister Taker. Laikam būšu kaut ko sastiepis. – Viņš klibodams paspēra vēl dažus soļus un klusībā lūdza Dievu, kaut Takers gluži vienkārši paraustītu plecus un aizgrieztos.

– Varbūt nāc atpakaļ, lai Dela apskatās, kas atgadījies.

Sajs pieķērās divriteņa stūres rokturiem un pameta skatienu uz māju. – Nē, kungs. Man jātiek mājās.

Takers zēna acīs pamanīja atmirdzam asaras un sadrūma. Pusaudža lepnums bija ļoti jūtīgs temats. – Man pilsētā šis tas jānopērk. – Takers gāja uz lieveņa pusi. – Tā sieviete mani padarīs traku. Nopērc to un nopērc šo… Kā gan sievietes jau uzreiz nespēj izdomāt, kas viņām būs vajadzīgs?

– Nezinu. – Sajs raudzījās uz sudrabainajiem rokturiem, koncentrējies uz rūsas traipiņiem.

– Tā ir viena no visuma mīklām. – Takers draudzīgi uzlika roku Sajam uz pleca un pamanīja, ka zēns saraujas. Sajuties vainīgs, viņš skaudrāk apzinājās, cik tievs ir šis zēns un cik smagi strādā. – Tu varētu šo iekraut automobilī, Saj. Es tevi aizvedīšu teju līdz pašām mājām.

Saja pirkstu kauliņi bija kļuvuši gluži balti no ciešā tvēriena ap divriteņa stūri. – Es nevēlos jums sagādāt liekas raizes, mister Taker.

– Man tāpat jābrauc garām tavam līkumam. Nu, netielējies!

Citādi viņa izdomās vēl kaut ko un liks man to sagādāt.

– Jā, kungs. – Galvu noliecis, Sajs stūma divriteni uz piebraucamo ceļu. Kad Takers bija izņēmis atslēgas no aizdedzes un attaisījis bagāžnieku, Sajam šķita, ka galvā dun lakta.

– Dievs vien zina, kālab viņa brauc ar šo veco grabažu, – Takers norūca. – Šajā bagāžniekā taču var pat trīs līķus paslēpt. – Viņš pastūma malā dažas Delas mantas. Kartona kaste ar pavalkātām drēbēm bija paredzēta vešanai uz baznīcu. Trīs kurpju pāri bija vedami pie kurpnieka nākamajā reizē, kad viņa dosies uz Grīnvilu. Turpat atradās kaste ar tukšām burkām un Vinčestera sistēmas šautene.

Pamanot ieroci, Saja acis iegaismojās, tad zēns nodūra galvu. Liekot divriteni bagāžniekā, Takers bija ievērojis Saja skatienu. – Viņa jau mēnešiem vadā to līdzi un teic, ka tas vajadzīgs, ja nāktos nošaut kādu traku izvarotāju vietā, kur mašīna būtu negaitot salūzusi. – Takers paņēma virves rituli un pavirši aizsēja auto bagāžnieku. – Īsti gan es nespēju iztēloties, kā Dela sēž uz mašīnas pārsega un ar pielādētu ieroci gaida traku izvarotāju.

Sajs klusēdams iekāpa automašīnā. Takers no cimdu nodalījuma izņēma kādu no savām kasetēm. – Es tās slēpju šeit, – viņš teica Sajam. – Sievietes nekad neieskatās cimdu nodalījumā. Ko tu teiktu par Elvisu Presliju?

– Lai notiek. – Sajs nolika stīvos pirkstus sev uz ceļgaliem. – Būs labs.

– Puis, Preslijs nav nekāds labais, viņš ir Karalis. – Takers ievietoja kaseti atskaņotājā un, skanot dziesmai ”Salauzto siržu viesnīca”, uzsāka braukšanu. – Vai tev mājās viss ir kārtībā?

– Mājās?

– Vai mammai kļuvis labāk?

– Viņa… kaut kā tiek galā.

– Ja vajag kaut ko… naudu vai ko citu… tu drīksti man palūgt. Tev nav jāsaka, no kurienes tā nauda nākusi.

Sajs raudzījās ārā pa logu. Viņš nespēja izturēt šīs raizes, šo vienkāršo līdzjūtību un laipnību. – Mēs iztiekam. – Kerolainas mājas pievedceļa galā viņš pamanīja Tobija automašīnu. Gribējās raudāt. ”Kā gan es jebkad spēšu atkal svilpot kopā ar Džimu? Pēc šīs dienas es būšu tikpat kā slepkava.”

– Vai vēlies man izstāstīt, kas tevi nomāc?

– Kungs? – Sajs pašāva galvu atpakaļ. Sirds pukstēja kaut kur kaklā. – Nekas, mister Taker, nekas mani nenomāc.

– Kāds laiciņš ir pagājis kopš maniem četrpadsmit, – Takers noteica. – Tomēr es atceros, kā tas bija. Es labi atceros, kā ir tad, ja tēvam ir smaga dūre un ātra daba. – Takers pagrieza galvu, un viņa acīs bija tik daudz patiesas sapratnes, ka Sajs atkal novērsās. – Iekāpjot mašīnā, tu vairs nekliboji.

Bailes izpletās kā bumba zēnam vēderā. – Laikam jau. Laikam jau mana kāja vairs tik ļoti nesāp.

Kādu mirkli Takers klusēja, tad paraustīja plecus. – Ja tu tā vēlies…

Nu jau viņi brauca gar Litlhoupkrīkas strautu. Sajs zināja, ka pēc nepilnas jūdzes būs liktenīgā vieta. – Es… es divriteni glabāju caurtekā.

– Ja gribi, es tevi tur izlaidīšu.

– Varbūt jūs varētu… – ”Palīdzēt divriteni dabūt lejā, kur jūs gaida mans tētis. Jūs man palīdzētu, jo jūs parasti palīdzat, kad jums to lūdz.”

– Ko es varētu?

”Jau gandrīz atbraukuši. Jau gandrīz.” Sajs ar plaukstas virspusi noslaucīja sausās lūpas. Tagad žņaudzošās bailes bija kļuvušas ledaini stindzinošas, tā bija kā zaļa šausmu dūre. ”Man tikai jāpalūdz, un viņš to izdarīs.” Sajs pamanīja gaismas atspīdumu. Varbūt tas bija tālskatis, bet varbūt arī duncis.

– Apturiet! Apturiet mašīnu! – Panikas pārņemts, Sajs satvēra stūri un gandrīz panāca to, ka automašīna iegāžas strautā.

– Kas, pie velna, te notiek? – Takers cīnījās par stūri un apturēja transportlīdzekli diagonāli pāri ceļam. – Prātu esi zaudējis?

– Prom, mister Taker! Grieziet apkārt! Dieva dēļ, brauciet atpakaļ! – Sajs raudādams pūlējās pats pagriezt stūri. – Lūdzu, Dievs! Pagriez to, kamēr viņš nav atnācis un mūs nogalinājis! Tagad jau viņš nogalinās mūs abus.

– Pag, pag, lēnāk.

Oldsmobile sazvārojās kā milzīgs kuģis, kas izbrauc no ostas, un tad aizšāvās uz priekšu pa ceļu. Sajs tupēja uz ceļgaliem un raudāja, pirkstus sažņaudzis dūrēs. Viņš raudzījās pa aizmugures logu, bet mirušais Karalis dziedāja par ugunīgu mīlu.

– Viņš ieradīsies. Es zinu, viņš nāks. Manas acis… Viņš izdurs man acis. – Zēns saliecās un piespieda dūres vēderam.

Takers nostūrēja ceļmalā. Noteikt, vai tā ir histērija, viņš nemācēja, taču izvilka Saju no automašīnas un pieturēja viņa galvu, kad sākās vemšana.

Tiklīdz šķita, ka ļaunākais jau pāri, Takers izņēma kabatlakatu un noslaucīja zēna seju. – Pamēģini elpot lēnām. Kā tev liekas, viss garām?

Sajs pamāja un tad sāka raudāt. Tās bija nevis mežonīgas elsas, bet klusas asaras, kas plosīja sirdi. Takers apsēdās atvērtajās automašīnas durvīs un noglāstīja zēnam galvu. – Dabū ārā arī tās. Domāju, ka pēc tam tu jutīsies labāk.

– Es nespēju to izdarīt. Vienkārši nespēju. Un tagad viņš mani nogalinās.

– Kurš grasās tevi nogalināt?

Pievēršot saraudāto, nožēlas pilno seju Takeram, zēns līdzinājās sunim, kurš ir piekauts teju līdz nāvei un nu gaida pēdējo nāvējošo sitienu.

– Mans tētis. Viņš pavēlēja aizvest jūs turp. Man tas esot jādara Edas Lū dēļ, un… “Ja acis tevi pieviļ, tad tās ir jāizdur.” Es viņam katru dienu gādāju ēdienu, pirmajā reizē aiznesu viņam siksnu, tīru kreklu un tālskati. Man tas bija jādara. Un šodien man vajadzēja atnest dunci.

Takers pacēla Saju aiz krekla krūtežas un papurināja, mazliet aizgainot histēriju. – Tavs tēvs slēpjas caurtekā?

– Viņš grasījās gaidīt jūs. Man vajadzēja jūs turp aizvilināt, tikai es to nespēju. – Acis šaudījās apkārt. – Viņš varētu ierasties jau tagad. Varbūt viņš jau nāk. Un viņam ir ieroči.

– Kāp mašīnā.

Sajs sprieda, ka noteikti nonāks cietumā, jo bija palīdzējis izbēgušam noziedzniekam. Taču cietums bija labāka izvēle par dunča dūrienu. – Ko jūs darīsiet, mister Taker?

– Vedīšu tevi atpakaļ uz Svītvoteru.

– Atpakaļ? Bet… bet…

– Tu ieiesi mājā, piezvanīsi šerifam Trūsdeilam un visu izstāstīsi. – Viņš nopietni uzlūkoja Saju. – Tu taču to izdarīsi, ja?

– Jā, kungs. – Sajs noslaucīja asaras no vaigiem. – Es zvēru, ka izstāstīšu. Pateikšu viņam, kur ir mans tētis. Un visu citu arī pateikšu.

– Un sacīsi, ka būs labāk, ja viņi pasteigsies un uz turieni dosies ļoti ātri. – Takers iestūrēja automašīnu pa Svītvoteras vārtiem.

– Es runāšu ar šerifu. Piedodiet, mister Taker, man bija ļoti bail.

– Mēs par to parunāsim vēlāk. – Grantij nošķīstot, automašīna apstājās. – Ej tagad mājā. Ja nevari sazvanīt viņu birojā, mēģini zvanīt uz mājām. Ja nevari sadabūt Bērku, zvani Kārlam.

– Jā, kungs. Ko jūs tagad darīsiet? – Zēns platām acīm noraudzījās, kā Takers atver bagāžnieku, izņem no tā divriteni un pēc tam arī šauteni. – Vai jūs dosieties pie viņa?

Takers pārbaudīja, vai ierocis ir pielādēts. Viņš pacēla skatienu un pavērās uz Saju. – Tieši to es darīšu. Un vēl pasaki Bērkam, ka es tikko sevi esmu iecēlis par šerifa vietnieku.

Sajs pagriezās un aizskrēja uz māju.

ASTOŅPADSMITA NODAĻA

Takers negribēja domāt par to, ka būs jāpiedalās apšaudē. Tas gluži vienkārši nelikās pareizi. Traucoties atpakaļ uz Dedposumroudu, Takers atskārta, ka šī ir jau otrā reize, kad Ostins nostādījis viņu neērtā situācijā un licis paņemt rokās ieroci.

Tas bija sasodīti kaitinoši.

Tomēr viņš nespēja braukt atpakaļ uz mājām, apsēsties uz lieveņa un gaidīt, kamēr Bērks un Kārls visu nokārto. Acu priekšā joprojām bija pārbiedētā Saja šausmu pilnā seja. Puikas bailes tīri fiziski joprojām bija sajūtamas automašīnas salonā.

”Viņš izdurs man acis!”

Kur gan Sajs dzirdējis kaut ko tādu?

”No sava nenormālā, jukušā tēva,” Takers secināja. Sejas izteiksme bija mierīga, acis likās mirdzošas bronzas krāsā. Viņš apturēja automašīnu ceļa malā un sagrāba ieroci. Izmantojot transportlīdzekli kā aizsegu, viņš no aizmugures sēdekļa paņēma Delas tālskati; tādi bija gandrīz visiem Inosensas iedzīvotājiem.

Kad viņš pielika to pie acīm un noregulēja, bija skaidri saskatāmas betona caurtekas aprises. Viņš uzmanīgi vēroja, taču redzēja tikai ieeju, nebija manāma ne mazākā kustība.

Saulē atspīdēja sudrabainie pārvietojamo namiņu jumti treileru parkā trīs jūdžu attālumā. Nolaidis tālskati zemāk, viņš skaidri ieraudzīja Ērlīnas māsu Loriliju, kas iznāk no treilera, iedzer malku limonādes Mountain Dew un skaļi iesaucas.

”Laikam aicina bērnus vakariņās,” Takers nodomāja un lēnām pavirzīja tālskati uz citu pusi. Stokija fermā cūkas rakņājās aizgaldā, Mārču pagalmā uz auklas žāvējās veļa, un pilsētas pusē sacēlās putekļu mākonis – tur droši vien brauca Bērks.

Taču ne laukos, ne ieplakās nebija manāma kustība. Pāri visam smagi gūlās klusums, ko nedaudz iekrāsoja strauta čalojošais gājiens pāri akmeņiem un dubļiem, kā arī daži putni, kas pēcpusdienas dūmakainajā tveicē bez īsta entuziasma nočivināja pa kādam trellim.

Ja Ostins gaidīja, tad to darīja caurtekas netīrajā puskrēslā.

Lai to noskaidrotu, bija tikai viena iespēja.

Takers nesteidzīgi ielika sev kabatā vēl dažas patronas rezervei, lai gan no visas sirds cerēja, ka nenāksies tās izmantot. Zemu pieliecies, skatienu nenovērsis no caurtekas, viņš tuvojās tai. Nokļuvis apmēram piecu pēdu attālumā, Takers nometās uz vēdera un šauteni piespieda pie pleca.

”Dievs, ja vēlies šajā dzīvē man izdarīt kādu pakalpojumu, lūdzu, neliec man izšaut no šā ieroča!”

Viņš dziļi ieelpoja un lēnām izelpoja. – Ostin! Tu noteikti zini, ka es esmu tepat ārpusē. – Takers piepeši pamanīja, ka āda kļuvusi ļoti sausa, bet rokas ir pavisam mierīgas. – Tu pamatīgi nopūlējies, lai dabūtu mani uz šejieni. – Viņš uz vēdera pielīda pie nogāzes, kas veda lejā uz caurteku. – Kāpēc gan tu nevarētu iznākt ārā, lai varam sakarīgi aprunāties? Protams, mēs varam arī pagaidīt, kamēr ieradīsies Bērks. – No caurtekas joprojām nebija dzirdama ne skaņa. Virs galvas saklaigājās kraukļi. – Ostin, tu visu tikai sarežģī. Es grasos ieiet iekšā. Tu nomocīji savu dēlu, un es to vienkārši nespēju izturēt. Mēs sāksim šaut viens uz otru, un viens no mums, visticamāk, mirs. – Īsi nopūties, Takers pastiepās uz priekšu un pacēla akmeni. – Negribētos, lai tas esmu es. – Viņš nosvieda akmeni lejā un gaidīja atskanam šāvienu. Klusums. – Nejēdzība, – Takers norūca un noslīdēja pa nogāzi trūcīgajā Litlhoupkrīkas straumītē. Galvā kā atbalss dunēja kaismīgu dusmu iekrāsoti sirdspuksti. Viņš pavērsa ieroci pret ieeju caurtekā un metās turp, pilnībā sagatavojies, ka tiks sagaidīts ar ložu krusu.

Taču caurteka bija tukša. Takers stāvēja tur un jutās pavisam muļķīgi ar šaušanai gatavu ieroci un nevaldāmi pukstošu sirdi. Viņš varēja saklausīt pats savu steidzīgo elpu, kas atsitās pret betona sienu.

– Labi, – viņš klusu bilda. – Te tuvumā nebija neviena, kurš būtu redzējis, kā tu pataisīji sevi par muļķi. – Jau kāpdamies atpakaļ uz izeju, viņš piepeši apstājās.

”Vai varētu būt tā, ka Ostins tepat kaut kur paslēpies? Atradis kādu pietiekami lielu alu vai iedobi, kur ieritināties? Vai varbūt viņš vienkārši gaida, kamēr es nākšu ārā, un tad nošaus mani? Kādas muļķības!” Takers mierināja pats sevi, paspēra soli, bet atkal apstājās un nolamājās. ”Labāk būt muļķim, nevis mironim,” viņš sprieda un mēģināja izdomāt, ko iesākt.

Prātā uzausa smieklīga aina no filmas ”Bučs Kesidijs un Sandenss Kids”, kurā Ņūmens un Redfords šauj viens uz otru bezcerīgā cīņā un tā arī paliek sastinguši pēdējā kadrā.

Nogludinātas beigas nespēja piemānīt Bo Longstrīta dēlu Takeru. Nepavisam. Viņš zināja, kas bija noticis. Pēc šāvieniem gan Bučam, gan Kesidijam bija jādodas uz debesīm.

Viņš stāvēja šaurajā caurtekā un domāja, ka nepieder ne pie izstumtajiem, ne arī pie varoņiem, tomēr viņa lepnums sāpīgi cieta, šādi stāvot un gaidot.

Nepaguvis kaut ko izlemt, viņš saklausīja, ka piebraukusi automašīna. Pēc tam bija dzirdama ātra durvju aizciršana.

– Taker! Takij, vai tev nekas nekaiš?

– Es esmu lejā, Bērk. – Takers atslēja šauteni pret caurtekas sienu. – Viņa te nav.

Šerifs deva rīkojumu Kārlam pārmeklēt apkārtni, un jau pēc brīža gaismai caurtekā neļāva ieplūst Bērka Trūsdeila platie pleci. – Kas te, pie visiem velniem, notiek?

– Dēls, es tev visu pastāstīšu, – atbildēja Takers un nekavējās solījumu pildīt.

– No tā puikas vārdiem es ne pusi nespēju saprast. – Bērks piedāvāja uguni, lai Takers varētu aizsmēķēt savu puscigareti. – Taču viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka jūs viens otru te nogalināsiet.

– Īsti nevaru pateikt, vai es esmu apmierināts vai vīlies, ka mums neradās tāda iespēja. Sajs ir labs puika, Bērk. Ostins bija viņam draudējis ar baisām lietām, taču viņš tomēr rīkojās drošsirdīgi. – Takers ievilka dūmu un tad lēnām to izpūta.

– Manuprāt, būs labāk, ja viņš kādu laiku paliks Svītvoterā. Mājas viņam nav īstā vieta. Vērnons viņam liks samaksāt par tādu nodevību. Zvēru pie Dieva, es nekādi nespēju saprast, kā šis zēns var būt tās ģimenes piederīgais.

– Ja paveiksies, Vērnons par šo notikumu neuzzinās kādu dienu vai divas. Un tagad mums jākoncentrējas, lai atrastu viņa tēvu. – Bērks pamāja uz Takera pusi. – Man šķiet, ka varam tevi uzskatīt par ieceltu šerifa vietniekos.

– Tā ir. – Takers pasniedzās pēc šautenes un tajā brīdī pamanīja uz sienas uzšņāptus vārdus. – Kas tad tas? – Viņš pieliecās tuvāk un piemiedza acis. – Bērk, tu esi nostājies gaismai priekšā. – Pēc tam viņš izlasīja uzrakstīto un nolamājās.

”Aci pret aci.”

– Augstais Dievs! – Bērks norūca un paberzēja pirkstu pār pirmo A. – Izskatās, ka viņš to uzrakstījis ar asinīm. Jāpasauc šurp daži vīri. Pārmeklēsim katru māju. Izstaigāsim katru collu teritorijas, bet jau šovakar dabūsim rokā to jukušo nelieti.

”Viņš izdurs man acis!” Sajs pārbīlī bija aizžņaugti kliedzis. Takers piespieda pirkstus pierei. – Laikam es došos tev līdzi. Vai varu dabūt kādu no tām lētajām skārda zvaigznēm?

Pēc stundas Bērka rīcībā jau bija piecpadsmit veselīgi un darboties alkstoši vīrieši. Nedaudz dīvaini bija redzēt starp viņiem arī Billiju Tī Boniju un Junioru Tolbotu, kas bruņojušies ar šautenēm. Viņš cerēja, ka izbēguša noziedznieka vajāšanas radītā aizrautība aizēnos personiskās nesaskaņas. Tomēr drošības labad viņš Junioru aizsūtīja pie Kārla grupas, bet savējā paturēja Billiju Tī. Savukārt Džedu Lāšonu, kurš bija lēnīgāks, toties apdomīgāks, viņš iecēla par trešās grupas vadītāju.

Viņš paņēma apgabala karti un sadalīja teritorijas.

– Es negribu nekādus priekšnesumus. Ostinam ir divi ieroči. Ja vien viņš nav šāvis trušus, tad, cik zināms, ir izmantojis tikai vienu lodi. Man nudien nebūtu nekāda prieka dienas beigās ierasties pie kāda sievas vai draudzenes, lai paziņotu, ka viņas mīļotais ir nogalināts paša muļķības dēļ.

– Mums ir vairāk saprāta nekā tiem ākstiem no apgabala šerifa biroja. – Billiju Tī bija sajūsminājusi iespēja šaut uz kādu.

Bērks nogaidīja, līdz ļaudis pamazām norima un apsīka arī dažādās replikas.

– Ostins pēdējo reizi redzēts tajā caurtekā. Viņš ir apmēram kādu stundu mums priekšā un turklāt pārvietojas kājām. Taču cilvēks, kurš labi pārzina apkārtni, noteikti spēj atrast paslēptuves. Mēs viņu gribam dabūt visu veselu, nevis pa daļām. Ja pamanāt viņu, dodiet ziņu. Ieroči jums ir tikai pašaizsardzībai. – Vairāki vīri veltīja cits citam viltīgus skatienus. Hetingers nebija no tiem populārākajiem Inosensas iedzīvotājiem. – Ja nu tomēr Ostinam nāktos jau tagad beigt savas šīszemes gaitas, jums vajadzēs atbildēt uz daudziem jautājumiem, arī visai netīkamiem. – Viņš nopētīja sejas, ieskatījās acīs. Tieši tik ilgi, lai būtu pārliecināts, ka visi sapratuši pareizi. – Jūs, puiši, nedodaties medīt briežus. Jūs esat likumīgi iecelti par šerifa vietniekiem, jūs esat likuma kalpi. Tagad dodieties uz priekšu un esiet uzmanīgi. – Viņš pagriezās, lai savāktu pats savu grupu. – Lai Dievs mums palīdz.

Pieci vīri iekāpa policijas automašīnā: Bērks, Takers, Billijs Tī, Singltons Fulers un Bakijs Kūnss. Singltons nekavējoties aizkūpināja cigāru. Mājās viņam Hepija to nekādā ziņā neatļautu.

– Tu neesi paaicinājis apgabala puišus, Bērk, – viņš noteica. Bērks pavingrināja pirkstus uz stūres. – Nē. Šī ir mūsu pilsēta.

Vīri piekrītoši kaut ko nomurdēja, ietīti cigāra netīkamā smārda vilnī.

Oldsaipresroudas un Longstrītu ceļa krustojumā Bērks apturēja automašīnu, jo bija šo vietu izvēlējies par A bāzi. Šī vieta bija nozīmīga Takeram, un viņš paraudzījās atpakaļskata spogulī. Billijs Tī viņam veltīja īgnu mirkli.

Trīs vīri ar piesardzīgo Singltonu vadībā devās uz austrumiem, Bērks un Takers – uz rietumiem.

– Vai izstāstīsi man, kādu putru jūs ar Billiju Tī esat ievārījuši? – Bērks vaicāja, kad abi uzsāka lielu loku uz Maknēru dīķi.

– Oi, tur jau viss ir pārskrējis pāri malām un uzslaucīts. – Takers satraukti paraudzījās uz Kerolainas māju. – Vai tu patiešām domā, ka Ostins nokļuvis jau tik tālu?

– Īsti nevar spriest. Viņš varēja doties jebkurā virzienā. Ļoti iespējams, ka es pieļāvu kļūdu, neizsaukdams papildspēkus no apgabala.

– Pagājušajā reizē gan no viņiem bija varen liels labums.

– Nuja, – Bērks bilda. – Var jau būt, ka viņš devies uz mājām. – Šerifs kādu mirkli sajuta raizes par Kārlu un viņa grupu. – Īpašumu vēl aizvien uzrauga apgabala puiši. Un Ostins to noteikti zina, taču man nešķiet, ka viņš spēj spriest saprātīgi.

Takers apsvēra attālumu un jutās apmierināts. – Es nudien ceru, ka tieši turp viņš arī devies. Apgabala puiši viņu notvers, un mums par to vairs nebūs jāraizējas. – Takers pagrieza galvu un pamanīja uzmirdzam Kerolainas mājas otrā stāva logus. – Bērk, nav runa tikai par to, ka viņš nedomā sakarīgi. Viņu ir pārņēmis ārprāts vai kaut kas tamlīdzīgs. Todien, kad mēs saķērāmies, viņš taču domāja, ka cīnās nevis ar mani, bet ar manu tēvu, kuru izmisīgi vēlējās nogalināt. – Takers sajuta vēlmi uzsmēķēt, tomēr turējās tai pretī. – Es tev pateikšu, ko domāju. Ne jau mani viņš gribēja satikt caurtekā.

Bērks sarauca pieri. Viņš daudz neorientējās psiholoģijā, tomēr saprata, ka vīrietis ir spējīgs uz izmisuma diktētu rīcību, ja sieviete viņu novedusi līdz galējai robežai. Un tad vīrietis var, piemēram, pakārties šķūnī.

– Vai ir iespējams tik ilgi turēt ļaunu prātu sievietes dēļ?

– Mums Inosensā laiku skaita citādi. Mamma cēlās no galda un izgāja no istabas ik reizi, kad tika pieminēts Ostina vārds. Tā viņa darīja vienmēr līdz pat savai pēdējai stundai. – Takers apklusa, kamēr Bērks pētīja apkārtni ar tālskati. – Man gribējās uzzināt vairāk par to. Viendien es pavaicāju Edai Lū, vai Ostins mēdz pret viņu izturēties dīvaini. Un viņa sāka smieties. – Takers tomēr bija padevies un paņēma cigareti. – Viņa atbildēja, ka Ostins, iekaustot sievu, mēdz viņu saukt manas mammas vārdā. – Pār viņa muguru pārskrēja aukstas tirpas. – Vai tu kaut ko redzi?

– Neko. – Bērks izņēma rāciju, lai apvaicātos pārējām grupām.

Takers atkal sajuta to pašu aukstumu. Viņš nodzēsa cigareti un sacīja pats sev, ka, vajājot kādu cilvēku, ir tikai dabiski justies satrauktam. Tomēr viņš neraudzījās pār plecu vai, piemiedzis acis, un nevērās tālumā, bet atskatījās uz Kerolainas mājas guļamistabas logu.

Kaut kas nebija tā, kā vajag. Viņš to gandrīz spēja saost – līdzīgi kā ozona vēsmu, kas novirmo gaisā pēc zibens spēriena. Kaut kas neapšaubāmi nebija kārtībā.

– Bērk, es gribu iegriezties pie Kerolainas.

– Es jau tev sacīju, ka piezvanīju Sūzijai, lai viņa paaicina Kerolainu uz pilsētu. Viņas droši vien sēž pie virtuves galda, spriezdamas par ziedu rotājumiem un kāzu tortēm.

– Jā. – Takers paapļoja plecus. – Un tomēr es gribu tur iegriezties.

Viņš ātri soļoja, un tad viņi saklausīja šāvienus.

Kerolaina bija ielikusi krāsnī cepties kukurūzas maizi. Viņa to gatavoja pēc Hepijas Fuleres ģimenes receptes. Kad piezvanīja Sūzija, viņa tikko bija beigusi mīcīt mīklu. Aicinājums uz vakariņām Kerolainu neapmuļķoja, tieši tāpat kā mudinājums ierasties, lai palīdzētu pierunāt Mārvelu pārskatīt viņas izvēlētās krāsu kombinācijas.

Kopš sarunas ar Sūziju viņa nemitīgi satrūkās pēc katra mazākā troksnīša vai kustīgas ēnas un bija pat vairāk nekā gatava paklausīt uzaicinājumam. Novērtēdama par viņu izrādītās rūpes, Kerolaina tomēr nedomāja, ka Ostins parādīsies uz viņas mājas sliekšņa, taču saule lēnām tuvojās rietam, un nostiprinājās pārliecība, ka būtu ļoti jauki pavadīt kādu laiku ar Sūziju viņas trokšņainajā virtuvē.

Viņa paostīja gaisu un pasmaidīja. Kukurūzas maize bija tikpat kā gatava. ”Tad es kopā ar Nederīgo došos uz pilsētu.”

Krāsns taimeris apliecināja, ka jāgaida vien mazliet vairāk par piecām minūtēm. Kerolaina atvēra sieta durvis, lai pasauktu suni.

– Nederīgais, nāc nu, puika! – Viņa sasita plaukstas, kā bija darījusi Hepija, un mēģināja pasvilpt. – Nāc, Nederīgais! Mēs tūdaļ brauksim. – Kaut kur zem kājām viņa saklausīja smilkstēšanu, nometās četrrāpus un palūkojās pa lieveņa dēļu spraugām. Tur jau suns bija, pieplacis jaunajam stiprinājumam. – Nāc šurp tūliņ pat, muļķīt. Kas tevi tik ļoti nobiedējis? – Suņuks vēl divas reizes iesmilkstējās un atkal pieplaka stiprinājumam.

Kerolaina netīksmē notupās. – Laikam būs ieraudzījis čūsku, – viņa nomurmināja un nolēma, ka izvilinās kucēnu, iekārdinot ar kādu našķi. Nederīgais jau bija pierādījis, ka viņam pazūd gribasspēks, ja runa ir par Milk Bone suņu kārumiem. Kerolaina cēlās kājās un tad ieraudzīja Ostinu Hetingeru.

Pirmajā mirklī šķita, ka tas ir tikai iztēles radīts māns. Nevarēja taču būt, ka pāri viņas pagalmam iet vīrietis, kuram aiz jostas aizbāzti divi revolveri, bet rokā ir duncis, un kurš sabradā viņas tikko iestādītās atraitnītes un uzsmaida – caur sastingušām lūpām, ar sarkaniem lokiem ieskautām acīm.

Kerolaina vēl nebija paguvusi piecelties, kad viņš ierunājās.

– Dievs mani atveda pie tevis. – Likās, ka smaids sašķeļ viņa seju divās daļās gluži kā plīsums maisaudumu. – Es sapratu Viņa gribu. Tu biji ar to cilvēku. Tu biji kopā ar viņu, un tevi ir jāupurē. – Ostins tuvojās lievenim, un saules gaismā uzmirdzēja dunča asmens. – Kā Edu Lū. Tam jānotiek tāpat kā ar Edu Lū.

Kā skrējējs, kurš atgrūžas no skrejceliņa, Kerolaina spēji pietraucās kājās un iemetās mājā pa sētas puses durvīm. Viņa tās aizdarīja, aizlika priekšā bultu. Krāsns taimeris vēstīja par cepšanas laika beigām, un no šā trokšņa Kerolaina iekliedzās.

Ostins triecās pret koka durvīm, un Kerolainas sastingušās kājas atdzīvojās.

Instinkta dzīta, Kerolaina bez domāšanas skrējienā no virtuves paķēra vectēvam piederējušo Kolta sistēmas revolveri. Vajadzēja tikt pie automašīnas. Traucoties cauri mājai, viņa saklausīja, ka vecās koka durvis sāk padoties.

Un tad Kerolaina atcerējās, ka ierocis, ko viņa turēja sasvīdušajā rokā, nav pielādēts.

Šņukstēdama Kerolaina izbrāzās pa parādes durvīm un rakņājās kabatās. Patronas slīdēja ārā no sasvīdušajiem pirkstiem, un viņa tik tikko redzēja, kur liek kāju. Viņa paklupa, iztaisnojās un tad ieraudzīja, ka automašīnai ir sadurtas visas četras riepas.

Ostins atrāva sieta durvis. – Tu nevari aizbēgt no Dieva gribas. Tu esi Viņa instruments. Aci pret aci. Tā sacījis Dievs.

Kerolaina jau skrēja uz purva pusi. No pirkstiem gluži kā slapjš ziepju gabals izslīdēja vēl viena patrona un pazuda zālē.

Viņas kliedziens vairāk atgādināja asu elpas vilcienu.

– Izbeidziet! – viņa komandēja savas trīcošās rokas, pūlēdamās iedabūt vispirms vienu, tad otru patronu aptverē. – Dievs, lūdzu. – Viņa jau bija nonākusi gandrīz pie kokiem, tie solīja patvērumu, bet tur mājoja arī šausmas. Kerolaina pameta izmisuma pilnu skatienu pāri plecam. Ostins bija divu roku plētumu attālumā. Asaru aizmiglotām acīm Kerolaina pagriezās un izšāva.

Revolveris tikai noklikšķēja. Un Ostins smaidīja.

– Šodien tu esi Dieva jērs. – Duncis, sudrabā mirdzošā nāve, slējās uz augšu. Kerolaina sava vajātāja acīs redzēja vājprātu, taču pamanīja tur arī baisu uzvaras prieku.

Tad no slēptuves kā maza zelta bulta izšāvās Nederīgais un iecirta zobus nelietim stilbā. Ostins iekaucās vairāk aiz dusmām, nevis sāpēm. Viņam pietika ar vienu kājas spērienu, lai suņuks ļengani gulētu zālē.

– Mīļais Dievs, – Kerolaina lūdzās un, abās rokās satvērusi ieroci, izšāva atkal. Šajā reizē viņa sajuta atsitienu un satriekta skatījās uz baiso sarkano traipu, kas pletās uz Ostina netīrā krekla. Derdzīgi neīstais smaids bija atgriezies vīrietim sejā. Viņš atkal spēra soli Kerolainas virzienā, augstu pacēlis dunci. – Lūdzu, lūdzu, lūdzu… – Kerolaina murmināja, kad ierocis atkal ierunājās viņai rokās. Stindzinošu šausmu pārņemta, viņa atskārta, ka Ostina seja ir pazudusi. Milzīgais, muskuļotais ķermenis raustījās, nevilšus rados iespaidu, ka Ostins turpina bezkaislīgi kustēties viņas virzienā.

Viņa klupdama atkāpās, kliedzieni iesprūda kaklā, papēži ievilka vagas zālē.

Duncis nokrita viņai pie kājām, un pēc īsa mirkļa turpat nonāca arī Ostins.

Takers apstājās grantētajā pievedceļā. Likās, ka sirds ir iestrēgusi kaklā. Viņš stāvēja un vēroja, kā Kerolaina steidzas pa zālāju, nesdama rokās kucēnu. Tālāk zemē gulēja Ostins.

– Viņš iespēra manam sunim. – Tas bija viss, ko Kerolaina pateica, paiedama Takeram garām uz māju.

– Jēzus, Bērk.

– Es parūpēšos par līķi. – Bērks ielika ieroci makstī un paņēma rāciju. – Ej viņai līdzi mājā un pieraugi, lai viņa nenāk ārā, kamēr mēs neesam tikuši galā.

Takers sastapa Kerolainu viesistabā. Viņa sēdēja šūpuļkrēslā un klēpī auklēja apdullušo suņuku.

– Mīļā. – Viņš pietupās līdzās Kerolainai un glāstīja viņas seju, matus. – Mīļā, vai viņš tev kaut ko nodarīja?

– Viņš grasījās mani nogalināt. – Kerolaina turpināja šūpoties. Māca bailes, ka viņa sajuks prātā, ja pārtrauks to darīt. – Ar dunci. Viņš varēja mani nošaut, bet gribēja to izdarīt ar nazi, lai būtu līdzīgi kā ar Edu Lū. – Kucēns viņai klēpī sakustējās un iesmilkstējās. Kerolaina pacēla sunīti augstāk un piespieda pie krūtīm gluži kā bērnu. – Nu jau viss ir labi. Tagad viss ir labi.

– Paskaties uz mani. – Takers pagaidīja, kamēr viņa pagriež galvu uz viņa pusi. Kerolainas acu zīlītes bija tik ļoti izpletušās, ka varavīksnene līdzinājās vien zaļganai aurai ap tām. – Es palīdzēšu tev tikt augšstāvā. Nāc. Es tevi uzvedīšu un piezvanīšu ārstam.

– Nē. – Viņa gari nopūtās, un Nederīgais nolaizīja viņai zodu. – Man nebūs nekādas histērijas. Un es negrasos salūzt gabalos. Es jau reiz salūzu Toronto. Sīkos gabaliņos. Tas vairs neatkārtosies. – Viņa norija siekalas un piespieda vaigu kucēna kažokam. – Es cepu kukurūzas maizi. Es vēl nekad nebiju tādu cepusi. Hepija man iedeva savu recepti, un es grasījos aizvest maizi Sūzijai. Ir tik labi apzināties, ka esi piederīga šejienes sabiedrībai! – Nederīgais nolaizīja asaru, kas slīdēja pār viņas vaigu. – Es atbraucu uz šejieni, lai pabūtu viena, taču nemaz nezināju, cik ļoti man nepieciešams iesaistīties.

– Viss būs labi, – Takers bezpalīdzīgi noteica. – Es apsolu, ka viss būs labi.

– Es cepu kukurūzas maizi savas vecmāmiņas krāsnī. Un nošāvu Ostinu Hetingeru ar vectētiņa ieroci. Vai tev tas liekas savādi?

– Kerolaina. – Takers satvēra viņas seju plaukstā. Kerolaina ievēroja Takera acīs gan nežēlību, gan niknumu, ko viņš tik uzmanīgi nelaida savā balsī. – Es tikai apskaušu tevi uz brīdi, labi?

– Labi.

Viņa nolika galvu Takeram uz pleca, un viņš Kerolainu paņēma uz rokām. Nesakot ne vārda, viņš gan Kerolainu, gan kucēnu aiznesa uz dīvānu, tur apsēdās un maigi auklēja abus.

Neviens nelikās zinis par to, ka bija sācis zvanīt telefons.

– Šonakt es palikšu te, – viņš paziņoja. – Uz dīvāna.

– Taker, es nesalūzīšu.

– To es zinu, dārgumiņ.

– Krāsns taimeris joprojām pīkst. – Nopūtusies viņa iekoda lūpā, lai nedrebētu balss. – Es laikam būšu sadedzinājusi to kukurūzas maizi. – Viņa iespieda seju Takeram plecā un ļāvās asarām.

DEVIŅPADSMITA NODAĻA

Kerolaina nokāpa pirmajā stāvā. Viņa jutās iztukšota pēc pārdzīvotā šoka un lietotajām miegazālēm. Nebija ne jausmas, cik ir pulkstenis. Saule jau izrādījās labā gabalā, bet mājā valdīja pilnīgs klusums.

Bija sutīgs. Pat plānais kokvilnas rītatērps likās pārāk smags un karsējošs ādai. Viņa nosprieda, ka dzers ledus tēju. Automašīnā ar ieslēgtu gaisa kondicionētāju.

Viņa bija nogalinājusi cilvēku.

Šis vienkāršais fakts lika viņai apstāties uz pēdējā pakāpiena. Viņa piespieda dūres pie krūtīm kā skrējējs, kas pēc nogurdinoša sprinta cenšas atgūt elpu. Līdzīgi kā skrējējiem, viņas kājas šķita kā no gumijas. Viņa apsēdās uz pakāpiena un satvēra galvu rokās.

Raidījusi divus šāvienus, viņa trāpīja un apmainīja viņa dzīvību pret savējo. Jā, Kerolaina zināja, ka tas bija darīts pašaizsardzības nolūkā. Pat bez Bērka delikātajiem jautājumiem un klusā atbalsta viņa to zināja.

”Kaut kas Ostina Hetingera smadzenēs bija noticis greizi, un viņš atnāca pie manis.”

Tomēr apstākļi nespēja mainīt rezultātu. Viņa bija atņēmusi dzīvību. ”Līdz šim vardarbīgākā mana rīcība bijusi šampanieša glāzes mešana pret sienu Hilton viesnīcā Baltimorā, bet tagad es iešāvu divas četrdesmit piektā kalibra lodes cilvēkā, ar kuru pat neesmu īsti runājusi. Tas bija pamatīgs lēciens,” viņa nodomāja un ar plaukstām paberzēja seju. ”Kājas gan mazliet vēl trīc, taču es par sevi esmu uzzinājusi šo to jaunu. Un es spēšu ar to sadzīvot. Es nemeklēšu veidu, kā sevi vainot, nemocīšos pārdomās par to, ka varēju izvairīties, novērst vai mainīt iznākumu.” Agrākās Kerolainas vājums, maldīšanās par savu nozīmīgumu lika viņai ticēt, ka viņai ir tiesības, atbildība un pat tik daudz spēka, lai visu uzveltu saviem pleciem – vai runa bija par uzstāšanos, mātes vajadzībām, mīļotā vīrieša neuzticību vai prātā jukuša nelieša vardarbīgo nāvi.

Nē, Kerolaina Veiverlija vairs negrasījās klausīties tajā sīkajā balstiņā, kas ielavījās viņai smadzenēs un čukstēja kaut ko par vainu, kaunu un kļūdām.

Viņa piecēlās un pagriezās uz virtuves pusi, bet piepeši pie ārdurvīm atskanēja skrāpēšanās. Sirds spēji nodrebēja, un kaklā jau brieda kliedziens, kuru Kerolaina apspieda, jo pazina Nederīgā smilkstus. Viņa spēra soli uz priekšu, lai atvērtu sieta durvis.

Pateicībā un milzu priekā kucēns metās uz priekšu un lēkāja apkārt Kerolainai, nevaldāmi vicinādams asti.

– Ko tu ārā darīji? – Viņa pieliecās, lai pakasītu Nederīgajam aiz ausīm un saņemtu siltās mēles dāvātos uzticības apliecinājumus uz vaiga. Kucēns smilkstēja, trinās Kerolainai gar kājām, nagiem skrapstot uz cietkoksnes grīdas, un beidzot vedināja saimnieci uz viesistabu. – Vai tu tagad sāksi uzvesties kā Lesija? – Kerolaina vaicāja, sekodama suņukam. – Ceru, ka tu mani neved uz vietu, kur Timijs iekrita akā, jo citādi… – Viņa aprāvās, ieraudzījusi Nederīgo, kurš pašapmierināti bija apsēdies blakus dīvānam. Un tur gulēja Takers kailām krūtīm un basām kājām.

”Aizmidzis viņš nemaz neizskatās nevainīgs,” Kerolaina iedomājās. Viņa sejā bija pārāk daudz gudrības un arī nešpetnības, lai tā izskatītos. Taču bija skaidri redzams, ka tā gulēt viņam nav ērti. Kājas bija pārkārušās pāri dīvāna vienai malai, kakls nejauki saliekts, lai iekļautos stūrī starp dīvāna spilvenu un paroceni. Takers bija salicis rokas sev uz vēdera – acīmredzot tādēļ, ka nebija varējis atrast tām citu pienācīgu vietu. Par spīti neērtajai pozai un saules stariem, kas uzbāzīgi kņudināja plakstus, Takera krūtis cilājās rāmi un vienmērīgi.

Kerolaina bija aizmirsusi, ka Takers nakti pavadījis viņas mājā, un piepeši atcerējās, cik laipni Takers bija izturējies, cik maigi viņu apskāvis, kad viņa izraudāja satricinājuma radītās asaras, un cik rimtu spēku izstaroja brīdī, kad satvēra viņas roku, lai viņai būtu vieglāk atbildēt uz Bērka jautājumiem.

Takers bija uznesis Kerolainu augšā un nolicis gultā, neņemdams vērā viņas iebildumus. Gluži kā tēvs, kas noliek gulēt pārgurušu bērnu. Viņš bija sēdējis blakus, kamēr iedarbojās miegazāles. Un lai aizgainītu pēdējās baiļu paliekas, Takers bija turējis viņas roku un stāstījis jokainus atgadījumus par savu brālēnu Hemu, kurš vadīja lietotu automašīnu tirdzniecības vietu Oksfordā.

Pēdējais, ko viņa atcerējās, bija stāsts par septiņdesmit otrā gada Pinto, kuram nokritusi pārnesumkārba tikai piecu pēdu attālumā no veikala stāvlaukuma, un klientu, kas bijis pamatoti neapmierināts.

Viņa aizdarīja emociju radīto spraugu sirdī un smagi nopūtās. – Tu esi pārsteigumu pilns, Taker, vai ne?

Nederīgais saausījās, izdzirdējis Takera vārdu, pielēca kājās un sāka mazgāt viņam seju. Takers novaidējās un sagrozījās. – Labi, labi, mīļā. Tūdaļ.

Kerolaina uzjautrināta pagāja tuvāk. – Ceru, ka būs vērts gaidīt.

Takera lūpas savilkās smaidā, viņš pastiepa rokas un apskāva suni. – Vienmēr ir tā vērts… – Takera roka pārslīdēja suņa augumam līdz pat priekā sparīgi vicinātajai astei. Vīrieša plaksti lēnām notrīsēja un pavērās. Viņš ieskatījās pinkainī, kurš priecīgi vērās viņam sejā. – Tu gluži neesi tas, par kuru es biju iedomājies. – Nezaudējis drosmi, Nederīgais ierāpās dīvānā Takeram uz krūtīm. Takers izklaidīgi pakasīja sunim galvu un tad atkal aizvēra acis. – Vai tad es tevi jau vienreiz neizlaidu ārā? – Plaksti atsprāga vaļā, viņš nostūma suņa galvu no savas sejas un pamanīja Kerolainu. Viņa ievēroja, ka miegainais skatiens uzreiz kļuva modrs un Takers viņu uzmanīgi novērtē. – Sveika.

– Labrīt! – Kad Takers pavirzīja gurnu, Kerolaina pieņēma uzaicinājumu un apsēdās. – Piedod, ka tevi pamodinājām.

– Apmēram šajā laikā es biju nolēmis celties šā vai tā. – Viņš pastiepās uz priekšu un ar pirksta galu noglāstīja Kerolainas vaigu. – Kā jūties?

– Man viss ir labi. Patiešām. Un es vēlos pateikties, ka paliki pie manis.

Viņš iztaisnoja kaklu un mazliet saviebās. – Es varu gulēt jebkur.

– Tā jau man izskatās. – Kerolaina aizkustinājumā atbīdīja matus Takeram no pieres. – Tas bija patiešām mīļi, Taker. Es esmu tev pateicīga.

– Vajadzētu sacīt, ka tā bija krietna kaimiņa rīcība. – Viņš satvēra Kerolainas roku, kad viņa vēlējās to atvirzīt. – Taču patiesība ir tāda, ka es biju ārkārtīgi noraizējies par tevi. Kad tu beidzot iemigi, tavā sejā nebija ne kripatas sārtuma.

– Tagad es jau esmu daudz mierīgāka. – ”Kaut nu es būtu paraudzījusies spogulī, vai patiešām tā arī izskatās.” – Tu varēji izmantot tukšo gultu augšstāvā.

– Man tāda doma ienāca prātā. – Ceturto vai piekto reizi pārbaudījis Kerolainu naktī, Takers bija iedomājies arī par iespēju apgulties viņai blakus, lai būtu viņas tuvumā, apskautu viņu un gūtu mierinājumu apziņā, ka viņa atrodas drošībā. Šais attiecībās jau daudz visa kā bija piedzīvots, un tagad viņam gribējās vienkāršu cilvēcisku tuvumu. – Nāc šurp.

Kerolaina svārstījās, bet tad padevās vēlmei ieritināties viņam blakus. Viņa atbalstīja galvu Takeram uz pleca, un suns izstiepās pāri viņu kājām. Kerolaina nopūtās.

– Priecājos, ka tu esi šeit.

– Man žēl, ka es nerīkojos ātrāk.

– Nē, Taker.

Viņš maigi pārslidināja lūpas viņas galvai. – Man tas ir jāpasaka, Kerolaina. Šī nakts nebija viegla, man nācās par daudz ko domāt. Ostins nebūtu nācis pie tevis, ja nebijis manis. Viņš gribēja dabūt mani, un es tevi ierāvu šais notikumos.

Uzlikusi roku Takeram uz krūtīm, Kerolaina apjauta, ka laikam nekad vēl nav jutusies tik ērti, tik droši. – Es arī nereti domāju līdzīgi, ka esmu visa centrā, un, ja kādreiz kaut kur kaut kas nogāja greizi, tad vainoju sevi par to. Tagad es uzskatu, ka tas ir kaut kāds augstprātības paveids. Un tas izrauj tevī caurumus, ko nākas aizpildīt ar tabletēm un terapiju. Nesāc tagad manis dēļ mainīties, Taker. Es pamazām atskārstu, ka tava attieksme pret dzīvi ir pievilcīga.

– Tas mani nobiedēja. – Takera apskāviens kļuva ciešāks, un Kerolaina piekļāvās viņam, lai sniegtu un saņemtu mierinājumu. – Es vēl nekad nebiju tik ļoti baidījies kā brīdī, kad izdzirdēju tos šāvienus un sapratu, ka atrodos pārāk tālu.

– Lai kāds izbīlis mani būtu nomācis agrāk, šī ir pirmā reize, kad es patiešām kaut kā esmu nostājusies pretī savām bailēm. – Roka savilkās dūrē, un viņa to lēnām, apzināti atkal atslābināja. – Es neesmu priecīga, ka tā notika, Taker. Un laikam jau es allaž atcerēšos, kāda bija sajūta, nospiežot tā ieroča mēlīti. Tomēr es spēju ar to tikt galā.

Takers vēroja, kā saules staros dejā virpuļo sīksīki puteklīši. Bija kaut kas tāds, ko arī viņš nemūžam nespēs aizmirst. Piemēram, to, kā viņš apstulbis skrēja pāri papuvei, šāvieniem atbalsojoties prātā. Un Kerolainas stiklaino skatienu, kad viņa, nesdama saļimušo suni, gāja uz māju.

– Es neesmu nekāds varonis. Dievam zināms, ka es nemaz negribu tāds būt, taču es grasos pieraudzīt, lai ar tevi vairs neatgadītos nekas ļauns.

Kerolaina pasmaidīja. – Tā nu gan ir pārdroša un nopietna apņemšanās, – viņa noteica un atlieca galvu, lai paraudzītos uz Takeru. Viņa acis nesmaidīja. Kad viņš saņēma Kerolainas zodu pirkstos, tie likās saspringuši.

– Tu man esi svarīga. – Šos vārdus viņš izrunāja pavisam lēnām, kā paskaidrojot pats sev. – Tik svarīgs man vēl nekad neviens nav bijis, un tas ir grūti.

Gaiss it kā iestrēga Kerolainai plaušās, kā tas mēdza notikt, kad viņa stāvēja uz skatuves, zālē gaisma pamazām dzisa un pēc brīža viņu ieskāva prožektoru nestais spozmes aplis. – Es zinu. Laikam jau tas ir grūti mums abiem.

Takers pamanīja Kerolainas skatienā pazibam baiļu atblāzmu, lai gan viņa pūlējās to neizrādīt un turpināja rimti raudzīties viņam acīs. Un tieši tālab, ka viņa Takeram bija svarīga, ka piepeši bija kļuvis būtiski svarīgs itin viss, kas saistījās ar viņu, Takers piespieda sevi ierunāties priecīgāk. – Tas noteikti man ir kaut kas jauns. – Takera saspringtie pirksti kļuva brīvāki un noglāstīja Kerolainas zodu. – Te nu es esmu, pilnībā pārņemts ar sievieti, kurai vēl pat neesmu novilcis drēbes. Ja šādas runas izies tautās, mana reputācija smagi cietīs.

– Kāpēc tu nevarētu pamēģināt tagad?

– Hm, kā tas jāsaprot? – Takera pirksts sastinga uz viņas vaiga.

– Es tikai teicu, ka tu varētu pamēģināt tagad. – Kerolainas skatiens joprojām bija baiļu, vajadzību un šaubu pilns, bet viņa sniedza savas lūpas Takeram.

Viņam likās, ka slīkst Kerolainā, un arī tā bija pārmaiņa. Tāda lēna, mīļa grimšana saldmē. Tas nebija pavēlošais kaisles grūdiens, kādu viņš parasti labprāt uzklausīja. Bija tikai maigums, tik liegs un trausls kā gaismas atvadas, dienai aizejot.

Sievietes augums piekļāvās Takeram, viņas dvaša tik intīmi noglāstīja viņa lūpas… Un viņš saprata, ka tagad Kerolaina nepiedāvā viņam tikai kaisli. Tas bija daudz kas vairāk. Viņa dāvāja Takeram uzticēšanos. Tas lika viņam justies pazemīgam un bija ļoti satraucoši. Kerolaina nebija no tām sievietēm, kuras vīrietim tāpat vienkārši kaut ko piedāvā. Un viņš… Viņš vienmēr bija pieradis vieglu roku ņemt visu, ko sieviete izvēlējās viņam dāvāt. Viņš ņēma to ar smaidu un neatskatījās.

– Kerolaina. – Viņš noglāstīja viņai vaigus un saglauda matus. – Es gribu tevi.

Takera sirds dimdēja karsti un spēcīgi, atbalsojoties Kerolainas sirdī. Šie klusi un nopietni sacītie vārdi uzbūra smaidu, kas sagaidīja Takera maigos skūpstus. – Es zinu.

– Nē, es mēģināju pateikt, ka patiešām tevi gribu. – Rītatērps noslīdēja no Kerolainas pleca, un Takera lūpas steidzās izglāstīt šo silto, liego izliekumu. – Man liekas, ka esmu gaidījis tavu atļauju jau tad, kad tikko bija pagājušas trīsdesmit sekundes pēc mūsu iepazīšanās.

Sievietes augums nodrebēja un izliecās viņam pretī. ”Kālab gan visi šie vārdi? Kāpēc mēs joprojām sarunājamies, ja es alku vien izjūtas?” – Es zinu arī to.

– Vienkārši… – Viņas kakls bija tik balts, tik ļoti gluds. Takers noteikti nebija tas, kurš spētu turēties pretī kaut kam tādam. – Es neesmu bijis gluži tas diskrētākais attiecībās ar sievietēm.

Kerolaina pārslidināja plaukstas Takera kailajai mugurai, iepazīstot un noglāstot spēcīgos muskuļu izcilnīšus. – Pasaki man kaut ko tādu, kas man nebūtu zināms.

– Es vēlos, lai tu pēc tam to nenožēlotu. – Viņš Kerolainas vaigam piekļāva savējo un paberzēja. Takera acīs tumsa tik dziļas emocijas, ka viņai pat bija bail tās nosaukt vārdā. – Es nezinu, vai spēšu izturēt, ja tā notiktu.

– Nekad es nebūtu gaidījusi, ka tu būsi tas, kurš visu sarežģīs.

– Tas pārsteidz arī mani pašu. – Takera pirksti ievijās viņai matos. – Ar tevi nekas nav vienkārši, Kerolaina. Man likās, ka tas ir jāpaskaidro.

Takeram nebija jāpaskaidro tas, ko Kerolaina tik skaidri varēja izlasīt viņa skatienā. To redzot, pamodās bailes un sīkiem dzēlieniem brīdināja no došanās tālāk, no lēciena augstāk. – Es negribu nekādus paskaidrojumus. – Viņa izmisīgi pievilka Takera lūpas tuvāk savējām. – Es esmu dzīva un vienkārši vēlos justies dzīva.

Šīs vajadzības ievilka Takeru sevī, nogremdēja viņu, iesūca pašās dzīlēs. Kerolaina no viņa vēlējās tikai to, ko viņš vienmēr bija meklējis pārējās sievietēs, – abpusēju baudu. Ja arī viņš sajuta nelielu nožēlas dzēlienu, tad neņēma to vērā. Atsaucoties Kerolainas dedzībai, viņš atsēja rītatērpa jostu un pieskārās viņas augumam. ”Kerolaina ir slaida, ar bālu un zīdaini maigu ādu. Jā, viņa nav kārtējā sieviete, kārtējais parastais ieguvums…” Viņš atgainīja šīs domas un gluži vienkārši ļāva sev baudīt un ņemt.

Tikām Kerolaina grima kaisles tveicīgajās dzīlēs, baudīja Takera alkas tik nesātīgi, kā ilgstoši badā bijusi sieviete kāri tver maizes garozas. Bija tikai viņas augums, kurš meklē apmierinājumu pie cita cilvēka auguma. ”Nekādu domu,” viņa sev piekodināja. ”Nekādu emociju.” Viņai bija nepieciešamas izjūtas, atbrīvošanās, ko sniedz labs, attīrošs sekss. Kad Takers bija aizvadījis Kerolainu līdz visu pārņemošam, spēcīgam orgasmam, viņa iekliedzās un nodrebēja.

Kerolaina dzirdēja Takera aizlūzušo elpu, bet viņa rokas kļuva lēnākas, pieskārieni atkal maigāki. Viņš kaut ko klusi čukstēja viņai ausī. Lai gan Kerolaina nesaprata ne vārda, balss liegais tonis mudināja piekļauties viņam un ļauties asarām.

Kerolaina visiem spēkiem pūlējās šo vēlmi apslāpēt.

Viņai bija bail no jūtām, kas piepeši ielavījās dvēselē. Kerolaina tās nevēlējās tur paturēt un ātri un pat nežēlīgi centās aizgainīt. Takera lūpas kaut ko maigi dūdoja pie Kerolainas mutes, bet viņa jau atkal rāva džinsus pār vīrieša gurniem uz leju. No Kerolainas pieskāriena Takera augums saspringa, viņa satvēra vīrieti alkainām rokām. Istaba šķita izliecamies viņiem apkārt. Viņš pūlējās to atkal vērst atpakaļ, bet Kerolaina aizvien ciešāk piekļāvās viņam.

– Pagaidi, mīļā.

Bet viņa jau bija savu panākusi un vilka Takeru dziļāk visaptverošajā, uzvarošajā augumu saplūsmē, mudinot pieskaņoties viņas ritmam.

Kerolaina bija Takeru notvērusi, viņu bija savalgojušas paša vēlmes un kaisle. Un viņš kopā ar Kerolainu atkal traucās pretī piepildījumam, bet nojauta viņam sacīja, ka tas nenesīs gaidīto.

Rītatērps bija saņurcīts kaut kur zem gurniem. Kerolaina gulēja pavisam rāmi un jutās dzīva. Mazliet sūrstošām, pietūkušām lūpām, dreboša, bet ļoti dzīva. Ja vien nebūtu šīs milzīgās tukšuma izjūtas.

Ja vien Takers kaut ko sacītu. Ja paceltu galvu, pasmaidītu, pateiktu kādu muļķīgu joku, lai aizgainītu šo neveiklību, kas bija izpletusies starp viņiem.

Klusums ieilga. Takera sirds vairs neskrēja trakos auļos, viņš gulēja un klusēja.

Takers zināja, ka ir smags, bet apzināti atlika brīdi, kad noslīdēs blakus Kerolainai un ieskatīsies viņai sejā un pats sevī. ”Labs sekss,” viņš nodomāja. Jā, sekss patiešām bija labs, primitīvs, bez visām postošajām, kavējošajām emocijām. ”Gudrs sekss,” viņš secināja ar zināmu netīksmi. Viņam nebija nekādu iemeslu justies… izmantotam. Viņš atskārta, ka šis vārds būtu iederīgs, un vēlējās, kaut varētu par to pasmieties. ”Vai tāpēc Eda Lū beigās bija jutusies tik sarūgtināta?” Takers nopūtās, atvēra acis un palūkojās uz tukšo istabu. ”Nē, Edai Lū es biju vienaldzīgs. Viņai bija mīļa mana nauda, mans uzvārds un stāvoklis sabiedrībā, nevis es pats. Sekss viņai bija tikai līdzeklis, lai sasniegtu iecerēto.”

Un šajā ziņā viņi bija līdzīgi.

Bet, protams, starp reizi, kad viņš kā pusaudzis ieguva savu pirmo pieredzi seksā, un šo pēdējo bezdvēselisko savienošanos ar Kerolainu bija arī sievietes, kurām nebija vienalga, kuras bija vēlējušās vairāk, bet samierinājušās ar mazumu un kuras gulēja sāpīgā klusumā pēc kaisles vētras.

Takers sprieda, ka ir to pelnījis. Pirmo reizi, kad viņš alka pēc kaut kā vairāk, viņam blakus bija sieviete, kura to nevēlējās ne sniegt, ne pieņemt.

Un tomēr Takeram bija savs lepnums. Lai gan tas bija vājš mierinājums.

Viņš uzvilka bikses un apsēdās.

– Tu mani pārsteidzi, saldumiņ. – Smaids ievijās viņa lūpās, bet acis palika neizteiksmīgas. – Man pat nebija iespējas…

īsti sagatavoties ballītei.

Tikai pēc mirkļa Kerolaina atskārta, ka viņš runā par to, ka nav izmantojis prezervatīvu. Viņa paraustīja plecus. – Laikam jau tā bija tāda pārsteiguma ballīte. – Izvairīdamās raudzīties Takeram acīs, viņa uzģērba rītatērpu. – Es iedzeršu tableti.

– Tad jau labi. – Takers gribēja pieskarties Kerolainai, noglāstīt viņas sabužinātos matus, tomēr viņš piecēlās. – Izskatās, ka mēs esam nogarlaikojuši tavu kucēnu un viņš ir aizmidzis. – Viņš norādīja uz Nederīgo, kurš bija palīdis zem krēsla un mierīgi šņākuļoja. Takers sabāza rokas kabatās. – Kerolaina.

– Domāju, ka tagad varētu pagatavot kafiju. – Viņa piecēlās no dīvāna, it kā Takera balss būtu iedarbinājusi kādu sviru.

– Un brokastis. Es esmu tev parādā brokastis.

Takers vēroja Kerolainu. Viņa kodīja apakšlūpu, acīs jautās sasprindzinājums, un tās raudzījās pāri viņa plecam. – Ja vien pati tā gribi. Neiebilsti, ja es ieiešu dušā?

– Nē, nē. Droši uz priekšu. – Kerolaina nejutās pārliecināta, vai viņas skatienā jautās atvieglojums vai vilšanās, tāpēc mēģināja novērst uzmanību ar vārdu plūdiem. – Augšstāvā otrās durvis labajā pusē. Plauktā ir tīri dvieļi. Ūdens uzsils tikai pēc mirkļa.

– Man nekur nav jāsteidzas, – viņš noteica un izgāja no istabas.

Mazgāšanās ar Kerolainas ziepēm uzlaboja Takeram omu. Kerolainas zobu sukas izmantošana – viņš nekādi nespēja atrast kādu nelietotu – atstāja mutē viņas garšu.

Fiziskas lietas. Bija daudz ērtāk koncentrēties uz fiziskām lietām. Viņam nebija nekādas vajadzības ilgstoši gremdēties netīkamās pārdomās par jauka bezpienākumu seksa jēgu.

Nonācis līdz apakšējam pakāpienam, Takers jau bija uzmetis plecos kreklu. Gaisā vēdīja kafijas un cepta šķiņķa smarža. Ikdienišķas smaržas, kurām nevajadzētu likties tik kārdinošām, ka viņš ilgās pēc Kerolainas notrīsētu. Takers pa gaiteni devās uz virtuvi un piepeši saklausīja piebraucošas automašīnas troksni.

Īkšķus sabāzis bikšu kabatās, viņš ar atpogātu kreklu mugurā piegāja pie sieta durvīm un noskatījās, kā īpašais aģents Metjū Bērnss novieto automašīnu. Vīrieši uzlūkoja viens otru. Viens bija tumšā uzvalkā ar zīda kaklasaiti, otrs – neskuvies un pusapģērbies. Abu attiecībās gluži kā liels, nevaldāms suns iejoņoja naidīgums.

– Vai nav par agru šādai vizītei? – Takers jautāja, kad bija atvēris sieta durvis un paliecies ārā.

Bērnss aizslēdza automašīnu un atslēgas ielika žaketes kabatā. – Darba darīšanas. – Viņš nopētīja Takera kailās krūtis un mitros matus. Mājīgās brokastu smaržas sakaitināts, Bērnss saknieba lūpas. – Šāds traucējums bija pilnīgi nepieciešams.

– Lai kaut ko traucētu, jūs esat ieradies par vēlu, – Takers rimti noteica. – Kā varam būt jums noderīgi?

– Jūs, Longstrīt, ārkārtīgi lepojaties ar paveikto, vai ne?

Takers iepleta acis. – Ar ko?

– Ar savu dienvidnieka prasmi pavedināt sievietes.

– Vai tālab esat ieradies? Vēlaties saņemt kādus ieteikumus? – Šajā reizē Takera šarmantais smaids pārvērtās plēsīgā smīnā. – Ja tā, jums vajadzēs ilgu laiku. Jums, Bērns, būs daudz jāstrādā.

Aģenta žoklis saspringa. Tas, ka tāda sieviete kā Kerolaina bija devusi priekšroku Takeram, nevis viņam, dedzināja kā atvērta čūla. – Es pazīstu jūsu… stilu. Un man liekas, ka to varētu dēvēt par nožēlojamu.

– Ja tas bija domāts kā aizvainojums, tad neesat trāpījis mērķī. Es nemēģinu atstāt iespaidu uz jums.

– Nē, jums pa prātam ir bezpalīdzīgas sievietes.

– Vai zināt… – Takers pārbrauca ar plaukstu pār bārdas rugājiem. – Man nekad dzīvē vēl nav nācies sastapt sievieti, kuru varētu saukt par bezpalīdzīgu. Un Kerolaina jau nu pavisam noteikti tāda nav. Pašlaik viņa varbūt ir mazliet nedroša. Viņai vajadzīgs kāds atbalsts, kamēr viņa pati atkal jutīsies stabili. Un patlaban viņai esmu es. Jums nāktu par labu, ja jūs to saprastu.

– Es saprotu to, ka jūs bez sirdsapziņas pārmetumiem izmantojat sieviešu ievainojamību sev par labu. Taker, jūs esat izmantotājs, un brieduma jūsos ir tikpat, cik sēnē. Eda Lū bija tikai pēdējā no tās garās rindas sieviešu, kuras jums kļuva nederīgas. Un, runājot par Kerolainu…

– Kerolaina pati var runāt par sevi. – Viņa paspēra soli uz priekšu un pieskārās Takera rokai. Vai tas bija atbalsta žests vai mēģinājums atturēt, nebija īsti zināms nevienam no viņiem.

– Jūs vēlējāties kaut ko pajautāt, Metjū?

Viņš cīnījās ar melnu, nepamatotu dusmu vilni. Sievietei mugurā bija tikai plāns rītatērps, un tas, kā viņa atbalstījās pret Takeru, liecināja ne tikai par prioritātēm, bet arī par intimitāti. Tas izbojāja un iznīcināja Bērnsa iespaidu par Kerolainu kā par elegances iemiesojumu. Lai cik spožs būtu viņas talants un lai cik trausls būtu viņas skaistums, šī sieviete pēc pašas izvēles bija nolaidusies līdz tādam nevīžam.

– Man ienāca prātā, ka jums būtu ērtāk sniegt liecību šeit, nevis braukt uz pilsētu.

– Jā, patiešām. Es to novērtēju. – Kerolaina būtu gribējusi piedāvāt Bērnsam kafiju viesistabā, taču nevarēja atkal atstāt viņus ar Takeru divatā. – Ja mēs varētu doties uz virtuvi… Es tikko beidzu gatavot brokastis.

– Mistera Longstrīta liecību es biju domājis pierakstīt vēlāk, – ļoti stīvi atteica Bērnss.

– Tagad jums būs iespēja ietaupīt laiku. – Kad abi vīrieši gāja pa gaiteni, Kerolaina viņus vēroja ar bažām. – Metjū, vai varu jums piedāvāt olas?

– Paldies, es jau esmu paēdis. – Viņš apsēdās pie galda un šajā laucinieciskajā virtuvē izskatījās tikpat neiederīgs kā smokings neformālā āra ballītē. – Bet, ja neiebilstat, es labprāt iedzertu kafiju.

Kerolaina aiznesa trauku līdz galdam un nolika uz dzelzs paliktņa gaiļa formā. Sadalot olas un šķiņķi pa šķīvjiem, viņa piepeši atskārta, ka savādā kārtā vēl nav pat iedomājusies par to, kā skrējusi pa šo telpu, paķērusi ieroci no letes un kliegusi, kad nelieša dūres dauzīja druvis.

Tagad viņa paraudzījās turp. Bija palikušas tikai sieta durvis. Salauztās bija noņēmis vai nu Bērks, vai Takers. Uz grīdas joprojām mētājās dažas koka skaidas.

– Jūs vēlaties liecību par to, kas notika vakar. – Kerolaina lēja kafijā krējumu, lai būtu kāda nodarbošanās. – Es Bērkam jau visu pastāstīju.

– Jā, es to izlasīju.

Takers pamanīja, ka viņas rokas netrīcēja, taču skatiens vairākkārt atgriezās pie durvīm. Viņš uzlika plaukstu viņai uz pleca un maigi paberzēja. – Es neko daudz nezinu par likumiem, – viņš ierunājās, – bet… Vai vakardien notikušais nebūtu uzskatāms par vietēju problēmu?

– Parastos apstākļos, jā. Kerolaina, ja jūs būtu tik laipna, es ļoti novērtētu iespēju noklausīties jūsu stāstu par visu, kas atgadījās. – Viņš ieslēdza magnetofonu. – Man zināšanai.

Un patiesībā tas nelikās grūti. Viss šķita kā ļauns sapnis, turklāt jau ļoti sens. Viņa to atsauca atmiņā, it kā attīdama kinolenti. Bērnss ļāva viņai runāt, nepārtraukdams un brīžiem kaut ko pierakstīdams savā piezīmju grāmatiņā.

– Vai jums nešķiet savādi, ka Hetingers neizmantoja ieročus, kas bija viņa rīcībā? – Viņš itin ikdienišķā tonī vaicāja, ieliedams sev vēl kafiju. – Abi revolveri bija pielādēti, un viņš uzskatīts par izcili labu šāvēju. Kad jūs aprakstījāt savu bēgšanu ārā no mājas, radās iespēja, un viņš varēja nošaut jūs jebkurā mirklī. Bet viņš pat nepacēla ieroci.

– Viņam bija duncis, – Kerolaina atbildēja un nepamanīja, kā aizķeras balss. Takeram tas nepaslīdēja garām.

– Bērns, es nesaskatu šā jautājuma jēgu. Viņš varbūt rīkojās neprāta dusmu iespaidā. Varbūt vispār bija aizmirsis, ka viņam ir šaujamieroči.

– Jā, var gadīties. – Aģents piepilināja kafijai nožēlojami sīku devu krējuma. – Vai jūs varētu sacīt, Kerolaina, ka Hetingers zināja… ka jums ir ierocis? – Viņš pacēla tasi, mazliet iedzēra un turpināja taujāt, nesagaidījis atbildi uz iepriekšējo jautājumu. – Jūs sacījāt, ka skrienot paķērāt ieroci, kamēr Hetingers vēl bija ārpusē.

– Jā, es iepriekš biju trenējusies šaut mērķī. Beidzot treniņus, es allaž izlādēju ieroci. Patronas es ieliku sev kabatās. Atceros, ka prātā nodēvēju to par sliktu ieradumu, un man vajadzētu no tā atteikties. – Viņa nolika dakšiņu, tā atsitās pret šķīvi un nošķindēja. Cepto olu un šķiņķa smarža uzdzina nelabumu. – Laikam jau bija paveicies, ka man piemīt tāds paradums.

– Jums paveicās, jo iedomājāties ieroci atkal pielādēt.

Viņa dāvāja Bērnsam neīstu smaidu. – Varētu teikt, ka es esmu pieradusi darboties stresa apstākļos.

Aģents tikko jaušami pamāja ar galvu. – Ja mēs tagad atsauktu atmiņā tos pēdējos mirkļus, kad abi bijāt ārā, kad pagriezāties un šāvāt… Vai jūs varat apstiprināt pieņēmumu, ka Hetingers apzinājās, ka esat bruņota? Vai viņš izdarīja kaut vienu kustību, kas liecinātu, ka viņš grasās paņemt kādu no saviem ieročiem?

– Viss notika ļoti ātri.

Tobrīd viņai tā nebija licies. Viņai šķita, ka skrien kā pa sīrupu. Bez jebkādas piepūles Kerolaina atsauca atmiņā šos notikumus kā palēninātajos kadros šausmu filmā vai briesmīgās fantāzijās. Tveices siena liek kāri tvert katru gaisa malku. Pārņem baisa sajūta, ka zāļainais pamats kļūst purvains un tūdaļ iesūks sevī. Dunča asmens sudrabainā vizma saules nežēlīgi svelmainajos staros. Un smaids, tas platais, izsalkušais smaids.

– Es… – Viņa saknieba lūpas un norija pēdējās netīkamās baiļu paliekas. – Es mēģināju šaut, taču nekas nenotika. Viņš tuvojās man un smaidīja, bet rokā viņam bija duncis. Viņš gluži vienkārši smaidīja. Man liekas, ka es kliedzu, varbūt arī lūdzos… nezinu. Taču viņš tikai nāca tuvāk un joprojām smaidīja. Ieroci es biju izstiepusi uz priekšu, un viņš teica, ka es esmu Dieva jērs, upurjērs. Ka visam jābūt tāpat kā ar Edu Lū.

Viss notiks tāpat, kā notika ar Edu Lū.

– Par to jūs esat pilnībā pārliecināta. – Bērnss turēja tasīti divas collas virs apakštasītes. – Jūs pilnīgi droši varat apgalvot, ka viņš sacīja: ”Viss notiks tāpat, kā notika ar Edu Lū.”

– Jā. – Kerolaina nodrebēja un pastūma nost brokastu šķīvi.

– Nedomāju, ka spēšu aizmirst jebko no viņa sacītā.

– Mirkli uzgaidiet. – Takers cieši pieskārās Kerolainas rokai. Takers bija ne vien klausījies, bet arī vērojis. Bērnsam, liekas, pēkšņi radusies kāda ideja. – Jūs neesat šeit ieradies, lai pierakstītu liecības par to, kā tika nošauts kāds izbēdzis vājprātīgais. Tādi sīki mēsli, vietējie netīrumi federālajam aģentam nemaz nešķiet intereses vērti. Nelietis!

– Taker, lūdzu.

– Nē. – Takers pavērsās pret Kerolainu, un viņa skatiens bija ass. – Vai tiešām tu nesaproti? Runa ir par Edu Lū un pārējām nogalinātajām. Tam visam nav ne mazākā sakara ar tevi, izņemot tikai to, ka tu nekļuvi par nākamo upuri.

– Nākamo? – Kerolaina bilda un aprāvās. Piepeši viņa kļuva pavisam bāla. – Mans Dievs! Duncis… Viņš mani nenošāva, jo… jo visam vajadzēja būt tāpat kā ar Edu Lū.

– Jā. – Takera plauksta slīdēja pār Kerolainas roku uz leju, un viņa to satvēra. – Daži šai pasaulē ir izmantotāji, vai ne, aģent Bērns? – Takers vairs nerunāja laiskajā, stieptajā manierē, viņa balss bija kļuvusi asa un salta. – Jūs izmantojat Kerolainu, lai savāktu pierādījumus pret Hetingeru. Izmantojat viņu, lai atklātu noziegumu, tikai jūs neapgrūtinājāt sevi un viņai to nepateicāt.

Bērnss pedantiski nolika tasīti uz apakštases. – Es vadu federālo izmeklēšanu par slepkavību sēriju. Man nav publiski jāziņo par savām iztaujāšanām.

– Pie velna! Jūs zināt, ko viņa ir pārcietusi, bet neaizdomājaties atvieglot stāvokli un pateikt, ka varbūt viss ir beidzies.

– Man jāievēro priekšraksti un procedūra, – Bērnss iebilda. Kerolaina paspieda Takera plaukstu, atturot viņu atcirst vēl kaut ko. – Es pati varu runāt savā vārdā. – Viņa lēnām ieelpoja un izelpoja, tad atkārtoja to pašu vēlreiz. – Es pat nepazinu Edu Lū, taču visu atlikušo dzīvi atmiņā redzēšu, kā viņa peldēja manā dīķī. Es nekad mūžā nebija izdarījusi neko vardarbīgu. Ak jā, reiz es kādam metu ar šampanieša glāzi, bet netrāpīju, tāpēc tas diezin vai skaitās. Toties vakar es nogalināju cilvēku. – Viņas plauksta tiecās piekļauties vēderam, sajūtot pazīstamo dedzinošo sāpi. – Jums, Metjū, tas varbūt nemaz nešķiet tik briesmīgi, ņemot vērā jūsu darba specifiku un to, ka es faktiski glābu savu dzīvību. Un tomēr es nonāvēju cilvēku. Tad jūs ierodaties šeit un lūdzat, lai es to visu atsaucu atmiņā. Un jums nav pat tik daudz pieklājības, lai pateiktu man patiesību!

– Tas ir vienkāršs pieņēmums, Kerolaina, un jūsu pašas labā… – Aģents aprāvās, kad sieviete pašāva galvu uz augšu.

– Vai jūs zinājāt, – viņa ļoti lēnām sacīja, – ka savulaik es draudēju nonāvēt kādu vīrieti, ja viņš vēl kaut vienu reizi pateiks man šos vārdus? Toreiz es to nedomāju burtiskā nozīmē. Tā bija viena no tām frāzēm, ko cilvēki mēdz izmest, nemaz neapzinādamies, ko tas nozīmē. Tomēr es brīdinu jūs nelietot šo izteikumu. Tas mani izsit no līdzsvara.

Iepriecināts par šādu pavērsienu, Takers pasmaidīja. – Viņai nu gan veicas! Kāda bauda vērot, ka pārmaiņas pēc mērķis ir kāds cits.

– Es atvainojos, ja esmu jūs satraucis, – Bērnss stīvi sacīja. – Taču es daru savu darbu, kā pats domāju, pēc labākās sirdsapziņas. Nav vēl pilnīgi skaidri noteikts, ka Ostins Hetingers būtu atbildīgs par trijām šeit notikušajām slepkavībām un vienu Našvilā. Taču, ņemot vērā vakardienas incidentu, mēs koncentrēsim uzmanību un vērsīsim izmeklēšanu šajā virzienā.

– Vai jūs varēsiet pateikt, vai tas bija viņa duncis? – Kerolaina vaicāja.

– Kad būs veiktas konkrētas pārbaudes, mēs varēsim pateikt, vai noziedznieks izmantojis tāda paša tipa nazi. Starp citu, neoficiāli varu pateikt, – Bērnss īgni turpināja, – ka Hetingera psiholoģiskais portrets lielā mērā atbilst meklējamā noziedznieka profilam. Viņam piemita dziļš naids pret sievietēm, ko pierāda viņa nemitīgi vardarbīgā izturēšanās pret sievu. Tāpat viņam piemita reliģiskā apsēstība, ko viņš savā prātā varēja iztulkot kā attaisnojošu faktoru, misijas apziņa. Varam uzskatīt, ka līķu iemešana ūdenī nozīmēja ne tikai vēlmi noskalot pierādījumus, bet arī savdabīgu svētīšanu. Diemžēl mēs viņu vairs nevaram iztaujāt par šādas rīcības motīviem. Tagad es mēģināšu izsekot, kur Ostins Hetingers bijis katra nozieguma izdarīšanas laikā, un turpināšu strādāt arī pārējos izmeklēšanas virzienos.

Bērnsa skatiens pievērsās Takeram, kurš tikko manāmi pasmaidīja.

– Tad jau jūsu darbs, dēliņ, būs galā. Mēs nevēlētos jūs ilgāk aizkavēt.

– Es gribēšu aprunāties ar Saju Hetingeru.

No Takera sejas pazuda smaids. – Viņš atrodas Svītvoterā. – Lieliski. – Aģents Bērnss piecēlās, tomēr nenoturējās, uz atvadām vēl nepateicis kādu netīkamāku vārdu. – Vai nav dīvaini, ka Hetingers no jums pārsviedās uz Kerolainu, Taker? Dažiem cilvēkiem piemīt tāda nelāga īpašība pievilkt nelaimi citiem. – Viņš bija eksperts, kad vajadzēja pazīt vainas izjūtas izpausmes. Un Takera sejā viņš ieraudzīja kāroto, tā sagādājot sev apmierinājumu. – Ja iedomāsieties vēl kaut ko tādu, kas varētu būt noderīgs, Kerolaina, jūs zināt, kur mani meklēt. Paldies par kafiju. Es pats atradīšu izeju.

– Taker, – Kerolaina bilda, kad viņi palika divatā, bet viņš tikai papurināja galvu un piecēlās.

– Man ir šis tas jāpārdomā. – Viņš saglauda matus. Tie jau bija izžuvuši, taču viņš uztvēra Kerolainas šampūna smaržu. Pat tāds nieks lika pakrūtē savilkties smagumam. – Vai tev viss būs labi? Varbūt gribi, lai piezvanu Džosijai, Sūzijai vai vēl kādam?

– Nē, nē, man viss būs labi. – Viņa drīzāk raizējās, vai pašam Takeram viss būs kārtībā. – Bērnss ir tāda tipa cilvēks.

Stīvs burta kalps, kam vienmēr šķiet loģiski vainot kādu.

– Klau, man tagad jādodas atpakaļ. Negribu, lai Sajam vienam pašam jārunā ar aģentu. – Takers atkal salika rokas kabatās. – Sajs ir tikai puika.

– Brauc vien. – ”Tagad labāk būs palikt vienai,” Kerolaina nodomāja. ”Tādējādi atliekot sarunu par to, kas notika no rīta.” – Man viss būs labi, patiešām. – Viņa paņēma abu šķīvjus un sprieda, ka Nederīgajam būs īsti karaliskas brokastis.

Kad Kerolaina pagriezās uz izlietnes pusi, Takers uzlika roku viņai uz pleca. – Es atgriezīšos.

– Zinu. – Viņa nogaidīja, līdz Takers jau bija pie durvīm, un tad ierunājās: – Paldies. Tu pateici Metjū, ka es nebiju bezpalīdzīga. Kad esi pieradis, ka cilvēki tevi redz tādu, tāds atbalsts nozīmē ļoti daudz.

Kerolaina stāvēja ar muguru pret Takeru, viņas pleci bija stalti izriezti.

Viņš saprata, ka viņa skatās ārā, kur zālē žuva asins traipi.

– Mēs vēl parunāsimies. Par daudz ko.

Kad Kerolaina neatbildēja, Takers devās projām, atstādams viņu vienu.

DIVDESMITA NODAĻA

Tētis bija miris. To viņam pateica mis Dela. Tētis bija pagalam. Nebūs vairs sāpīgo siksnas dzēlienu un nežēlīgo dūru sitienu. Nebūs vairs visuredzošā Dieva piesaukšanas un mudinājumu sodīt grēciniekus par viņu nodarījumiem, slinkumu un samaitātajām domām.

Mis Dela bija likusi viņam apsēsties spodrajā virtuvē un visu pastāstījusi, un sievietes acīs bija lasāma patiesa laipnība. Sajs baidījās, ļoti baidījās, ka viņa dzīve beigsies ellē un nekur citur. Tajā liesmojošajā, melnajā elles virumā, ko tēvs allaž ar tādu sajūsmu aprakstīja. ”Kā lai cer uz piedošanu vai vietu pie Tā Kunga galda, ja es savā dvēselē glabāju tik briesmīgu noslēpumu?” Šis noslēpums skanēja viņam prātā, sātana čerkstošajā balsī izrunāts.

Tētis bija miris. Un viņš par to priecājās.

Beidzot Sajs ieraudājās, un mis Dela, kura šīs asaras bija tik pacietīgi gaidījusi, notrauca slapjumu viņam no sejas. Tomēr viņš neraudāja aiz bēdām. Tās bija atvieglojuma asaras.

Tā bija prieka, pateicības un cerību upe.

”Tieši tas bruģēs manu ceļu uz elli, kur nāksies pavadīt mūžību,” laistīdams dārzeņu un zaļumu dobes, Sajs domāja.

Viņš bija atbildīgs par sava tēva nāvi un to nemaz nenožēloja.

Mis Dela pateica, ka viņš drīkst palikt Svītvoterā, cik ilgi vien vēlas, jo tā esot sacījis misters Takers. Sajam nebija jāatgriežas mājās – namā, kur valdīja bailes un bezcerība. Viņam nevajadzēja stāties pretī Vērnonam un redzēt tēvu sava brāļa acīs, just sava tēva naidu brāļa dūrēs.

Ar vienu gļēvuma izpausmi viņš bija nosvītrojis četrus gaidīšanas gadus.

Tēvs bija miris, un viņš ieguva brīvību.

Šļūtene mērcēja zāli, ūdens jau burzguļojot veidoja palielu peļķi. Sajs notupās un, berzēdams pirkstu kauliņus pret acīm, izraudāja prieku par savu dzīvi un šausmas par dvēseli.

– Saj.

Vārds lika zēnam satrūkties un celties kājās. Tikai reflekss un spēja ātri reaģēt palīdzēja Bērnsam izvairīties no dārza šļūtenes ūdens šalts. Kādu brīdi abi stāvēja un raudzījās viens otrā, ūdens plūda pa vidu. Jauns zēns ar pietūkušu seju un izbiedētu skatienu un vīrietis, kurš vēlējās pierādīt, ka Saja tēvs savā brīvajā laikā mēdza uzšķērst sievietes.

Bērnss atplauka vispieglaimīgākajā no saviem smaidiem, bet tas lika Sajam nekavējoties saspringt.

– Es gribētu ar tevi dažas minūtes parunāt.

– Ir jāaplaista šie augi.

Aģents pameta skatienu uz slīkstošajiem zaļumiem. – Kā rādās, tu esi to jau izdarījis.

– Man ir vēl citi darbi.

Pieliecies Bērnss aizgrieza ūdens krānu. Varas izrādīšana viņam bija tikpat ierasta kā smalkas kaklasaites uzsiešana. – Tas neprasīs ilgu laiku. Mēs varbūt varētu ieiet mājā. – Projām no nežēlīgās svelmes.

– Nē, kungs. Es nedrīkstu sapēdot mis Delas spodrās grīdas.

Bērnss paraudzījās lejup. Kādreiz baltās Saja sporta kurpes klāja zāles un dubļu traipi. – Jā, laikam gan. Tad uz terases. – Lai nedotu laiku iebildumiem, viņš paņēma zēnu pie rokas un veda apkārt puķudobēm. – Vai tev patīk strādāt Svītvoterā?

– Jā, kungs. Un es negribētu zaudēt darbu tikai tāpēc, ka esmu pieķerts sēžam un pļāpājam.

Pelēcīgi nokrāsotajā terasē Bērnss ar žestu norādīja uz vienu no polsterētajiem krēsliem zem svītrotā saulessarga. – Vai misters Longstrīts ir tik stingrs saimnieks?

– Nē, nē, kungs. – Sajs negribīgi apsēdās. – Pēc manām domām, viņam nekad nav pietiekami daudz darba, ko man uzticēt. Un viņš vienmēr saka, lai es nesteidzos, lai lieki nesatraucos, viņš ir patiešām taktisks. Reizēm viņš pēcpusdienā iznāk ārā, kad es beidzu darbu, un pats man iznes kokakolu.

– Ļoti liberāls darba devējs. – Bērnss izņēma piezīmju grāmatiņu un magnetofonu. – Tad jau viņš neiebildīs, ja tu paņemsi īsu pārtraukumu, lai atbildētu uz dažiem jautājumiem.

– Jūs varat pavaicāt viņam pašam, – Takers ieteica, iznākdams pa virtuves durvīm ar atdzesētas kokakolas pudeli rokā. – Lūdzu, Saj. – Viņš nolika pudeli zēnam priekšā. – Iedzer kādu malku.

– Misters Bērnss… viņš teica, ka man jānāk šurp, lai parunātos, – Sajs sāka skaidrot. Viņa skatiens bija panikas pilns, gluži kā trusītim, kas nonācis auto starmešu gaismā.

– Viss kārtībā. – Takers viegli pieskārās zēna plecam un tad izvēlējās sev krēslu. – Neviens negaida, lai tu šajā dienā strādātu.

Cieši sakniebis lūpas, Sajs skatījās uz balti krāsoto galda virsmu. – Es nezināju, ko citu varētu pasākt.

– Dažas nākamās dienas dari to, kas pašam ienāk prātā. – Takers paņēma cigaretes. Viņš secināja, ka ar savu metodi izsmēķē puspaciņu dienā, un nežēlīgi noplēsa pusi cigaretes. – Aģentam Bērnsam šis ir visai aizņemts rīts. – Pāri sērkociņa liesmai Takera acis bija pievērstas Metjū Bērnsam. Tajās bija lasāms brīdinājums, tikpat skaidrs kā tas, kuru Hetingers bija uzrakstījis ar asinīm. – Tu varētu pastāstīt viņam visu, kas tev zināms. Un pēc tam mēs abi kādu stundiņu vai divas varētu pamētāt makšķeri.

Bērnss savilka lūpu par iedomu vest zēnu makšķerēt dienu pēc tam, kad nogalināts viņa tēvs. – Es jums pavēstīšu, kad būsim beiguši, bet pagaidām jūs varētu doties paķerstīt mušas.

Takers iedzēra malku kokakolas. – Nē. Tā kā zēns šeit strādā un dzīvos pie mums, es esmu savā ziņā atbildīgs par viņu. Es palikšu, ja vien pats Sajs nevēlēsies, lai eju projām.

Sajs ar panikas pilnu skatienu paraudzījās uz Takeru. – Es būšu ļoti pateicīgs, ja jūs paliksiet tepat, mister Taker. Gadījumam, ja es kaut ko saprastu nepareizi.

– Tev vienkārši jāpastāsta patiesība, tas arī viss. Vai ne, aģent Bērns?

– Precīzi. Tātad… – viņš apklusa, jo bija iznākusi Džosija, kurai mugurā bija tikai sārts rītatērps papīra plānumā.

– O, nemaz tik bieži negadās, ka sieviete iznāk no virtuves, bet viņu jau gaida trīs vīrieši. – Džosija piegāja tuvāk un pabužināja Saja matus, taču nenovērsās no Bērnsa. – Īpašais aģent, es jau sāku domāt, ka jums nepatīku. Jūs ar mani esat runājis tikai vienu reizi. – Viņa atbalstīja gurnu pret Takera krēsla paroceni un pasniedzās pēc Takera cigaretēm, un Bērnsam atklājās labākais skats visā mājā. – Es jau grasījos kaut ko sarīkot, lai jums būtu iemesls mani iztaujāt.

Bērnss bija garlaicīgs, taču nebija miris. Viņam piepeši aizžņaudzās rīkle, kaklasaite šķita pārāk cieši savilkta. – Diemžēl izmeklēšanas laikā man ir visai maz brīvu brīžu, ko veltīt saviesīgām sarunām, mis Longstrīta.

– Nudien žēl, ka tā. – Viņas balss bija piesātināta un vilinoša gluži kā magnolijas ziedu smarža. Samirkšķinājusi skropstas, viņa pasniedza Bērnsam kārbiņu ar sērkociņiem, bet pēc tam pieturēja viņa roku, kad viņš vienu bija aizdedzinājis. – Un es te vadu laiku cerībās, ka jūs atradīsiet kādu brīdi, lai pastāstītu man par saviem piedzīvojumiem, kuru jums noteikti netrūkst.

– Patiesībā ir daži interesanti momenti.

– Man par tiem noteikti jāuzzina, jo pretējā gadījumā es vienkārši pārsprāgšu no ziņkārības. – Džosija paslidināja pirkstu lejup pa kaklu līdz vietai, kur rītatērps viegli piesedza viņas krūtis. Aģenta Bērnsa acis Džosijas pirkstam sekoja tik cieši, it kā būtu piesietas ar virvi. – Tedijs sacīja, ka jūs esat pats labākais.

Bērnsam kaut kā izdevās norīt siekalas. – Tedijs?

– Doktors Rūbenšteins. – Viņa dāvāja Bērnsam svelmainu skatienu, ko apēnoja biezās skropstas. – Viņš apgalvoja, ka jūs esat nepārspējams eksperts sērijveida noziegumu atklāšanā. Es dievinu sarunāties ar gudriem vīriešiem, kas dara bīstamas lietas.

– Džosija. – Takers veltīja māsai izbrīnītu skatienu. – Vai tad tu šajā rītā negrasījies doties pie manikīres?

– Jā, mīļais, jā, posos to darīt. – Viņa pastiepa rokas uz priekšu. Rītatērps pavilkās uz augšu par kādu collu. – Manuprāt, sieviete nevar būt patiesi pievilcīga, ja nerūpējas par savām rokām. – Viņa piecēlās, ļoti apmierināta ar to, ka viņai bija izdevies pilnībā izjaukt Bērnsa koncentrēšanos. – Varbūt mēs vēlāk tiksimies pilsētā, īpašais aģent. Pēc manikīra man patīk iegriezties kafejnīcā ”Ēd un pļāpā”, lai iedzertu kaut ko vēsu.

Viņa aizgāja, atstājot aģentu Bērnsu joprojām iztēlojamies to, kā viņas kairie gurni līgojas zem plānā rītatērpa.

Izsmēķi Takers iemeta vara traukā, kas bija piepildīts ar smiltīm. – Vai jūs grasāties ieslēgt magnetofonu?

Bērnss veltīja viņam tukšu skatienu, bet tad atguvās. – Es uzdošu Sajam jautājumus, – viņš noteica, taču joprojām lūkojās uz virtuves durvju pusi. – Pret jūsu klātbūtni es neiebilstu, tomēr nepacietīšu nekādu iejaukšanos no jūsu puses.

Takers papleta rokas un iekārtojās ērtāk krēslā.

Aģents ieslēdza magnetofonu, nosauca atbilstīgo datumu un tad ar svinīgu sejas izteiksmi pievērsās Sajam. – Es zinu, ka šis tev ir smags laiks, Saj. Un izsaku līdzjūtību par tavu neseno zaudējumu.

Sajs sāka pateikties, bet atskārta, ka aģents runā par tēvu, nevis Edu Lū. Viņš atkal sāka raudzīties uz galda virsmu.

– Kā saprotu, ar tevi vakar runāja šerifs Trūsdeils. Tevis sniegtā informācija ļoti palīdzēja. Mums par to nāksies parunāt atkārtoti, bet sāksim ar kaut ko citu. Vai tēvs kādreiz sarunā ar tevi pieminēja mis Kerolainu Veiverliju?

– Viņš tikpat kā nepazina šo dāmu.

– Tātad viņš ar tevi nekad par Kerolainu Veiverliju nerunāja un vispār nepieminēja viņu tavā klātbūtnē.

Sajs ātri uzmeta skatienu Takeram. – Kādā no dienām, kad nesu viņam brokastis, viņš laikam kaut ko ieminējās. Bija dienas, kad viņš runāja daudz. Atkarībā no garastāvokļa.

– No garastāvokļa? – Bērnss atkārtoja.

– Drūms garastāvoklis tētim bija dienās, kad viņš sacīja, ka ar viņu runājis Dievs.

– Vai šādi garastāvokļi viņam bija bieži?

– Diezgan bieži. – Sajs iedzēra malku kokakolas, jo rīkle bija kļuvusi sausa. – Odžejs mēdza sacīt, ka tētim vienkārši patīk sist cilvēkus, bet Dievu viņš izmanto kā ieganstu.

– Vai viņš bieži izturējās vardarbīgi pret tevi un pārējiem ģimenes piederīgajiem?

– Viņš… – Sajs atcerējās Takera sacīto. – Viņam bija smagas dūres. – Tas savādā kārtā nemaz neizklausījās tik briesmīgi. Apmēram tāpat varētu sacīt, ka viņam bija vēss prāts. – Viņš necieta nekādu pretimrunāšanu. Bībelē ir sacīts, kā ikvienam jāgodā savs tēvs.

Takers neko neteica, bet pamanīja, ka Sajs nebija bildis ”tēvs un māte”. Viņš nespēja iedomāties, ka arī šo Svēto rakstu niansi Ostins būtu iegravējis sava dēla prātā.

– Un savas smagās dūres tētis lika lietā, kad viņam bija tāds garastavoklis. – Sajs paraustīja sīkos plecus. – Viņš iekaustīja mūs gandrīz visu laiku. Bet īpašo garastāvokļu dienās bija daudz ļaunāk.

– Saprotu. – Pat Bērnss nepalika vienaldzīgs pret to, cik ikdienišķi zēns aprakstīja tēva brutalitāti. – Kad tu nesi viņam ēdienu un citas nepieciešamās lietas uz slēptuvi, viņam bija šādi garastāvokļi.

– Man nācās to darīt. – Sajs tik cieši satvēra stikla pudeli, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. – Ja es iebilstu, viņš mani nogalinātu. Man tas bija jādara.

– Aģents Bērnss tevi nevaino, Saj. – Takers jau atkal mierinot uzlika plaukstu zēnam uz pleca. – Neviens tevi nevaino.

Tu neizdarīji neko ļaunu.

– Nē, es tevi nevainoju. – Aģenta Bērnsa balss aizlūza, un viņš atklepojās. Viņu satrieca pilnīgās un paralizējošās bailes zēna sejā. – Neviens to nedarītu. Es tikai gribu zināt, vai tavs tēvs runāja par mis Veiverliju.

– Kaut ko viņš teica. – Sajs ātri samirkšķināja plakstus, jo bija tuvu asarām. – Tētis sacīja, ka viņa ir īsts grēka iemiesojums. Kā Lata sieva. Viņa pārvērtās sālsstabā.

– Jā. – Bērss saņēma kopā rokas. – Es zinu. Vai viņš sacīja tev, kāpēc mis Veiverlija ir grēka iemiesojums?

– Viņš teica, ka… – Zēns veltīja Takeram nožēlas pilnu skatienu. – Vai man tas jāsaka?

– Būtu labāk, ja tu pateiktu, – Takers mudināja. – Bet tu nesteidzies.

Sajs iedzēra kokakolu, noslaucīja muti ar plaukstu, pačīkstināja krēslu. – Tētis apgalvoja, ka viņa paplešot kājas mistera Takera priekšā. – Zēns bija kļuvis sarkans kā biete. – Un tālab viņa nav neko labāka par vienkāršu palaistuvi. Ka pienācis laiks mest pirmo akmeni. Piedodiet, mister Taker.

– Tā jau nav tava vaina, Saj.

– Es nezināju, ka viņš nodomājis doties pie viņas, lai nodarītu ļaunu. Viņš līdzīgi runāja itin bieži. Un es tam vairs nepievērsu īpašu uzmanību, kamēr vien viņš nesāka sist. Es nezināju, ka viņš grasās iet pie mis Veiverlijas. Es zvēru, ka nezināju.

– Es ticu, ka tu nezināji. Tēvs sita tavu māti, vai ne?

Košā krāsa pamazām izgaisa no Saja vaigiem. – Mēs tur neko nevarējām padarīt. Viņa nepretojās. Viņa nepieņēma šerifa palīdzību, jo sievietes pienākums ir uzticība vīram. Reizēm šerifs ieradās, bet viņa tikai sacīja, ka esot nokritusi no lieveņa vai tamlīdzīgi. – Viņš nokāra galvu. Kauns bija gandrīz tikpat smags kā bailes. – Rūtena sacīja, ka mammai tas patīk. Patīk, ja viņu sit. Tomēr tas neliekas pareizi.

Bērnss nosprieda, ka nebūs nekādas jēgas skaidrot psiholoģiskos iemeslus un varmācības ciklu. Tas lai paliek uzdevums sociālajiem darbiniekiem un psihoterapeitiem. – Nē, neliekas gan. Vai viņš sita arī Rūtenu?

Sajs pasmīnēja, kā zēni mēdz smīnēt par savām māsām.

– Viņa visai prasmīgi prot pamukt malā.

– Un Vērnons?

– Reizēm viņi izvicināja dūres. – Sajs īsi paraustīja plecus. – Bet pārsvarā viņiem labi saskanēja. Vērnons bija tēta mīļākais bērns, vislīdzīgākais tētim gan iekšēji, gan ārēji, tā teica mana mamma.

– Un Eda Lū? Vai tēvs sita arī viņu?

– Viņa vienmēr tēvu izsmēja, kaitināja, stājās viņam pretī. Reiz, kad viņš iecirta Edai Lū ar siksnu, viņa pārsita tētim galvu ar pudeli. Pēc tam viņa pārcēlās dzīvot uz pilsētu un mājās vairs nerādījās.

– Vai viņš izteicās arī par Edu Lū? Tāpat kā par mis Veiverliju?

Uz Saja kokakolas pudeles ar slaidu loku nolaidās lapsene, un viņš to aizgainīja. – Mums mājās nebija ļauts pieminēt viņas vārdu. Reizēm, kad bija īstajā noskaņojumā, tētis pateica, ka viņa ir tāda pati kā Bābeles ielasmeitas. Vērnons mēģināja uzkurināt tēti, jo gribēja Edu Lū dabūt projām no pilsētas dzīvokļa un atvest uz mājām, lai varētu viņu sodīt. Vērnons sacīja, ka tas ir kristīgas ģimenes pienākums, taču es nedomāju, ka viņš tam ticēja tikpat ļoti kā tētis. Vērnonam vienkārši patīk cilvēkus sist. – Sajs to pateica ikdienišķi, it kā tikko būtu pavēstījis, ka Vērnonam garšo krējuma saldējums ar augļiem un riekstiem. – Tad tētis uzzināja, ka viņa satiekas ar misteru Takeru, un teica, ka labāk viņa būtu mirusi. Un viņš sita mammu.

Takers piespieda pirkstus pie acīm un domāja par to, vai vispār kādreiz pāries šī vainas izjūta.

– Saj, vai tu atceries, kad tavs tēvs un misters Takers strīdējās?

To dzirdot, Takers nolaida rokas un teju vai iesmējās. Šīs strīdēšanās pēdas joprojām bija manāmas balojošajos zilumos uz viņa sāniem.

– Laikam, jā. Tētis pārnāca mājās, un viņa seja bija pamatīgi sasista.

– Un divas naktis pirms tam? – Bērnss runāja par nakti, kad tika nonāvēta Eda Lū. – Vai viņam bija kāds no īpašajiem garastāvokļiem?

Pirmo reizi Sajam nācās mirkli apdomāties, lai atbildētu uz Bērnsa jautājumu. Viņš apsvēra, ko sacīt, un no acīm uz brīdi pazuda glāžainā baiļu izteiksme. Viņš izklaidīgi atkal padzina uzstājīgo lapseni. – Es precīzi nevaru atcerēties. Padzirdējis tenkas, ka Eda Lū varētu būt stāvoklī, viņš satrakojās ne pa jokam. Tikai es nezinu, kad īsti tas notika.

Bērnss vairākas minūtes mēģināja ar uzvedinošiem jautājumiem palīdzēt Sajam. Galu galā viņš tomēr padevās. Vēl bija iespēja iztaujāt Rūtenu un Meivisu Hetingeres. Viņu atmiņas varēja būt precīzākas.

– Labi, Saj. Vēl tikai daži jautājumi. Vai dunci, ko tu aiznesi tēvam, viņš bieži nēsāja līdzi?

– Tikai tad, kad devās medībās un tamlīdzīgi. Tas duncis ir pārāk liels, lai katru dienu staipītu līdzi.

– Vai tu apmēram varētu atcerēties, cik bieži viņš to ņēma līdzi, sacīsim, pēdējos sešos, septiņos mēnešos?

– Četras vai piecas reizes. Varbūt arī vairāk. Viņam ļoti garšoja vāveru gaļa.

– Vai viņš kādreiz draudēja ar dunci tev vai kādam citam no ģimenes? Vai plātījās, ka izpildīs sodu ar to?

– Viņš grasījās uzšķērst misteru Takeru. – Sajs aizklāja seju ar rokām, un viņa balss kļuva klusāka. – Viņš pavēlēja atvilināt misteru Takeru uz caurteku un teica, ka uzšķērdīs viņu kā trusi. Viņš grasījās misteram Takeram nogriezt privātās vietas, jo tāda esot Dieva griba un taisnā tiesa. Viņaprāt, vajadzēja nodarīt misteram Takeram to, kas bija nodarīts Edai Lū. Tētis teica, ka izdurs man acis, ja es pretošos un negodāšu savu tēvu. Arī tāda esot Dieva griba. Lūdzu, mister Taker… – Sajs neraudāja, bet turēja rokas pie sejas kā bērns šausmu filmas ainā, cenšoties aizgainīt negantu briesmoni.

– Viss kārtībā, Saj. – Takers piecēlās un nostājās aiz Saja krēsla. – Lieciet viņu mierā, Bērns.

Aģents izslēdza magnetofonu un kopā ar piezīmju grāmatiņu ielika to kabatā. – Es neesmu bezsirdis, Longstrīt. – Pieceldamies no galda, viņš noskatījās uz zēnu un vīrieti, kurš bija nostājies sardzē. – Un man ir pamatotas aizdomas, ka upuru ir daudz vairāk nekā tie, kas apglabāti vietējā kapsētā. – Īsu mirkli pat gribējās, lai viņš spētu dāvāt līdzjūtību tikpat viegli kā Takers. Kaut vai ar rokas pieskārienu vien. Taču viņš tikai pamāja zēnam ar galvu. Lai arī balss bija savaldīga, sacītie vārdi nāca no sirds. – Tu visu izdarīji pareizi, Saj. Neviens cits nebūtu varējis izdarīt vairāk. To tu atceries.

Takers uzlika rokas zēnam uz pleciem un noskatījās, kā aģents Bērnss aiziet. Pirmo reizi kopš iepazīšanās ar aģentu Bērnsu viņš izjuta zināmu cieņu pret šo cilvēku.

– Es tagad sadabūšu pāris makšķeru, Saj. Mēs atlikušo dienas daļu pavadīsim ārpus mājas.

– Makšķerēšana, – Takers sacīja, atbalstījis makšķeri starp ceļgaliem un muguru atspiedis pret cipreses celmu, – ir domājošu vīru sports.

– Tādu ēsmu es vēl nekad neesmu izmantojis. – Sajs vēlreiz paošņāja folijā ietīto paciņu. – Pasakiet vēlreiz – kā to sauc?

– Par pastēti. – Takers pasmaidīja un pavilka cepuri vairāk pāri acīm. – Šajā gadījumā tās ir pīļu aknas. – Un Dela sarīkos īstu elli, kad pamanīs, ka tās ir pazudušas.

– Pīļu aknas… – Sajs savieba seju un izskatījās tieši tā, kā četrpadsmitgadīgam zēnam piedien. – Pretīgi.

– Izkoptai gaumei, manu zēn. Kaķi to dēļ jūk vai prātā. – Takers mazliet uzzieda uz krekera un iemeta mutē pats sev, noskalojot kumosu ar limonādi.

Viņi bija iekārtojušies Svītvoteras ezera tālākajā galā, vītola pavēnī. Šo vītolu Takera māte bija iestādījusi vēl toreiz, kad viņš nemaz nebija dzimis.

– Kokvilna izskatās labi, mister Taker.

– Hmmm… – Cepures ēnā Takera skatiens aizslīdēja pāri kokvilnas laukiem. Viņš pamanīja savu priekšstrādnieku kopā ar vairākiem vīriem pārbaudām stādu rindas un meklējam smecerniekus. – Šajā gadā kokvilna aug griezdamās. Šeit viss tiek darīts, lai kokvilnai būtu labāk. – Viņš īsi nopūtās. – Un tas nozīmē, ka ūdens šajā ezerā ir sabojāts. Visas zivis, ko noķersim, būs jālaiž atpakaļ ezerā. Es te domāju, ka vajadzētu ielaist ūdenī dažas no tām vabolēm.

– Vabolēm, mister Taker?

– Esot tādas vaboles… zinātnieki ir to atklājuši. Tās apēd indes, piesārņojumu un visu, kas bojā ūdeni.

– Vaboles, kas ēd indi? – Sajs iesmējās. – Jūs mani izzobojat, mister Taker.

Zēna smiekli, lai cik vārgi būdami, tomēr sasildīja Takera sirdi. – Tā ir balta patiesība. Ielaistas Potomakas upē, vaboles ūdeni iztīrīja. – Viņš sapņaini pavērās pāri tumšajiem, nonāvētajiem ezera ūdeņiem. – Es tev pateikšu, Saj… Man būtu ļoti svarīgi redzēt, ka šie ūdeņi atkal ir tīri. Mana mamma mēdza sacīt, ka gribētu uzcelt tiltu pāri ezeram. Zini, tādu jauku arkveida tiltiņu, kādus taisa Japānā. Mums tā arī neizdevās tam pieķerties. Man žēl, ka tā, jo viņai tas būtu paticis.

Sajs neko daudz nezināja ne par Japānu, ne arkveida tiltiņiem, taču viņam patika klausīties Takera runāšanā. Bija radies priekšstats, ka Takers veiksmīgi varētu runāt par jebko. Kādu brīdi abi miegaini makšķerēja, un Takera balss bija tik mierinoša kā maiga vējpūta. Sajs noķēra zivi, papriecājās par to un palaida vaļā.

– Man vienmēr ir gribējies apskatīt dažādas vietas, – Takers stāstīja, kamēr Sajs lika uz āķa Delas slaveno pīļu aknu pastēti. – Kad biju tavā vecumā, es albumā līmēju attēlus, ko izgriezu no žurnāliem. Roma, Parīze, Maskava. Laikam jau man jānokaunas, ka tā arī neesmu saņēmies šīs vietas apskatīt pats savām acīm. – Viņš mirkli paklusēja. – Vai tev ir kāda vēlēšanās, Saj? Kaut kas tāds, par ko tu esi domājis un ko gribētu izdarīt?

– Es gribētu mācīties koledžā. – Zēns koši pietvīka, jo gaidīja, ka atskanēs smiekli. Tie nesekoja, un viņš uzdrīkstējās pateikt vairāk. – Man patīk skola. Un man tur viss labi padodas. Vēstures skolotājs misters Beikers teic, ka man ir zinātkārs prāts un labas mācīšanās iemaņas.

– Vai tiešām?

– Bija tā kā mazliet kauns, jo viņš to pateica visas klases priekšā. Un tomēr sajūta bija laba. Vēl skolotājs sacīja, ka es varētu dabūt stipendiju mācībām štata universitātē, bet tētis sacīja, ka man mācības jābeidz, tiklīdz likums to ļauj, un jāķeras pie darba uz lauka. Un ka es nevarēšu… – Viņš aprāvās, atcerēdamies, ka tēvs ir miris.

Klusēdams Takers izvilka zivi no ūdens un brīdi to paturēja, vērodams, kā zivs pūlas cīnīties pret nenovēršamo. ”Zēns laikam bija juties tāpat,” Takers iedomājās, uzmanīgi izņēma āķi un ar plīkšķi iemeta zivi atpakaļ ūdenī. Nemaz tik bieži negadījās tā, ka zivij vai zēnam tiek dota otra iespēja. Un bieži negadījās tā, ka vīrietis var kādam piedāvāt otru iespēju.

”Sajs mācīsies koledžā,” Takers nolēma. ”Es par to parūpēšos.”

– Mister Taker? – Sajs atskārta, ka atkal acīs riešas asaras, un nevarēja to paciest. Viņam likās, ka kļūst līdzīgs raudulīgai meitenei.

– Jā?

– Kā jums liekas, vai es viņu nogalināju?

Takers apslāpēja vēlmi asi noraidīt šādu pieņēmumu. Viņš piesardzīgi ievilka elpu un paņēma cigareti. – Kāpēc tu kaut ko tādu iedomājies?

– Es neizpildīju viņa pavēli, un tētis aizbēga. Droši vien viņš bija ārprātīgi pārskaities uz mani un devās pie mis Veiverlijas. Tagad viņš ir pagalam. Es negodāju savu tēvu, un tagad viņš ir miris.

– Varētu tā būt un varētu arī nebūt. – Takers uzšķīla sērkociņu. – Tev pašam ir jāatbild uz vienu jautājumu. Vai tev šķiet, ka tēva godāšana nozīmē palīdzēšanu viņam nonāvēt neapbruņotu cilvēku?

– Nē, kungs, bet…

– Tu vakar izglābi man dzīvību, Saj. – Viņš nogaidīja, līdz zēns paraugās viņam acīs. – Tas ir fakts. Ja tu būtu izpildījis pavēli, varbūt tēvs tagad būtu dzīvs. Bet varbūt viņš vienalga būtu devies pie Kerolainas. Taču es noteikti būtu miris. No tā nevarētu izbēgt, vai ne?

– Nē, kungs. Laikam ne.

– Ostins pats ir vainojams savā nāvē. Arī tas ir nenoliedzams fakts.

Sajs vēlējās tam ticēt, izmisīgi vēlējās. Viņš pūlējās runāt tā, lai neaizlūztu balss. – Man nav žēl, ka viņš ir miris. Man nav žēl. Un es nokļūšu ellē, lai pavadītu tur mūžību, jo… Kad šerifs man pateica par viņa nāvi, es biju priecīgs.

”Jēzus!” Takers nodomāja un ievilka dūmu no cigaretes. Saruna kļuva aizvien delikātāka, un diskusijās par debesīm vai elli viņš nejutās pārliecinoši skolotāja lomā.

– Es neesmu īpaši reliģiozs. Manai mammai tas sagādāja lielu vilšanos. Jā, varbūt, ka elle patiešām pastāv. Dievs zina, ka ir vesels lērums ļaužu, kas būtu pelnījuši tur nokļūt. Bet… Kad es par to prātoju, kad apsēžos un patiešām nopietni sāku par to prātot, tad nesaprotu, kālab cilvēki jāsūta turp par jūtām, kurām neko nespēj padarīt. Kāda ir tava rīcība, kā tu izturies pret citiem cilvēkiem, kādu tu sevi esi izveidojis – tas, manuprāt, nozīmē vairāk.

– Bet grēcīgas domas…

Šajā reizē Takers iesmējās, pabīdīja cepuri augstāk un paraudzījās uz Saju. – Dēls, ja tikai par domām vien cilvēkus sūtītu uz elli, tad debesis būtu visai vientulīga vieta, kur pavadīt bezgalību. – Viņš rima smieties un pabužināja zēna matus. – Es nevaru pateikt, kālab tavs tēvs tā rīkojās. Viņš sāpināja tevi un tavu mammu, un tas nebija pareizi neatkarīgi no tā, cik gari un plaši viņš citēja Svētos rakstus. Tavs prieks nav nekāds grēks.

Raupjais kamols Sajam kaklā pamazām zuda. – Mana mamma gan nebūs priecīga.

– Tu nevari atbildēt par viņas jūtām. Tev ir pašam savas. Es gribu tev kaut ko pateikt, kaut ko tādu, par ko tev vajadzētu padomāt.

– Jā, kungs.

– Dela tev sacīja, lai tu dzīvo Svītvoterā, cik ilgi vien vēlies.

Zēna acis panikā iepletās. – Es nesagādāšu jums nekādas raizes, mister Taker. Es apsolos, ka daudz neēdīšu un kārtīgi strādāšu… Es varu…

– Rāmāk, rāmāk. Neviens jau negrasās tevi padzīt. – Takers saņurcīja cigareti un apcerēja, kā labāk pateikt vēlamo. – Gan jau Vērnons parūpēsies par saimniecību un par tavu mammu. Rūtena ir jau gandrīz pieaugusi.

– Viņa krāj naudu, lai varētu aizbraukt. – Sajs iekoda lūpā.

– Tas ir noslēpums.

– Man ļoti patīk glabāt dāmu noslēpumus. Sākoties mācībām skolā, tu varētu turpināt darbu pie manis uz pusslodzi. Daļa algas aizietu tavai mammai, lai viņu atbalstītu. Es tev papildus varētu piedāvāt istabu un ēdienu.

Sajs manīja kaklā sakustamies kaut ko viņam neizprotamu. Viņš pat nesaprata, ka tā ir cerība. – Jūs gribējāt sacīt, ka es varu pārcelties uz Svītvoteru? Uz visiem laikiem?

– Līdz brīdim, kad tev radīsies interese doties prom. Ja tu to vēlies, es izdarīšu visu, kas atkarīgs no manis, lai tā notiktu. Tavai mammai vajadzēs piekrist, un laikam jau būs jānokārto arī kādi juridiski dokumenti, lai es kļūtu tev par tādu kā aizbildni. Tikai tev pašam tas ir jāgrib.

Baidīdamies sacerēties pārāk daudz, Sajs gluži vienkārši turpināja cieši raudzīties uz Takeru. – Es darīšu visu, ko jūs man liksiet. Un es nebūšu jums par apgrūtinājumu.

– Paskatīsimies. Un tagad es pastāstīšu tev, kādi būs noteikumi. Tev ir jāzina, kam piekrīti. – Lai dotu Sajam brīdi laika aptvert jaunumus, Takers uzzieda uz krekera vairāk pastētes. Ja šajā dienā viņš nebija izdarījis pareizi neko citu, tad vismaz bija novērsis zēna domas no gaužām nožēlojamā stāvokļa, kādā viņš atradās. – Nekāda alkohola, kamēr nebūsi pilngadīgs.

– Nē, kungs.

– Nekādu traku ballīšu, ja vien es netieku uzaicināts piedalīties.

Sajs iesmējās un samirkšķināja plakstus. – Skaidrs, kungs.

– Nekādas flirtēšanas ar manu sievieti. – ”Sievietēm,” viņš prātā palaboja. ”Es taču biju domājis daudzskaitli. Sievietes, vai ne?” Taču gara acu priekšā bija tikai Kerolaina.

Zēna sejā atkal bija atgriezies sārtums. – Nē, kungs.

– Un es neflirtēšu ar tavējām. – Takers piemiedza Sajam ar aci un pasmaidīja. – Vai tev ir meitene, Saj?

– Nē, kungs. Es tikai reizēm paskatos, tas arī viss.

– Tev ir vesela jūra laika. Drīz tu varēsi atļauties arī kaut ko vairāk par skatīšanos. Vai ir kāda konkrēta meitene?

Sajs aplaizīja lūpas. Viņš nespēja melot Takeram un saprata, ka ne jau aiz bailēm, kas mocīja attiecībās ar tēvu. Ar šo cilvēku viņu vienoja mīlestība. – Es… ak… Man patīk Līena Hārdestija. Pagājušajā gadā viņai izauga krūtis. Ļoti manāma atšķirība.

Takers aizrijās ar pastēti. – Dieva dēļ, protams, ka ir atšķirība, – viņš piekrita un uzsāka bīstamāku tematu. – Vai tu tikai skaties?

– Nu… – Vaigiem karsti kvēlojot, Sajs nodūra galvu. – Reiz pusdienu rindā viņa stāvēja aiz manis, un kāds viņu pagrūda. Viņas krūtis piekļāvās manai mugurai. Tās bija tik mīkstas! Uz mirkli viņa aplika rokas man ap vidu, lai atgūtu līdzsvaru. Un es… – Sajs norija kaunu. – Es tur neko nevarēju padarīt. Es nevarēju to apturēt.

Tādu ainu – Sajs nogāž Līenu Hārdestiju uz kafetērijas flīžu grīdas un plēš vaļā viņas apģērbu – Takeram nebija grūti iztēloties.

– Ko īsti tu nevarēji?

– Nu… jūs taču saprotat. Reizēm tas notiek, lai kā es vēlētos to novērst. Tas vienkārši kļūst… jūs saprotat… Sātana rīks.

– Sātana rīks. – Takers lēnām atkārtoja. Būtu gribējies smieties. Patiesībā viņš bija pat ļoti pārliecināts, ka, vārtīdamies pa zemi, smietos pilnā kaklā, ja vien Saja acīs neredzētu šo vainas apziņas iekrāsoto skatienu.

”Atkal jau Ostins Hetingers atstājis pēdas,” Takers nodomāja un gari nopūtās.

– Es nekad nebiju dzirdējis, ka to sauc šādi. – Lai noslēptu smaidu, Takers labu laiku braucīja zodu. – Man savukārt liekas, ka tam ir vairāk saistības ar Dievu, ja reiz Viņš to ir ielicis mums starp kājām.

– Netiklu domu un samaitātu sieviešu dēļ tas kļūst ciets.

– Un paldies Dievam, ka tā. – Takers ielēja vēl limonādi, lai gan patiesībā vēlējās, kaut tas būtu burbons. – Klausies, dēls, nav uz pasaules tāda vīrieša, kura mantība nebūtu kļuvusi cieta kādā nepiemērotā brīdī. Tas ir tikai dabiski. – Viņš iedzēra malku un ātri vaicāja: – Tu taču zini, kā rodas bērni?

– Jā. – Viņam par to bija stāstījis Džims, kurš to uzzināja no sava tēva. – Viņai ir ola, bet viņam sperma. Un labāk ir, ja viens otru mīl, un tamlīdzīgi.

– Pareizi. – Takers juta patīkamu atvieglojuma vilni. – Un labāk ir arī tad, ja pagaida līdz brīdim, kad vari uzņemties atbildību. – Jā, vai tad viņš nebija īstais, kam par to runāt? – Skatīšanās uz Līenu, domāšana par viņas krūtīm un piespiešanās tām ir kaut kas pavisam atšķirīgs.

– Laikam jau es to zinu. – Sajam likās aizraujoši, ka drīkst skaļi izrunāt aizliegtus vārdus, par kuriem neviens negrasās viņu piekaut. Viņš atļāvās mazliet vairāk. – Bet reizēm, jo īpaši naktīs… Es pūlos prātā nosaukt visus štatus un to galvaspilsētas, taču reizēm pat tas nepalīdz novērst domas. Un tas kļūst… jūs saprotat. Liekas, ja tūdaļ kaut ko neizdarīšu, tad vienkārši eksplodēšu. – Viņš ātri paraudzījās uz Takeru. – Un reizēm es to daru. Tā taču ir pakļaušanās sātana gribai, ja pats ar sevi tā…

Takers pakasīja galvu. – Man šķiet, ka vīri ņem lietas savās rokās, tā sakot… šad un tad. Es nezinu, vai ieteiktu to izkopt par ieradumu, bet… Ja nieze ir pārāk neciešama, tad ir vērts pakasīties.

– Vai tad cilvēkam nenotiek nekas ļauns, ja viņš tā dara?

– Neviens no tā nekļūst akls, un uz plaukstām nesāk augt spalvas, ja tu domāji par to.

– Vai jūs to skaidri zināt?

Tagad nu Takeram nācās pasmaidīt. Viņš pacēla plaukstas un ļoti rūpīgi tās nopētīja. – Pilnīgi skaidri, – viņš atteica un jutās gandarīts, kad pasmaidīja arī Sajs.

Bērnsa istaba Inosensā bija maza, spartiski iekārtota un puslīdz pieņemama. Aģents jutās pateicīgs Nensijai Kūnsai, ka viņa šo telpu uzturēja tīru. Viņš allaž atstāja kādas lietas, kas norādītu, ja kāds būtu istabā viesojies slepus, un jutās apmierināts, ka viss bija kārtībā. Visi ar izmeklēšanu saistītie dokumenti bija droši ieslēgti viņa portfelī, ja vien viņš tobrīd ar tiem nestrādāja.

Viņam bija divguļamā gulta, kumode ar atvilktnēm un drēbju skapis. Bija vajadzīgas trīs dienas, lai pārliecinātu Nensiju, ka viņam nepieciešams rakstāmgalds un stabils krēsls. Griestu ventilators jauca karsto gaisu. Šī nepiemērotā ierīce bija novedusi Bērnsu līdz tam, ka viņš Lāšona veikalā iegādājās elektrisko ventilatoru. Tā kā bija paveicies dabūt vienu no divām istabām, kurai blakus atradās arī vannas istaba, Bērnss uzskatīja, ka viņam ir viss nepieciešamais, lai uzturētos šajā vietā.

Nekādus papildu labumus viņš nebija gaidījis.

Dzelzs gultā zem viņa atradās Džosija Longstrīta. Bērnss joprojām trīsēja no viņu atkārtotās savienošanās un pat nespēja īsti saprast, kā no kopīgas limonādes dzeršanas kafejnīcā viss pārvērties par izklaidēm uz čīkstoša matrača.

Tik mežonīgs, visu paņemošs sekss viņam nebija kopš… Patiesībā viņš atskārta, ka šāda seksa viņam nekad iepriekš nav bijis. Sievietes, ar kurām viņš agrāk saticies, izturējās vēsi un savaldīgi gan gultā, gan ārpus tās.

Bet Džosija… Pirmā uzbrāzusies augšā pa kāpnēm, šī sieviete jau pēc piecām sekundēm rāva viņam nost drēbes.

Pāri Bērnsa galvai Džosija pacēla pirkstus un aplūkoja pavisam nesen krāsotos nagus. ”Sarkanais grēks” – tāds šoreiz bija toņa nosaukums. Viņai tas šķita brīnišķīgi piemērots. Kā izmēģinot viņa pārvilka ar nagiem pār Bērnsa muguru un sprieda, ka sarkanā laka uz bālās ādas līdzinās asinīm.

– Mīļais, – viņa sacīja. – Tu mani gandrīz nogurdināji. Es jau zināju, ka zem šā uzvalka slēpjas īsts tīģeris.

– Tu biji pasakaina. – Bērss zināja, ka sievietes šādos gadījumos gaida komplimentus, bet vārdi viņu gandrīz pievīla.

– Neticama.

– Es biju tevi noskatījusi, aģent Bērns. Vīrieši ar dienesta žetonu mani nezin kāpēc ļoti uzbudina. – Viņa iedomājās par Bērku un, mazliet sadrūmusi, paskatījās uz griestiem. – Vai es esmu seksīga, tavuprāt?

– Man liekas… – Viņš pacēla galvu. – Tu esi seksīgākā sieviete no visām, kas dzīvo uz zemes.

Pēc šādiem vārdiem viņa pasmaidīja un noskūpstīja Bērnsu.

– Un pievilcīga arī?

– Nē, ne jau pievilcīga… – viņš attrauca, pārāk aizņemts ar viņas matu virpināšanu, lai pamanītu zibsni viņas acīs. – Brīnišķīga, kā nevaldāma čigāniete.

Dusmu zibsnis pārtapa tīksmes smaidā. – Tu saki šādus vārdus tikai tālab, ka esmu pilnīgi kaila un tavs aprīkojums atkal ir gatavībā.

Parasti viņš justos aizskarts par šādu izrunāšanos, taču Džosijai bija taisnība par sātana rīka gatavību. – Es to saku tikai tāpēc, ka tā ir taisnība. Tu esi žilbinoša.

– Man pavisam noteikti patīk tava pļāpāšana. – Viņa nopūtās, kad Bērnss aizskāra viņas krūtis. Sviedri un sekss ādu padarīja lipīgu, lai gan ventilators bija pavērsts tieši pret gultu. Džosija jau sen bija atklājusi, ka labākais veids, kā tikt galā ar tveici, ir gulēt kailai. Un, ja reiz sieviete gultā devās kaila, tad tikpat labi šo faktu varēja arī patīkami izmantot.

– Ne jau daudzi vīrieši prot pateikt to, ko sieviete vēlas dzirdēt. Ņemsim kaut vai manu pirmo vīru Frenklinu. Kad bijām precējušies divus vai trīs mēnešus un pirmais kaisles vilnis bija noplacis, viņš pēc seksa novaidējās un tūdaļ sāka krākt. Un tādi ir ļoti daudzi vīrieši. Viņi vienkārši paņem kāroto un pēc tam atslēdzas.

Bērnsa atbilde nebija labi saklausāma, jo viņš lūpas bija piespiedis Džosijas krūtīm. Viņa ļāva, lai vīrietis izbauda šo mirkli. – Sievietēm ir jādzird skaisti vārdi. Protams, ne jau visām sievietēm tas ir svarīgi. Ir sievietes, kuras vēlas to pašu, ko vīrieši. Atzinīgi, jauki vārdi atšķir dāmu no klaidones, tā man šķiet.

– Tu esi vienreizēja dāma.

Viņa koši pasmaidīja. – Un tu esi īsts džentlmenis, turklāt gudrs arī. Man ļoti patīk klausīties, kad tu runā par lietām, ko esi izmeklējis. – Džosija lēnām noglāstīja vīrieša sānus. – Bet laikam jau tu drīz atgriezīsies savos ziemeļos. – Viņa pieliecās, lai piekļautos vīrieša lūpām. – Ir patiešām žēl, ka mēs tā kavējāmies ar saiešanu kopā.

– Vispār jau rodas iespaids, ka lieta patiešām virzās uz noslēgumu.

– Es zināju. Kopš pirmās dienas, kad tevi ieraudzīju, es zināju, ka tu visu atrisināsi. Tu esi tik gudrs! Un es sacīju sev: ”Tagad, kad viņš ir te, mūsu sievietes atkal varēs justies droši.” – Viņas mēle rotaļīgi dejoja ar Bērnsa mēli. – Tu, Metjū, esi varonis.

– Es vienkārši pildu pienākumu, – viņš liekuļoti kautrīgi noteica, bet Džosija uzrausās viņam virsū. – Un šī bija standarta lieta, patiešām.

– Noziedznieka notveršana? – Džosijas lūpas slīdēja pār Bērnsa krūtīm. Viņš bija bāls kā zivs, tomēr Džosijai patika viņa miesasbūve. – Neviens cits bez tevis neprata vainīgo atrast.

– Runa ir par atbilstīgu pieredzi un pienācīgu aprīkojumu. – Man tavs aprīkojums pat ļoti patīk, – viņa nočukstēja un apskāva Bērnsu. – Pastāsti, Metjū, kā tu to izdarīji. Es vai drebu priekšnojautās.

Vīrieša elpa kļuva saraustīta, jo Džosijas prasmīgie pirksti zinīgi glāstīja viņa augumu. – Vispirms ir jāsaprot sērijveida slepkavas psiholoģija, viņu rīcības modeļi, posmi. Jāņem vērā statistikas dati. Lielākā daļa slepkavību tiek pastrādātas impulsīvi un dažu standarta iemeslu dēļ.

– Pastāsti! – Viņa piekļāva lūpas Bērnsa vēderam. – Tas mani ļoti uzbudina.

– Kaisle, – viņš ar grūtībām izdabūja pār lūpām, jo skatienu jau aizklāja sarkana migla. – Alkatība, atriebe… Tie nav sērijveida slepkavas motīvi. Viņam tie ir kontrole, vara un medības. Nogalināšana pati par sevi viņam nav tik svarīga kā gaidas, izsekošana.

– Jā. – Viņa maigi nolaizīja vīrieša augšstilba iekšpusi. Viņa pati nodarbojās ar vajāšanu, un gaidas uzvilnīja kā karsti upes viļņi vasaras plūdu laikā. – Nepārtrauc.

– Viņš plāno, barojas no šiem plāniem. Viņš izraugās mērķi un tad dodas medībās. Un visu laiku, kamēr tas notiek, viņš var vadīt ideāli normālu dzīvi. Viņam ir ģimene, karjera, draugi. Taču viņa virzītājspēks ir nepieciešamība nogalināt. Pēc tam, kad viņš savu upuri ir iznīcinājis, šī nepieciešamība nonāvēt atkal sāk augt. Un kaislīga vajadzība pēc kontroles, protams. – Bērnss satvēra Džosijas matus dūrē, kad viņas lūpas sakļāvās ap viņa locekli. – Viņš var kaitināt varas iestādes, pat izmantot tās. – Bērnsa elpa kļuva sēcoša, kad Džosija iesūca viņa locekli dziļāk. – Slepkava dažkārt var vēlēties, lai viņu notver, var pat ciest no vainas apziņas, taču izsalkums pārmāc visu pārējo.

Viņa kairinot slīdēja augšup pa Bērnsa augumu. – Un viņš nogalina atkal. Kamēr vien tu viņu neesi apturējis.

– Jā.

– Un tu viņu apturēsi arī šoreiz?

– Viņš jau ir apturēts.

Džosija pacēla rokas, atglauda matus un paslēja krūtis uz Bērnsa pusi.

– Kā?

– Ja vien netiks atklāti citi pierādījumi, es ziņošu, ka lieta slēgta sakarā ar Ostina Hetingera nāvi.

Nodrebējusi Džosija paslēja mazliet gurnus uz augšu un palīdzēja Bērnsam iekļūt viņā pavisam dziļi. – Tu esi varonis, īpašais aģent. Mans varonis. – Viņa atmeta galvu un uzsāka ceļu uz paradīzi.

DIVDESMIT PIRMA NODAĻA

Tuvojās vētra. Tās elpā vakars bija kļuvis vēsāks, un daudzu dienu laikā īsts vējš lika koku lapām skaļāk sačukstēties un gaisā uzvēdīt lietus smaržai. Jau agri nolaidās krēsla, jo saule bija paslēpusies aiz biezajiem alvas krāsas mākoņiem. Rietumu pamalē brīžiem uzplaiksnīja pa spožai zibens strēlei.

Lai arī negaiss varētu būt diezgan briesmīgs – izsist no ierindas elektropārvades līnijas un pārpludināt upju krastus –, delta atviegloti uzeploja.

Darlīna Fulere-Tolbota no mātes mājas devās projām nelāgā noskaņojumā. Hepija smaidīdama auklēja mazdēlu, bet vienlaikus kārtīgi norāja meitu Billija Tī dēļ. ”Un tēvs nebija labāks,” Darlīna nodomāja, aizcirzdama savas automašīnas durvis. ”Viņš tikai pašūpoja galvu un izgāja no istabas.” Darlīnai nācās ciest divdesmit minūtes, klausoties mātes lekcijā par to, cik kārtīgs un labs cilvēks ir Juniors, kurš nav pelnījis to, ka viņu krāpj paša mājās.

”Tās ir arī manas mājas, jo arī mans paraksts ir uz mājas hipotekārā kredīta līguma,” Darlīna bozās, aizgainīdama dusmu asaras un iedarbinādama automašīnas dzinēju. ”Par to jau neviens neiedomājas. Nē, ir tikai nabaga Juniors! Nevienam nav daļas par to, ka nabaga Juniors izturas pret mani kā pret putekļiem, ko paslauka zem paklāja. Vai gan jābrīnās, ka es sāku ilgoties pēc Billija Tī un viņa sniegtā mierinājuma? Pašas vīrs vairs neguļ vienā gultā ar mani. Jau tāpat viņš necik daudz nenopūlējās – arī pirms tam, kad visas nedienas sākās. Tagad man vispār nākas aizmigt izmisušai un neapmierinātai kā tādai sakaltušai vecmeitai.”

To Darlīna grasījās labot. Kad pirmās smagās lietus lāses atsitās pret vējstiklu, viņa paslēja zodu augstāk. Hepija būtu šādu skatienu pazinusi un, par lielu izbrīnu Darlīnai, pat atbalstījusi.

Skūters pārnakšņos pie vecmāmiņas. Un Darlīna parūpēsies, lai viņas vīrs pildītu savu vīra pienākumu.

Ja tuvākajā laikā nekas nemainītos uz labu, viņa mierīgi varētu kļūt par vienu no katoļu mūķenēm un dzīvot klosterī.

”Dzīve bez seksa padara mani nervozu,” Darlīna sprieda un ieslēdza stikla tīrītājus, jo lietus bija pastiprinājies un cītīgi bungoja pa automašīnu. Juniors Billiju Tī apturēja brīdī, kad mīlēšanās vēl ritēja pilnā sparā. Pēc Darlīnas aprēķiniem, viņa atturībā bija pavadījusi jau veselu nedēļu.

Un tas nebija veselīgi.

Tieši tālab viņa jutās tik nervoza un viegli aizkaitināma, par to nebija ne mazāko šaubu. Vairākas dienas viņai bija durstīga sajūta, ka viņu kāds novēro. Un tas bija kaut kas vairāk par tiem skatieniem, ko viņai veltīja pilsētā, kad par notikušo paklīda runas. Bija sajūta, ka viņu kāds noskatījis par mērķi. Un bija arī telefona zvani. Kad Darlīna pacēla klausuli, tur valdīja klusums. ”Laikam jau tas būs Juniors, kas mani cieši uzrauga,” Darlīna sprieda. ”Un ļoti iespējams, ka viņš sarunājis ar kādu no saviem puišiem, lai pieskata māju – gadījumam, ja Billijs Tī atkal uzrastos.”

It kā Billijs Tī tagad drīkstētu Darlīnu uzrunāt.

Nešķita godīgi, ka viņai gribējies dzīvē gūt mazliet prieka, bet nācies zaudēt gan mīļāko, gan vīru un vēl paciest mātes lekcijas.

Viņa piebremzēja uz slapjā ceļa un turpināja braukt gliemeža gaitā.

”Nē, es to vairs nepacietīšu.” Raudāšana nelīdzēja, un viņa bija pieraudājusi vai veselu jūru. Mājas uzturēšana kārtībā, gādāšana par omulību un siltas vakariņas galdā katras dienas beigās – tas arī nebija neko daudz devis. Juniors paēda un devās rotaļāties ar Skūteru.

”Šonakt viņš parotaļāsies ar savu sievu.”

Darlīna zināja, kā radīt pienācīgus apstākļus. Viņai bija jauns naktskrekls, ko viņa pasūtījusi pa pastu, lai iepriecinātu Billiju Tī, taču tam nebija lielas nozīmes. Lielāko daļu pēcpusdienas viņa pavadīja pie friziera, kas izmazgāja un skaisti saveidoja viņai matus. Viņa pat pacieta Betiju Prūitu, kas sakopa viņai uzacis un atbrīvoja no nelielās pūciņas uz virslūpas.

Tagad atlika vien sagādāt atbilstīgu atmosfēru. Viņai bija sveces ar purvmiršu aromātu; tās bija palikušas pāri no pagājušajiem Ziemassvētkiem. Bija Rendija Trevisa dziesmu albums un atdzesēts dzirkstošais vīns. ”Pēc pāris glāzēm Juniors noteikti būs noskaņots uz romantiku. Iedabūts gultā, viņš aizmirsīs visu, kas saistījās ar Billiju Tī un paša ievainoto vīrieša lepnumu. Es būšu Juniora uzticamā sieva. Un… Ja man vēl kādreiz būs mīļākais, tad es noteikti izturēšos daudz piesardzīgāk.”

Lietus plīvurs bija tik biezs, ka Darlīna teju vai nepamanīja automašīnu, kas stāvēja šķērsām pāri ceļam, un gandrīz nepaguva nobremzēt. Vēl mirklis, un būtu par vēlu. Riepas slīdēja un kauca. Darlīna iekliedzās, jo automašīna pasitās sānis. Tik tikko izvairījusies no sadursmes ar otru transportlīdzekli, viņa gluži vienkārši sēdēja un turēja plaukstu pie pārāk strauji pukstošās sirds.

– Nolādēts! – Darlīna paraudzījās caur vējstiklu, taču nevienu neredzēja. Bija vienīgi pamestā automašīna, kas novietota šķērsām pāri ceļam. – Nē, nudien! Vienkārši lieliski! – Trīcēdama viņa atvēra durvis un izkāpa negaisa valstībā. Mati nekavējoties pielipa sejai, un nācās tos atglaust. – Divdesmit divi dolāri un septiņdesmit pieci centi kaķim zem astes! – Darlīna uzkliedza lietum. – Dieva dēļ, kā tad es iekārdināšu savu vīru, ja mājās atgriezīšos kā slapja vista?

Darlīna mazliet padomāja un nosprieda, ka šo apstākli varētu izmantot savā labā, spēlēt uz līdzjūtību. Taču vajadzēja ātri steigties uz mājām, ja viņa gribēja, lai Juniors raizējas un pažēlo tādu salijušu nabadzīti. Rokas uz gurniem salikusi, viņa iespēra pa ceļu aizšķērsojušās automašīnas riepu.

– Pie velna, kā lai tiek garām? – Izredzes griezties atpakaļ un doties pie mātes bija tik biedējošas, ka viņa nolēma neņemt vērā lietu un apgāja automašīnai apkārt, lai meklētu kādu risinājumu.

Viņa ieskatījās pa logiem, jo cerēja ieraudzīt atslēgas aizdedzē, un tad saklausīja aiz muguras kādu skaņu. Sirds salēcās tik spēji, ka šķita iestrēgstam kaklā. Tad Darlīna pamanīja no lietus iznākam pazīstama cilvēka stāvu.

– Tad šī ir tava mašīna, – viņa kliedza. – Ceļi ir tik ļoti slapji, ka es gandrīz ietriecos tajā. Juniors man dzīvai noraus ādu, ja es sasitīšu viņa mašīnu.

– Es aiztaupīšu viņam šīs pūles.

Darlīna pat nepaguva ieraudzīt riteņu atslēgu, ar kuru viņai spēji iesita pa galvu.

Gaisma notrīsēja, nodzisa, atkal iedegās un pēc īpaši spēcīga pērkona dārda pazuda pavisam. Kerolaina bija tam sagatavojusies un katrā istabā novietojusi sveces un eļļas lampas. Viņai nebija iebildumu ne pret tumsu, ne pret negaisu. Patiesībā viņa tos pat izbaudīja, taču negribējās akli maldīties pa māju, ja elektrības padeve netiktu atjaunota visu nakti, un sastapt Ostina Hetingera smīnīgo spoku. Vienlaikus Kerolaina cerēja, ka būs traucēti arī telefona sakari, līdz ar to nenāksies vairs atbildēt ziņkārīgiem un līdzjūtīgiem zvanītājiem, kā tas bija visu dienu.

Terases patvērumā stāvēdama, viņa vēroja vēju un lietu, bet Nederīgais bija smilkstēdams iesprucis iekšā. Daba sarīkoja varenu priekšnesumu. Koki nespēja pietiekami aizkavēt vēju, un tas grabināja jumtu segumus, tricināja logus un šaudījās pa zāli.

Kerolaina nezināja, vai šāds mežonīgs lietus nāca par labu augošajai kokvilnai. Tiesa, nevajadzēja šaubīties, ka viņai par to tiks izstāstīts viss, atliks vien aizbraukt uz pilsētu. Pagaidām pietika ar to, ka varēja skatīties, just godbijību un apzināties, ka tepat ir sausa, ar svecēm apgaismota māja, kas labprāt dāvās pajumti. ”Patvērumu,” viņa vēl precizēja un pasmaidīja. ”Interesanti, ko gan labais doktors Palamo sacītu par šādu izvēlēto vārdu?” Viņa sprieda, ka tas tiktu pieskaitīts refleksīvai reakcijai. Viņa vairs nebēga un neslēpās. Pirmo reizi mūžā viņa gluži vienkārši dzīvoja.

Vai vismaz mēģināja to darīt.

Torīt viņa pavisam noteikti bija slēpusies no Takera. Viņa bija pieņēmusi seksu, taču atraidījusi intimitāti. Tas bija pierādījums, ka viņa ir dzīva, un vienlaikus arī apstiprinājums bailēm kaut ko just.

Pārsteigta par negaidīto vēsumu, Kerolaina paberzēja rokas. Viņiem ar to bija pieticis. Takers viņu gribēja, un viņa gribēja Takeru. Nebija vērts par kaut ko tādu reizēties.

Kerolaina aizvēra acis un dziļi ieelpoja. Gaisā jautās ozona pēdas, tikko atkal bija novizējusi zibens šautra.

Uzmundrinoši. Kucēns iekaucās, pērkona dārda sabiedēts, un Kerolaina iesmējās.

– Labi, Nederīgais, es tevi tūdaļ izglābšu.

Kucēns bija patvēries viesistabā, purniņš vīdēja ārā no gultai pārklātās segas apakšas. Klusi runādama, Kerolaina paņēma Nederīgo rokās un nēsāja pa istabu gluži kā trīcošu bērnu.

– Tas nebūs ilgi. Negaisi nekad nav ļoti ilgi. Tie ierodas pie mums, satricina mūsu mieru un liek mums labāk novērtēt klusumu. Kā būtu ar mūziku, ko? Man ir noskaņojums mūzikai. – Viņa nolika suņuku krēslā un paņēma vijoli. – Kaut ko kaislīgu, es domāju. – Viņa pārlaida lociņu stīgām, pēc dzirdes uzskaņoja instrumentu. – Kaisles pilna mūzika atbilst noskaņojumam.

Viņa sāka spēlēt. Vispirms Čaikovski, tad Bēthovena Devīto simfoniju, tad izmēģināja vienu no melodijām, ko Džims bija viņai iemācījis, un beigās vēl pašas interpretēto ”Bītlu” dziesmu ”Lēdija Madonna”.

Kad Kerolaina pārtrauca spēlēt, krēsla bija sabiezējusi pilnīgā tumsā. Klauvējiens pie durvīm iztrūcināja Kerolainu, bet Nederīgais izmetās no istabas, uzbrāzās pa kāpnēm un paslēpās zem gultas.

– Varbūt man vajadzētu viņu sūtīt uz mācībām. – Nolikusi vijoli, Kerolaina izgāja priekšnamā. Caur sieta durvīm uz viņu raudzījās Takers.

Viņas prasmīgās rokas piepeši bija sākušas trīcēt, un nācās tās saņemt kopā, lai drebēšana nebūtu manāma.

– Šis nemaz nav piemērots laiks āra pastaigām.

– Es zinu.

– Vai tu negrasies nākt iekšā?

– Pagaidām ne.

Kerolaina piegāja tuvāk. No viņa matiem pilēja ūdens. Tas atsauca atmiņā rītu un to, kāds Takers bija izskatījies pēc dušas. – Cik ilgi tu stāvēji ārā?

– Es piebraucu, kad tu sāki spēlēt to melodiju no ”Sāļā suņa”. Tas taču bija ”Sāļais suns”, vai ne?

Viņas sejā ātri uzzibsnīja smaids un tikpat ātri pazuda. – To man iemācīja Džims. Mēs apmaināmies ar dažādām izpildījuma tehnikām.

– Es esmu par to dzirdējis. Tobijs ir patiešām iepriecināts.

Viņš meklē, kur varētu zēnam iegādāties lietotu vijoli.

– Jauneklis ir talantīgs, – Kerolaina noteica un sajutās muļķīgi. ”Kālab gan mēs runājam par Džimu un starp mums joprojām ir sieta durvis?” – Pārtrūka elektrības padeve.

– Zinu. Iznāc uz minūti ārā, Kerolaina.

Viņa svārstījās. Takers šķita tik ļoti nopietns, tik apdomīgs.

– Vai kaut kas ir atgadījies?

– Vismaz es neko tādu neesmu dzirdējis. – Viņš atvēra sieta durvis. – Iznāc ārā.

– Labi. – Kerolaina paklausīja, lai gan jutās satraukta. – Es te iepriekš iedomājos par to, vai šis lietus dara labu vai sliktu. Kokvilnas stādiem, es gribēju sacīt.

– Piedod, es neierados, lai runātu par stādiem vai mūziku. – Takers sabāza rokas kabatās, un viņi kopā vēroja, kā zibens spožā bulta sašķeļ debesis. – Es gribu uzdot jautājumu par šo rītu.

– Varbūt es varētu piedāvāt tev alu. – Viņa pakāpās atpakaļ un pastiepa roku pret sieta durvīm. – Es iepriekšējā dienā nopirku.

– Paklau. – Takera acis mirdzēja tumsā un lika Kerolainai apstāties. – Kāpēc tu neļāvi, lai es tev pieskaros?

– Nesaprotu, par ko tu runā. – Viņa ar trīcošu roku pieskārās matiem. – Es tev ļāvu. Mēs mīlējāmies tepat, uz tā dīvāna.

– Tu ļāvi, lai es tevi iegūstu, bet neļāvi pieskarties. Un tā ir atšķirība. Ļoti liela atšķirība.

Kerolaina stāvēja kā sastingusi. Takeram gandrīz gribējās pasmaidīt par karalisko skatienu, ko šī sieviete viņam dāvāja.

– Ja tu esi ieradies, lai kritizētu manu priekšnesumu…

– Nē, es nekritizēju. Es vienkārši vaicāju. – Takers pavirzījās tuvāk Kerolainai, tomēr nepieskārās viņai. – Bet laikam jau tu pati tikko atbildēji. Tas bija priekšnesums. Varbūt tev nepieciešams rīkoties tā, lai tu sajustos dzīva. Dievam zināms, ka tev bija iemesls. Es vaicāju vien to, vai tas ir viss, ko tu gribi. Man ir daudz vairāk, un es vēlos tev sniegt daudz vairāk. Ja vien tu būsi gatava to pieņemt.

– Nav runas par to, vai es to gribu. Ir runa par to, vai es to varu.

– Es esmu gatavs tevi atstāt vienu, ja tev nepieciešams par to padomāt. Vai arī tu varētu mani aicināt iekšā. – Viņš pieskārās Kerolainas vaigam. – Aicini mani iekšā!

”Ne jau tikai mājā,” Kerolaina atskārta. ”Manī. Fiziski. Emocionāli.” Viņa uz mirkli aizvēra acis. Kad viņa tās atvēra, Takers joprojā stāvēja turpat un gaidīja. – Es neesmu nekāda labā iespēja.

Smaids Takera lūpas padarīja maigākas. – Pie joda, saldumiņ, es tāpat.

Kerolaina dziļi ieelpoja un pakāpās malā, lai atvērtu sieta durvis. – Es gribētu, lai tu ienāc.

Takers izelpoja kādu brīdi aizturēto dvašu. Mirklī, kad bija pārkāpis slieksni, viņš sievieti pacēla gaisā. – Retam Batleram tas bija gana labi. – Takers skūpstīja Kerolainu, mājā valdošā klusuma ieskauts, un tad nesa augšup pa kāpnēm. ”Varbūt man šajā naktī nav jāraizējas ne par vienu citu, bet, lai Dievs ir liecinieks, es neļaušu Kerolainai domāt par Luisu.”

– Tu esi slapjš, – Kerolaina sacīja un pieglauda galvu viņa plecam.

– Es tev došu iespēju atbrīvot mani no drēbēm.

”Cik gan viegli tas ir,” Kerolaina iesmiedamās nodomāja.

”Ja vien ļaujies.” – Tu esi tik labs pret mani!

– Un es varu būt vēl labāks. – Viņš apstājās durvīs, lai izbaudītu vēl vienu garu, aizraujošu skūpstu.

– Savukārt es nevaru ne sagaidīt, kad to redzēšu.

– Šoreiz tev nāksies pagaidīt.

Uz sienām dejā kustējās sveču liesmiņu mestās ēnas. Dienas tveice, istabā notverta, likās kā sena draudzene, kas pārtrumpojusi vēju, kurš aizrautīgi šūpoja vecos mežģīņu aizkarus. Gaisā vēdīja sveču vaska smarža un lavandu aromāts. Lietus šaustīja logus un uzstājīgi grabināja skārda jumtu.

Turpinādams ar lūpām kairināt Kerolainu, Takers viņu maigi noguldīja gultā. Vīrieša pirkstu gali vieglītēm slīdēja pār viņas seju, un tiem sekoja lūpas, aizgainīdamas saspringumu. Un pēc brīža jau bija dzirdama tikai lietus bungošana, tālīnāki pērkona dārdi, negaisam virzoties uz austrumiem. Kerolaina nopūtās un pastiepa rokas, aicinādama Takeru.

Viņš vēl pakavējās, lūpas piekļāvis lūpām, zobiem saskaroties, mēlēm kairinot vienai otru, līdz Kerolaina bija dziļi iegrimusi viņa dāvātajā baudā un mierpilnajā atmosfērā.

Citas izvēles nebija. Vajadzēja ļauties izjūtām. Vajadzēja sajust.

Takera kustības bija rimtas, lēnas, viņš uzjundīja Kerolainas emocijas. Tās virmoja viņā, lika pulsam iedrebēties, muskuļiem kļūt vārgiem, sirdij mulst un zaudēt īsto ritmu. Piepešs panikas vilnis pāršalca Kerolainu, un viņa atvirzīja galvu. Takers apmierinājās ar piekļuvi Kerolainas kaklam. Un viņa rokas, tikpat prasmīgas kā jebkura mūziķa rokas, sāka modināt melodiju Kerolainas augumā.

Viņš mierināja, pat cenšoties kārdināt. Viņš redzēja iekšējo cīņu, kas norisinājās Kerolainā. Šaubas un alkas… Šo cīņu Takers varēja saskatīt arī viņas sejā. Apvaldīdams iekāri, viņš pacietīgi un pat līdzjūtīgi vedināja Kerolainu baudas valstībā – ar gariem, saviļņojošiem skūpstiem un nesteidzīgiem, trausliem glāstiem. Kad Kerolainas augums bija gatavs vai izkust Takera rokās, kad viņas lūpām pārslīdēja Takera vārds, viņš piepeši atskārta, ka nemaz necenšas aizkavēt savu iekāri. Viss noritēja tieši tā, kā viņam gribējās.

Skatieni sastapās un nenovērsās, kamēr Takers izģērba Kerolainu. Kailu. Trauslu.

Viņi saprata, ka šie divi vārdi var aizstāt viens otru un šis vienkāršais izģērbšanas process rada milzīgu atšķirību no reizes, kad divi aklas kaisles pārņemti pusapģērbti augumi bija savienojušies uz dīvāna.

Trīcošām rokām Kerolaina novilka Takera saslapušo kreklu, ļaujot pirkstu galiem pārslīdēt pār viņa kailajām krūtīm un lejup pa vēderu. Kerolainu sasildīja triumfa mirklis, kad viņa pamanīja, kā zem viņas nedrošā pieskāriena saspringst vīrieša muskuļi. Kerolaina asi ieelpoja, atdarīja Takera džinsu rāvējslēdzēju un tad paslējās sēdus, lai varētu apģērba gabalu noslidināt pār viņa gurniem uz leju.

Abi uz ceļgaliem atradās gultas vidū, matracis ievaidējās un ieliecās no viņu svara. Atgriezās tveice. Vējš bija aprimis, un lietus noguris pātagot. Kerolainas rokas apvijās Takera viduklim. Viņa pirksti ienira Kerolainas matos.

Pārsteigums un baiļu atēna bija manāma Kerolainas sejā, kad Takers pavilka viņas galvu atpakaļ. Skatiens satumsa no dedzinošās kaisles, kad vīrieša lūpas pakļāva viņas muti. Zem Takera ārienes bija slēpies snaudošs nezvērs, pilns gatavības mosties. Kerolaina juta, kā tas ierēkdamies nomet snaudu, pārrauj važas un izbrāžas caur Takera augumu, draudēdams aprīt viņus abus.

Kerolainas pirksti iecirtās Takera gurnos, bet jau drīz zaudēja spēku, jo vīrietis piekļāva viņu sev cieši klāt. Viņš kaut ko maigi sacīja, taču vārdi pazuda karstajā asiņu dunā, kas šalca viņai ausīs.

Jā, to viņš vēlējās. Tas bija viss, ko viņš vēlējās. Lai Kerolaina, kaisles vadīta, kļūtu piekļāvīga. Viņš vēlējās izgaršot karstās alkas viņas lūpās. Klausīties maigajos, klusajos vaidos, kad viņa aizmirsās, piespiedusies viņam. Apzināties, ka šajā brīdī Kerolaina domā tikai par viņu un alkst vienīgi pēc viņa.

– Man kaut kas ir jāizdara, Kerolaina. – Viņš centās mazliet nomierināties un noklāja skūpstiem viņas plecu, ļaudams zobiem liegi pakodīt maigo izliekumu.

– Jā. – Kerolaina sniedzās pretī, bet Takers satvēra viņas delnas locītavas.

– Nē, ne jau tas. Vēl ne. – Acis nenovērsdams, viņš pavirzīja sievieti atpakaļ tā, ka viņa augums dominēja. Viņš ar lūpām kairināja viņas muti, vairāk gan mokot, nevis sniedzot apmierinājumu. – To, kas man pašlaik darāms… – Viņš maigi ar zobiem satvēra Kerolainas zodu un maigi, tomēr mērķtiecīgi satvēra viņas rokas.

– Taker…

– Ja es patlaban ļaušu, lai šīs rokas man pieskaras, viss beigsies pārāk ātri. – Takers noslīdēja zemē, lēni ar skūpstiem izzīmējot apļus uz viņas auguma. – Ir kāda sena dienvidnieku tradīcija. – Viņš nesteidzīgi ar mēli pakairināja Kerolainas krūtsgalu un ievēroja, ka viņas skatiens kļūst miglains. – Ja kaut kas ir darīšanas vērts, tad vajag tam veltīt daudz laika.

Kerolainas rokas bezpalīdzīgi nodrebēja Takera tvērienā, kad viņš tāpat pievērsās arī otram viņas krūtsgalam. – Es nevaru.

– Saprotams, ka vari, dārgumiņ. – Viņš pasūca Kerolainas krūtsgalu, līdz viņa iekliedzās, un pēc tam maigi palaida sievieti vaļā. – Es tev parādīšu. Pēc tam, ja būsi izlēmusi, ka tev tas nepatīk, mēs pamēģināsim vēlreiz.

Kaisles pali neatkāpās, tie cēlās aizvien augstāk. Takers meistarīgi izmantoja lūpas, zobus un mēli. Gaiss bija kļuvis pārāk biezs, un šķita grūti elpot. Kerolaina ar pūlēm dabūja mazliet gaisa plaušās un pēc tam to izpūta pār drebošajām lūpām. Ja arī viņas prāts iebilda pret pilnīgu pakļaušanos, pašas augums izrādījās nodevīgs. Tas neslēpti atklāja svelmainu, pirmatnēju prieku par to, ka tiek iegūts. Tas drebēja un tiecās pretī nevaldāmam atvieglojumam, ko Takers turēja vien rokas stiepiena attālumā.

No sviedriem mitrs augums slīdēja pār otru tikpat mitru. Takers arī bija tāds pats gūsteknis kā viņa. Pār Kerolainas lūpām izlauzās vaids, kas šajā tveices pārsātinātajā gaisā likās ļoti pavedinošs. Takers paberzēja vaigu pret Kerolainas vēderu, baudas priekšnojautas reibināja viņa prātu gluži kā labs vīns. Reiz Takers būtu gatavs apgalvot, ka zina par baudu itin visu. Reiz viņš būtu noliedzis, ka bauda kopā ar vienu sievieti atšķiras no baudas kopā ar kādu citu sievieti.

Bet Kerolainas smarža kairināja viņa jutekļus, viņas saraustītā elpa lika sirdij mesties aizvien straujākā skrējienā; viņas maigā, baltā āda trīsēja zem viņa lūpu pieskāriena.

Un viss bija pilnīgi citādi.

Kerolaina izliecās, kad Takers ar mēli pieskārās viņas stilbu iekšpusei. Viņš pakavējās tikai dažu collu atstatumā no vietas, kur kvēloja uguns, kas prasījās apdzēšama. Viņš pakļāva saldajām mokām abus, līdz juta, kā augums saspringst un tad aprimst.

Pirmais nevaldāmais orgasms padarīja Kerolainu gluži slābanu. Viņa peldēja izjūtās itin kā bez svara, neapzinādamās telpu sev apkārt un spiedošo tveici. Bija tikai debešķīgs atvieglojums. Viņas lūpās iezagās smaids. Tagad jau atbrīvotās rokas Kerolaina pārslidināja savam apreibušajam, sviedru klātajam augumam un tad nonāca līdz Takera matiem.

– Laikam jau man tas patika, – viņa izdvesa.

– Mēs vēl neesam beiguši. – Viņš satvēra Kerolainas rokas, pabāza tās viņai zem gurniem un ar acīm teju aprija viņas augumu.

Kerolainas piepildītajā mierā viņš pamanījās tik ātri atsaukt negaisu, ka elpa uz mirkli aizķērās viņai kaklā. Plaukstas noslīdēja no Takera miklajiem pleciem, lai izmisīgi ieķertos palagos. Neaptverami milzīgu izjūtu viļņi bangoja cits pēc cita, līdz palika vienīgi alkatīga vēlēšanās. Takera un Kerolainas pašas. Takers vairs nebija maigais kairinātājs un ķircinātājs, un rokas, kas gluži kā zīds bija slīdējušas pār Kerolainas augumu, tagad meklēja un prasīja ar gandrīz negaidītu uzstājību.

Pār viņiem valdīja tumša kaisle, tumšas, noslēpumainas baudas, ko bija radījusi svelmainā nakts. Abi kustējās pa gultu gluži kā dzīvnieki zālē.

Vēl pēdējo reizi viņš attālināja piepildījumu, trīcošām rokām pieturēdams Kerolainu. – Paskaties uz mani. – Takera krūtis smagi cilājās. – Kerolaina, paskaties uz mani!

Viņas plaksti atvērās, acu zīlītes bija tik tumšas kā vistumšākā dienvidu nakts.

– Šis ir vairāk. – Viņš piekļāva lūpas Kerolainas mutei, un vārdi bija tik tikko saprotami, kad Takers izplūda viņā. – Šis ir vairāk.

Patīkama gurduma varā Kerolaina snauduļoja, izbaudīdama Takera svaru. Dažās vietās jau sāka dzelt pa sāpei, taču pat tas neaizdzina smaidu no viņas sejas. Viņa allaž bija sevi uzskatījusi par visai labu mīlnieci – lai gan attiecību beigu posmā Luiss noteikti tam nepiekrita –, taču tik pašapmierināta viņa vēl nekad nebija jutusies.

Viņa īsi nopūtās un izstaipījās. Takers izdvesa vaidu un pavēlās malā. – Vai labāk? – viņš vaicāja, kad Kerolaina uzgūlās viņam virsū un piekļāva galvu viņa krūtīm.

– Jau pirms tam bija labi. – Viņa atkal pasmaidīja. – Vienkārši labi. – Viņa nopūtās vēlreiz un atvēra smagos plakstus. Mirkli izbrīnā raudzījusies, viņa attapa, ka abi atrodas gultas kājgalī. – Kā tad mēs te nonācām?

– Veiklība. Pagaidi dažas minūtes, un mēs varēsim pa to pašu ceļu atgriezties atpakaļ.

– Hmmm. – Viņa piekļāva lūpas Takera krūtīm. – Lietus ir beidzies. Tomēr ir kļuvis vēl karstāks nekā bija.

– Mums vajadzētu kaut ko pasākt šajā ziņā.

Kerolaina mazliet paslējās un pacēla galvu. – Vai zini, ko es gribu?

– Mīļā, kad būšu atguvis enerģiju, es tev sagādāšu itin visu, ko vien tu kārosi.

– To es paturēšu prātā. Bet… – Viņa noskūpstīja Takera lūpas – Tas, ko es vēlos pašlaik, kas man patiešām ir nepieciešams… Es gribu saldējumu. – Viņa uzsmaidīja Takeram. – Vai tu arī gribēsi saldējumu?

– Jā, es varētu kādu drusku apēst, ja reiz tu par to ieminējies. – Takeru iepriecināja kāda jauka fantāzija, kurā viņš no Kerolainas interesantākajām ķermeņa daļām nolaiza zemeņu saldējumu. – Vai tu grasies to atnest uz šejieni?

– Tāds bija mans plāns. – Izbaudījusi vēl vienu skūpstu, viņa izslīdēja no gultas un skapī sameklēja savu rītatērpu. – Vienu bumbiņu vai divas?

Viņš uzzibināja baltu smaidu, kad Kerolaina apsedza krūtis ar rītatērpu. – Es esmu tāds cilvēks, kuram vajag divas bumbiņas. Vai gribēsi, lai tev palīdzu?

– Domāju, ka es pati tikšu galā.

– Labi. – Takers salika rokas aiz galvas un aizvēra acis. Kerolaina izgāja no guļamistabas, būdama pārliecināta, ka viņš izmantos iespēju, lai pasnauduļotu.

Pie lampas gaismas Kerolaina virtuvē salika saldējumu trauciņos. Piepeši viņa atskārta, ka šis būs mirklis, kas paliks atmiņā. Tveices pilna virtuve, lietus smarža un lampas eļļas smārds, spēcīga un veselīga piepildītības sajūta pēc mīlēšanās un saldējuma likšana trauciņos, lai to pēc tam apēstu gultā.

Klusi kaut ko dungodama pie sevis, Kerolaina iznesa trauciņus ar saldējumu gaitenī. Pat tālruņa iezvanīšanās nespēja sabojāt viņas noskaņojumu. Vienu trauciņu Kerolaina nolika uz galda un, piespiedusi klausuli plecam, sāka našķēties no otra.

– Hallo!

– Kerolaina. Paldies Dievam.

Karote apstājās pusceļā uz Kerolainas muti. Viņa iemeta karoti trauciņā, ko nolika uz galda. Acīmredzot tomēr bija kaut kas tāds, kas spēja iedragāt viņas lielisko omu. Mātes balss.

– Sveika, māt.

– Jau vairāk nekā stundu es pūlos tevi sazvanīt. Bija kaut kādas problēmas ar sakariem. Un nav jau nekāds pārsteigums, ņemot vērā servisa līmeni vietā, kurā tu atrodies.

– Mums šeit bija negaiss. Kā tev klājas? Un tētim?

– Viss ir labi. Tavs tēvs ir aizbraucis uz Ņujorku. Man bija vairākas tikšanās šeit, un tālab es nevarēju viņam pievienoties. – Džordžija Veiverlija runāja ātri, un balsī nemanīja ne zīmes no deltas, ko viņa ar visu spēku bija izravējusi gan no valodas, gan no sirds. – Man raizes dari tu, – viņa turpināja, un Kerolaina iztēlojās māti pie rožkoka rakstāmgalda nevainojami gaumīgi iekārtotajā dzīvojamajā istabā pieliekam krustiņu pie meitas vārda vienā no saviem sarakstiem. ”Pasūtīt ziedus.

Apmeklēt labdarības pasākumu. Paraizēties par Kerolainu.”

Šāda iztēles aina uzgrūda netīkamu vainas apziņas smagumu viņas pleciem.

– Nav nekā tāda, par ko vajadzētu uztraukties.

– Nekā? Šovakar es biju vakariņās Fulbraita centrā, un man nācās no Kārtera uzklausīt jaunumus par to, ka manai meitai kāds uzbrucis.

– Es netiku ievainota, – Kerolaina steidzīgi iestarpināja.

– To es zinu, – Džordžija attrauca, neapmierināta par to, ka meita viņu pārtraukusi. – Kārters man visu paskaidroja, tādējādi izdarot daudz vairāk, nekā papūlējies tu. Es vienmēr esmu sacījusi, ka tev tajā vietā nav nekas meklējams, taču tu neklausījies. Un tagad man stāsta… jā, starp citu, nebija patīkami to uzklausīt pie zupas šķīvja! Tu esi iejaukta kaut kādas lietas izmeklēšanā.

– Piedod! – Kerolaina aizvēra acis. Kad runa bija par viņas māti, atvainošanās allaž bija iekļauta programmā. – Viss notika ļoti ātri. Un tagad jau ir beidzies.

Kerolaina pamanīja kustību uz kāpnēm un paraudzījās augšup. Viņa ieraudzīja Takeru un aizgriezās.

– Kārters man to paskaidroja skaidri un gaiši. Viņš teica, ka tā nemaz nav taisnība. Tu taču zini, ka viņš vada NBC filiāli Filadelfijā. Viņš sacīja, ka stāsts piesaista aizvien lielāku uzmanību un vairākas ziņu komandas jau dodas ceļā, lai to visu atspoguļotu. Pats par sevi saprotams, ka šī ziņa kļuva par visai karstu jaunumu, kad izskanēja tavs vārds.

– Ak Dievs… – Kā, lūdzu?

– Nē, neko. – Kerolaina izslidināja pirkstus caur matiem. ”Esi saprātīga,” viņa sev atgādināja. ”Kaut kā vajadzētu saņemties un izturēties saprātīgi.” – Man patiešām žēl, ka tev to nācās dzirdēt no kāda cita. Un es apzinos, ka šāda publicitāte tevi kaitinās. Es presei neko nevaru padarīt, māt, tieši tāpat kā nevaru padarīt notikušo par nebijušu. Man nudien ir žēl, ka tas tevi tik ļoti satraucis.

– Protams, ka tas mani ir satraucis. Vai tad nepietika jau ar to, ka mums nācās noklusināt skandālu, kad tevi ielika slimnīcā un vajadzēja mainīt tavus uzstāšanās plānus vasarai? Un vēl tava publiskā atsvešināšanās no Luisa…

– Jā, – Kerolaina neizteiksmīgi bilda. – Tev noteikti bija ārkārtīgi smagi. Tas, ka atļāvos šādi sabrukt, no manas puses bija briesmīga nevērība.

– Nerunā šādā tonī ar mani! Ja tu nebūtu pārmēru uzbudinājusies par nenozīmīgām domstarpībām ar Luisu, nekas no tā visa nemaz nenotiktu. Un tagad vēl šī aizbraukšana, sevis aprakšana tajā vietā…

– Es neesmu sevi aprakusi.

– Tu iznieko savu talantu, – Džordžija nocirta kā ar zobenu. – Tu pazemo sevi un savu ģimeni. Kā tev liekas, vai es esmu aizvadījusi kaut vienu mierīgu nakti pēc tam, kad uzzināju, ka tu esi tur? Viena pati, neaizsargāta.

Kerolaina berzēja sāpošos deniņus. – Es jau gadiem ilgi esmu bijusi viena.

Džordžija nedzirdēja ne šo paziņojumu, ne arī tajā ieskanējušās skumjas.

– Un nu… tevi taču varēja izvarot vai nogalināt…

– Jā gan, un tā būtu briesmīga publicitāte.

Uz īsu brīdi iestājās klusums. – Tas bija nepiedienīgi, Kerolaina.

– Jā. – Viņa piespieda pierei īkšķi un rādītājpirkstu un atkārtoja sen apnikušas frāzes. – Es atvainojos. Varbūt es joprojām atrodos šokā pēc notikušā.

”Vai tu maz pavaicāsi, kas īsti atgadījās, māt? Vai painteresēsies, kā es jūtos, kas man vajadzīgs? Varbūt tu tikai runāsi par to, kā es uzvedos?”

– Saprotu. Un sagaidu, ka arī tu sapratīsi manas izjūtas. Es uzstāju, lai tu nekavējoties atgriezies mājās.

– Es jau esmu mājās.

– Neesi nu smieklīga. Tu neiederies tur tikpat ļoti, cik neiederējos es. Kerolaina, es tevi audzināju labāk. Mēs ar tavu tēvu dāvājām tev visas iespējamās priekšrocības. Es nespēju iedomāties, ka tu to visu aizsviedīsi projām kaut kāda muļķīga aizvainojuma dēļ.

– Aizvainojuma? Tas nudien ir interesants formulējums, māt! Man atliek vienīgi atvainoties un pavēstīt, ka es nevaru rīkoties pēc tavas gribas un nespēju būt tāda, kādu tu vēlētos mani redzēt.

– Man nav saprotams, kā tevī radusies šāda stūrgalvība, taču tā ir visai nepievilcīga. Nešaubos, ka arī Luiss to pamanīja, taču viņš ir iecietīgāks par mani. Viņš ir ārkārtīgi noraizējies.

– Viņš ir… Vai tas jāsaprot tā, ka tu viņam zvanīji? Ka tu neņēmi vērā manas vēlmes un viņam zvanīji?

– Bērna vēlmes ne vienmēr sakrīt ar to, kas šim bērnam patiešām nāk par labu. Un jebkurā gadījumā es gribēju ar viņu runāt par tavu septembrī plānoto uzstāšanos Baltajā namā.

Kerolaina piespieda plaukstu pie vēdera, jo kuņģī mezgls savilkās aizvien ciešāk. – Es pārstāju būt bērns jau tajā pirmajā reizē, kad tu mani izstūmi uz skatuves. Un man nav nepieciešams viņa viedoklis par manu gaidāmo uzstāšanos.

– Tava attieksme mani nepārsteidz. Es jau gaidīju šādu nepateicību. – Džordžijas balss kļuva saspringta. Kerolaina gara acīm redzēja, kā viņa ar saviem ideāli manikirētajiem nagiem bungo pa rakstāmgalda spožo virsmu. – Es varu vienīgi izteikt cerību, ka tu atcerēsies par labākām manierēm, kad Luiss ar tevi sazināsies. Gan es, gan arī tu – mēs abas zinām, ka viņš ir labākais, kas ar tevi varēja notikt. Viņš saprot tavu mākslinieces temperamentu.

– Viņš saprot manu nožēlojamo naivitāti. Laikam jau tev neliekas nozīmīgi tas, ka es uzskrēju viņam virsū brīdī, kad viņš ģērbtuvē spaidījās ar flautisti.

– Tava valoda ir tikpat rupja kā vide, kurā tu atrodies.

– Un tā noteikti var kļūt vēl rupjāka.

– Es esmu gana klausījusies šīs bezjēdzības un uzstāju, lai tu atgriezies mājās. Mums ir tikai dažas nedēļas laika, lai sagatavotos tavam priekšnesumam Baltajā namā. Un, protams, par kleitu arī tu neesi padomājusi. Man būs jāatrod laiks parunāt ar tavu dizaineru. Un tagad šī jaunā publicitāte… Tā mums ir ļoti neizdevīga.

”Nazis sirdī,” Kerolaina nodomāja un piesardzīgi ieminējās: – Nevajag uzņemties kādus pienākumus. Es jau esmu runājusi ar Frānsisu un konkretizējusi plānus. Es lidošu uz Vašingtonu, lai uzstātos, un jau nākamajā dienā došos projām. Ja runājam par manu tērpu – mana garderobe jau tagad ir pietiekamāka par pietiekamu.

– Vai tu esi prātu zaudējusi? Šis ir viens no visnozīmīgākajiem soļiem tavā karjerā. Es jau esmu sākusi organizēt intervijas, fotosesijas…

– Tad nāksies vien pārorganizēt, – Kerolaina īsi attrauca. – Un vari nešaubīties, māt, es esmu dzīva un vesela. Tas cilvēks, kurš man uzbruka, ir pagalam. Es pati viņu nogalināju, tātad kļūdīšanās nav iespējama.

– Kerolaina…

– Lūdzu, mīļi pasveicini tēti no manis. Arlabunakti. – Kerolaina uzmanīgi nolika atpakaļ klausuli. Viņa pagaidīja minūti, lai būtu droša, ka varēs runāt, nevis sāks kliegt. – Saldējums ir izkusis.

Viņa paņēma trauciņus un devās atpakaļ uz virtuvi, kur izgāza saldējumu izlietnē.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Likās, ka šī ir īstā diena sāpīgu jūtu remdēšanai un vainas izjūtas mazināšanai. Takers brīnījās par to, ka lielāko daļu savas dzīves viņam allaž izdevies izvairīties no dziļiem emociju ūdeņiem, bet nu piepeši viņš attapies, līdz kaklam ievilkts pašā mutulī.

Kerolainas emocijas joprojām virmojas gaisā. Tās līdzinājās ūdenī iemestam elektrības vadam, kas tur dzirksteļo un sprakšķ.

Takers ilgojās pēc cigaretes, taču paciņa bija palikusi augšstāvā un, visticamāk, izmirkusi slapjā krekla kabatā. Viņš noraudzījās uz ēnās slīgstošajām kāpnēm – ar ilgām pēc guļamistabas klusuma un nošķirtības – un pēc tam uz virtuvi, kur zibēja lampas gaisma un jautās smagas emocijas.

Kad Takers ienāca virtuvē, Kerolaina stāvēja pie izlietnes un raudzījās pa logu apmēram tāpat kā rītā, kad ieradās Bērnss. Tikai šajā reizē viņai pretī vērās melnas tumsas acis.

Un Takers nevēlējās, lai viņa tajās raudzītos viena pati. Viņš piegāja Kerolainai klāt no aizmugures un sajuta aizkaitinājumu, kad sieviete saspringa, manīdama viņa pieskārienu. – Parasti, kad sastopu sievieti neomā, es pasaku kādu joku un pierunāju viņu atgriezties gultā. Ja tas nepalīdz, tad es meklēju īsāko ceļu uz durvīm. – Par spīti Kerolainas klusajai pretestībai, Takers sāka masēt viņas saspringušos plecus. – Ja runa ir par tevi, tad viss ierastais īsti nedarbojas.

– Es pašlaik nemaz neiebilstu pret kādu joku.

”Sasodīts, vai nav nožēlojami, ka tieši tagad es neko tādu nespēju izdomāt!” viņš sūkstījās un piespieda pieri Kerolainas pakausim. ”Vai vienalga ko, lai tikai Kerolainu nesāpinātu.” – Aprunājies ar mani.

Satrauktām kustībām viņa atgrieza krānu, lai izskalotu izlietni. – Nav nekā sakāma.

Takers pacēla galvu un tumsas glāstītajā loga stiklā ieraudzīja abu rēgainos apveidus. Viņš zināja, ka arī Kerolaina var tos redzēt, un viņam likās interesanti saprast, vai arī viņa apzinās, cik trausli, cik viegli aizbiedējami tie ir.

– Kad tikai pirms dažām minūtēm tu nokāpi lejā, es joprojām varēju sajust tevi tādu, kāda tu biji gultā kopā ar mani. Maiga un bezrūpīga. Taču tagad tu esi saspringta, liekas, tevī savilkušies mezglu mezgli. Man nepatīk redzēt tevi tādu.

– Tas nekādi nav saistīts ar tevi.

Ātrums, kādā Takers pagrieza Kerolainu, un vārgi slēptās dusmas viņa balsī pārsteidza abus. – Ja tu gribi izmantot mani tikai seksam, atstājot visu pārējo neaizskaramu, tad pasaki uzreiz. Ja tas, ko mēs ar tevi darījām augšstāvā, tev bija tikai sekss un kaislīga rotaļāšanās palagos, pasaki man to, un mēs spēlēsim pēc taviem noteikumiem. Tikai… man tas nozīmēja daudz vairāk. – Takers mazliet sapurināja Kerolainu, kā gribēdams nojaukt sienu, ko viņa bija uzcēlusi. – Pie velna! Man nekad agrāk tā nav bijis.

– Neizdari spiedienu uz mani. – Acīm kvēlojot, viņa ar rokām atspiedās pret vīrieša krūtīm. – Visu mūžu es esmu pakļāvusies citu cilvēku spiedienam, bet tagad esmu beidzot tikusi no tā vaļā.

– No manis gan ne. Ja tu iedomājies, ka pietiks ar dažiem vēzieniem, lai izslaucītu mani ārā pa durvīm, tu maldies. Es palieku. – Lai pierādītu sacīto, Takers cieši un pavēloši piekļāva lūpas Kerolainas mutei īpašnieciskā skūpstā. – Un mums abiem būs jāsāk pierast pie tā.

– Man nav jāpierod ne pie kā. Es varu sacīt ”jā” un varu teikt ”nē”. Vai arī… – Viņa aprāvās un aizspieda plakstus. – Kāpēc gan es strīdos ar tevi? Runa taču nav par tevi. – Dziļi ieelpojusi, Kerolaina atvirzījās no Takera. – Runa ir par mani.

Un kliegšana uz tevi neko nevērsīs par labu.

– Es neiebilstu pret tavu kliegšanu. Vismaz tādu nelielu… ja vien tas tev palīdzētu.

Kerolaina pasmaidīja un izklaidīgi paberzēja deniņus.

– Domāju, ka viena no doktora Palamo izrakstītajām brīnumtabletēm būs noderīgāka.

– Pamēģināsim kaut ko citu. – Satvēris Kerolainas rokas, Takers vedināja viņu uz krēslu. – Pasēdi šeit, bet es ieliešu mums pa glāzei tā vīna, ko pirms kāda laika tev atvedu. Un tad tu man pastāstīsi, kālab tas telefona zvans izsita tev pamatu zem kājām.

– Izsita pamatu zem kājām. – Viņa apsēdās un atkal aizvēra acis. – Šajā izteicienā var ietvert ļoti daudz ko. Mana māte sacītu ”uzbudināja”, bet man labāk tīk ”izsita pamatu zem kājām”. – Kad Kerolaina attaisīja plakstus, acīs vīdēja tikko jaušams uzjautrinājums. – To, ka man pamats izsists zem kājām, es esmu jutusi jau vairākus mēnešus. Zvanītāja bija mana māte.

– Tā es sapratu. – Viņš atkorķēja pudeli. – Un viņa bija ”uzbudināta” par vakardien notikušo.

– Jā, nudien. Precīzāk sakot, viņa dusmojās par to, ka notikušais bijis sarunu temats viesībās, kuras viņa apmeklēja. Arī ziemeļu štatu iedzīvotājiem piemīt paradums tenkot. Tiesa, manas mātes aprindās to sauktu par draudzīgām sarunām. Viņa patiešām bija satraukusies, jo par visu šo ieinteresējusies prese, bet man paredzēta ļoti svarīga uzstāšanās. Viņa baidās, ka mūsu Valsts prezidents un krievu premjers nevēlēsies klausīties Mocarta Piekto vijoļkoncertu, ko izpilda māksliniece, kas pavisam nesen sašķaidījusi kādam vīram galvu. – Viņa paņēma Takera piedāvāto glāzi un uzsauca īsu tostu. – Džordžijas Veiverlijas meita nedrīkst raisīt nelāgu publicitāti. Ko gan domās Sieviešu līga?

– Varētu gadīties, ka viņa par tevi baidās.

– Varētu. Taisnības labad jāteic, ka viņa noteikti nevēlētos, lai ar mani kaut kas atgadās. Bet ar viņu nav viegli saprasties. – Kerolaina iemalkoja vīnu. Tas bija auksts, mazliet dzeldīgs un spirdzinošs. – Viņa allaž man ir vēlējusi tikai to labāko. Savā izpratnē labāko. Un es visu savu mūžu esmu centusies viņai sniegt to, ko viņa vēlas. Bet tad man nācās nopietni pārvērtēt visu un secināt, ka vairs tas nav iespējams.

– Cilvēki jūtas ērti, ja viss notiek ierasti. – Viņš apsēdās Kerolainai blakus. Viņiem pa vidu uz galda mirguļoja eļļas lampa. – Varētu aizritēt zināms laiks, kamēr māte pieņems, ka tu esi mainījusies.

– Tikpat labi viņa varētu nekad nepieņemt šādas pārmaiņas. Un arī tas man jāsaprot. – Auklēdama glāzi abās rokās, Kerolaina paraudzījās apkārt. Vecais ledusskapis piepeši iegrabējās. Noteka melodiski pilināja lietus lāses.

”Nodeldēts linolejs un izbalējuši aizkari,” viņa nodomāja. Lampas gaisma pret telpu izturējās ļoti laipni, gluži kā pret nogurušu sievieti. Un Kerolainai tas šķita neiedomājami mierinoši.

– Es mīlu šo vietu, – viņa nočukstēja. – Par spīti visam, kas te atgadījies, es šeit jūtos labi. Un man nepieciešams…

– Kas?

– Man nepieciešams justies piederīgai kādā vietā. Man nepieciešama vienkāršība, secīgums, nepārtrauktība.

– Nešķiet, ka tas būtu kaut kas tāds, par ko vajadzētu atvainoties.

”Tātad viņš ir dzirdējis,” Kerolaina nodomāja un skumji pasmaidīja. ”Tā tas bija allaž un turpinājās arī tagad. Es ierasti atvainojos, ja vien esmu uzdrošinājusies kaut ko paņemt tieši sev.”

– Nē, nav gan. Un es ar to pūlos tikt galā. Zini, viņa taču nekad nav sapratusi to, ko tagad saku tev, to, ko es jūtu. Un pavisam noteikti viņa nevar saprast, kas man ir nepieciešams.

– Tātad ir jāizlemj, kā rīkoties. Darīt pa prātam viņai vai sev.

– Jā, pie tāda secinājuma es esmu nonākusi arī pati. Un ir grūti, ja tas, kas sagādā prieku man, tik pilnīgi atšķiras no tā, ko vēlas viņa. Taker, viņa ir uzaugusi šajā mājā. Un viņai ir kauns par to. Viņa kaunas par to, ka viņas tēvs pelnīja iztiku ar kokvilnas novākšanu, bet mamma gatavoja ievārījumus. Viņai ir kauns par vietu, no kuras nākusi, un par diviem cilvēkiem, kas viņai dāvājuši dzīvību un darījuši visu, lai nodrošinātu iespējami labākus apstākļus.

– Ar to jātiek galā viņai pašai, nevis tev.

– Taču tieši viņas kaunēšanās dēļ es vispār atrodos šeit. Tas mūs saista. Laikam jau ģimenēs tā jābūt, un mums nemaz nav īstas izvēles, ja runa ir par kādu šīs ķēdes posmu.

– Varbūt arī ne, taču katram ir dota iespēja izraudzīties, ko atstāt pēc sevis.

– Un tas, kas seko pēc, joprojām ir saistīts ar to, kas bijis iepriekš. Viņa man tā arī neļāva iepazīt vecvecākus. Ko tikai viņi nebija gatavi darīt, lai meita varētu mācīties koledžā Filadelfijā! Taču to man nepateica māte, – Kerolaina piebilda ar rūgtu nožēlu balsī. – Es to dzirdēju no Hepijas Fuleres. Mana vecmāmiņa mazgāja veļu, šuva, strādāja rokdarbus pārdošanai. Un tas bija vajadzīgs tikai tālab, lai liktu peniju pie penija un iegūtu naudu mācībām. Ilgi viņiem nevajadzēja maksāt, un, manuprāt, tā bija īsta svētība. Pirmā semestra laikā viņa iepazinās ar manu tēvu. Viņš man allaž mēdz stāstīt, kā pūlējies izvairīties no aklā randiņa, ko viņam bija sarūpējis istabas biedrs, un kā uzreiz iemīlējies manā mātē, tiklīdz viņu ieraudzījis. Vai kādreiz esi iztēlojies savus vecākus šādā gaismā?

Pirmajā tikšanās reizē, iemīlējušos.

– Mana mamma tēvam iekrita acīs jau tad, kad viņai bija tikko divpadsmit gadu. Viņam vajadzēja gaidīt sešus gadus.

– Manējie rīkojās ātrāk. Viņi paguva apprecēties vēl pirms tam, kad mamma pabeidza pirmo mācību gadu koledžā. Veiverliji bija sena un labi zināma ģimene Filadelfijā. Manam tēvam jau bija lemts iegūt izglītību korporatīvajās tiesībās. Es zinu, ka mammai noteikti bija grūti iekļauties šajā sabiedrības slānī. Tomēr, cik vien spēju atcerēties, viņa allaž bijusi daudz snobiskāka par jebkuru dzimušu Veiverliju. Māja labākajā pilsētas rajonā, drēbes no ekskluzīvākajiem dizaineriem, piedienīgas brīvdienas atbilstīgos kūrortos un vislabākajā sezonā.

– Lielākā daļa cilvēku pārcenšas, kad viņiem nākas kaut ko pierādīt.

– Jā, un mammai bija daudz kas jāpierāda. Īsā laikā viņai jau bija bērns, kas palīdzēja pierādīšanā. Man bija auklīte, kurai vajadzēja tikt galā ar grūtākajiem manas bērnības posmiem, taču māte rūpējās par vides iekārtošanu, uzvedību, attieksmes veidošanu. Viņa mēdza atsūtīt man pakaļ, un tad es devos uz viņas viesistabu. Tajā allaž vēdīja siltumnīcas rožu un Chanel parfīma aromāts. Viņa pacietīgi skaidroja man, kas tiek gaidīts no Veiverlijiem.

Takers pieskārās Kerolainas matiem. – Un kas tika gaidīts no Veiverlijiem?

– Pati pilnība.

– Tas nudien ir smags nosacījums. Mans tētis bija Longstrīts un gluži vienkārši vēlējās, lai es esmu vīrietis. Protams, ar lielo burtu. Pēc kāda laika viņa izpratne un manējā sāka stipri atšķirties. Un viņš neizmantoja viesistabu, – Takers stāstīja.

– Viņa stilam vairāk atbilda malkas šķūnis.

– O, mana māte nekad nepacēla roku pret mani. Viņai tas nemaz nebija vajadzīgs. Un vijoļspēles mācīšanās bija viņas iecere. Viņa domāja, ka tas ir smalki. Man vajadzētu par to būt pateicīgai, – Kerolaina sacīja un nopūtās. – Es spēlēju labi, bet ar to nepietika. Man vajadzēja būt labākajai. Man paveicās, ka es biju talantīga. Viņi dēvēja mani par brīnumu. Kad man bija desmit gadu, šis vārds manī jau izraisīja nepatiku. Māte izraudzījās mūziku spēlēšanai, izraudzījās arī manus pasniedzējus, drēbes solokoncertiem… Un tieši tāpat viņa man izraudzījās arī draugus. Iesākumā turnejās es devos diezgan neregulāri, jo vēl nebiju pietiekami pieaugusi. Man bija privātskolotāji, un koncerttūres kļuva biežākas. Kad man bija sešpadsmit, ceļš jau bija iestaigāts. Un apmēram divpadsmit gadu es pa to gāju.

– Vai tu pati to vēlējies?

Par šādu Takera jautājumu Kerolaina pasmaidīja. Neviens iepriekš viņai tādu nebija uzdevis. – Ik reizi, kad man ienāca prātā doma par izvēles iespējām, māte bija man blakus. Personīgi, pa telefonu vai kaut tikai ar vēstules palīdzību. Gandrīz likās, ka viņa intuitīvi sajūt pat vismazāko dumpības sēklu, kas varētu dzīt asnu. Un viņa to vienkārši nogrieza. Bet es viņai ļāvu to darīt.

– Kāpēc?

– Es gribēju, lai viņa mani mīl. – Kerolainas acīs iemirdzējās asaras, taču viņa tās centīgi aizmirkšķināja prom. – Un man bija bail, ka tā nav. Es biju pārliecināta, ka viņa mani nemīlēs, ja es nebūšu ideāla. – Kerolaina aizslaucīja negribētu asaru un jutās nokaunējusies par savām atklāsmēm. – Tas izklausās nožēlojami.

– Nē. – Takers arī pats notrausa asaru. – Izklausās skumji. Tavas mātes dēļ.

Kerolaina saraustīti elpoja, gandrīz kā peldētājs, kurš noguris tuvojas krastam. – Apmēram pirms trijiem gadiem Londonā es iepazinos ar Luisu. Viņš bija spožākais maestro no visiem, ar kuriem man nācies strādāt. Kad mēs iepazināmies, viņš bija jauns. Trīsdesmit divi gadi. Un Eiropā viņam bija spoža reputācija. Diriģējot orķestri, viņš līdzinājās matadoram, kas izaicina vērsi. Viņš bija izlēmīgs, augstprātīgs, satriecoši pievilcīgs un seksuālās enerģijas pārpilns vīrietis, kuram piemita īpašs magnētisms.

– Es varu to iztēloties.

– Man bija divdesmit pieci gadi un nebija nekādas pieredzes ar vīriešiem. – Kerolaina īsi iesmējās.

Takers bija sācis dzert vīnu, bet nolika glāzi. – Tu nekad nebiji…

– Izbaudījusi vīrieti? – Kerolainas lūpas savilkās smaidā, redzot Takera dziļo izbrīnu. Tikai smaids nebija ilgs. – Nē. Māte allaž turēja mani ļoti īsā pavadiņā. Un man ļoti bieži nepietika apņēmības izrādīt pretestību. Kad man bija nepieciešams pavadonis kādam pasākumam, to izraudzījās māte. Varētu droši sacīt, ka mūsu gaumes nesaskanēja. Man nelikās interesanti vīrieši, kurus viņa uzskatīja par piemērotiem.

– Tieši tāpēc tev patīku es. – Viņš pieliecās pie Kerolainas un noskūpstīja. – Iepazinusies ar mani, viņa droši vien nosirmotu.

– Vispār jau es nekad par to neesmu domājusi. Mana kārtējā pirmā reize. – Šādas domas uzmundrināta, Kerolaina pieskandināja savu glāzi Takera glāzei. – Vēlāk, kad jau koncertturnejās devos viena pati, dienaskārtība bija tik ļoti saspringta un es pati tik… īstais vārds laikam būs ”savaldīga”.

Takers iedomājās par to sievieti, kura vēl pavisam nesen bija dalījusi gultu ar viņu. – Hm…

Kerolaina bija atskārtusi, ka arī sarkasms var būt mierinošs. – Mana seksualitāte bija saistīta ar mūziku, ko spēlēju. Un es no sirds ticēju, ka neesmu no tām sievietēm, kura kritīs gultā ar pirmo pievilcīgo vīrieti, kurš pamās man ar pirkstu. – Kerolaina pasniedzās pēc vīna pudeles. – Trīsdesmit sešu stundu laikā kopš mūsu pirmā kopīgā mēģinājuma Luiss pierādīja, ka kļūdos. – Kerolaina paraustīja plecus un iedzēra vīnu. – Viņš bija pārņēmis manu prātu un jutekļus. Ziedi, emocionāli skatieni, izmisīgi nebeidzamas mīlas solījumi. Luiss nevarēja dzīvot bez manis. Viņa dzīve pirms manas parādīšanās bija tukša un bezjēdzīga. Viņš man deva darbus. Un vēl vajadzētu piebilst, ka mana māte viņu vienkārši dievināja. Šis cilvēks nāca no spāņu aristokrātijas.

– Atbilstīgi, – Takers noteica.

– Augstākajā mērā. Kad man nācās aizbraukt no Londonas uz Parīzi, viņš katru dienu man zvanīja, sūtīja nelielas, apburošas dāvaniņas, brīnišķīgus ziedus. Viņš brauca uz Berlīni, lai nedēļas nogalē būtu kopā ar mani. Šādi viss turpinājās vairāk nekā gadu. Reizēm es dzirdēju baumojam, ka viņš esot uzsācis romantiskas attiecības ar kādu aktrisi vai sabiedrībā pazīstamu sievieti, bet es ignorēju tādas tenkas, jo biju iedomājusies, ka tās ir tikai ļaunas runas. Ak, var jau būt, ka man bija zināmas aizdomas, taču… Ja es tikai uzdrošinājos paust kaut vai mazāko mājienu par dzirdēto, Luisu pārņēma nevaldāms niknums. Viņš klaigāja par manu nepamatoto greizsirdību, manu īpašniecisko attieksmi un pašcieņas trūkumu. Un darba dēļ es vienmēr biju aizņemta, tikko biju parakstījusi līgumu par nežēlīgi smagu sešu mēnešu koncerttūri. – Uz mirkli Kerolaina iegrima klusumā, gremdējoties atmiņās. Lidostas, viesnīcas, mēģinājumi, uzstāšanās… Gripa, kas viņu piemeklēja Sidnejā un nelaida vaļā līdz pat Tokijai. Saspringtās sarunas ar Luisu. Un avīžu izgriezums, ko nezināms labvēlis bija piestiprinājis pie galda ģērbtuvē, – ar fotogrāfiju, kurā Luiss redzams apskaujam brīnišķīgi skaistu franču aktrisi. – Nav nekādas vajadzības iedziļināties katrā nožēlojamajā sīkumā, bet koncertturneja šķita nebeidzama, attiecības ar Luisu pamazām izira un mana pārliecība par sevi ruka acīmredzami. Ar Luisu viss izbeidzās pēc neglītas asaru un apvainojumu pilnas scēnas. Viņš izkliedza pārmetumus, bet es raudāju. Tobrīd es vēl nebiju iemācījusies cīnīties.

Takers pieskārās Kerolainas rokai. – Tad jau tu ātri mācies. – Kad esmu izlēmusi, es nekavējos apgūt nepieciešamo. Žēl tikai, ka bija vajadzīgi gandrīz divdesmit astoņi gadi, lai izlemtu. Kad mani un Luisa ceļi šķīrās, es vēlējos kādu laiku atpūsties, taču jau bija sarunātas visas tās viesošanās kabeļtelevīzijās raidījumā un tamlīdzīgas lietas. Mana veselība… – Pat tagad nebija viegli to atzīt. Lai cik neloģiski tas arī būtu, Kerolaina joprojām juta kaunu savas slimošanas dēļ. – Tā pasliktinājās. Un es…

– Pagaidi. Kā jāsaprot pasliktināšanās?

Kerolaina neomulīgi sagrozījās un sāka rotaļāties ar glāzes kājiņu. – Pie galvassāpēm es jau biju pieradusi, taču tās kļuva aizvien biežākas un smagākas. Es zaudēju svaru. Apetīte bija pazudusi, jo nekas nelikās tā, kā vajag. Mani mocīja bezmiegs, un tas rezultējās ar spēku izsīkumu.

– Kāpēc tu par sevi neparūpējies?

– Manuprāt, es biju absolūti pacietīga. Tāds raksturs. Turklāt man bija savi pienākumi. Atbildība. Citu cilvēku uzstāšanās bija atkarīga no manis, un uzstāties vajadzēja labi. Es nevarēju tā vienkārši… – Viņa īsi iesmējās. – Atrunas, kā sacītu gudrais doktors Palamo. Patiesība ir tāda, ka es slēpos. Izmantoju savu darbu, lai aizbēgtu. Un tā nebija tikai seksualitātes apspiešana. Es biju mācīta, ka jāuzvedas piedienīgi, jāatbilst konkrētam tēlam un jāizmanto savs potenciāls. Un, kā sacītu mana māte, slikta pašsajūta nav iemesls, lai dāma uzvestos slikti. Vieglāk bija izlikties nemanām simptomus nekā darīt kaut ko lietas labā. Kad Ņujorkā notika īpašs ieraksts televīzijai, ieradās mana māte. Kopā ar Luisu. Es biju tik sadusmota un jutos tik sāpināta, ka aizgāju projām, to nepabeigusi. – Viņa mazliet pasmaidīja un pēc tam sāka smieties. – Neko tādu es vēl savā mūžā nebiju izstrādājusi! Par spīti dusmām un sāpēm, es sajutu sīku triumfa asniņu. Es pati biju uzņēmusies kontroli. Biju rīkojusies, impulsa vadīta, paklausot savām emocijām, un pasaule nepārstāja griezties. Tās bija ļoti reibinošas piecas minūtes. – Kerolaina vairs nespēja nosēdēt. Viņa piecēlās kājās un sāka staigāt pa istabu. – Tieši tik daudz bija nepieciešams, lai mana māte iebrāztos ģērbtuvē un izklāstītu man savu versiju par sacelšanos. Proti, es uzvedoties kā izlutināts bērns, kā neciešama māksliniece, kā primadonna. Es mēģināju viņai paskaidrot, ka jutos nodota, jo viņa ieradās kopā ar Luisu, bet māte tūdaļ metās uzbrukumā, apsaukājot mani par rupju, muļķīgu, nepateicīgu… Luiss esot gatavs man piedot ietiepību, pārjūtību un nesaprātīgo greizsirdību, bet es, lūk, ceļot degunu gaisā. Protams, es atvainojos.

– Par ko?

– Par itin visu, par ko viņa vēlējās dzirdēt manu atvainošanos, – Kerolaina atteica un pamāja ar roku – Māte man vēlēja tikai to labāko. Viņa bija pieraudzījusi, lai man būtu viss labākais. Un viņa bija strādājusi un daudz ziedojusi, lai man būtu spoža karjera.

– Un tavu talantu varēja nemaz nepieskaitīt.

Kerolaina dziļi nopūtās, pūlēdamās šādi dabūt ārā no sirds arī kādu daļu rūgtuma. – Viņa tur neko nespēja padarīt, Taker. Es joprojām pūlos to pieņemt, un gandrīz tas jau ir izdevies. Bija laiks, kad arī es tur neko nevarēju padarīt. Tajā vakarā Luiss ieradās pie manis viesnīcā. Viņš bija apburošs, jauks, nožēlas pilns un gatavs visu paskaidrot. Tik ilga atšķirtība no manis esot bijusi nepanesama, bet tas, protams, neesot attaisnojums tam, ka viņš bijis man neuzticīgs. Tomēr viņš juties tik vientuļš, tik viegli ievainojams, bet manas šaubas un jautājumi vienīgi palielinājuši spriedzi. Tās citas sievietes esot bijušas tikai manas aizstājējas. – Viņa paķēra glāzi no galda. – Vai tu spēj iztēloties, ka ir kāda sieviete ar kaut vai vienu aktīvu smadzeņu šūnu, kas noticētu tādiem apgalvojumiem?

Takers, izmantojot izdevību, uzsmaidīja Kerolainai.

– Mjā.

– Protams, ka vari. – Kerolaina pārtrauca staigāšanu un sāka smieties. – Un, protams, ka es arī noticēju. Viņš joprojām bija vienīgais vīrietis, ar kuru es biju mīlējusies. Varbūt, ja arī man būtu bijušas dažas dēkas, es tik ātri neiekristu atpakaļ tajās lamatās. Ja attiecībās man būtu bijis tikpat daudz pašapziņas kā mūziķei uz skatuves, tad es būtu izmetusi Luisu pa durvīm. Bet es piekritu aizmirst visas pagātnes kļūdas un sākt visu no jauna. Mēs pat runājām par precēšanos. Tiesa gan, tādā ļoti attālinātā un izplūdušā perspektīvā. ”Kad būs pienācis īstais brīdis. Kad viss nostāsies savās vietās,” Luiss teica. Un tādēļ, ka viņš to lūdza, es piekritu doties nākamajā koncertturnejā.

Mazliet pārsteigti Kerolaina paraudzījās uz savu vīna glāzi.

– Es pamazām apreibstu.

– Viss kārtībā. Pie stūres sēdēšu es. Pastāsti man visu pārējo.

Kerolaina atbalstījās pret leti. – Luisam vajadzēja būt diriģentam, bet man vadošajai māksliniecei. Tas, protams, būtu nogurdinoši, tomēr dotu mums iespēju būt kopā. Un tas taču bija svarīgi, vai ne? Doktors Palamo – es tikko biju sākusi iet uz seansiem pie viņa – ieteica šādi nerīkoties. Viņš sacīja, ka man nepieciešams miers un klusums. Man bija tā mazā, nejaukā čūla. Un tad vēl galvassāpes, bezmiegs un spēku izsīkums. Es biju kā viens nervu kamols, un ārsts skaidri lika manīt, ka atgriešanās vecajās sliedēs visu vērsīs tikai ļaunāku. Es viņu nepaklausīju.

– Būtu bijis labāk, ja ārsts ieliktu tevi slimnīcā un pieķēdētu pie gultas.

– Tu viņam patiktu. – Viņa uzjautrināti iemalkoja vēl mazliet vīna. – Nākamajā dienā mums bija paredzēta izbraukšana, un māte vakarā sarīkoja viesības. Viņa bija savā elementā un deva mājienus, ka tā patiesībā ir saderināšanās balle. Luiss uz to atbildēja ar acs piemiegšanu un sirsnīgiem smiekliem. Un tad mēs devāmies ceļā. Kā jau sacīju, Luiss ir spožs diriģents – prasīgs, neaprēķināms, bet apbsolūti spožs. Mēs sākām ar koncertiem Eiropā un piedzīvojām īstu triumfu. Kad pirmā nedēļa bija pagājusi, Luiss pārcēlās uz atsevišķu numuru viesnīcā, jo mans bezmiegs neļāva viņam pienācīgi atpūsties.

– Zemiskais riebeklis.

– Ne jau zemiskais. Glumais, – Kerolaina sīkumaini precizēja. – Profesionālajā ziņā viņš man bija neizsakāmi vērtīgs. Viņš mani bīdīja uz priekšu mūzikas jomā. Sacīja, ka es esmu labākā māksliniece, ar kādu viņš jebkad strādājis, taču es varot būt vēl labāka. Viņš bija gatavs mani veidot un locīt.

– Kāpēc viņš nevarēja sev nopirkt plastilīnu?

Kerolaina ieķiķinājās. – Kaut es būtu viņam to pavaicājusi! Patiesības labad jāteic, ka viņš nekad nežēloja laiku un pūliņus, lai manu uzstāšanos padarītu aizvien labāku. Un līdzīgi viņš sāka izturēties pret mani kā pret sievieti. Es sāku justies kā instruments. Kā lieta, ko viņš nopulē, uzskaņo un tad noliek. Mani smagi nomāca pārgurums, es kļuvu slima un nedroša. Viņš izrādīja aizkaitinājumu, kad es uz mēģinājumu ierados izmocīta un trausla. Tas kaitināja arī mani pašu. Mani kaitināja žēluma pilnie pārējo mūziķu skatieni. Es uzstājos labi. Patiešām labi. Lielākā daļa turneju nozīmē tikai virkni teātru un viesnīcu numuru, taču es zināju, ka uzstājos labāk nekā jebkad; iespējams pat, ka mani priekšnesumi vairs nekad nebūs tik spoži. Pārbraucienu laikā mani piemeklēja kaut kāda infekcija, un es dzīvoju no antibiotikām, augļu sulām un mūzikas. Mēs pilnībā pārtraucām gulēt kopā. Luiss teica, ka es vienkārši nedodot viņam to, ko varot dot. Un viņam bija taisnība. Pēc tam viņš mani pārliecināja, ka pēc turnejas beigām mēs kopā kaut kur aizbrauksim. Šī apziņa palīdzēja turēties. Turneja beigsies, un mēs abi gozēsimies kādā siltā pludmalē. Diemžēl man neizdevās sagaidīt turnejas beigas. Man bija ļoti slikti, un es bažījos, ka neizturēšu vakara koncertu. Es biju noģībusi savā ģērbtuvē. Kad attapos guļam uz grīdas, es patiešām pārbijos.

– Jēziņ, Kerolaina! – Takers posās celties kājās, taču viņa papurināja galvu.

– Izklausās ļaunāk, nekā izrādījās patiesībā. Tā bija nevis slimība, bet totāls nogurums. Un man tik ļoti sāpēja galva, ka gribējās vien saritināties kamoliņā un raudāt. Es apgalvoju sev, ka tas taču ir tikai viens priekšnesums, tikai viens vienīgais; ja es aizietu pie Luisa un visu paskaidrotu, viņš saprastu. Tā nu es aizgāju. Un arī viņš atradās uz savas ģērbtuves grīdas. Tikai atšķirība bija tāda, ka zem viņa gulēja flautiste. Viņi pat neredzēja mani, – Kerolaina sacīja pa daļai pati sev un paraustīja plecus. – Tā un ne citādi. Man nebija tik daudz spēka, lai stātos viņiem pretī. Lai nu kā, bet tajā vakarā es kāpu uz skatuves. Un tas bija mans zvaigžņu priekšnesums. Mani trīs reizes aicināja atpakaļ uz skatuvi, cilvēki cēlās kājās un aplaudēja, tās bija īstas ovācijas, sešas reizes atkārtoti pacēla priekškaru. Iespējams, ka būtu vēl vairāk, taču, kad priekškars nolaidās pēdējo reizi, arī es noslīgu līdz ar to. Pēc tam es atceros tikai to, ka pamodos jau slimnīcā.

– Kādam vajadzēja ielikt slimnīcā arī Luisu!

– Ne jau viņš bija vainīgs. Viņš bija tikai viens no simptomiem. Vainojama esmu tikai es pati un mana nožēlojamā nepieciešamība darīt to, ko no manis sagaida. Luiss jau mani nepadarīja slimu. Man diagnosticēja pilnīgu spēku izsīkumu. – Paraustījusi plecus, Kerolaina atgriezās pie galda, ielēja sev vīnu, uzmanīgi izkratīdama pēdējās lāses. – Man tas likās pazemojoši. Kaut kā likās, ka nebūtu tik ļauni, ja man būtu kāds audzējs vai kāda reta, eksotiska saslimšana. Man veica dažādas pārbaudes, durstīja, bakstīja un novēroja mani. Un galu galā mediķi nonāca pie secinājuma, ka vainojams spēku izsīkums, ko pavada nemitīgs stresa stāvoklis. Atlidoja doktors Palamo, lai personiski mani ārstētu. Viņš ne reizi neatgādināja: ”Es taču teicu.” Viņš tikai prasmīgi un iejūtīgi rūpējās par mani. Vienreiz viņš pat izmeta Luisu no palātas.

Takers pacēla glāzi. – Uz doktora Palamo veselību!

– Viņš bija ļoti labs pret mani un darīja man labu. Ja man vajadzēja izraudāties vai izrunāties, viņš to ļāva un uzklausīja. Viņš ir psihiatrs. Lai gan viņš bija ieteicis kādu citu speciālistu, es visērtāk jutos tieši ar viņu pašu. Kad viņam likās, ka ir pienācis laiks, viņš mani pārveda uz slimnīcu Filadelfijā. Tas gan vairāk bija nosaucams par aprūpes namu. Māte visiem stāstīja, ka es atlabstot villā Rivjērā. Jo tas taču izklausījās daudz izsmalcinātāk.

– Kerolaina, es esmu spiests sacīt, ka tava māte man nepatīk.

– Viss kārtībā. Tu viņai arī nemaz nepatiktu. Tomēr viņa izpildīja savu pienākumu un apciemoja mani trīs reizes nedēļā. Tēvs zvanīja katru vakaru, pat dienās, kad bija ieradies mani apraudzīt. Koncertturneja ritēja tālāk jau bez manis, presē bija daudzkārt aprakstīts mans vājums un arī tas, ka Luiss cieši saistījies ar flautisti. Viņš sūtīja ziedus un jaukas, romatiskas zīmītes. Acīmredzot viņam nebija ne jausmas, ka es savām acīm redzēju viņus kopā. Pagāja apmēram trīs mēneši. Es jutos pietiekami atlabusi, lai varētu doties uz mājām. Laikam jau es vēl aizvien biju mazliet nestabila, tomēr daudz stiprāka nekā jebkad iepriekš. Pamazām es atskārtu, ka esmu ļāvusi, lai pret mani izturas kā pret upuri. Es biju pieļāvusi, lai tiek ekspluatēts tas, ko vajadzētu lolot kā dārgu dāvanu. Talants piederēja man, un mana dzīve bija tikai manējā. Manas jūtas bija manas. Dievs, es pat nevaru izstāstīt, kas tā bija par atklāsmi! Kad juristi sazinājās ar mani par vecmāmiņu, es uzreiz sapratu, ko vēlos darīt un ko darīšu. Kad pateicu mātei, viņa kļuva bāla kā līķis. Pirmkārt, es biju nostājusies pret viņu un tieši to arī vēlējos izdarīt. Otrkārt, es tajā viņas sasodītajā manierīgajā viesistabā kliedzu, ārdījos dusmās un pieprasīju manu interešu ievērošanu. Un, pats par sevi saprotams, es atvainojos. Veci paradumi nemaz tik viegli nav izskaužami, tomēr es pastāvēju uz to, kas man bija nepieciešams, un atbraucu uz dienvidiem.

– Uz Inosensu.

– Pa ceļam es iegriezos Baltimorā, jo zināju, ka tur Luiss strādā kā viesdiriģents. Es iepriekš piezvanīju, lai viņš mani gaidītu. Ak, cik viņš bija sajūsmināts un priecīgs! Kad iegāju viņa numurā, tur bija uzklāts galds intīmām vakariņām. Es viņam sviedu ar šampanieša glāzi. Es patiešām biju ļāvusi vaļu savām emocijām un nevaldījos. Un sajūta bija brīnišķīga. Viņš bija gana saniknots, lai sekotu man gaitenī, kad devos projām. Kāds vīrietis no pretējā numura… es tā arī neuzzināju viņa vārdu… ieraudzīja, ka Luiss pūlas ievilkt mani atpakaļ istabā. Viņš nogāza Luisu uz grīdas. – Aizvērusi acis, viņa attēloja sitienu. – Viens precīzs trāpījums pa smalko zodu, un Luiss vairs neskaitījās.

– Vajadzēja tam cilvēkam izmaksāt kādu dzērienu.

– Jā, droši vien tas būtu bijis īsti vietā, bet es tobrīd rīkojos instinktīvi un izdarīju kaut ko tādu, ko nebiju darījusi vēl nekad mūžā. Es satvēru viņu, pilnīgu svešinieku, un noskūpstīju uz lūpām. Pēc tam es vienkārši devos projām.

– Un kā tu juties?

– Brīva. – Kerolaina nopūtās un atkal apsēdās. Viņa atskārta, ka galvassāpes pazudušas bez pēdām. Vēderā vairs nebija netīkamo mezglu, muskuļi bija atslābuši. – Joprojām gadās brīži, kad šī sajūta zūd. Piemēram, kā tas bija ar telefona zvanu. Nevar visu pagātnes bagāžu aizmest vienā mirklī. Tomēr es zinu, ka nekad vairs nebūšu tāda kā iepriekš.

– Labi. – Takers pacēla Kerolainas roku un noskūpstīja viņas pirkstu kauliņus. – Man tu patīc tāda, kāda esi tagad.

– Man pašai arī. Lielākoties. – No viņas glāzes uz galda bija palicis norasojis riņķis. Kerolaina tajā ar pirkstu vilka dažādus rakstus. – Var gadīties, ka man nekad neizdosies aizlāpīt to plaisu, kas atrodas starp mani un māti. Tas ir smagi. Tomēr šeit es esmu kaut ko atradusi.

– Mieru un klusumu, – Takers sacīja, un Kerolaina pasmaidīja.

– Pareizi. Nekas tik ļoti nenomierina nervus kā dažas slepkavības. Saknes, – viņa bilda un paraudzījās augšup. – Es apzinos, ka tas skan muļķīgi, jo bērnībā es šeit esmu pavadījusi tikai dažas dienas. Tomēr arī sekli augošas saknes ir labākas par neko.

– Tās nemaz nav seklas. Deltā viss aug ātri un laiž dziļas saknes. Pat cilvēki, kuri no šejienes aizbrauc, nespēj tās izraut.

– Manai mātei tas izdevās.

– Nē, viņa tās pārdēstīja tevī. Kerolaina, – Takers klusi izrunāja šo vārdu un iekļāva sievietes seju delnās. – Man derdzas domāt par to, kas tev bija jāizcieš. Paraugies uz mani! – viņš uzstāja, kad Kerolaina nolaida skatienu. – Daļa tevis joprojām vēlas par to kaunēties. Un tu negribi, lai tevi žēlo. Taču man nekad nav bijis paraduma apspiest savas jūtas, tālab tev tās būs vien jāpieņem. Man nepatīk doma par to, ka tu juties slima, sāpināta un nelaimīga, bet… Ja visas tās nepatikšanas tevi atveda šurp, tieši te un tagad, es nevaru to pārāk nožēlot.

”Tieši te un tagad,” Kerolaina nodomāja un pasmaidīja.

– Es arī.

Viņa – šie smalkie kauli un bālganā āda – izskatījās trausla. ”Līdz brīdim, kad es ieraudzīju to, kas slēpjas viņas acīs,” Takers atskārta. ”Tajās lasāms dziļums un spēks, kuru viņa īsti vēl nav apzinājusies.” Un viņam ļoti gribējās būt tuvumā, kad Kerolaina turpinās sevis izzināšanu.

– Ir kaut kas tāds, ko es vēlos tev pateikt, tikai īsti nezinu, kā to izdarīt.

Viņa satvēra Takera delnu locītavas. – Varbūt es to vēlēšos dzirdēt, kad jutīšos vēl stabilāk. Pašlaik, manuprāt, būs labāk, ja nekas daudz nemainīsies.

Takers atgādināja sev, ka vienmēr ir bijis pacietīgs. Diemžēl bija ļoti grūti palikt pacietīgam brīdī, kas līdzinājās stāvēšanai uz šauras klintsradzes, kad pamats zem kājām drūp. – Lai notiek. – Viņš paliecās uz priekšu un piekļāva lūpas Kerolainas mutei. – Ļauj, es šonakt palikšu pie tevis.

Kerolainas lūpas savilkās smaidā. – Un man jau likās, ka tu nemaz to nepavaicāsi. – Viņa piecēlās un saņēma Takera rokas. – Vai tu neminēji kaut ko par otro mēģinājumu, ja man neiepatiksies tava pieeja?

– Un tev nepatika?

– Nu… es īsti nezinu. Varbūt… Ja tu nodemonstrētu atkal, man rastos konkrētāks viedoklis.

– Tas šķiet pieņemami. – Viņš paraudzījās uz virtuves galdu un pasmaidīja. – Varbūt mēs varētu sākt jau šeit? – Takers atsēja Kerolainas rītatērpa jostu. – Un mēs varētu… sasodīts! Iezvanījās telefons, un Kerolaina piekļāva galvu Takera plecam. – Es teiktu, ka nevajag celt klausuli, bet viņa nerimsies un turpinās zvanīt.

– Es pieiešu.

– Nē, es…

Viņš satvēra Kerolainas rokas, iekams viņa bija paguvusi atkal aizsiet jostu. – Ļauj, es pacelšu klausuli. Ja man neizdosies viņu apburt, tad varēsi ņemt visu savās rokās.

Kerolaina svārstījās, bet tad nosprieda, ka šis piedāvājums nemaz nav tik slikts. – Kāpēc gan ne?

Takers ātri noskūpstīja Kerolainu. – Novāc galdu, – viņš uzsauca pāri plecam, un viņa iesmējās.

– Vecmāmiņ, – Kerolaina nočukstēja, paņemdama paliktni gaiļa formā. – Es ceru, ka tev tas nebūs pārāk liels satricinājums. – Tukšās glāzes un pudeli viņa aiznesa uz izlietni un nosprieda, ka vecmāmiņai varētu patikt doma par mīlēšanos virtuvē. – Tas nu gan bija ātri, – viņa noteica, kad Takers atgriezās. – Pat nezināju, ka viņa mēdz padoties tik viegli. Ko tu… – Vārdi aprāvās, kad viņa ieraudzīja Takera seju. – Kas ir atgadījies?

– Tā nebija tava māte. Zvanīja Bērks. – Viņš piegāja klāt un apskāva sievieti, kā mierinādams arī pats sevi. – Darlīna Tolbota ir pazudusi. – Takers atkal pavērās uz abu kopīgo atspīdumu satumsušajā logā. ”Mēs tagad redzam neskaidri, kā raudzīdamies atspulgā, bet tad vaigu vaigā…” viņš nodomāja un aizvēra acis. – Tiklīdz uzausīs gaisma, mēs sāksim meklēšanu.

DIVDESMIT TRESA NODAĻA

– Man būtu gribējies, lai tu pagulētu mazliet vairāk. – Takers neapmierināti sacīja, stāvēdams blakus, kamēr Kerolaina izmantoja sievietēm pieejamos līdzekļus, lai nomaskētu garas, satrauktas nakts atstātās pēdas.

– Nevarēju. – Viņa uzlika vēl mazliet maskējošā līdzekļa zem acīm un to izpludināja. – Es tikai sēdēju un gaidīju, kad iezvanīsies telefons.

– Brauc uz Svītvoteru. – Takers bija nostājies Kerolainai aiz muguras un vēroja viņu nelielajā vannas istabas spogulī. Par spīti apstākļiem, viņš juta dīvaini spēcīgu intimitāti, dalot šo privāto telpu un vērojot mūžam nenovecojošo sievišķo rituālu. – Pasnaud manā guļamtīklā.

– Taker, neraizējies par mani. Tagad mums visiem ir jāraizējas par Darlīnu. Par Fuleriem… un Junioru. Par mazo puisēnu. Mans Dievs! – Pūlēdamās savaldīties, viņa skropstu tušas birstīti nemitīgi slidināja pa tūbiņu. – Kā gan tas varēja atgadīties?

– Vēl jau mēs droši nezinām, ka patiešām kaut kas ir noticis. Var gadīties, ka viņa gluži vienkārši ir kaut kur aizbēgusi. Billijs Tī sacīja, ka nav Darlīnu redzējis, bet viņš jau reiz saņēma kāvienu no Juniora, tātad vajadzības gadījumā melos, aci nepamirkšķinādams.

– Kāpēc tad Darlīna pameta mašīnu ceļmalā?

Viņi par to runāja atkal un atkal. – Varbūt viņa grasījās ar kādu tikties. Tas ceļa posms ir visai vientulīgs. Viņa varēja pamest savu automašīnu un doties kādam līdzi, lai Junioram sagādātu vienu otru trauksmainu naksniņu.

– Ceru, ka tev ir taisnība. – Kerolaina izvilka ķemmi cauri matiem un pagriezās pret Takeru. – Dievs zina, cik ļoti es ceru, ka tev ir taisnība. Ja tā nav, tad acīmredzot ir noticis tas pats, kas ar pārējām… Un tas nozīmētu, ka…

– Nesteidzies ar pareģojumiem. – Viņš maigi apvija pirkstus Kerolainas apakšdelmiem. – Pamazām. Dienu pēc dienas, vai atceries?

– Es jau cenšos. – Viņa uz mirkli piekļāvās Takeram. Mazā telpa joprojām bija pilna ar garaiņiem pēc abu kopīgās mazgāšanās dušā. Pa vienīgo augsto lodziņu varēja redzēt, ka mostas gaisma. – Ja manai mātei ir taisnība, tad diena vēl nebūs galā, kad šeit jau būs pilns ar preses pārstāvjiem. Ar to es varu tikt galā. – Viņa gari nopūtās un atvirzījās. – Es to varu. Taču man ir tāda sajūta, ka jādodas pie Fuleriem un jāmēģina kaut kā atbalstīt Hepiju. Un es neesmu īsti pārliecināta, ka to pratīšu.

– Tur jau būs daudzi citi, lai viņai palīdzētu. Tev nav obligāti turp jādodas.

– Ir gan. Es varu būt svešiniece un varu arī būt savējā. Ir taču no svara tas, kā tu attiecies pret pārējiem, vai ne?

Vai tad viņš pats kaut ko līdzīgu nebija sacījis Sajam tikai iepriekšējā dienā? Bija grūti iebilst pašam sev. – Es iegriezīšos pie tevis, kad varēšu. Ja varēšu.

Kerolaina pamāja ar galvu un raudzījās uz durvīm. Viņa saklausīja automašīnas signāltaures skaņas. – Tas laikam būs Bērks. Ir jau gandrīz rītausma.

– Tad jau man jādodas.

– Taker… – Viņa pieķērās vīrieša krekla piedurknei, kad viņš pagriezās uz iešanu, un noskūpstīja viņu. Maigi, rimti un mierinoši. – Tas bija viss.

Viņš uz brīdi vēl piekļāva seju Kerolainas vaigam. – Ar to pietiek.

Lai gan vēl nebija pat astoņi rītā, Kerolaina aizbrauca uz Fuleru māju. Hepija tur nebija viena. Draugi un ģimene bija vienoti. Tika vārīta kafija un atkal piepildītas jau iztukšotās krūzes. Kaut arī ēdiens nevienam nebija ne prātā, sievietes rosījās virtuvē, šādi razdamas mierinājumu.

Kerolaina minstinājās uz sliekšņa. Bija dzirdamas klusas sarunas, atbalsta un mierinājuma vārdi mijās ar iedrošinājumiem. Viņa nopētīja sievietes. Sūzija auklēja Skūteru, atbalstījusi pret gurnu, Džosija stāvēja pie sētas puses durvīm, nemiera pārņemta, Tobija sieva Vinija izlietnē skaloja krūzes, Bērdija Šeisa nelokāmi stāvēja blakus Hepijai, Mārvela klusi plūkāja papīra kabatlakatiņu.

Bija sajūta, ka viņa ielaužas, kur neklājas. Kerolaina jau gandrīz pagriezās un devās projām. Viņu pamanīja Džosija un veltīja draudzenei noguruma pilnu sapratnes smaidu. – Kerolaina, tu izskaties kā nopērts suns. Nāc vien iekšā, un mēs tev ieliesim kafiju.

– Es tikai… – Kerolaina bezpalīdzīgi skatījās uz pārējām.

– Es iebraucu, lai apvaicātos, vai varu kaut kā būt noderīga.

– Neko jau nevar darīt, atliek vien gaidīt. – Hepija pastiepa roku. Kerolaina sniedzās pretī un iegāja ciešajā aplī.

Tā nu viņas gaidīja, gaisā vēdīja dažādu parfīmu dvesmas, skanēja klusinātas balsis. Viņas runāja par bērniem, par vīriešiem, par mazuļa satraukto raudāšanu. Kad rīts bija pusē, viņām pievienojās Dela ar šķindošām rotām un sviestmaižu grozu. Viņa panāca, ka Hepija apēd pusi maizītes, nobāra Džosiju par to, ka viņa pagatavojusi pārāk stipru kafiju, un nomierināja Skūteru, iedodot viņam vienu no savām košajām plastmasas rokassprādzēm, ko zēns tūdaļ ņēmās košļāt.

– Bērnam taču ir pilni autiņi! – viņa pavēstīja. – Es varu to saost jau pa gabalu.

– Es varu nomainīt, – pieteicās Sūzija un pacēla puiku no grīdas, kur viņš ar Delas rokassprādzi klaudzināja pa flīzēm. – Turklāt viņš ir noguris. Tu taču esi noguris, mazo vīriņ, ko?

Es viņu nolikšu pagulēt, Hepij.

– Viņam patīk mazais dzeltenais lācītis, – Hepija sacīja un saknieba trīcošās lūpas. – Vakar Darlīna viņam to šeit atstāja.

– Tu varētu sameklēt to lāci, Hepij, – ierosināja Dela un uzmeta Bērdijai brīdinošu skatienu, lai nesāktos iebildumi. – Viņai ir vajadzīga kāda nodarbošanās, – Dela klusām paskaidroja, kad Hepija izgāja no istabas. – Raizes viņu dzīvu ēd kopā.

Mums visām kaut kas ir vajadzīgs. Bērdij, paskaties, vai vari sameklēt visu nepieciešamo saldējuma pagatavošanai. Līdz pēcpusdienai tas sastings. Mārvela, nu jau pietiks lauzīt rokas, labāk izmanto tās citronu izspiešanai. Dzersim limonādi, nevis to sasodīto kafiju. Vinij, domāju, ka tu varētu Hepijai pagatavot kādu no savām ārstnieciskajām dzirām. Varbūt tad viņa varēs kādu laiku pagulēt.

– Man tas ienāca prātā, mis Dela, tikai nelikās ticami, ka viņa to dzers.

Dela drūmi pasmaidīja. – Dzers, ja es viņai sacīšu, ka jādzer. Džosij, jūs abas ar Kerolainu nomazgājiet šķīvjus!

– Tik valdonīgai sievietei būtu jāizrīko jūrnieku pulks, – Džosija gaudās, taču paklausīgi lika šķīvjus kaudzē.

Tagad bija parādījies darbošanās mērķis un vienlaikus nezuda arī vienotības gars. Kerolaina atskārta, ka uzsmaida Delai. – Kā es varētu kļūt tāda kā jūs, kad pieaugšu?

Augstākajā mērā juzdamās pagodināta, Dela knibinājās ap savas blūzes lielajām, zeltītajām pogām. – Meit, jāiemācās tikai izmantot savu šerpumu. Mums visām tas piemīt, taču ne katra zina, kā to izmantot konstruktīvi.

– Te vajadzēja būt arī Hepijas pārējām meitenēm, – Bērdija aizrādīja, aizcirzdama bufetes durtiņas. – Tas ir viņu pienākums.

– Tu zini, ka viņas ieradīsies, ja tas būs nepieciešams. Mārvela, vai mamma šādi tev mācīja izspiest citronus? Uz leju spied, uz leju, meitēn. – Beidzot apmierināta, Dela savāca neapēstās sviestmaizes. – Tām meitenēm, Bērdij, ir ģimenes un arī darbs. Vai tad nebūtu muļķīgi, ja viņas atbrāztos šurp, bet izrādītos, ka Darlīna tikai izklaidējusies?

– Mis Dela? – Vinija bēra kaltētas zālītes vāroša ūdens katlā uz plīts. Viņas rokas bija mazas un gleznas. Šī klusā sieviete vairāk darīja nekā runāja. Taču, kad viņa runāja, balss bija rāma un gluda. – Es to uzvārīšu kā tēju. Negatavošu stipru, bet nomierinošais efekts būs.

– Paraudzīsim. – Dela pievienojās viņai pie plīts, kur abas klusi kaut ko apspriedās un ostīja virumu. Bērdija neklausījās viņu sarunā. Viņa bija ārsta sieva un uzskatīja, ka nebūtu visai piedienīgi atbalstīt tautas līdzekļu lietošanu.

– Neko daudz vairāk es laikam te nevaru darīt. – Džosija noslaucīja rokas trauku dvielī. – Došos labāk meklējumos.

– To dara vairāk nekā ducis vīru, – Bērdija atgādināja gana asā tonī, lai Džosija ieplestu acis, taču Bērdijai bija nepieciešams vismaz kaut kā izgāzt neapmierinātību.

– Ne jau vienmēr vīrieši zina īstās vietas, kur meklēt sievieti. – Džosija paņēma somiņu. – Dela, es vispirms aizbraukšu apraudzīt māsīcu Lulū, bet pēc tam došos pie Billija Tī. Ja viņš kaut ko zina, tad drīzāk pastāstīs man, nevis kādam vīrietim.

– Neredzu iemeslu ar to plātīties, – Dela norūca.

Džosija paraustīja plecus. – Fakts paliek fakts. Turklāt Hepijai būs labāk, ja viņa visu uzzinās ātrāk, nevis vēlāk. Viņa taču kļūs slima, ja meklējumi pārāk iestiepsies garumā.

Nevienai nebija nekā iebilstama pret šādiem argumentiem. Džosija izgāja pa sētas puses durvīm. Pēc dažiem mirkļiem bija dzirdams, kā atdzīvojies ierēcas viņas automašīnas dzinējs.

– Ja Billijs Tī zina, kur palikusi Darlīna… – ierunājās Bērdija.

– Tad Džosija to noskaidros. Tas ir tikpat droši kā tas, ka dienu nomaina nakts. – Dela pasniedza Vinijai krūzi, kur ieliet nomierinošo tēju.

– Viņš aizmiga kā tāds eņģelītis, – Hepija sacīja, atgriezusies pie pārējām. Viņas labi pazīstamais smaids izskatījās mazliet samocīts. – Atšķirībā no mammas. Darlīna tik ļoti pretojās gulēšanai, it kā sātans grasītos ierasties un nolaupīt viņai dvēseli. Man tas prasīja tik… – Berzēdama acis, viņa apklusa.

– Apsēdies te, Prisila, – Della nokomandēja, izmantojot Hepijas kristīto vārdu, lai liktu viņai kustēties. – Neziņa padara tevi slimu. – Ar lielajām, platajām plaukstām Dela piespieda Hepiju apsēsties uz krēsla. – Ļauj mums tagad par to mazliet paraizēties. Neviens to nespēs labāk kā pilna istaba sieviešu.

Vinij, atnes krūzi!

– Tā vēl ir ļoti karsta, misis Fulere. Vispirms vajag papūst. – Nolikusi krūzi viņai priekšā, Vinija nostājās pie krēsla un atbalstīja roku uz atzveltnes. Vinija kopā ar Hepijas vecāko meitu bija mācījusies skolā, un Bella bija pirmā baltā meitene, kura Viniju uzaicināja uz mājām parotaļāties ar lellēm.

– Kas tas ir?

– Tas tev nāks par labu. – Dela ar rokas mājienu norādīja, lai Vinija paiet nost.

– Es negribu nekādas dziras, ko pagatavojusi Vinija, – Hepija sapīkusi paziņoja. – Turklāt es neesmu slima. Vienkārši…

– Tu esi nobijusies un jūties nožēlojami, – Dela pabeidza teikumu viņas vietā. – Pietiek uzmest tev tikai vienu skatienu, lai saprastu, ka pagājušajā naktī tu neesi ne acu aizvērusi. Tu zini, ka Vinija nepiedāvātu tev neko tādu, kas nebūtu noderīgs. Tu to izdzersi un iesi atpūsties.

– Man ir nepieciešama kafija. – Kad Hepija posās celties, Dela pastūma viņu atpakaļ.

– Tagad tu paklausies, ko teikšu. Tava ietiepība neko nemainīs. Ja Dievs tā gribēs, tad tava Darlīna atgriezīsies šeit un visu paskaidros. Taču pašlaik augšstāvā ir aizmidzis bērns, kuram tu būsi vajadzīga jebkurā gadījumā. Kāds gan būs labums no tā, ja tev vairs pavisam nebūs spēka?

– Es vienkārši gribu, lai viņa atgriežas. – Vairs nespēdama valdīt asaras, Hepija atspieda galvu pret Delas mīkstajām krūtīm. – Es tikai gribu atpakaļ savu meitenīti. Es biju tik skarba pret viņu!

– Tu nekad neesi viņai devusi to, kas viņai nav nepieciešams.

– Viņa allaž bija kaprīza. Pat bērnībā viņa, tikko dabūjusi kaut ko, jau vēlējās atkal ko citu. Es viņai gribēju tikai to labāko, taču laikam jau man tā arī neizdevās to atrast.

Juzdama nepieciešamību palīdzēt, Kerolaina paspēra soli uz priekšu. – Te būs, Hepij. – Viņa pacēla krūzi. – Iedzer mazliet.

Hepija norija malku un pēc tam divus, tad satvēra Kerolainas roku. – Darlīna uzskata, ka es viņu nemīlu, bet es viņu mīlu. Kaut kā allaž sagadās, ka mēs visstiprāk mīlam tieši tos, kuri mums sagādā visvairāk bēdu. Es spēju domāt tikai par to, ka vakar, kad viņa bija šeit un vēlējās, lai esmu viņas pusē pēc tā notikuma ar Junioru un Boniju puisi, es to nevarēju izdarīt. Viņai nebija taisnība. Darlīna nekad īsti nespēja nošķirt, kas ir pareizi un kas ne. Taču viņa atbrauca šurp, jo gribēja, lai māte viņu atbalsta. Un es to neizdarīju. Mēs šķīrāmies ar strīdu, un viņa aizgāja, aizcirzdama durvis. Es pat nenoraudzījos, kā viņa aizbrauc. – Hepija sāka šņukstēt, un Dela viņu maigi šūpoja un glāstīja viņas matus. Bija atgriezusies Sūzija un apskāvusi Mārvelas plecus.

– Tās citas meitenes… – Hepijas pirksti nevaldāmi drebēja Kerolainas plaukstā. – Es nespēju nedomāt par tām citām meitenēm…

– Kuš, kuš. – Dela pacēla krūzi pie Hepijas lūpām. – Policija taču teica, ka vainīgs bijis Ostins, kurš tagad ir beigts kā muša. Kerolaina iešāva viņam galvā, un visas Inosensas sievietes viņai par to ir pateicīgas. Nu, varbūt vienīgi Meivisa Hetingere ne, taču arī viņa tāda būtu, ja vien viņai piemistu kaut kripata veselā saprāta. Tagad, mīļā, nāc nu. Es tevi aizvedīšu, un tu atgulsies.

– Tikai uz pavisam īsu brītiņu. – Vinijas pagatavotā tēja bija Hepijas plakstiņus padarījusi smagus. Viņa ļāvās Delas gādībai, un abas izgāja no virtuves.

– Ak, mammu… – Mārvela pagriezās pret Sūziju un šņukstēja, piekļāvusies viņas plecam.

– Kuš, nesāc tu arī, – Sūzija teica, tomēr mierinoši glāstīja meitas muguru. – Mēs taču vēl nezinām, vai kaut kas patiešām ir atgadījies.

– Mums jāsaglabā ticība, – Vinija iestarpināja. – Kamēr mums tā ir, es pagatavošu kaut ko ēdamu, ja ierastos vēl kāds. Hm, izcepšu cāli.

– Labi. – Sūzija vēl pēdējo reizi noglāstīja meitas muguru. – Mīļā, nomizo kartupeļus un izvāri. Pagatavosim kartupeļu salātus. Nav nekādas jēgas no tā, ka visi staigās neēduši. Kurš var pateikt, cik ilgi vēl būs jāgaida!

Stāvēdams Gūsnekkrīkas malā, Takers slaucīja slapjo seju ar galvas lakatiņu. Temperatūra bija uzkāpusi līdz simt diviem grādiem pēc Fārenheita, un gaiss likās tik biezs, ka šķita satverams saujā. Nežēlīgā saule bija izbalinājusi pat debesis.

Takers iztēlojās, kā ātri iegremdējas ūdenī, lai atveldzētos. Tas mazliet palīdzēja, taču patiesībā viņš tikai iemērca ūdenī lakatiņu un atvēsināja seju un kaklu.

Viņš atcerējās, ka te Darlīnas brālis atrada Arneti. Kamēr vēl bija noliecies, Takers noskaitīja lūgšanu.

”Dievs, lūdzu, neliec man viņu atrast.”

Taču viņš apzinājās, ka noteikti būs kāds, kurš Darlīnu atradīs. Viņš noraidīja cerīgo teoriju, ka viņa ir aizbraukusi kopā ar kādu. Tas likās bezjēdzīgi. Darlīnai nebija laika saieties vēl ar kādu, izņemot Billiju Tī, un viņš, tieši tāpat kā daudzās Darlīnas draudzenes, apgalvoja, ka nav sazinājies ar viņu.

Billjs Tī vairs neielaistos ar sievieti, kuras vīrs iebelzis viņam pa galvu ar pannu. Tik īpaši svarīga Darlīna viņam nebija – ne ar ko neatšķīrās no pārējām. Šai dēkā bija cietis vīrieša lepnums, un tāpēc Takers viņam ticēja.

Nelūgtais salīdzinājums ar sevi pašu Takera mutē atstāja rūgtu garšu.

Darlīna negaisa laikā nebija pametusi savu automašīnu ceļmalā un ielēkusi citā transportlīdzeklī pie sava jaunā mīļākā vai drauga. Turklāt Juniors apgalvoja, ka netrūkstot neviena viņas apģērba un arī saimniecības nauda atrodoties kārbā, kur viņa to glabājusi.

”Kāds viņu atradīs,” Takers atkal nodomāja un lūdza Dievam, lai tas būtu kāds cits, bet ne viņš.

Takers piecēlās un grasījās spert soli meldros. Viņa grupai tika uzticēts pārmeklēt krastus, izbrist pa zālēm un dubļiem. Cerēts gan tika, ka atradīs vien vecas alus pudeles un varbūt arī kādu izmantotu prezervatīvu.

Visiem bija ieroči, un tas mazliet kaitināja Takeru. Juniors tikko bija nošāvis mokasīnčūsku. Tā kā šāda rīcība viņam bija likusi justies labāk, neviens neko neteica.

Viņi tikpat kā nesarunājās un strādāja klusumā, gluži kā kareivji, kas iekārtojušies slēpnī vai tādam uzdūrušies. Laiku pa laikam tveicīgo gaisu šķēlēja viens no helikopteriem, ko atsūtīja apgabala varas iestādes. Katras grupas vadītājam divpusējai saziņai bija iedota rācija, kas tika pielikta pie jostas un ik pa brīdim radīja statiskus trokšņus. FIB pagaidām vēl nepārņēma vadību. Protams, jo viņi nepārzināja ne Inosensu, ne tās iemītniekus. Bērnss bija pārliecināts, ka Darlīna ir vien kārtējā neapmierinātā sieva, kas aizbēgusi, meklējot zaļākas ganības.

”Aģents nav gatavs atzīt, ka laikā, kad viņš bijis pie vadības grožiem, notikusi vēl viena slepkavība,” Takers secināja. Viņš atgaiņāja odus un juta, ka arī pats ir gana sakaitināts, lai pavērstu ieroci pret nolādētajiem asinssūcējiem, nevis tikai sistu tos ar plaukstu. Izdzirdējis garo vilciena taures pūtienu, viņš vēlējās, kaut atrastos tajā un brauktu prom – vienalga, uz kurieni.

Pabeidzis apskatīt viņam uzticēto laukumu, Takers pievienojās Bērkam, Junioram, Tobijam un pārējiem, kas pārmeklēja šo strauta krastu.

– Puiši otrā krastā ir jau gandrīz beiguši, – sacīja Bērks un piesardzīgi vēroja Junioru, būdams gatavībā iejaukties, ja viņš sāktu izgāzt savu neapmierinātību ne tikai uz čūskām. – Singltons un Kārls ziņoja no Maknēru purva. Viss esot tīrs. Pagaidām.

Tobijs Mārčs nolika šauteni automašīnas bagāžniekā un iedomājās par savu sievu un meitu. Nokaunējies par savām domām, viņš tomēr bija pateicīgs, ka slepkava, lai kas viņš arī būtu, izraudzījies baltās sievietes.

– Mums vēl joprojām ir priekšā sešas gaišas stundas, – viņš sacīja. – Man ienāca prātā, ka varbūt kādam no mums vajadzētu aizbraukt uz Rouzdeilu un Grīnvudu un apvaicāties.

– Es esmu norīkojis Bārbu Hopkinsu apzvanīt visus moteļus, slimnīcas un policijas iecirkņus. – Bērks paņēma Juniora ieroci un kopā ar savējo ielika kravas kastē. – Tiek izsūtītas viņas fotogrāfijas.

– Nu redzi. – Vills Šivers draudzīgi uzsita pa muguru Junioram. – Viņi atradīs Darlīnu kādā motelī sēžam uz gultas, lakojam nagus un skatāmies televizoru.

Juniors neatbildēja, vien nokratīja Villa roku un pagāja nost.

– Ļauj viņam mazliet pabūt vienam, – Bērks norūca.

Vīri pieklājīgi novērsās. Tobijs saviebās, sakārtoja cepures malu un paraudzījās uz sauli. – Kāds brauc, – viņš noteica. Tikai pēc vairākām sekundēm arī pārējie pamanīja putekļu un grants mākoni uz ceļa un automašīnu, kas tuvojās viņiem.

– Melnajiem puišiem gan acis kā vanagiem, – Vills Šivers draudzīgi sacīja. – Tas auto pat tagad droši vien ir kādu divu jūdžu attālumā.

– Acis ir orgāni, – Tobijs atteica ar tik smalku un nevainojamu sarkasmu, ka Takeram nācās iekost sev vaigā, lai nesmaidītu. – Un tu taču zini, ko mēdz sacīt par mūsu orgāniem.

Vills ieinteresēti paslēja galvu. – Dzirdēju, ka tās esot sievu pļāpas.

– Jā, kungs, – Tobijs neizteiksmīgi bilda. – Ir daudz sievu, kuras to apliecinās.

Takers ieklepojās un aizgriezās, lai aizsmēķētu cigareti. Nelikās pareizi sākt skaļi smieties, kad turpat blakus Junioru nomāca ciešanas. Tomēr bija lieliski vismaz minūti ļauties smaidam.

Pagāja vien mirklis, kad pēc krāsas un braukšanas ātruma viņš pazina tuvojošos automašīnu.

– Tā ir Džosija. – Viņš uzmeta skatienu Bērkam. – Kā liekas, viņa cenšas nopelnīt kārtējo soda kvīti par ātruma pārsniegšanu.

Viņa spēji apturēja automašīnu, uzsizdama gaisā grants šalti, un pa logu pamāja ar roku. – Bārba sacīja, ka atradīsim jūs šeit.

Mēs ar Ērlīnu atvedām jums pusdienas.

Džosija izslīdēja no transportlīdzekļa. Īsbiksēs un īsā blūzītē, kas neapsedza ķermeņa vidusdaļu, viņa izskatījās tīra un svaiga. Matus viņa bija atsējusi ar šifona šalli. Skatoties uz māsu, Takeram atmiņā atausa viņu mamma.

– Cik tas ir jauki, dāmas. – Vills dāvāja Džosijai tādu smaidu, ka par to izpelnītos sāpīgu pļauku no savas līgavas.

– Mums patīk rūpēties par saviem vīriešiem, vai ne, Ērlīna? – Atbildējusi uz Villa smaidu, Džosija pievērsās Bērkam. – Mīļais, tu izskaties nomocījies. Nāc un iedzer glāzi ledus tējas. Mēs atvedām divas krūkas.

– Un mums ir arī sviestmaizes ar šķiņķi. Vesela kaudze. – Ērlīna no automašīnas aizmugures izņēma grozu, nolika ceļmalā un pacēla vāku. – Šajā karstumā jums spēki būs vajadzīgi.

– Jā, ēdiens ar piegādi. – Džosija turpināja moži sarunāties. – Mēs ar Ērlīnu to visu sagatavojām tik ātri, ka sākām apsvērt, vai tikai nevajadzētu uzsākt ēdienu piegādes biznesu. Junior, ja tu tagad nenāksi un vienu maizi nepaņemsi, es jutīšos ļoti sāpināta. – Kad Juniors pat nepagriezās uz Džosijas pusi, viņa pamāja brālim. – Taker, ielej man tēju. – Gaidot Džosija attina vienu no sviestmaizēm un uzlika uz papīra salvetes. – Ērlīna, vai redzi? Šie puiši mums atstāj tik daudz, ka pietiks arī nākamajai pieturai! – Viņa piecēlās, paņēma Takera sniegto krūzi un apgāja ap kravas automašīnu.

Juniors turpināja stāvēt, viņa skatiens bija pievērsts zemei. Džosija pamanīja, ka viņam vaigā raustās viens muskulis. Viņa nolika maizi uz automašīnas pārsega un krūzi ar ledus tēju iespieda viņam rokās. – Tā, tagad iedzer šo, Junior. Karstumā no ķermeņa iztvaiko visi šķidrumi. Vīrietis var izdzert vai veselu galonu, bet neizčurāt ne unci. Nāc nu. – Viņa maigi paberzēja Juniora muguru. – Saules dūriens pie laba gala nenovedīs.

– Mēs viņu neatradām.

– Es zinu, mīļais. Iedzer mazliet. – Viņa piebīdīja krūzi tuvāk vīrieša lūpām. – Es biju pie tavas sievasmātes. Kad devos projām, tavs puika gulēja kā eņģelītis. Viņam ir jauks raksturs, un man liekas, ka viņam ir tieši tādas acis kā tev. – Viņa apklusa, bet Juniors iedzēra divus lielus malkus tējas. Viņa paņēma nost krūzi un pasniedza sviestmaizi. Vīrietis mehāniski ēda, acis aizmigloja nogurums un raizes. Džosija apskāva Junioru, jo labi zināja, ka nav daudz kā tāda, kas būtu mierinošāks par otra cilvēka pieskārienu. – Viss būs labi, Junior. Es apsolu. Viss būs labi. Pagaidi, gan redzēsi.

Juniora acīs parādījās asaras, tās slīdēja pār vaigiem, sajaucoties ar sviedriem un putekļiem, taču viņš turpināja ēst. – Man likās, ka es pārstāju viņu mīlēt, kad virtuvē sastapu kopā ar Billiju Tī. Man šķita, ka sirds vienkārši aizveras un viņai tajā vairs nav vietas. Tagad es vairs tā nejūtos.

Vīrieša sēru aizkustināta, Džosija noskūpstīja viņu uz vaiga.

– Viss atrisināsies. Tici Džosijai.

Viņš pūlējās saņemties. – Es negribu, lai mans dēls uzaug bez mātes.

– Tā nenotiks. – Džosijas skatienā iezagās tumsa, kad viņa nosusināja Juniora acis ar papīra salvetīti. – Tici, Junior. Viss būs labi.

Meklējumi turpinājās līdz pilnīgai tumsai, kad helikopters vairs nevarēja lidot un vīri nespēja neko saredzēt. Takers atgriezās mājās, un tur viņu sagaidīja nogurdinātais Basters, kurš augu dienu neveiksmīgi bija mēģinājis izvairīties no kucēna uzmanības.

– Es tevi atbrīvošu no viņa, – noteica Takers un izklaidīgi papliķēja suni, bet pēc tam pacēla rokās Nederīgo. Kucēns mēģināja izlocīties, laizīja Takeru un rēja, kamēr viņš gāja uz māju. – Ja tu šādi izturējies visu dienu, tad es esmu pārsteigts, ka manam vecajam sunim tevis dēļ nav piemetusies trieka.

Takers devās uz virtuvi, sapņodams par aukstu alu, dušu un Kerolainu. Virtuvē Dela grieza gabalos rostbifu, bet māsīca Lulū lika pasjansu.

– Kā tev liekas, ko tu tagad dari? Kāpēc tu ienesi kucēnu manā virtuvē?

– Lai Basters kaut mazliet atvelk elpu. – Tiklīdz Takers nolika Nederīgo zemē, tas uzreiz palīda zem Lulū krēsla. – Vai ir kādas ziņas no Kerolainas?

– Viņa zvanīja apmēram pirms desmit minūtēm un grasījās palikt pie Hepijas, kamēr Singltons vai Bobijs Lī atgriežas mājās. – Dela uzlika vēl vienu gaļas šķēli uz paplātes. Viņa saprata, cik noguris ir Takers, un tālab neiepliķēja viņa roku, kad tā pastiepās pēc tikko uzliktās šķēles. – Viņa atpakaļceļā iebrauks šeit, lai paņemtu šo blusu maisu.

Takers kaut ko atņurdēja, ēzdams gaļu, un izņēma no ledusskapja alu.

– Es arī vienu iedzeršu, – ierunājās Lulū. – Kārtis uzdzen slāpes.

Attaisījis vāciņu arī otrai pudelei, Takers nopētīja izliktās kārtis. – Nevar tā likt melno trijnieku uz melnā piecnieka. Vispirms tev vajadzīgs sarkanais četrinieks.

– Kad man tāds būs, es to ielikšu. – Lulū iemalkoja alu un vēroja Takeru. – Tu izskaties pēc tāda, kas izvalkāts pa purvu.

– Laikam jau tā arī ir.

– Fuleru jaunākā meitene joprojām nav atrasta? – Lulū, neievērojot noteikumus, izņēma sarkano desmitnieku no kaudzes un izspēlēja gājienu. – Dela pusi dienas pavadīja pie Hepijas. Un es nolaidos līdz pasjansam.

– Man ir savi pienākumi… – Dela iesāka, bet Lulū atvēcinājās.

– Neviens taču nekritizē. Arī es būtu devusies turp, tikai neviens neiedomājās mani uzaicināt.

– Es taču tev sacīju, ka braukšu. – Dela nometa nazi uz dēlīša.

– Tas nav uzaicinājums, – Lulū atkal radoši krāpās spēlē. – Cilvēki nemitīgi nāk un iet, es jau nogurstu no tā. Džosija skraidelē iekšā un ārā augu dienu un nakti. Takers pazūd uz visu dienu. Dveins iegriezās tikai uz piecām minūtēm vien tāpēc, lai paņemtu viskija pudeli un atkal pazustu.

Dela jau grasījās aizstāvēt savus aprūpējamos, bet tad sarauca pieri. – Kad Dveins atgriezās?

– Pirms pusstundas. Izskatījās tikpat dubļains un noguris kā Takers. Un atkal devās projām.

– Vai viņš paņēma mašīnu?

– Nedomāju, ka viņš to varēja. – Lulū ielika roku kabatā un izņēma automašīnas atslēgas. – Viņš paķēra pudeli, bet es savācu šīs.

Dela atzinīgi pamāja ar galvu. – Kurp tad tu tagad esi saposies? – viņa vaicāja Takeram, kurš mēģināja izlavīties no virtuves.

– Man jānomazgājas.

– Ja reiz visu dienu varēji sadzīvot ar tiem sviedriem, varēsi paciesties vēl mazliet ilgāk. Aizej uz ezeru un palūko, vai Dveins ir tur.

– Pie joda! Es šodien jau esmu nostaigājis simts jūdžu.

– Tad jau vēl vienu varēsi pieveikt. Man nav vajadzīgs, lai viņš iekrīt ūdenī un noslīkst. Atved viņu šurp! Te viņš varēs sakopties un paēst. Rīt viņam būs jāpiedalās meklēšanā tāpat kā tev.

Īgni purpinādams, Takers nolika pustukšo alus pudeli un virzījās uz sētas puses durvīm. – Ceru, ka viņš vēl nav paguvis piedzerties.

Reibums nebija pārmērīgs, tas likās jauks un draudzīgs, un tieši tā Dveinam patika vislabāk. Dienas nogurums šķita kā ar roku atņemts. Bradāšana pa Maknēru purvu kopā ar Bobiju Lī, Kārlu un pārējiem bija nožēlojams laika pavadīšanas veids.

Dveins bija diezgan labprāt piedalījies kopīgajā meklēšanā un nākamajā dienā dosies pie viņiem atkal. Nebija žēl ne laika, ne arī pūliņu, un viņš nesaskatīja iemeslu atteikties no brīža divatā ar pudeli, lai noskalotu šo dienu no sevis.

Viņam īpaši bija žēl Bobija Lī. Ik reizi, ieskatījies puisim sejā un redzēja tur sasprindzinājumu un bailes, viņš iedomājās, cik šausmīgi droši vien ir šādi meklēt paša māsu.

Šo atskārtu viņš aizgainīja ar vēl vienu dedzinošu viskija malku, kas ielija rīklē.

Tagad Dveins vēlējās domāt par patīkamākām lietām. Cik jauki skanēja circeņu dziesma, savijoties ar dūkšanu ausīs! Cik patīkams bija zāles pieskāriens kailajām pēdām! Viņš iztēlojās, ka varētu nakti pavadīt turpat un vērot, kā uzlec mēness un iedegas zvaigznes.

Kad Takers apsēdās blakus, Dveins pakalpīgi piedāvāja brālim pudeli. Takers to paņēma, tomēr nedzēra.

– Šī manta nobeigs tevi, dēls.

Dveins tikai smaidīja. – Bet, kamēr tā notiks, es izbaudīšu jaukus brīžus.

– Tu taču zini, ka Dela par tevi uztraucas, kad tu aizraujies ar alkoholu.

– Ne jau tāpēc es to daru, lai satrauktu Delu.

– Un kāpēc tu to dari, Dvein? – Takers zināja, ka brālis neatbildēs, tāpēc nemaz skaidrojumu negaidīja. Viņš bija novērtējis Dveina stāvokli un saprata, ka brālis ir pietiekami žirgts, lai būtu puslīdz sakarīgs sarunbiedrs. – Reibums ir vājprāts, ko cilvēks sasniedz pēc brīvas gribas. Nevaru atcerēties, kurš to sacījis, bet izklausās pareizi.

– Pagaidām es vēl neesmu ne piedzēries, ne vājprātīgs, – Dveins rāmi paskaidroja. – Es esmu ceļā uz abiem.

Vēlēdamies iespējami pareizi izraudzīties vārdus, Takers nesteidzīgi aizsmēķēja pusi cigaretes. – Tas kļūst nelāgi. Pēdējos pāris gados tas ļoti pasliktinās. Iesākumā es domāju, ka iemesls ir tik daudzi nepatīkami notikumi, kas sekoja cits citam ļoti cieši. Nomira tētis, pēc tam arī mamma. Sisija aizgāja. Pēc tam es sāku domāt, ka varbūt tu gēnu līmenī esi pārmantojis tēva tieksmi uz dzeršanu.

Aizkaitināts un neapmierināts par to, Dveins paņēma pudeli atpakaļ. – Tu neesi pārmantojis šādu tieksmi.

– Jā, bet mana dzīve rit citādi. Es strādāju.

– Mēs katrs darām to, kas mums izdodas vislabāk. – Dveins pacēla pudeli un iedzēra. – No visa, ko es esmu darījis, dzeršana ir vienīgā, kur man nav jāraizējas, ka salaidīšu kaut ko grīstē.

– Tās nu ir pēdējās muļķības. – Dusmas uzšķīlās tik spēji un ātri, ka abi jutās pārsteigti. Takers pat nebija zinājis, cik ļoti viņu vajājusi un kremtusi apziņa par to, kāds kļuvis viņa lielais brālis, kuru viņš reiz bija apbrīnojis un apskaudis. – Pēdējās muļķības. – Takers paķēra pudeli, pielēca kājās un iemeta to ūdenī. – Es esmu no tā visa noguris, sasodīts! Nolādēti noguris stiept tevi uz mājām, meklēt tev attaisnojumus, noskatīties, kā tu sevi bendē nost, izdzerdams pudeli pēc pudeles. Un tieši to darīja arī tēvs. Vadīja dienas, līdz nemaņai piedzēries. Tā ir pašnāvība. Tāda pati kā tad, ja cilvēks ieliek stobru sev mutē un nospiež mēlīti.

Dveins piecēlās uz drebelīgajām kājām. Viņš mazliet sagrīļojās, taču skatiens bija stingrs. – Tev nav nekāda iemesla ar mani runāt šādi. Un tev nav tiesību tā runāt arī par viņu.

Takers sagrāba Dveinu aiz krekla krūtežas tik spēcīgi, ka notirkšķēja vīles. – Un kuram, ellē, ir tādas tiesības, ja ne man?

Es uzaugu, mīlēdams jūs abus. Un jūs abi sāpinājāt mani.

Noraustījās muskulis Dveina sejā. – Es neesmu mūsu tēvs. – Nē, neesi. Taču viņš bija sasodīts pļēgurs, un tu arī tāds esi. Vienīgā atšķirība ir tā, ka viņu alkohols padarīja ļaunu, bet tu kļūsti nožēlojams.

– Un kas tu tāds esi? – Dveina balss jau līdzinājās rūcienam, kad viņš satvēra Takeru aiz krekla. – Es esmu vecākais. Un es vienmēr biju pirmais, kurš patrāpījās zem viņa dūres. Man bija paredzēts par visu rūpēties, man vajadzēja pārņemt Longstrītu mantojumu. Mani aizsūtīja uz to skolu, man nācās atbildēt par kokvilnas laukiem. Ne jau tev. Nekad tas nebiji tu, Taker. Es to nekad neesmu vēlējies, taču viņš neļāva man izvēlēties. Tagad viņš ir miris, un es varu rīkoties, kā pašam tīk.

– Tu taču nedari neko! Tikai skaties pudelē… Tev ir divi dēli, kas tevi neredz. Viņš vismaz bija tepat. Viņš vismaz izturējās kā tēvs.

Dveins izgrūda kaucienu, un jau pēc mirkļa abi cīkstējās zālē, ņurdēdami un rūkdami kā divi suņi, kas meklē mīkstāku vietu, kur iecirst ilkņus. Takers sajuta sitienu pa vēl īsti nesadzijušajām ribām. Sāpes uzkurināja asinīs karstu niknumu. Abi ievēlās ūdenī, un tobrīd Takers brālim jau bija sagādājis asiņainu lūpu. Abi paslīdēja zem ūdens, tad iznira, spļaudīdamies un lamādamies, spēra viens otram un grūstījās, taču ūdens pamazām mīkstināja dusmas, un viņi pēc brīža sajutās muļķīgi.

Takers kustināja kājas, lai noturētos virs ūdens, atkal ieķērās Dveinam saplēstajā kreklā un atvēzēja dūri. Dveins kā spoguļattēlā atkārtoja viņa pozu. Abi vērās viens otrā, smagi elpodami.

– Pie velna… – Takers izgrūda, piesardzīgi vērodams brāli, un nolaida dūri. – Kādreiz tu siti spēcīgāk.

Dveins uzmanīgi pielika delnas virspusi pie uztūkušās lūpas. – Tu kādreiz nebiji tik apsviedīgs.

Viņi palaida viens otru vaļā, lai kāptu ārā no ūdens. – Es gribēju ieiet dušā, bet arī šis nebija slikti. – Takers atglauda matus no sejas. – Lai gan Dievam vien zināms, kas ir tajā ūdenī.

– Puspinte Wild Turkey viskija – pavisam droši, – Dveins attrauca un pasmaidīja. – Vai atceries, kā mēs te bērnībā peldējāmies?

– Jā. Vai tu vēl aizvien domā, ka vari pirmais aizpeldēt līdz otram krastam?

– Sasodīts! – Dveina smaids kļuva platāks. Viņš pagriezās otrādi ūdenī un peldēja uz priekšu. Pārāk daudzie gadi, kas bija aizvadīti draugos ar alkoholiskajiem dzērieniem, bija padarījuši viņu lēnāku. Takers kustējās veikli kā zutis. Pēc vārdos neizteiktas vienošanās viņi traucās atpakaļ un kādu brīdi peldēja, uzlecošā mēness staru apspīdēti. – Jā… – Dveins bilda, kad abi nomierinājās un vairs neelsoja. – Tu biji lēnāks.

Laikam jau pārmaiņas notiek.

– Jā, mainās itin daudz kas.

– Laikam jau es esmu šo to salaidis grīstē.

– Jā, esi gan.

– Takij, man palika bail. – Dveins gribēja kaut kam pieķerties, bet ūdenī nebija nekā piemērota. – Tā dzeršana… Es zinu, kad man vajadzētu apstāties, bet šis brīdis pienāk, un es neredzu iemeslu to darīt. Reizēm es pat nevaru atcerēties, ko esmu darījis. Pamostos ar sliktu dūšu un sāpošu galvu, un man liekas, ka es visu esmu nosapņojis. Un es netieku ar to galā.

– Mēs kaut ko varētu darīt lietas labā, Dvein. Ir tādas vietas, kur tieši ar to nodarbojas.

– Man patīk tas, kā es jūtos pašlaik. – Caur puspievērtiem plakstiem Dveins vēroja, kā mostas zvaigznes. – Tikai tāds patīkams reibums, kad nekas neliekas pārāk svarīgs. Un ir jāapstājas tieši tādā brīdī, kad jūtos vislabāk.

– Tā nekas neizdosies.

– Reizēm man gribas, kaut es varētu atgriezties pagātnē un ieraudzīt, kur esmu sācis rīkoties aplami, lai pēc tam varētu visu izlabot.

– Tu tāpat vienmēr vari visu izlabot, Dvein. Vai atceries to lidmašīnas modeli, ko saņēmu savā dzimšanas dienā? To es salauzu jau otrajā reizē, kad mēģināju to palaist. Es zināju, ka tētis man novilks ādu pār acīm, ja ieraudzīs, bet tu to salaboji. Mamma vienmēr mēdza sacīt, ka tev ir talants visu salikt kopā.

– Es kādreiz domāju, ka kļūšu par inženieri.

Takers pārsteigumā sacīja: – Tu man nekad to neesi teicis.

Dveins tikai raudzījās zvaigznēs. – Nebija nekādas jēgas to darīt. Longstrīti ir plantatori un biznesa cilvēki. Tu varbūt varētu darīt kaut ko citu. Bet es biju vecākais dēls. Man tēvs nedeva iespēju izvēlēties.

– Tagad taču nav neviena iemesla, kāpēc tu nevarētu pats izraudzīties nodarbošanos.

– Pie velna, Taker! Man ir trīsdesmit pieci gadi. Tas nudien nav vecums, lai atgrieztos skolā un apgūtu arodu.

– Ja cilvēki patiešām kaut ko vēlas, tad to dara.

– Pirms desmit, piecpadsmit gadiem arī es to vēlējos pietiekami stipri. Tagad tā ir jau pagātne. – Dveins mēģināja saskatīt atsevišķas zvaizgnes, bet tās līdzinājās izplūdušiem gaismas ziediem. – Sisija grasās precēties ar apavu tirgotāju.

– Laikam jau mums to vajadzēja atskārst. Ar viņu vai ar kādu citu…

– Sisija teic, ka viņš grib adoptēt manus bērnus, dot viņiem savu uzvārdu. Protams, viņa to būtu gatava drīz vien aizmirst, ja tikai es palielinātu viņai izmaksājamās naudas summu.

– Tev nav jāsamierinās, Dvein. Bērni ir tavi un allaž būs tavējie – neatkarīgi no spēlēm, kādas viņa būs uzsākusi.

– Nē, nav jāsamierinās, – Dveins laiski atkārtoja. – Un es nemaz netaisos. Sisijai nāksies saprast, ka vīrietim ir robežas, kuras viņš nepārkāpj. Pat man. – Viņš nopūtās, tad pārlaida skatienu debesīm un ūdenim. – Es pamazām sāku justies ērti, Taker. – Ar acs kaktiņu Dveins pamanīja kaut ko slejamies ārā no ūdens. ”Tukša pudele,” viņš nodomāja. ”Par tukšu dzīvi!” – Tā mani ietekmē dzeršana.

– Alkohols tevi iedzīs nāvē.

– Tikai nesāc jau atkal.

– Nolādēts, Dvein. – Viņš sāka tuvoties brālim, bet piepeši kājas atdūrās pret kaut ko mīkstu un slidenu. Takers īsi iekliedzās. – Sasodītie sami! – viņš teica. – Pārbiedēja mani teju līdz nāvei! – Viņš atskatījās pāri plecam un arī pamanīja kaut ko slienamies ārā no ūdens. Taču viņš to kļūdaini nenoturēja par pudeli. Takera mute izkalta, bet asinis teju pārstāja riņķot, jo viņš skatījās uz izstieptu baltu roku.

– Jēzus. Ak kungs…

– Sams taču neko tev nenodarīs, tikai pakutinās, – Dveins rāmi noteica. Kad Takers satvēra brāļa roku, viņš nolamājās. – Kas tev uznācis?

– Domāju, ka mēs esam atraduši Darlīnu. – Viņš kaut kā izdabūja šos vārdus pār lūpām un tad aizvēra acis.

”Ir tādas lūgšanas,” viņš nodomāja, ”kuras tā arī netiek uzklausītas. Nav lemts.”

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

Pilnīgi atskurbis un drebošs, Dveins izvilkās no ūdens. Nometies četrrāpus zālē, viņš pūlējās apspiest dumpīgā kuņģa aktivitātes.

– Ak Dievs, Taker. Augstais Dievs! Ko gan mēs tagad iesāksim?

Takers neatbildēja. Viņš gulēja uz muguras un vērās mirguļojošajās zvaigznēs. Viņam sala tik ļoti, ka bija pat grūti koncentrēties elpošanai.

– Kāds viņu ir iemetis mūsu ezerā, – Dveins sacīja un skaļi norija siekalas. – Mēs bijām ūdenī kopā ar viņu. Jēziņ, mēs peldējām blakus viņai…

– Darlīnu tas nudien nesatrauca. – Takers vēlējās aizklāt acis ar roku. Varbūt tas palīdzētu neredzēt to balto roku ar saliektajiem pirkstiem, kas slējās ārā no melnā ūdens, it kā sniegtos viņam pretī. Itin kā gribētu viņu satvert un paraut zem ūdens.

Un ļaunākais bija tas, ka viņš juta pienākumu pārliecināties. Lai būtu drošs, ka tā ir Darlīna Tolbota un ka viņai vairs nekādi nav iespējams palīdzēt. Tā nu viņš sakostiem zobiem bija satvēris šo sastingušo delnas locītavu un parāvis uz augšu. Un bija uzpeldējusi galva. Viņš redzēja – augstais Dievs! – ko bija iesācis nazis un ko zivis jau bija novedušas līdz galam.

”Cilvēka čaula ir tik trausla,” viņš nodomāja. ”Tik viegli ievainojama. Tik viegli tā pārvēršas citā, ļoti biedējošā.”

– Mēs nevaram viņu tur atstāt, Taker. – Taču, iedomājies par to, ka jāatgriežas ūdenī un jāpieskaras tam, kas reiz bija Darlīna Tolbota, Dveins nodrebēja. – Tas nav piedienīgi.

– Domāju, ka būs jāatstāj. – Takers instinktīvi atcerējās par viskija pudeli un nožēloja, ka ir to iesviedis ezerā. Šajā situācijā kāds malks asās dziras nāktu viņam par labu. – Vismaz līdz brīdim, kad te ieradīsies Bērks. Ej uz māju, Dvein, un viņam piezvani. Vienam no mums ir jāpaliek tepat. Piezvani Bērkam un pastāsti par mūsu atradumu. Un piekodini, ka būs labāk, ja ieradīsies arī aģents Bērnss. – Takers piecēlās sēdus un novilka slapjo kreklu. – Atnes man sausas cigaretes, labi? Un no alus arī es neatteiktos, – viņš sacīja, bet tad nolamājās, jo bija pamanījis tuvojamies Kerolainu. Takers pieslējās kājās un pēc trijiem gariem soļiem jau bija pie viņas.

– Vai tu priecājies mani redzēt? – Kerolaina iesmējās, tad ātri un cieši apskāva Takeru. – Vai jūs abi nolēmāt izpeldēties?

Dela mani atsūtīja uz šejieni, lai…

– Griezies atpakaļ kopā ar Dveinu, – viņš sacīja, vēlēdamies turēt Kerolainu cik iespējams tālu no nāves un šausmām. – Ej vien un pagaidi mani.

– Es pagaidīšu tevi. – Kerolaina mazliet atvirzījās un ieskatījās Takeram sejā. Piepeši viņa skaidri saprata, ka ir atgadījies kaut kas briesmīgs. Viņa piesardzīgi paraudzījās te uz vienu, te otru brāli. Ievainojums uz Dveina lūpas bija atsācis asiņot, un tumšā straumīte labi izcēlās uz viņa bālās sejas.

– Vai jūs kāvāties? Dvein, tev ir pārsista lūpa!

Viņš novērsās. Dela viņam par to sarīkos īstu elli. – Es piezvanīšu Bērkam.

– Bērkam? – Kerolaina satvēra Takera roku, kad viņš mēģināja izvairīties. – Kāpēc jums ir nepieciešams Bērks? – Kerolainas sirds sāka pukstēt lēnāk. – Taker?

”Šā vai tā Kerolaina to drīz uzzinās, tikpat labi to viņai pavēstīt varu arī es.” – Mēs viņu atradām. Ezerā, – Takers paskaidroja.

– Ak Dievs! – Kerolaina instinktīvi paraudzījās uz ūdeni, bet Takers pavirzījās tā, lai aizsegtu viņai skatu.

– Dveins ies uz māju un piezvanīs Bērkam. Tu dodies viņam līdzi.

– Es palikšu tepat kopā ar tevi. – Pirms Takers paguva iebilst, viņa papurināja galvu. – Es palieku, Taker.

Kad Takers mazliet paraustīja plecus, Dveins pusskriešus devās uz mājām. Iedziedājās vakarlēpis, gaiši un uzstājīgi, aicinot draudzeni.

– Vai es pilnīgi pārliecināts? – Jau uzdodot šo jautājumu, Kerolaina apzinājās, ka tas ir muļķīgs.

– Jā… – Viņš gari izelpoja. – Es esmu pilnīgi pārliecināts.

– Mans Dievs… nabaga Hepija. – Urdīja nepieciešamība pajautāt arī par visu pārējo, taču, lai šos vārdus dabūtu pāri lūpām, bija vajadzīgs laiks. – Vai viss ir tāpat kā ar pārējām? – Kerolaina cieši satvēra Takera roku un turēja, līdz viņš paraudzījās viņai acīs. – Es gribu zināt.

– Bija tāpat kā ar pārējām. – Viņš apņēmīgi pagrieza Kerolainu projām no ezera. Apskāvušies viņi klausījās naktsputnu dziesmās un vēroja tālāk mirdzošās Svītvoteras ugunis, kas kontrastēja ar apkārtvaldošo tumsu.

Visa procedūra noritēja bezkaislīgi un profesionāli. Vīri sapulcējās ap ezeru, viņu sejas Bērka automašīnas uguņu gaismā izskatījās pavisam baltas. Tika fotografēta līķa atrašanas vieta, lai attēlus pievienotu protokolam.

– Labi. – Bērks pamāja ar galvu uz ūdens pusi. – Tagad dabūsim viņu ārā. – Kādu brīdi neviens nerunāja. Bērks saknieba lūpas un atsprādzēja ieroča maksti no jostas. – Es to izdarīšu. – Pats sev par pārsteigumu, Takers paspēra soli uz priekšu. – Pag, es jau tāpat esmu slapjš.

Bērks atlika ieroča maksti vietā. – Tas nav tavs darbs Taker. – Toties šī ir mana zeme. – Pagriezies pret Kerolainu, viņš apskāva sievietes plecus un teica: – Ej mājās.

– Kad te viss būs galā, mēs kopā iesim. – Viņa noskūpstīja Takera vaigu. – Tu esi krietns cilvēks.

Par to Takers īsti nebija pārliecināts, taču, iebridis ūdenī, skaidri zināja vienu. ”Es esmu absolūts muļķis. Bērkam taisnība. Tas nav mans darbs. Man neviens nemaksā par to, ka jātiek galā ar tādām šausmām.”

Viņš devās uz priekšu vēsajā, tumšajā ūdenī, kur priekšā vīdēja balta roka ar aicinoši saliektiem pirkstiem.

”Kāpēc gan es iedomājos, ka man ir pienākums mirušo sievieti izcelt no ūdens? Dzīves laikā viņa man neko nenozīmēja. Vai tagad kaut kas būtu mainījies? Nē, galvenais ir tas, ka šis ir Svītvoteras ezers,” viņš secināja. ”Un es esmu Longstrīts.”

Jau otro reizi viņš apkļāva pirkstus sastingušajai delnas locītavai. Kad pacēlās galva, Takers redzēja, kā mati sakustas ūdenī un izplešas apkārt. Kuņģis sažņaudzās. Viņš sajuta skābenu garšu rīklē un pūlējās to neievērot, aizgainīt. Takers aplika rokas viņas ķermeņa augšdaļai.

Krastā valdīja pilnīgs klusums, tik dziļš, ka likās – var saklausīt savus sirdspukstus. ”Kapsētas klusums,” Takers nodomāja, cīnoties ar smagumu, kas pūlējās ievilkt dziļumā gan viņu pašu, gan viņa baiso nešļavu.

Pirksti slīdēja. Kad viņš pavirzījās citādi, lai ciešāk satvertu nedzīvo augumu, Darlīnas galva piekļāvās viņa plecam. Takers teju sastinga, tomēr ne aiz riebuma. Viņu bija pārņēmis žēlums.

Takers raudzījās uz krastu. Pretī vērās nobāluši cilvēki. Dveins stāvēja, apskāvis Džosiju. Gaismas staros viņu acis izskatījās neticami milzīgas. Bērks un Kārls jau bija sagatavojušies pārņemt smago nešļavu no Takera rokām. Kerolaina šķita raudājusi un uzlika roku uz pleca Sajam. Bērnss bija nostājies mazliet tālāk un visu vēroja kā puslīdz interesantu izrādi.

– Kaut kas ir piesiets viņai pie kājām, – Takers uzsauca.

– Man vajadzīgs nazis.

– Tas ir lietiskais pierādījums, Longstrīt. – Bērnss bija panācis tuvāk. – To nedrīkst sabojāt.

– Nelietis. – Takers pavilka mirušo vēl kādu pēdu uz priekšu. – Kāpēc tad tu nenāc šurp un pats nesadabū to sasodīto lietisko pierādījumu?

– Es jums palīdzēšu, mister Taker. – Neviena neaizkavēts, Sajs pieskrēja klāt un ieslīdēja ūdenī.

– Jēzus! Puika, griezies atpakaļ.

– Es varu palīdzēt. – Veikli kā ūdrs Sajs virzījās uz priekšu. – Man ir pietiekami daudz spēka. – Nokļuvis tuvāk, zēns šķita pavisam bāls, taču pieliecās un daļu mirušās svara pārņēma savās rokās.

– Skaties tikai uz krastu, – Takers pamācīja. – Un mēģini nedomāt.

Sajs peldot kustināja kājas. – Es domāju par to, cik liels riebeklis ir tas FIB aģents.

– Tas ir pat labāk.

Distance bija īsa un šaušalīga. Kad viņi sasniedza krastu, Bērks un Kārls palika rokas zem Darlīnas padusēm.

– Skaties uz citu pusi, – Takers lika Sajam. – Par to nav jākaunas. – Arī viņš pats būtu tā darījis, tikai atradās nepiemērotā leņķī un lieliski saprata, kas nodarīts Darlīnas augumam. Kad viņas mirstīgās atliekas ar lielu piepūli tika izvilktas zālē, viņš redzēja visu.

– Saj, tagad ej pie Kerolainas. Nē. – Viņš pieturēja zēna galvu, iekams tā tika pagriezta uz līķa pusi. – Tur neskaties.

Ej pie Kerolainas. Tu visu izdarīji ļoti labi.

– Jā, kungs.

Takers izkāpa no ezera un mirkli pasēdēja, kājas iemērcis ūdenī. – Dvein, iedod man uzsmēķēt.

Džosija pasniedza viņam jau aizdedzinātu cigareti. – Es nospriedu, ka pēc kaut kā tik briesmīga tu esi pelnījis veselu. – Viņa piekļāva vaigu brālim. – Man patiešām žēl, ka Darlīnu atradi tieši tu.

– Man arī. – Viņš kāri ievilka dūmu. – Bērk, vai tev nav kādas segas, ko uzklāt viņai virsū? Tā nav pareizi.

– Civilpersonām tagad vajadzētu doties uz māju, – ierunājās Bērnss. – Šī vieta tiks norobežota līdz izmeklēšanas beigām.

– Pie joda! Mēs taču viņu pazinām… – Takers nogurušā balsī sacīja. – Bet jūs ne. Apsegšana ir mazākais, ko jūs varētu tagad izdarīt.

– Tagad ej, Taker, – Bērks paliecās uz priekšu un palīdzēja draugam piecelties. – Mums te vēl jāpastrādā. Būs labāk, ja aiziesiet un mēs varēsim ķerties pie darba. Mēs centīsimies visu pabeigt, cik ātri vien iespējams.

– Es redzēju, kas viņai bija nodarīts, Bērk, – Takers sacīja piesmakušā balsī. – Jūs nespēsiet rīkoties tik ātri, cik nepieciešams.

– Un jums jābūt sasniedzamam, – Bērnss iejaucās sarunā.

– Jums un jūsu brālim. Būs jāatbild uz dažiem jautājumiem.

Kerolaina nebija nekāda dižā pavāre, tomēr sasildīja zupu, ko uzlika galdā kopā ar Delas sašķēlēto rostbifu. Pēc Kerolainas domām, zupa bija viens no tiem ēdieniem, kas palīdzēja nomierināt nervus. Pēc tā, cik ātri Sajs tika galā ar savējo, Kerolaina nosprieda, ka tā patiešām ir.

Dveins iztukšoja savu porciju un pēc tam likās teju vai nokaunējies par tādu apetīti. – Tas bija patiešām garšīgi, Kerolaina. Paldies, ka sarūpēji vakariņas.

– Lielāko tiesu paveica Dela pirms aizbraukšanas pie Fuleriem.

– Mēs to novērtējam, – Džosija iestarpināja. – Tomēr man nav saprotams, kā Dveins vispār varēja ēst, ja viņa lūpa izskatās šādi. Vai tu ieskrēji durvīs, mīļais?

– Mums ar Takeru iznāca saķeršanās. – Viņš pasniedzās pēc ledus tējas. Šajā vakarā viņam vairs īsti nebija noskaņojuma piedzerties.

– Takers tev iesita? – Atbalstījusi zodu rokā, Džosija pasmaidīja. – Pēdējās nedēļās tas cilvēks dūres liek lietā biežāk nekā visā savā iepriekšējā dzīvē. Par ko jūs tā sakāvāties? Tikai nesaki, ka esi ieskatījies Kerolainā.

Džosija pamirkšķināja ar aci Kerolainai, lai iesaistītu viņu šajā jokā.

– Nekā tamlīdzīga. – Juzdamies neērti, Dveins sakustējās krēslā. – Mums vienkārši iznāca nesaprašanās. Tas arī viss. Tā mēdz notikt. Sākām cīkstēties un iegāzāmies ezerā. Laikam jau mēs saviļņojām ūdeni, jo sacentāmies, kurš ātrāk aizpeldēs līdz otram krastam un atpakaļ. Tad Takers… faktiski uzdūrās viņai.

– Par to labāk nedomā, – Džosija sacīja, piecēlās un apvija rokas brāļa kaklam. – Tā bija neveiksme. Neveiksme visapkārt.

– Tas nu gan ir salti teikts, – Takers secināja, ienācis virtuvē.

Džosija vaigu bija piespiedusi Dveina matiem. – Un tā ir taisnība. Reizēm patiesība ir salta. Ja jūs nebūtu spēkojušies ezera krastā, tad nebūtu viņu atraduši. Un Darlīna laikam jau paliktu ezera dibenā. Un tad jūs abi neizskatītos tik bāli un nomocīti.

Takers apsēdās uz krēsla. Viņa noskaņojums bija patiešām nelāgs, un Džosijas vieglprātīgā attieksme bija aizskārusi kādu bīstamu stīgu.

– Bāli un nomocīti mēs neizskatīsimies pārāk ilgi. Taču Darlīna būs un paliks mirusi. Uz visiem laikiem.

– Tieši to jau es arī sacīju. Viņas atrašana jums sagādāja smagus brīžus.

– Jēziņ, Džosij! Tu esi tik auksta kā zivs, tevī nav ne mazākās iejūtības.

Viņa izslējās taisnāk, skatiens likās dedzinošs, vaigi bija ļoti nobālējuši. – Kad runa ir par manu ģimeni, man iejūtības nekad netrūkst. Un ja es nevaimanāju par to, kas atgadījās ar to padauzu…

– Džosija… – Dveins, saviebis seju, sniedzās pēc māsas rokas, bet viņa atvairījās.

– Tāda viņa bija. Un tas, ka tagad viņa ir mirusi, šo faktu nekādi nemaina. Man patiešām ir žēl Hepijas un pārējo, taču es vairs nespēju izturēt, ka jūs abi esat tik ļoti iesaistīti. Ja tāpēc es tev liekos salta, Taker Longstrīt, lai tā arī būtu. Es savu iejūtību pataupu kādam, kas to novērtēs. – Džosija izbrāzās ārā, bet viņas emocijas kādu brīdi vēl kavējās telpā.

– Varbūt man vajadzētu aiziet pie viņas. – Dveins neveikli cēlās kājās. – Pieglaust spalviņas.

– Paskaidro, ka es atvainojos. Ja tas ko līdzēs. – Takers rezignēti pārslidināja plaukstas pār seju. – Nav nekādas jēgas viņai pārmest, jo viņa gluži vienkārši tāda ir.

– Mister Taker, vai gribēsiet alu?

Takers nolaida rokas un vārgi uzsmaidīja Sajam. – Apmēram tikpat ļoti, kā man nepieciešams elpot. Un tomēr es domāju, ka labāk noderēs kafija.

– Es par to parūpēšos. – Kerolaina atvēra bufeti, lai paņemtu tasi. – Mēs visi esam satraukti līdz pēdējai robežai. Džosija par tevi raizējas, Taker.

– Zinu. Vai Dela aizbrauca pie Fuleriem?

– Jā, abas ar Bērdiju grasījās palikt pie Hepijas pa nakti un rūpēties par mazo. Māsīca Lulū ir augšstāvā, skatās filmu.

Viņa neatkārtoja vecās sievietes vārdus par to, ka slepkavības ir daudz interesantākas televīzijas ekrānā, nevis reālajā dzīvē. To pateikusi, viņa apsēdās pie televizora kopā ar popkorna bļodu un alu.

– Kāpēc tu nevarētu viņai pievienoties, Saj? – Takers ierosināja. – Viņa priecātos par sabiedrību.

– Vai drīkstu ņemt līdzi Nederīgo? – Viņš izvilka suņuku no pagaldes.

– Noteikti. – Kerolaina pasmaidīja. – Tikai neļauj, lai māsīca Lulū mazajam dod pārāk daudz alus.

– Jā, kundze. Arlabunakti, mister Taker.

– Arlabunakti, Saj. – Viņš pieskārās zēna rokai. – Paldies, ka man palīdzēji.

– Es jūsu labā darītu jebko, mister Taker. – Vārdi izlauzās it kā paši no sevis, pēc tam Sajs koši nosarka un izsteidzās no istabas.

– Šāda pieķeršanās ir dārga dāvana. – Kerolaina smēla zupu. – Tu taču būsi piesardzīgs ar viņu, vai ne?

– Mēģināšu. – Takers paberzēja bārdas rugājiem apaugušo zodu. Viņš nebija skuvies, lai gan dušā nomazgājās pat divas reizes. – Laikam jau man gribētos, kaut viņš manī nesaskatītu Hēraklu, Platonu un Klārku Kentu vienlaikus.

Kerolaina nolika Takeram priekšā zupas bļodu un noglāstīja viņa matus. – Nav viegli būt varonim.

– Un vēl grūtāk ir tad, ja nepiemīt tādas dotības.

– Nu… domāju, ka tu pats būtu pārsteigts par sevi. – Kerolaina smaidīdama apsēdās viņam blakus. – Es pagatavoju tev zupu.

– Redzu, redzu. – Viņš satvēra Kerolainas roku. – Kā izrādās, ir ērti, ja tu esi blakus.

– Pēdējā laikā es biju diezgan aizņemta, pārsteidzot sevi.

Priecājos, ka tu nepazini mani agrāk.

– Agrākajam nav nozīmes.

– Un to man saka cilvēks, kurš vienā mirklī būs gatavs pastāstīt man par ļaudīm, kas ir miruši jau vismaz simts gadu.

– Tas ir kaut kas pavisam cits. – Takers sāka ēst. Vairāk gan tādēļ, lai iepriecinātu Kerolainu, nevis remdētu izsalkumu. Tomēr jau pēc dažām pirmajām karotēm viņš atskārta, ka patiešām jūtas izbadējies. – Tam, kas notiek iepriekš, ir nozīme tāpēc, ka tas ieskicē nākotnes apveidus. Tas, kāds esi bijis pirms gada, nav tik svarīgi kā tas, kāds esi tagad.

– Man patīk tavs domu gājiens. Taker?

– Hmmm?

– Vai vēlies, lai palieku šonakt te?

Takera skatiens pievērsās Kerolainai, viņa acīs bija lasāma jūtu pārpilnība, tās pauda arī kādu vārdos neizteiktu vajadzību. – Jā, es gribētu, lai tu šonakt paliec te.

Kerolaina pamāja ar galvu un piecēlās. – Es pagatavošu tev sviestmaizi.

Tedijs bija atgriezies. Džosija zināja, ka viņš tiek gaidīts, jo vakaru pavadīja gultā pie Bērnsa, kurš viņai to bija pateicis. Doma par to, ka viņai tagad izklaidēm būs gan patologanatoms, gan FIB aģents, mazināja sāpes par Takera vārdiem.

Viņa bija izlēmusi, ka dienu vai divas ar brāli vispār vairs nerunās. Vismaz līdz brīdim, kamēr viņš atvainosies pats personīgi, nevis izraudzīsies Dveinu par savu pilnvaroto.

Nākamajā pēcpusdienā Džosijas īgnums vēl nemitējās. Inosensas ļaudis bija satricināti par kārtējo slepkavību, savukārt Džosija sēdēja kafejnīcā ”Ēd un pļāpā” pie letes un, skatīdamās jaunajā kabatas spogulītī, atkārtoti uzklāja lūpukrāsu. Tedijs bija apsolījis, ka pievienosies viņai pusdienās, tiklīdz būs beidzis pirmreizējo līķa apskati.

– Ērlīna. – Džosija sapīkusi uzbužināja matus. – Kā tev liekas, vai es esmu sieviete ar saltu sirdi?

– Ar saltu sirdi? – Ērlīna atbalstījās pret leti un pakustināja sāpošo pēdu. – Man liekas, ka nav viegli būt karstasinīgai un ar saltu sirdi vienlaikus.

Juzdamās apmierināta ar šādu atbildi, Džosija pasmaidīja. – Taisnība. Tas vien, ka esi godīgs un neizliecies, nepadara tevi par cilvēku ar saltu sirdi. Tas vienkārši padara tevi patiesu pašam pret sevi.

– Tas nu ir fakts.

Spogulītī Džosija nepagriezusies pārskatīja kafejnīcas telpu. Vairāki nodalījumi bija aizņemti. No mūzikas automāta plūda Rebas Makintairas balss, kas tomēr nenomāca sarunas par Darlīnu.

– Vismaz puse no cilvēkiem, kas atrodas šeit, nebūtu ne minūti veltījuši Darlīnai, kamēr viņa vēl bija dzīva. – Džosija aizvēra spogulīti. – Tagad viņa ir pagalam, un katrs steidz izteikties par viņu.

– Tāda ir cilvēka daba, – Ērlīna paziņoja. – Tas ir apmēram tāpat kā ar māksliniekiem. Kamēr paši ir dzīvi, darbi nav ne nieka vērti. Atliek vien viņam izdarīt pašnāvību vai nelaimīgā kārtā pakļūt zem auto, ļaudis ir gatavi maksāt vai veselu bagātību, lai kādu no tiem darbiem iegūtu savā īpašumā. Cilvēka daba.

Džosijai patika šāds salīdzinājums. – Tātad mirusi Darlīna ir vērtīgāka nekā dzīva.

Ērlīna pat būtu gatava piekrist, tomēr viņa bija gana māņticīga, lai nerunātu sliktu par mirušajiem. – Man žēl Juniora. Un viņu mazā puisīša. – Ērlīna nopūtās un pagriezās pret plauktu, lai izpildītu kāda klienta pasūtījumu. – Un Hepijas un Singltona. Cieš tie, kas palikuši dzīvi.

Kamēr Ērlīna aizgāja apkalpot klientu, Džosija klusi nočukstēja piekrišanu, sāka rakņāties somiņā, lai atrastu parfīma pudelīti, un pēc tam dāsni apsmidzināja kaklu un delnu locītavas.

Ienāca Kārls, un sarunas uz brīdi aprāvās, bet pēc tam turpinājās kā klusa murdoņa. Džosija papliķēja pa krēslu sev blakus.

– Nāc, apsēdies. Tu izskaties pārguris.

– Paldies, Džosij, taču nevaru. Es tikai ieskrēju, lai paņemtu kaut ko ēdamu līdzi uz biroju.

– Ko varu tev piedāvāt, Kārl? – Ērlīna bija atgriezusies atpakaļ aiz letes, cerēdama apmaiņā pret ēdienu saņemt kādus jaunumus.

– Man vajadzīgs ducis burgeru. Kartupeļu salāti un kāpostu salāti. Un galons ledus tējas.

– Kā izcept tos burgerus?

– Lai būtu vidēji, Ērlīna. Un neskopojies ar pildījumu.

Džosija paņēma savu diētisko kolu.

– Jūs nu gan esat pamatīgi aizņemti, ja reiz nav laika pat pusdienu pārtraukumam.

– Tā ir, Džosij. – Kārls jutās tik ļoti pārguris, ka varētu aizmigt vai kājās stāvot. Ar novēlošanos viņš atcerējās, ka vajadzētu noņemt cepuri. – Ir ieradies apgabala šerifs un pāris viņa puišu. Aģents Bērnss augu rītu darbina faksa aparātu. Birojā ir tik karsts, ka tur varētu pat uzcept šķiņķi.

– Ja reiz jūs tik smagi strādājat, tad jau vajadzētu būt arī kādiem noderīgiem atklājumiem.

– Kaut kas jau mums ir. – Viņš paraudzījās uz Ērlīnu, kas gaidpilna pagrieza muguru grilam. – Nu, oficiāli es jums nedrīkstu stāstīt, ko esam uzzinājuši. Taču to, ka Darlīna tika nonāvēta tādā pašā veidā kā pārējās, jūs jau zināt. Un mēs izsecinājām, ka tas bijis tas pats cilvēks un lietojis to pašu ieroci.

– Tas nav pareizi, – Ērlīna sacīja. – Mums te klīst apkārt kaut kāds slepkavniecisks psihopāts, un neviena sieviete apgabalā nevar justies droši.

– Nē, tas nav pareizi. Taču mēs viņu apturēsim. Par to tu vari būt pārliecināta.

– Metjū sacīja, ka sērijveida slepkavas ir atšķirīgi. – Džosija iesūca dzērienu ar salmiņu. – Tādi varot izskatīties un izturēties kā visparastākie cilvēki. Un tieši tālab viņus esot grūtāk notvert.

– Šo mēs noķersim. – Kārls pieliecās tuvāk. – Laikam jau vajadzētu tev pateikt, Džosij… Tu tāpat visai drīz to uzzināsi… Izskatās, ka Darlīnu nogalināja tieši tur, pie ezera.

– Augstais Dievs! – Ērlīna jutās šausmināta, tomēr versija viņai likās arī aizraujoša. – Tu gribi sacīt, ka viņš to izdarīja Svītvoterā?

– Mums ir pamatots iemesls tā domāt. Es negribu tevi biedēt, Džosij, taču tev jābūt ļoti uzmanīgai.

Trīcošiem pirkstiem viņa izņēma cigareti no paciņas, kas bija nolikta uz letes. – Es uzmanīšos, Kārl. Par to tu vari būt pārliecināts.

Viņa lēnām izpūta dūmu mākoni un nosprieda, ka noskaidros visu, tiklīdz būs sastapusies ar Tediju divatā.

Pagalmā pulcējās reportieri. Kerolaina vairs neatbildēja uz telefona zvaniem, jo traucētāji bija tikai žurnālisti. Lai kaut kā izklaidētos, viņa sāka šķirstīt vecmāmiņas albumu, kuru bija izņēmusi no kādas lādes.

Albumā Kerolaina ieraudzīja daudzus avīžu un žurnālu izgriezumus, kas atspoguļoja viņas dzīvi. Paziņojumi par viņas vecāku laulībām bija ņemti no Filadelfijas un Grīnvilas laikrakstiem. Profesionāls fotogrāfs bija iemūžinājis kāzas, kurās viņas mātei mugurā bija no Veiverliju puses mantota līgavas kleita. Kāda kartīte vēstīja, ka pasaulē nākusi Kerolaina Luīza Veiverlija. Viņai tika dots vārds par godu vecmāmiņai no tēva puses.

Vēl dažās, profesionāļa uzņemtās fotogrāfijās bija redzami lepnie vecāki ar jaundzimušo. Citās bija arī Kerolaina viena pati – katru gadu pa studijā uzņemtam portretam.

Nekādu momentuzņēmumu, nekādu īsti neizdevušos attēlu. Bija vien daži, ko vecvecāki uztaisīja, kad Kerolaina īsu laiku viesojās pie viņiem.

Neskaitāmos izgriezumos no laikrakstiem bija runāts par viņas karjeras attīstību, par Kerolainu sešu, divpadsmit un divdesmit gadu vecumā, kā arī pirms un pēc tam.

”Vecvecākiem no manis ir ticis tik ļoti maz,” Kerolaina nodomāja un ielika albumu atpakaļ somā. Tagad šī bija viena no nedaudzajām lietām, kas viņai palikusi no vecvecākiem.

– Piedodiet, – Kerolaina klusi teica un dziļi ieelpoja lavandas un ciedrkoka smaržu, kas vēdīja no lādes. – Ak, kaut es būtu jūs iepazinusi vairāk!

Viņa pastiepās uz priekšu un izņēma kartona kārbu. Tajā, plānā audumā ietīta, atradās sīciņa kristāmkleita, izrotāta ar dzeltenām lentēm un padzeltējušām mežģīnēm.

”Tā droši vien bijusi mugurā manai vecmāmiņai vai vectēvam,” Kerolaina nodomāja un pārslidināja pirkstus pār mīksto, balto batistu. ”Mātei tā uzvilkta pavisam noteikti.”

– Jūs to glabājāt man, – Kerolaina noteica un maigi pieglauda seju audumam. – Kad bija mana reize to valkāt, man neradās tāda izdevība. Un tomēr jūs to bijāt man paglabājuši. Kerolaina uzmanīgi ietina kleitu atpakaļ un zvērēja pati sev, ka reiz pienāks diena, kad šī kristāmkleita būs mugurā viņas bērnam.

Nederīgais izbrāzās no istabas un nostājās kāpņu augšgalā, bet pēc brīža atskrēja atpakaļ pie Kerolainas. Kāds spēcīgi daudzīja mājas durvis.

Kārbu viņa ielika atpakaļ lādē un izņēma pāri bērnu kurpīšu bronzas krāsā. Sejā parādījās smaids.

– Neliecies ne zinis, Nederīgais, tur noteikti ir kāds kārtējais idiotiskais reportieris.

– Kerolaina, atver, kamēr es vēl neesmu nodarījis pāri kādam no šiem stulbeņiem!

– Taker! – Pielēkusi kājās, Kerolaina noskrēja lejup pa kāpnēm, un suns sekoja viņai pa pēdām. – Atvaino.

Takeram aiz muguras Kerolaina ieraudzīja drūzmējamies reportierus, kas stūma uz priekšu mikrofonus, klikšķināja fotoaparātus un izkliedza jautājumus. Viņa aiz rokas ievilka Takeru mājā un nostājās durvīs. – Pazūdiet no mana lieveņa!

– Mis Veiverlija, kāda ir sajūta, izdzīvojot īstu slepkavības izmeklēšanu?

– Mis Veiverlija, vai tiesa, ka ieradāties Misisipi, lai dziedētu savu salauzto sirdi?

– Vai jūs patiešām sabrukāt…

– Vai taisnība, ka jūs nogalinājāt…

– Vai esat pazīstama ar…

– Pazūdiet! – Kerolaina atkārtoja. – Un vācieties projām no manas zemes. Mums, ziniet, šeit ir savi likumi. Ja kāds no jums bez uzaicinājuma pārkāps noteikto robežu, es sašaušu jums kāju pirkstus. – Viņa aizcirta un aizbultēja durvis. Takers viņu satvēra, pacēla un apgrieza riņķī.

– Dārgumiņ, tu nupat runāji gluži kā mana mamma, kad bija pārskaitusies. – Takers noskūpstīja Kerolainu un nolaida atkal zemē. – Tev pat zūd jenkiju akcents. Jau pavisam drīz tu runāsi kā īsta vietējā.

Kerolaina iesmējās, bet papurināja galvu. – Tā nebūs. – Viņa pielika plaukstu Takeram pie vaiga. Viņš nebija noskuvies, taču nogurums skatienā vairs gandrīz nebija manāms. – Tu izskaties labāk nekā no rīta.

– Ņemot vērā to, ka no rīta es pats gandrīz izskatījos pēc miroņa un arī sajūta bija aptuveni tāda…

– Tu nepagulēji.

– Pēcpusdienā es kādu stundiņu nosnaudos šūpuļtīklā. Gandrīz kā vecajos laikos. – Takers atkal piekļāva Kerolainu ciešāk, un šoreiz skūpsts bija lēns un maigs. – Un šis arī. Protams, es būtu gribējis, lai tu savus piedienīguma standartus būtu palaidusi uz leju un pagājušajā naktī dalījusi gultu ar mani.

Es tāpat nebūtu gulējis, tomēr justos labāk.

– Man nelikās pareizi tā darīt. Māja bija pilna ar taviem tuviniekiem un…

– Un policija pusi nakts noņēmās ap ezeru, – viņš pabeidza teikumu, pēc tam pagriezās, iegāja viesistabā un paraudzījās pa logu. – Izdari man pakalpojumu, Kero.

– Es mēģināšu.

– Uzkāp augšā, saliec somā nepieciešamās mantas un brauc kopā ar mani uz Svītvoteru.

– Taker, es taču tev teicu… – Pagājušajā naktī tu paliki.

– Tev tas bija vajadzīgs.

– Tu man esi vajadzīga joprojām. – Kerolaina klusēja, un viņš apcirtās apkārt. – Šis nav īstais laiks ne poēzijai, ne romantikai. Un es lūdzu tevi ne jau tāpēc, ka vēlos iedabūt tevi manā gultā. Es paliktu šeit pie tevis, ja varētu.

– Tad paliec.

– Es nevaru. Nelūdz, lai izvēlos tevi vai manu ģimeni. Jo es to nevaru, Kerolaina.

– Nesaprotu, ko tu ar to gribēji pateikt.

– Ja es aizbraukšu uz mājām bez tevis, tad raizēšos par tevi, vai slims palikdams. Ja palikšu te, viss būs tāpat, tikai tad es satraukšos par Džosiju, Delu un pārējiem. – Viņš atkal pievilka Kerolainu cieši klāt un kādu brīdi tā turēja, pēc tam palaida vaļā un sāka nemierīgi staigāt pa istabu. – Viņš ir tepat kaut kur tuvumā, Kerolaina. Un viņš bija Svītvoterā.

– To es saprotu, Taker. Es zinu, ka viņš tur atstāja līķi.

– Viņš tur nogalināja. – Takera skatiens pauda dziļu nemieru, un viņš aizgriezās. – Nelietis nogalināja Darlīnu tur, no kurienes ir redzama mana māja, pie kokiem, kur mēs ar Saju vēl tikai pirms dažām dienām makšķerējām. To vienu koku stādīja mana mamma. Bērks man pastāstīja pietiekami daudz. Varbūt pat pārāk daudz. Un es to pastāstīšu arī tev. Man negribas to darīt, tomēr es gribu, lai tu saproti, ka man ir jāatgriežas mājās un ka es nebraukšu bez tevis. – Viņš dziļi ieelpoja. – Slepkava bija piesējis Darlīnu pie koka. Izmeklētāji atrada vietas, kur bija piestiprinātas viņas rokas un kājas. Un asinis, ko lietus nebija aizskalojis. Es redzēju, ko viņš nodarījis Darlīnai. Es nekad neaizmirsīšu, kāda viņa izskatījās, kad izvilkām viņu no ūdens. Un es neaizmirsīšu, ka tas notika zem vītola, ko iestādījusi mana mamma, zem vītola, kur mēs ar brāli un māsu mēdzām rotaļāties, pretī vietai, kur ezera otrā pusē es pirmo reizi skūpstīju tevi. Neko no tā es nespēšu aizmirst. Tagad, lūdzu, paņem nepieciešamās mantas un brauc man līdzi!

Kerolaina paspēra soli uz priekšu, satvēra Takera plaukstas, kas bija savilktas dūrēs, un sacīja: – Man nevajag daudz.

DIVDESMIT PIEKTA NODAĻA

Kerolaina bija pieradusi pie bezmiega naktīm. Pēdējo dažu gadu laikā viņa sāka just zināmu skaudību pret tiem cilvēkiem, kas varēja ierāpties gultā, aizvērt acis un bez jebkādām pūlēm iegrimt miegā. Pēc ierašanās Inosensā arī viņa bija pietuvojusies šo izredzēto kastai, taču tagad likās atgriezusies sākotnējā pozīcijā, kad jāvada garas, vientuļas stundas, izmisīgi vēloties aizmigt.

Viņa labi zināja dažādus paņēmienus, kas it kā palīdzēja bezmiega gadījumā. Karstas vannas, silts brendijs, trulas grāmatas. Pirmie divi no šā saraksta atslābināja miesu, taču lasīšanas laikā domas ātri vien aizklīda projām no rakstītajiem vārdiem. Bija arī televizors, bet neviens no nakts šoviem nespēja piesaistīt Kerolainas interesi un nebija arī pietiekami garlaicīgs, lai iemidzinātu.

Par karstumu žēloties nebija iemesla – ne jau viņai atvēlētajā vēsajā Svītvoteras istabā. Un arī pie svešām istabām un svešām gultām viņa bija pieradusi. Tā, kurā viņa gulēja Longstrītu namā, līdzinājās tām lieliskajām, smalkajām gultām, kādas viņa bija redzējusi Eiropas labākajās viesnīcās, – īsti piemērota sievietei, ar baldahīnu un mežģīņu spilveniem augstā krāvumā. Ja ar to vēl nepietika, lai noskaņotos gulēšanai, bija arī mīksta, ar dūmakaini zilu satīnu apvilkta kušete, kas novietota ar stūri pret divvērtņu stikla durvīm un piedāvāja lielisku iespēju vērot mēnessgaismas rotaļas.

Vāzēs bija salikti svaigi ziedi, kas telpu piepildīja ar brīnišķu smaržu. Maigi sārtos toņos krāsotās sienas rotāja akvareļi. Uz dāmai piemērota naktsgaldiņa slaidos kaklus lampu gaismā mirdzināja elegantas antīku formu pudelītes. Bija arī neliels kamīns ar zila akmens apdari; tas vēsajās ziemas naktīs noteikti dāvāja patīkamu siltumu un omulību. Kerolaina iztēlojās, kā vējainā februāra pusnaktī, sasegusies ar biezām segām, kas darinātas ar rokām, vēro liesmu dejas kamīnā un to ēnas uz sienām un ieklausās malkas sprakšķēšanā.

Kopā ar Takeru.

Likās dīvaini aplami domāt par kaut ko tik mierīgu un mīļu, kad apkārt bija tik daudz bēdu un sirdssāpju. Jau atkal vienai sievietei bija atņemta dzīvība. Mirusī gulēja viena aukstā, tumšā telpā, bet viņas ģimene lēja asaras un mēģināja atbildēt uz neatbildamiem jautājumiem.

Brīdī, kad nāve staigāja tik ļoti tuvu, šķita nepareizi just maigu laimes mirdzumu un neatlaidīgu cerību.

Taču Kerolaina bija iemīlējusies.

Viņa nopūtās un iekārtojās uz sēdekļa pie loga, kur varēja netraucēti vērot, kā mēness stari dāsni līst pār dārzu. Ziedi izskatījās sudrabaini un mierīgi gaidīja kādu maģisku mirkli, kad tiks noplūkti. Un tālāk vizēja ezers. Svītvoteras ezers. Viņa nevarēja saskatīt vītolus un priecājās par to. ”Ja tā var paslēpties no sāpēm, tad šo vienu nakti es tā darīšu.” Pagaidām tā bija tikai skaista, mēnessgaismas mežģīņu klāta vieta.

Un Kerolaina bija iemīlējusies.

Nebija iespējams izraudzīties laiku un vietu, kur tiks pazaudēta sirds. Kerolaina ticēja, ka nevar izvēlēties arī cilvēku, kas to paņems sev. Protams, ja viņai būtu ļauts izvēlēties, tas nenotiktu ne šajā vietā, ne šajā laikā. Un tas cilvēks nebūtu Takers.

Bija aplami iemīlēties tieši tagad, kad viņa tikko bija sākusi apzināties pati savas vajadzības un spējas. Tagad, kad viņa tik tikko bija sapratusi, ka spēj pati tikt galā, pati būt noteicēja pār savu dzīvi. Bija muļķīgi iemīlēties vietā, kuru plosa traģēdijas un bezjēdzīga nežēlība un kuru viņai nāksies pamest jau pēc dažām nedēļām.

Smieklīgi bija iemīlēties vīrietī, kurš lieliski apguvis pavešanas māku un labi pārzina romantiku. ”Apburošais laiskais brunču mednieks. Aizdomās turamais slepkavības lietā. Izšķērdīgais dzejas deklamētājs. Es taču atgādināju sev, ka šis ir tikai vēl viens ar dienvidnieka šarmu apveltīts Luiss.

Uzķeroties uz šā āķa, es pierādu sev, ka piederu pie tām sievietēm, kuras allaž izraugās nepareizi un pēc tam dzīvo, nožēlojot savu izvēli.”

Tagad viņa tam vairs nespēja noticēt, lai cik ļoti kādreiz to būtu vēlējusies. Takerā bija kaut kas vairāk, pat vairāk, nekā viņš spēja atzīt pats sev. Kerolaina to bija redzējusi viņa attieksmē pret Saju, rūpēs par ģimeni, rāmajā prasmē turēt Svītvoteras grožus savās rokās un darot daudz ko, nepieprasot kādu īpašu cieņu par to.

Viņam nepiemita arī lieka sevis noniecināšana. Viņš bija tāds, kāds bija. Vīrietis, kurš darīja to, kas jādara, un rīkojās pareizi, daudz par to neprātojot. Turklāt darīja to, nebārstot pavēles, lieki neraizējoties un negremdējoties izmisumā par nākamo dienu.

Takeru Longstrītu ietvēra mierīga un rimta gaisotne, gluži tāda pati kā viņa iecienītā nosnaušanās vasaras karstumā, izraugoties kādu patīkamu paēnu. Tik mierīga kā ilgie, nesteidzīgie stāsti par notikumiem dzimtas vēsturē. Un tikpat patīkama kā vēsa alus malks tveicīgā vakarā.

”Tieši tas man ir nepieciešams,” Kerolaina domāja, atspiedusi pieri pret loga stiklu. ”Spēja pieņemt pamatpatiesību, ka dzīvi jācenšas uztvert vieglāk un jāprot arī smaidīt, pa to ejot.”

Un arī tagad viņai bija jāsmaida. Viņai bija nepieciešama šī miera sala, kādu Takers tik vienkārši radīja ap sevi.

Viņai bija vajadzīgs Takers.

”Bet… kāpēc tad es sēžu te, gaidīdama miegu, ja tas, ko man vajag, atrodas pavisam blakus un ir viegli sasniedzams?”

Impulsa vadīta, Kerolaina piecēlās, pa ceļam uz terases durvīm no vāzes paņēma vienu frēziju un apstājās pie spoguļa zeltītā rāmī vien tik ilgi, lai sakārtotu matus. Viņas roka pieskārās durvju rokturim, un tās atvērās pretī tveicīgajai naktij. Un Takeram.

Sirds spēji salēcās, un viņa pakāpās atpakaļ.

– Ai, tu mani sabiedēji.

– Redzēju, ka vēl neesi nodzēsusi gaismu. – Viņam kājās bija platas kokvilnas bikses un rokā puķuzirņa ziedkāts. – Sapratu, ka arī tu nevari aizmigt.

– Nevarēju gan. – Viņa paraudzījās uz frēziju, ko turēja rokā, un sniedza to viņam. – Es gāju pie tevis.

Zeltainais mirdzums Takera acīs kļuva dziļāks, viņš paņēma Kerolainas sniegto ziedu un pastiepa viņai pretī paša atnesto. – Tas taču kaut ko nozīmē, vai ne? Es iedomājos, ka tavi uzskati par piedienīgumu neļaus tev nākt uz manu istabu, un ka man jāiet pie tevis. – Viņš saglauda Kerolainas matus un tad ieskāva viņas kaklu plaukstās. Kerolainas āda bija vēsa, bet Takera rokas stipras un karstas. – Nav atpūtas iekārei…

Kerolaina apstājās viņa priekšā. – Es negribu atpūtu.

Pastiepis roku, Takers aizvēra durvis. – Tad no manis tādu negaidi.

Takers piekļāva Kerolainu klāt, un pirmais skūpsts bija tik kārs un alkains, it kā viņi nebūtu redzējušies jau gadiem ilgi, nevis izbaudījuši viens otra lūpas tikai pirms nedaudzām stundām. Šoreiz tas garšoja pēc karstas nepieciešamības un apmātības. Viņi apmierināja savu izsalkumu, vienlaikus alkstot vēl un vēl, palielinot apetīti ar klusiem vaidiem un čukstiem.

Gandrīz bez elpas palikusi, Kerolaina piespieda lūpas Takera kaklam un turējās pie viņa, abiem ejot uz gultu nedrošiem, juceklīgiem soļiem. Kerolainas roka stiepās pret lampu, taču Takers to apturēja. Viņš mazliet pakodīja viņas pirkstus un pasūkāja to galus. – Mums nevajag tumsu. – To pateicis, viņš pasmaidīja, un viņa augums paslēpa Kerolainas stāvu.

Kamēr viņi baudīja viens otru, bet lielākā daļa Inosensas iedzīvotāju bija iegrimuši nemierīgā miegā, Makgrīdija tavernā dzīve sita augstu vilni. Bija sākusies garā nedēļas nogale, kas kulmināciju sasniegs ceturtā jūlija svinībās. Pilsētas municipalitāte, kurā ietilpa Džeds Lāšons, Sanijs Tolbots, Nensija Kūnsa un Dveins, pēc karstām debatēm bija nolēmusi neatcelt ikgadējo parādi, svinības un uguņošanu.

Balsojumu bija ietekmējis gan patriotisms, gan ekonomiskie apsvērumi. Fun Time Inc. jau laikus bija iemaksājusi prāvu depozītu par vietām uz divām svinību naktīm, un uguņošanas sarīkošana pilsētai bija prasījusi vai veselu bagātību. Nensija aizrādīja, ka Džefersona Deivisa vidusskolas orķestris un meiteņu deju grupa ir vingrinājušies nedēļām ilgi, tātad pasākuma atcelšana gandrīz pēdējā brīdī nozīmētu milzu vilšanos bērniem un tikai pasliktinātu vispārējo noskaņojumu.

Dažas izklaides, piemēram, pīrāgu ēšanas sacensības, gan tika atzītas par neatbilstīgām brīdī, kad Darlīnas Tolbotas miesas vēl īsti nav atdzisušas. Pretējā puse pauda viedokli, ka ceturtais jūlijs ir visas valsts svētki un Inosensā tie svinēti jau vairāk nekā simts gadu.

Galu galā tika izlemts no skatuves teikt īsu uzrunu, godinot Darlīnas un pārējo nogalināto sieviešu piemiņu, kā arī ievērot klusuma brīdi.

Tā nu laikā, kad Tedijs veica Darlīnas līķa sekciju Palmera Bēru nama balzamēšanas telpā, pie Makgrīdija daži pastāvīgie apmeklētāji jau bija sākuši svinības. Makgrīdijs bija nodrošinājies gadījumam, ja smiekli bārā kļūtu pārāk mežonīgi vai māksloti vai kaislības pārāk saasinātos, proti, viņam pa rokai aiz letes bija novietota beisbola nūja.

Viņš paturēja acīs Dveinu, kurš klusi un mierīgi sēdēja bāra galā un dzēra. Tā kā Dveins tajā vakarā turējās pie alus, Makgrīdijs pārāk nesatraucās. Bīstams bija viskijs, tas Dveinu izsita no līdzsvara. Pagaidām viņš vairāk izskatījās nelaimīgs, nevis iereibis.

Makgrīdijs zināja, ka nedēļas nogale vēl nebūs beigusies, kad viņam kādā brīdī tomēr nāksies izvicināt beisbola nūju. Vakarā gaisotne bārā vēl šķita samērā draudzīga, lai gan telpas stūrī sēdēja un klusi sarunājās daži puiši, kas varēja sagādāt nepatikšanas. Lai ko viņi arī plānotu, Makgrīdijs vēlējās, lai viņi to realizētu kaut kur citur.

Billijs Tī Bonijs iedzēra malku viskija. Kaitināja tas, ka Makgrīdijs alkoholu atšķaidījis ar ūdeni, tomēr Billija Tī prātu vairāk nomāca citas domas. Pilsētā nebija neviena, kurš nezinātu, ka viņš slepus ticies ar Darlīnu. Kaut ko vajadzēja darīt, lai tiktu galā ar viņas slepkavu. Tā bija goda lieta.

Jo vairāk Billijs Tī dzēra, jo vairāk viņam likās, ka viņi ar Darlīnu bija mīlējuši viens otru.

Apkārt bija draugi – apmēram pusducis līdzīgi domājošu vīru, tostarp arī viņa brālis. Visi lietoja alkoholu un ļāvās naidam. Viņi sačukstējās, lai sarunas nenoklausītos kāds pie pulciņa nepiederīgais.

– Tas nav pareizi, – Billijs Tī kārtējo reizi norūca. – No mums gaida, lai sēžam un kūkojam, kamēr kaut kāds āksts no FIB par visu parūpēsies! Pie joda! Par Darlīnu, redz, viņš kaut kā neparūpējās.

Kompānija nopurpināja piekrišanas vārdus. Tika aizsmēķētas cigaretes. Katram bija savas dziļās domas.

– Ko, ellē, labu tas jenkijs te izdarījis? – Billijs Tī nerimās. – Viņš, Bērks un tie pārējie met lokus apkārt, kamēr kāds mūsu sievietes graiza gabalos. Jā, kad jāiet un jāmeklē līķi, tad mēs esam pietiekami labi, taču mēs nedrīkstam sargāt to, kas pieder mums.

– Un droši vien viņas tiek arī izvarotas, – Vills noteica cieši pie alus glāzes. – Izvarotas un pēc tam sadurtas. Tas ir iespējams.

Vuds Palmers, Bēru nama īpašnieka Palmera brālēns, dziļdomīgi pamāja ar galvu. – Psihopāti tā allaž dara. Iemesls esot viņu naids pret māti, kurai viņi it kā atriebjas katru reizi, kad izrēķinās ar kādu citu sievieti.

– Muļķības. – Billijs Tī izdzēra viskiju un ar žestu norādīja viesmīlei, ka vēlas nākamo porciju. Viņa organismā jau plūda tik daudz alkohola, ka pietiktu, lai uzpildītu automobiļa degvielas tvertni. – Iemesls ir tāds, ka viņi ienīst sievietes vispār.

Baltās sievietes.

– Neviena melnā šeit netika nogalināta, vai ne? – viņa brālis iestarpināja. Džons Tomass dzēra jau otro stundu un bija pilnā gatavībā kaut ko pasākt. – Četras sievietes nogalinātas, un neviena no viņām nebija krāsainā.

– Tas nu ir fakts, – Billijs Tī sacīja un paķēra viskija glāzi, tiklīdz tā tika atnesta. – Un man liekas, ka tas kaut ko apliecina.

Vuds pakasīja bārdas rugājiem klāto zodu, bet pārējie piekrītoši kaut ko nomurdēja. Billija Tī sacītais viņam šķita visai loģisks, un to uztvert šādi palīdzēja arī tekilas radītā migla. – Dzirdēju, ka viņām galva bijusi gandrīz nošķelta nost un intīmie orgāni uzšķērsti. Psihopāts.

– Policija vēlas tā domāt. – Billijs Tī uzrāva sērkociņu un vēroja liesmiņu. Arī viņa asinīs tonakt kvēloja uguns, un tai bija nepieciešams kaut kur izpausties. – Tāpat kā gribēja domāt, ka Ostins Hetingers nogalinājis pats savu meitu. Un mēs taču zinām, ka tā nebija. – Kad liesmiņa starp īkšķi un rādītājpirkstu noplaka, viņa skatiens aizslīdēja pie vīru sejām. No vienas pie nākamās un atkal nākamās. Tajās ieraudzītais viņu iepriecināja. – Mēs zinām, ka tas bija nēģeris. Bet mums ir jenkijs no FIB un melnādains šerifa vietnieks, kā arī šerifs, kurš drīzāk aiz restēm iebāzīs kādu balto, nevis krāsaino.

Vills pāršķēla zemesrieksta čaulu. Viņš dzēra alu. Un darīja to lēnām. Džastīna jau bija nobārusi viņu par to, ka tik daudz naudas tiek tērēts alkoholam un biljardam. – Ei, Billij Tī, beidz! Šerifam Trūsdeilam nav ne vainas.

– Ja reiz viņam nav ne vainas, tad kāpēc mums te ir četras beigtas sievietes, bet nelietis nav atrasts? – Visu acis pievērsās Villam. Viņš vēl bija pietiekami skaidrā prātā, lai klausītu pats savam padomam un liktos mierā. – Es jums pateikšu, – Billijs Tī runāja tālāk. – Viņi zina, kurš to izdarījis, skaidrs kā diena. Zina, bet negrib sev nepatikšanas ar rasu tiesību aizstāvjiem vai kādiem līdzīgajiem. Atbildīgi ir nēģeri un mūžīgie liberāļi.

– Viņi arī ar nekrāsainajiem tikpat kā nerunā, – Vuds norūca. – Tas neliekas pareizi.

– Tāpēc, ka tas nav pareizi, – Billijs Tī naidīgi paziņoja. – Taču ir kāds, ar kuru izmeklētāji ir runājuši. – Viņš uzšķīla nākamo sērkociņu un noskatījās, kā tas deg. – Kungi bija pie Tobija Mārča. Un tas sasodītais federālais aģents par viņu uzdeva veselu lērumu jautājumu.

– Tāda bezgalīga pļāpāšana! Tas ir viss viņu darbs, – Vuds purpināja. – Un jau atkal viena sieviete ir mirusi.

– Un vairāk par runāšanu viņi arī neko negrasās darīt. – Billijs Tī pamāja ar galvu, kad pārējie sāka nemierīgi grozīties krēslos. Viņš juta naidu, bailes, vilšanos. Visas šīs emocijas bija sajaukušās kā milzīgā katlā, kurš virda vasaras tveicē, viskija uzkurināts. – Viņi tikai runās un uzdos jautājumus, bet noziedznieks atkal darīs savus briesmu darbus. Nākamajā reizē tā var būt kāda no mūsu pašu sievietēm.

– Mums ir tiesības aizsargāt to, kas pieder mums.

– Tieši tā. – Billijs Tī aplaizīja lūpas un paliecās uz priekšu. – Un, manuprāt, mēs zinām, kas jādara. Vainīgais ir tas Mārču izdzimtenis. Aģenti viņam pat bija pievērsuši uzmanību, bet tad atkāpās. Federāļi pat zina, ka viņam garšo baltā gaļa.

– Un ap Edu Lū viņš ošņājās, tas nu ir droši, – ierunājās Džons Tomass. – Kādam viņš ir jānoliek pie vietas. Jānoliek pie vietas kā pieklājas.

– Un… vai zināt, ko dara viņš? – Pārējie pagriezās pret Billiju Tī. – Viņš smejas! Viņš smejas par mums. Mārčs lieliski zina, ka aģenti negrib te, Misisipi štatā, piedzīvot rasu nemierus, jo tad jenkiju laikraksti te visu apgriezīs kājām gaisā. Tātad aģenti allaž skatīsies citā virzienā un būs spiesti viņu arestēt vien tad, ja noķers brīdī, kad viņš būs ietriecis dunci kādai baltajai sievietei kaklā.

– Jā, nudien, tas ir viņš, – piebalsoja Billija Tī brālis. – Es taču redzēju viņu stāvam pie Edas Lū loga, ko?

– Viņš strādāja īres namā, – ierunājās Vills.

– Kā tad, ka strādāja, – Billijs Tī ņirdzīgi piebilda. – Strādāja un izstrādāja plānu, kā Edu Lū dabūt projām uz purvu, izvarot un nogalināt. Viņš ir strādājis arī pie Darlīnas. Viņa man teica, ka Mārčs esot labojis viņas mājai jumtu.

– Un viņš ir strādājis arī treileru parkā, kur dzīvoja Arnete un Frānsija, – Vuds papildināja. – Es redzēju, kā viņš kopā ar Frānsiju dzer limonādi un smejas.

– Tāda, redz, visām ir saistība. – Billijs Tī ievilka pēdējo dūmu no cigaretes. – Mārčs tinās viņām apkārt un izdomāja, ko gribētu ar viņām izdarīt. Domāja par to, kā viņš ienīst sievietes. Baltās sievietes. Policija negrib to saskatīt, bet es redzu. Es to redzu pavisam skaidri un vairs neļaušu tam melnajam izdzimtenim nonāvēt mūsu sievietes! – Billijs Tī paliecās uz priekšu. Bija pienācis īstais brīdis. – Man mašīnas aizmugurē ir stipras virves. Un mums katram ir pa šautenei, ko mēs protam likt lietā. Tad nu nosvinēsim mūsu Neatkarības dienu, izravējot to slepkavu no Inosensas! – Viņš atgrūda krēslu no galda un piecēlās. – Visi, kas ir ar mani, sadabūjiet savus šaujamos. Satiekamies manās mājās. Slepkava ir jāpakar.

Uz nodeldētās koka grīdas skrapstēja krēslu kājas. Vīri cēlās, mērķa apziņas ieskauti, atriebes kāres uzkurināti; sirdis pukstēja taisnīguma apziņā un gaidās.

Kad pulciņš gāja ārā no tavernas, Makgrīdijs pamanīja, ka vīru izskats liecina par briestošām nepatikšanām. Tām gan acīmredzot bija lemts gadīties citur, tādēļ viņš atgriezās pie saviem darbiem.

Vuds, nostājies durvīs, atskatījās uz Villu, kurš vēl kavējās pie tukšā galda. – Vai tu nāksi, puis?

– Vari nešaubīties. – Vills iztukšoja alus glāzi. – Es būšu klāt.

Pamājis ar galvu, vairāk gan brīdinot, nevis atbalstot, Vuds devās projām, lai paņemtu savu Remingtona sistēmas ieroci.

– Mans Dievs. – Vills iemalkoja vēl alu. Viņš negribēja, lai pārējie vīri nospriež, ka viņš ir mīkstčaulis. Ar to sadzīvot būtu ļaunākais, kas vispār iespējams. Taču pamazām viņš sāka domāt, ka varētu būt arī kaut kas ļaunāks.

Pakārt kādu cilvēku.

Viņš vēl nebija tik ļoti piedzēries, lai šādu rīcību uzskatītu par taisnīgu sodu, tomēr nebija arī tik skaidrā prātā, lai dēvētu to par slepkavību. Viņš iztēlojās Tobiju Mārču karājamies cilpā – izvalbītām acīm, aizvien sarkanāku seju, kājām bezspēcīgi kulstījot gaisu.

Viņam nebija tik daudz drosmes, lai tajā noraudzītos. Tāda bija rūgtā patiesība. ”Taču, ja es nepiedalīšos, tad zaudēšu cieņu to vīru acīs, ar kuriem es gandrīz katru nedēļu mēdzu kopīgi iedzert. Ir tikai viens šīs problēmas risinājums. Plāns jāaptur, iekams kaut kas ir sācies.”

Slaucīdams muti, viņš gāja pie Dveina.

– Dvein, tev tagad ir jāpaklausās, ko teikšu.

– Uz priekšu, Vill. Bet es jau tev sacīju, ka īres naudu pagaidīšu vēl nākamo nedēļu.

– Runa nav par to. Vai redzēji tos puišus, kas tikko no šejienes aizgāja? – Vills jautāja. Dveinam nepatika dzeršanas traucētāji, tāpēc viņš sarauca pieri un sāka drūmi vērties alus glāzē. – Viņi pošas uz Mārča māju. Un viņiem līdzi ir virve.

Dveins lēnām pacēla galvu un ieklausījās. – Ko viņi tur grasās darīt?

– Viņi grib pakārt Tobiju Mārču. Uzraut pie kāķa, Dvein!

Atriebties par visām noslepkavotajām sievietēm.

– Ko nu gvelz. Bobijs Mārčs savā mūžā ir nogalinājis varbūt vienīgi kādu oposumu.

– Varbūt tā un varbūt arī ne, bet viņi aizbrauca pakaļ ieročiem. Billijs Tī ir pilnīgi pārliecināts, ka Mārčs ir vainīgs, un ir gatavs linča tiesai.

– Nolādēts. – Dveins ar delnām paberzēja seju. – Tad jau laikam būs labāk, ja mēs viņus apturēsim.

– Es nevaru. – Šūpodams galvu, Vills kāpās atpakaļ. – Ja viņi nospriedīs, ka esmu nobijies, man vairs miera nebūs. Es esmu izdarījis visu, ko grasījos.

Cilvēki bija pieraduši redzēt piepešus Dveina izlēcienus, kad viņam blakus atradās alkohola pudele. Tieši tāpēc neviens neveltīja viņam vairāk par skatienu, kad viņš atgrūda galdu un ķērās Villam pie kakla.

– Ak tā gan, ko? Tobijam šonakt tiks nodarīts ļaunums, un es domāju, ka tu par to atbildēsi tāpat kā tie pārējie.

– Dieva dēļ, Dvein. Es nevaru nostāties pret savējiem! Jau tā es daudz esmu izdarījis.

– Tu gribi, lai vilks ir paēdis un kaza dzīva. – Dveins pacēla Villu uz pirkstgaliem un sakratīja. – Tagad tu steigsies uz šerifa biroju! Ja nesastapsi Bērku vai Kārlu tur, tad meklēsi viņus mājās un pastāstīsi viņiem visu, ko pateici man.

– Ja Billijs Tī uzzinās, tad mani nogalinās.

– Bonijs nenonāvēs nevienu. – Dveins stūma Villu uz durvīm. – Rīkojies.

Maiguma un apmierinājuma pārņemta, Kerolaina pusmiegā pieglaudās Takeram, tad mazliet paslējās augšup un nesteidzīgi noklāja skūpstiem viņa krūtis, virzīdamās līdz zodam.

– Es allaž esmu uzskatījusi, ka piedienīgums ir pārvērtēts. – Man arī tā liekas, dārgumiņ. – Viņš apvija roku Kerolainas gurniem. – Un šeit tu jau pavisam drīz aizmirsīsi, ka tāds vispār bijis.

– Šķiet, ka es jau esmu to aizmirsusi. – Kerolaina noskūpstīja Takera plecu un tad piespieda tam vaigu. – Vai varam gulēt šādi?

– Kā bērni, – Takers solīja, laiski glāstīdams viņai muguru. Viņš nepievērsa pārāk lielu uzmanību ne automašīnas rēkoņai uz pievedceļa, ne durvju aizciršanai, ne soļu klaudzoņai uz kāpnēm. Bija vienalga, ka Dveins piedzēries vai Džosiju sakaitinājis kāds vīrietis. ”Šīs nesvarīgās lietas ir atliekamas līdz nākamajai dienai. ”

Taču Dveins jau sauca pēc Takera. Kerolaina sakustējās.

– Sasodīts! Viņš nu gan prot izvēlēties laiku! – Takers noskūpstīja Kerolainas plecu, tad pagriezās un sāka meklēt bikses. – Pagaidi tepat. Es tikai aiziešu un viņu apklusināšu. – Takers klausījās, kā brālis ar dūrēm bungo pa durvīm, un nolamājās, tad atrāva durvis vaļā un izgāja gaitenī. – Jēzus, Dvein, tu taču pamodināsi visu māju!

– Tas jau ir noticis! – māsīca Lulū sacīja no savas istabas sliekšņa. Viņai mugurā bija futbola komandas ”Sarkanādainie” krekls un matos vesels lērums violetu rullīšu. – Un es redzēju tik labu sapni! Tur bija Mels Gibsons un Frenks Sinatra.

– Ej vien gulēt, māsīca Lulū. Es tikšu galā.

Ar mežonīgu skatienu acīs Dveins izbrāzās no Takera istabas. – Vai tad neviens vairs neguļ pats savā gultā? Ņem šaujamo! Mums ir nepatikšanas.

– Vienīgās nepatikšanas ir tas alus, ko tu esi pārdzēries pie Makgrīdija. – Dela satvēra Dveinu aiz rokas un mēģināja ievilkt viņa istabā. – Tev nepieciešams kārtīgs daudzums ledus, lai atvēsinātos.

Dveins atbrīvojās no viņas un piesteidzās pie Takera. – Es nezinu, cik daudz laika mums ir. Viņi grasās nolinčot Tobiju Mārču.

– Par ko tu, ellē, runā?

– Par Boniju puišiem un viņu muļķajiem draudziņiem, kas šajā pašā mirklī jau dodas pie Mārča, līdzi paķēruši virvi.

– Mīļais Dievs. – Takers ieraudzīja Kerolainu, kas arī bija nostājusies uz sliekšņa, spiezdama rītakleitas apkakli ciešāk pie krūtīm. – Pagaidi mani.

– Es arī braukšu kopā ar jums. – Dela, ģērbusies sarkanām spalvām rotātā rītatērpā, jau bija aizbrāzusies līdz pusgaitenim, kad Takers viņu apturēja.

– Tu paliksi tepat. Man nav laika ar tevi strīdēties. Piezvani Bērkam un pasaki, ka uguņošana ir sākusies pirms noliktā laika.

Klusēdama Dela stāvēja un noraudzījās, kā brāļi steidzas lejup pa kāpnēm.

– Divatā, – Kerolaina noteica viņai aiz muguras. – Ja Bērks nepagūs ar papildspēkiem, būs tikai viņi. Takers un Dveins.

Māsīca Lulū nopētīja savus nagus. – Es joprojām varu no piecu jardu attāluma sašaut Linklona seju uz viena centa monētas.

Dela pagriezās pret viņu un pamāja ar galvu. – Tikai uzvelc bikses kājās.

Tobijs pagriezās otrādi gultā, jo bija sācis riet viņa vecais suns Kasters. – Sasodītais vaukšķis, – viņš norūca.

– Tava kārta, – Vinija miegaini bilda.

– Kā tad tā?

– Es katru nakti cēlos augšā, lai mierinātu divus mazuļus. – Viņa atvēra acis un, mēnessgaismas apspīdēta, uzsmaidīja vīram. – Tieši tāpat kā pēc sešiem mēnešiem celšos, lai mierinātu šo, kas vēl ir ceļā.

Tobijs noglāstīja sievas joprojām plakano vēderu. – Tad jau laikam būs tikai godīgi, ka man jātiek galā ar suni.

– Ja reiz esi piecēlies, tad atnes man, lūdzu, apelsīnu limonādi. – Viņa papliķēja pa vīra kailo pēcpusi, kamēr viņš uzvilka bokseršortus. – Grūtniecēm mēdz būt visādas vēlmes.

– Un pavisam noteikti tev tādas bija arī pirms divām stundām.

Viņa iesmējās un vēlreiz viegli uzšāva vīram pa dibenu. Tobijs sagrīļojās un žāvādamies izgāja no istabas.

Pa viesistabas logu viņš ieraudzīja liesmas. Sarkanas un zeltainas tās atmirdzēja stiklā, liekot viņa sirdij sažņaugties un asinīm uzkūsāt.

Tobijs apspieda lāstu, cerēdams tikt galā ar pagalmā sarīkoto uguni, kamēr neviens no viņa ģimenes nav cietis. Viņš bija ļoti ticīgs cilvēks un no sirds pūlējās mīlēt līdzcilvēkus, tomēr dziļi dvēselē kūsāja naids pret tiem, kas bija aizdedzinājuši krustu viņa zālienā.

Viņš atgrūda vaļā mājas durvis, izgāja uz lieveņa un sajuta, ka viņa kailajam vēderam piespiežas šautenes stobrs.

– Ir pienākusi taisnās tiesas diena. – Billija Tī lūpas savilkās smaidā. – Mēs ieradāmies, lai aizsūtītu tevi uz elli. – Izbaudīdams varu, viņš sāpīgi iebikstīja Tobijam vēderā. – Tobij Mārč, tu esi vainīgs un tiksi sodīts par Darlīnas Tolbotas, Edas Lū Hetingeres, Frānsijas Loganas un Arnetes Gentrijas izvarošanu un noslepkavošanu.

– Jūs esat jukuši. – Tobijs gandrīz nespēja dabūt vārdus pār lūpām. Suns vairs nerēja, un viņš ieraudzīja veco Kasteru guļam zālē. Dzīvnieks bija nogalināts vai varbūt apdullināts.

Spēji uzvilnīja dusmas, bet tad Tobijs pamanīja virvi, ko Džons Tomass Bonijs un Vuds Palmers pūlējās apmest ap mezglainu ozola zaru, un sajuta bailes. – Es nekad nevienu neesmu nogalinājis.

– Jūs tikai paklausieties, zēni! – Billijs Tī ņirdzīgi iesmējās, bet viņa acis vērās Tobijā. Tumšas un neizteiksmīgas. – Viņš apgalvo, ka neesot to darījis.

Pat baiļu mākts, Tobijs saprata, ka visa kompānija ir piedzērusies teju līdz nemaņai, taču tas viņus padarīja vēl bīstamākus.

Viens no vīriem atbalstījās pret šauteni un pielika pie lūpām pinti viskija. – Tikpat labi varam viņu pakārt arī par melošanu.

– Viņa kaklam būs vienalga. Jūs, melnie puiši, taču labi dejojat, ko? – Billijs Tī smīnēja, bet viņa plaksti pievērās līdz šaurām spraudziņām. – Šonakt tu mazliet uzdejosi, tikai tavas pēdas nepieskarsies zemei. Kad tu būsi beidzis dejot, mēs te visu nosvilināsim līdz ar zemi.

Bailes sastindzināja Tobiju, likās, ka pat sirds ir pārvērtusies ledū. ”Mani nogalinās. Tas ir lasāms šo vīru acīs. Es varētu cīnīties, taču zaudētu. Bet es nedrīkstu pieļaut, lai kaut kas atgadās ar manu ģimeni.”

Viņš atgrūda šauteni un sajuta dedzinošas lodes radītas sāpes ribu apvidū. – Vinij! – Viņš izmisumā un bailēs sauca. – Bēdz! Ņem bērnus un bēdz! – Tobijs piespieda roku savainotajam sānam, bet Billijs Tī ietrieca šautenes laidi viņam sejā.

– Varētu jau viņu arī nogalināt. – Billijs Tī nervozi iesmējās un ar delnas virspusi noslaucīja muti. – Varēju izšaut vēderā robu, bet tas nebūtu lāgā. Mēs viņu pakārsim! Uzvilksim pie zara!

No mājas izskrēja sieviete ar šauteni rokās. Šausmu pārņemta, Vinija šāva, īsti nemērķēdama. Billijs Tī atvēzējās un izsita viņai ieroci no rokām. – Tikai paskatieties! – Viņš saķēra sievieti ap vidukli. Viņa izmisīgi pretojās. – Viņa grasījās aizstāvēt savu vīrieti. – Vinija cīnījās, kā nu prazdama, un Billijs Tī viņai spēcīgi iesita. Apdullināta Vinija nokrita uz lieveņa. – Paņem, Vudij, viņu kārtīgi. Kad tas draņķis attapsies, varēs izbaudīt to, kā tas ir, kad tavu sievieti izvaro.

– Es netaisos izvarot sievieti, – Vuds norūca, un viņā jau pamazām modās šaubas par pasākuma lietderību.

– Nu, tad arī tu varēsi paskatīties. – Billijs Tī noliecās un aiz matiem novilka Viniju lejā pa kāpnēm. – Pieturi viņu, sasodīts! Džon Tomas, ej iekšā un izved ārā melnos netīreļus.

Tā viņiem būs laba mācība.

Vinija sāka griezīgi vaimanāt. Kliedzieni izskanēja naktī. Viņa spēra, koda un skrāpēja, līdz Vuds atlauza viņai rokas aiz muguras.

No mājas atskanēja kliedziens, lamas un blīkšķis. Džons Tomass izstreipuļoja pa durvīm, un viņam no pleca sūcās asinis. – Tas sīkais riebeklis man iedūra. – Izstiepis uz priekšu savainoto roku, viņš sabruka uz ceļgaliem.

– Augstais Dievs! Pat ar bērnu tu nespēj tikt galā. – Billijs Tī piegāja pie brāļa un aplūkoja ievainojumu. – Tu asiņo kā aizkauta cūka. Puiši, apsaitējiet viņu un paturiet acīs māju! Ja puika nāks ārā, dariet, kas jādara. – Blakus degošajam krustam sakustējās un ievaidējās Tobijs. – To es izdarīšu pats. Par Darlīnu. – Viņš noliecās. Viena Tobija acs bija pilnīgi aiztūkusi, bet otrā bija redzamas bailes. Tās deva spēku Billijam Tī.

Tā bija varas apziņa. Viņš to izgaršoja un atzina, ka tā ir reibinoša. Visu mūžu viņš bija atradies otrajā plānā, bet tagad grasījās izdarīt kaut ko nozīmīgu, varbūt pat varonīgu. Neviens uz viņu vairs neskatīsies kā agrāk.

Billijs Tī pasniedzās un satvēra virvi, uzstiepa Tobiju četrrāpus pozīcijā un aplika cilpu viņam ap kaklu. – Es to savilkšu cieši jo cieši. – Viņš pavilka mezglu, līdz tas sāpīgi iekodās miesā. – Bet pagaidām mēs tevi vēl nekārsim. Vispirms es tavai sievai izdarīšu to pašu, ko tu nodarīji tām baltajām sievietēm. – Billijs Tī pasmīnēja, vērodams Tobija pūliņus atbrīvoties. – Varu saderēt, ka es pratīšu panākt, lai viņai tas patīk. Un, kad viņa lūgsies vēl, tad mēs tevi pakārsim.

– Es nepiedalīšos sievietes izvarošanā, – Vuds paziņoja, šoreiz jau striktāk. Billijs Tī nikni pagriezās pret viņu un pacēla ieroci.

– Tad vienkārši aizveries. Tā nebūs nekāda izvarošana, tā būs taisnā tiesa.

– Es nevaru apturēt asiņošanu. – Billijs Tī paraudzījās turp, kur viens no vīriem pūlējās fiksēt viņa brāļa brūci. – Lai viņš kādu minūti paasiņo. Tas viņu nenonāvēs. – Pamazām tika zaudēti vīri. Viņš to juta, redzēja, kā viņi mīņājas, kā šaudās viņu acis, kā viņi novērš skatienus no zemē guļošās asiņojošās sievietes.

Viņš nolika šauteni un atsprādzēja bikšu jostu. Uzbudinājums bija radies no domas par to, ka viņš iegūs sievieti ar varu. ”Kad viņi redzēs, kā tas bija, un sapratīs, kāds es esmu cilvēks, tad atkal piesliesies man.”

– Billij, kāds brauc.

– Laikam jau Vills. Garā diena.

Piegājis pie Vinijas, Billijs Tī jāteniski uzsēdās viņai virsū un iegrūda roku viņas naktstērpa izgriezumā. Tobrīd netālu spēji nobremzēja automašīna, saceldama putekļu mākoni. Šāvieni satricināja gaisu.

– Tagad es mērķēju tieši tev starp kājām, Billij Tī. – No automašīnas izkāpa Takers. Sajūta, ka uz viņu tiek mērķēti ieroči, nebija pārāk patīkama. – Varu garantēt, ka tas būs kaut kas sāpīgāks par spērienu.

– Nejaucies citu darīšanās. – Billijs Tī piecēlās, nolādēdams sevi, ka ieroci pirmīt nolika malā. – Mēs ieradāmies te, lai izdarītu to, kam sen jau vajadzēja būt izdarītam.

– Jā, krustu dedzināšana ir tavā stilā. Tāpat kā neapbruņotu cilvēku slepkavošana. – Takers ieraudzīja asinis uz Vinijas sejas, un viņam kļuva slikti. – Sieviešu sišana. Jā, patiešām ir vajadzīga milzu drosme, lai atbrauktu šurp visi seši un nostātos pret vienu vīrieti, vienu sievieti un pāris bērniem.

– Tas melnais nogalina mūsu sievietes!

Takers tikai mazliet iepleta acis. – Cik zinu es, tad to dari tu.

– Mēs šonakt pakārsim slepkavu. Un tu iedomājies, ka varēsi mūs apturēt? Tu un tavs piedzērušais brālis? – Billijs Tī piecēla Viniju kājās un turēja sev priekšā, tad paspēra pāris soļu atpakaļ un paņēma savu ieroci. – Man tā vien izskatās, ka mēs te esam seši, bet jūs tikai divi.

Tumsu sašķēla vēl vienas automašīnas ugunis. Delas Oldsmobile spēji nobremzēja. No tā izkāpa trīs bruņotas sievietes.

– Atgādini, lai vēlāk es viņām nepažēloju kādu stiprāku vārdu, – Takers sacīja Dveinam. – Nu, tagad izskatās, ka apstākļi ir mainījušies, – viņš vērsās pie Billija Tī. – Mazliet vairāk līdzsvara.

– Un tu iedomājies, ka mēs baidīsimies no saujiņas sieviešu? Lai parādītu savu attieksmi pret šādu izrunāšanos, Dela izšāva, un lode trāpīja zemē starp Vuda pēdām. – Jūs redzēsiet, ka es protu šaut. Un šīm abām dāmām arī var paveikties. Kerolaina, tu nomērķē uz to nelieti, kas asiņo uz lieveņa. Viņš pārāk daudz nevar kustēties, tāpēc tev būs vieglāk trāpīt.

Kerolaina norija siekalas un pielika šauteni pie pleca.

– Pie velna! – Vuds nosvieda savu ieroci zemē. – Es netaisos šaut uz sievietēm un netaisos nevienu izvarot.

– Tad tev laikam gribēsies paiet nost no ugunslīnijas, – Takers ieteica. – Tagad pieci pret pieci. – Viņš sadzirdēja sirēnas kaukoņu un pasmaidīja. – Un šī attiecība drīz mainīsies. Tagad, Billij Tī, es tavā vietā sievieti palaistu vaļā, turklāt ļoti maigi, citādi mans pirksts varētu paslīdēt un es varētu iešaut tavam brālim.

– Jēzus, Billij Tī, liec taču viņu zemē! – Džons Tomass sauca no kāpnēm.

Billijs Tī aplaizīja lūpas. – Bet varbūt es iešaušu tev?

– Pieļauju, ka to tu spētu gan. Tikai tev vienalga nāksies viņu palaist vaļā, jo ar vienu roku tu šaut nevarēsi. Un tad jau paskatīsimies, kādas ir mūsu izredzes.

– Laid viņu, Billij Tī, – Vuds klusi sacīja. – Un noliec šauteni. Mūsu plāns bija īsts ārprāts. – Viņš pagriezās pret pārējiem.

– Viens vienīgs ārprāts.

Pārējie, piekrītot viņam, nometa ieročus.

– Tagad tu esi viens pats, – Takers aizrādīja. – Un viens pats vari arī mirt. Man ir pilnīgi vienalga.

Izrādīdams pretīgumu, Billijs Tī nogrūda Viniju zemē. Viņa sāka šņukstēt un rāpās tuvāk savam vīram. Tikmēr Billijs Tī soļoja uz savas automašīnas pusi.

– Es tavā vietā paliktu stāvam, – Takers mierīgi aizrādīja.

– Tu taču nešausi man mugurā.

Takers nomērķēja un sašķaidīja automašīnas vējstiklu. – Nē, noteikti ne.

– Labāk šauj, – māsīca Lulū mudināja. – Tā tu ietaupīsi nodokļu maksātāju naudu.

– Nu jau pietiks. – Kerolaina noslaucīja sasvīdušās delnas džinsos un steidzās pie Vinijas. – Vairs nav jāuztraucas.

– Mani bērniņi.

– Es tūliņ tikšu pie viņiem. – Kerolaina ar pūlēm atraisīja virves mezglu pie Vinijas delnu locītavām un cerēja, ka bērni neko nebūs redzējuši, bet viņi jau skrēja ārā no mājas. Džimam rokās bija miesnieka nazis ar Džona Tomasa asinīm. Viņam sekoja maza meitenīte, kas ik pa laikam uzmina uz sava naktskrekla malas.

– Tagad tiksim galā ar šo. – Kerolaina noņēma Tobijam cilpu. Asaru aizmiglotu skatienu viņa paņēma asiņaino nazi, lai atbrīvotu Tobiju no pārējām saitēm. – Tu esi ievainots. – Viņas pirksti, pieskārušies Tobija sānam, kļuva mikli no asinīm.

– Izsauciet ārstu!

– Mēs aizvedīsim viņu uz slimnīcu. – Takers notupās Tobijam blakus. Bērks un Kārls tajā brīdī Billijam Tī un pārējiem līdzdalībniekiem nolasīja viņu tiesības. – Ko tu saki, Tobij?

Braucam?

Viņš vēlējās apskaut savu ģimeni, un veselākā acs pielija asarām, kad viņi panāca tuvāk. – Laikam jau es varēšu pats pakustēties. – Tobijs ar pūlēm pasmaidīja, bet Vinija šņukstēja, piespiedusies viņa krūtīm. – Vai tu sēdēsi pie stūres?

– Vari nešaubīties.

– Tātad tas būs ātri.

– Dosimies. Dvein, palīdzi man! Dela, aizved bērnus uz Svītvoteru. Kerolaina… – Takers ieraudzīja, ka viņa ceļas kājās un kaut kur iet. – Uz kurieni tu?

Viņa neatskatījās. – Jāpaņem šļūtene un jānodzēš tā piedauzība.

DIVDESMIT SESTA NODAĻA

Karstajā gaisā vibrēja kliedzieni. Atbalsojās skaļi rēcieni, kam sekoja spiedzieni un mežonīgi smiekli. Krāsainas gaismas zibsnīja, mirgoja un virpuļoja, radot īstu brīnumu lauku.

Inosensā bija sākušās svinības.

Ļaudis labprāt ļāvās jautrībai un piedalījās dažādās izklaidēs.

Apkārt skraidīja bērni, kuru klaigas pārspēja pat mūziku, viņu pirksti bija lipīgi no saldumiem, bet vaigi tūka no cīsiņiem mīklā un virtuļiem. Pusaudži centās atstāt iespaidu cits uz citu, gāžot pudeles, šķindinot zvanus un – pēc kāda pārdrošinieka paša vārdiem – griežoties karuseļos līdz vemšanai. Daudzi vecāki ļaudis spēlēja bingo un kārtis. Citiem asinis uzkurināja naudas tērēšana pūliņos pārspēt viltībā laimes ratu.

Jebkuram, kas brauktu garām Jūstisa laukam un redzētu šo pasākumu, liktos, ka tie ir paši parastākie vasaras svētki, kādus mēdz rīkot dienvidu mazpilsētu nomalēs.

Gaismas un mūzika garāmbraucējam varēja radīt nostalģiju.

Taču uz Kerolainu šī burvība neiedarbojās.

– Es nezinu, kāpēc ļāvos, lai tu mani pierunā uz šejieni nākt. Takers apskāva Kerolainas plecus. – Jo tu nespēji turēties pretī manam absolūtajam un liktenīgajam dienvidnieka šarmam.

Viņa apstājās un brīdi vēroja, kā cerību pilni cilvēki met monētas, lai iegūtu stikla traukus, kādus par vismaz puscenu lētāk varētu dabūt ikvienā kārtīgā pagalma izpārdošanā. – Tas kaut kā nešķiet pareizi, ņemot vērā visus skumjos notikumus.

– Nesaprotu, ko gan tāda svinību nakts varētu mainīt. Ja nu vienīgi mudināt tevi kaut mazliet pasmaidīt.

– Otrdien apbedīs Darlīnu.

– Un otrdien viņu apbedīs neatkarīgi no tā, vai tu tagad atrodies te vai neatrodies.

– Un vakarnakt notikušais…

– …nav atstāts bez uzmanības, – Takers turpināja teikumu viņas vietā. – Billijs Tī un viņa stulbie draugi sēž cietumā. Ārsts apgalvo, ka Vinijai un Tobijam klājas diezgan labi. Un paskaties turp. – Viņš norādīja uz vietu, kur Sajs un Džims ar platām acīm un vaļā mutēm, saspiedušies vienā karuseļa kabīnē, skaļos smieklos griezās neprātīgā ātrumā. – Tiem diviem pietiek prāta izbaudīt kaut mazliet jautrības, ja vien rodas tāda iespēja.

Takers uzspieda skūpstu Kerolainas matiem un turpināja iet. – Vai zini, kālab šo vietu sauc par Jūstisa lauku?

– Nē. – Tikko jaušams smaids parādījās viņas lūpās. – Bet es nešaubos, ka tu esi gatavs man to pastāstīt.

– Lūk. Brālēns Jūstiss… vispār jau viņš ir attāls radinieks, bet tad būtu jāpievieno tik daudzi ”vecvecvec”, ka liktos pārāk mulsinoši… Viņš nebija īsti tāds, kuru varētu saukt par iecietīgu cilvēku. Jūstiss vadīja Svītvoteru no tūkstoš astoņi simti četrdesmit otrā līdz tūkstoš astoņi simti piecdesmit sestajam gadam un bija visai pārticis. Viņa darbības joma nebija tikai kokvilna. Viņam bija seši likumīgie bērni un vismaz kāds ducis, kas dzimuši ārlaulībā. Runāja, ka viņam paticis iemēģināt savas verdzenes, kad viņas sasniegušas piemērotu vecumu, proti, apmēram trīspadsmit vai četrpadsmit gadus.

– Cik nicināmi! Un viņa vārdā nosaucāt lauku?

– Es jau vēl neesmu beidzis stāstīt. – Takers uz brīdi apklusa un aizdedzināja pusi cigaretes. – Tātad Jūstiss nebija no tiem, ko sauktu par apbrīnas vērtu cilvēku. Viņš pat nekautrējās pārdot pats savus bērnus, kam bija tumša ādas krāsa. Viņa sieva bija īstena katoliete, kura nemitējās lūgt, lai viņš nožēlo savus grēkus un iemanto dvēseles glābšanu un lai viņam nevajadzētu degt elles liesmās. Taču Jūstiss turpināja darīt to, ko uzskatīja par dabisku.

– Dabisku?

– Viņam, – Takers attrauca. Aiz muguras nodžinkstēja zvans, jo viens karstgalvis demonstrēja savu spēku meitenei, kura sajūsmā spiedza. – Kādu dienu aizbēga jauna verdzene. Viņai bija bērns no Jūstisa. Un Jūstiss nekad nesamierinājās ar vergu alkām pēc brīvības. Tika izsūtīta meklētāju grupa ar suņiem, un arī pats saimnieks devās tvarstīt aizbēgušo. Jājot pa savu lauku, viņš pamanīja sievieti un iesaucās, ka ir viņu atradis. Sievietei nebija daudz izredžu paslēpties no jātnieka, turklāt ar mazu bērnu rokās. Bet piepeši Jūstisa zirgs pacēlās uz pakaļkājām. Neviens nezina, kāpēc tas notika. Dzīvnieks varbūt sabijās no kādas čūskas vai truša. Vai varbūt tā bija taisnīgās atmaksas roka, stiepjoties pēc Jūstisa, lai aizrautu viņu uz elli. Kungs lauza sprandu. – Takers ievilka pēdējo dūmu no cigaretes un aizmeta izsmēķi. – Tas notika apmēram tajā vietā, kur tagad atrodas panorāmas rats. Visnotaļ iederīgi, vai ne? Te ir baltie un melnie, un kādā no viņiem varbūt plūst arī Jūstisa Longstrīta asinis, un viņi tagad izklaidējas vietā, kur viņš sastapās ar Radītāju.

Kerolaina pieglauda galvu Takera plecam. – Kas notika ar meiteni un viņas bērnu?

– Tas jau bija pavisam interesanti. Viņus neviens cits tā arī neatrada. Ne tajā dienā, ne nākamajā.

Kerolaina ievilka elpu, gaiss smaržoja pēc konfektēm. – Es gribētu izmēģināt to panorāmas ratu.

– Man nav nekas pretī. Un pēc tam es varētu tev laimēt kādu no tām Elvisa bildēm. Ko tu par to saki?

Smiedamās Kerolaina apskāva Takera vidukli. – Man trūkst vārdu.

– Māsīca Lulū, vai vēlies uzspēlēt bingo? – cerību pilnā balsī vaicāja Dveins, spiezdams plaukstu pie sakairinātā vēdera.

– Kāda velna pēc lai es sēdētu pie kārtīm? – Lulū piegāja pie kases namiņa un nopirka biļeti vēl vienam braucienam ar karuseli. – Mēs taču vēl neesam pienācīgi izklaidējušies. – Viņa iebāza biļetes armijas parauga bikšu kabatā. – Tu izskaties tāds zaļgans. Gremošanas traucējumi, ko?

Dveins norija siekalas. – Varētu sacīt arī tā.

– Pirms braukšanas ar karuseli nevajadzēja ēst virtuli. Vislabākais būtu iztukšot kuņģi. – Viņa pasmaidīja. – Vēl viens riņķītis karuselī to varētu nodrošināt.

Tieši no tā Dveins arī baidījās. – Māsīca Lulū, kāpēc mēs nevarētu paieties pa vidu un laimēt kādas balvas?

– Tās ir izklaides stulbeņiem.

– Kurš ir stulbenis? – Pie viņiem pienāca Džosija, nesdama milzīgu violetu ziloni. – Es sašāvu divpadsmit pīles, desmit trušus un rūcošu grizli lāci un dabūju lielo balvu.

– Nezinu gan, ko pieaugusi sieviete grasās darīt ar rotaļu ziloni, – Lulū purpināja, bet viņai uzreiz iepatikās mīkstajai rotaļlietai apliktā vizošo akmentiņu kaklarota.

– Tas ir suvenīrs, – Džosija noteica un ielika ziloni Tedija Rūbenšteina rokās, lai pati varētu aizdedzināt cigareti. – Kas vainas, Dvein? Tev ir tāds slimīgs izskats.

– Vārīgs kuņģis, – Lulū pavēstīja un ar pirkstu iebikstīja Dveinam vēderā. – Cīsiņi mīklā un virtuļi. Visi tie tauki puisim vēderā… – Viņa piemiegtām acīm paraudzījās uz Tediju. – Es tevi pazīstu. Tu esi tas jenkiju doktors, kurš graiza mirušos. Vai viņu orgānus tu glabā pudelēs?

Dveins aizžņaugti novaidējās un, aizspiedis muti ar plaukstu, neveikli pavirzījās malā.

– Tā viņam būs labāk, – Lulū paziņoja.

– Es laikam iešu un pieturēšu viņam galvu, – Džosija sacīja un nopūtusies pievērsās Tedijam. – Mīļais, vai paliksi pie māsīcas Lulū? Es pēc tam pievienošos.

– Ar prieku. – Tedijs pastiepa roku. – Kādas būtu jūsu vēlmes, māsīca Lulū?

Vecā dāma iepriecināta ieķērās Tedijam elkonī. – Man prāts nesas uz karuseli.

– Tad ļaujiet man būt jūsu pavadonim.

– Kāds ir tavs kristītais vārds, puis? – viņa vaicāja, kad abi spraucās cauri pūlim. – Es taču varu tevi saukt vārdā, ja reiz tu guli ar manu radinieci.

Tedijs ieklepojās. – Mans vārds ir Teodors, kundze. Un draugi mani sauc par Tediju.

– Tad nu tā, Tedij. Mēs dosimies uz mežonīgāko izklaidi, un tu man pastāstīsi visu, ko vien vari, par tām slepkavībām. – Viņa cēli pasniedza Tedijam biļetes, lai viņš tās uzrādītu pie ieejas vārtiem.

– Tā mis Lulū… – Skaļi ēzdams saldējumu, Džims cieņā pamāja ar galvu. – Viņa nudien ir kaut kas.

Sajs noslaucīja purpursarkano sulu no mutes un noskatījās, kā Lulū karaliski apsēžas kustīgajā karuseļa mašīnā. – Es redzēju, ka viņa savā istabā stāv uz galvas.

– Kāpēc viņa to dara?

– Īsti nezinu. Kaut kas saistīts ar asins pieplūšanu smadzenēm, lai viņa nekļūtu senila. Vienu dienu es atradu viņu guļam zālienā. Iedomājos, ka viņu piemeklējusi lēkme vai viņa ir nomirusi vai vēl kaut kas tamlīdzīgs. Bet viņa man pateica, ka augu dienu izliekoties par kaķi, un sarāja mani par to, ka es iztraucēju viņas snaudu.

Džims pasmaidīja. – Mana vecmāmiņa galvenokārt sēž šūpuļkrēslā un ada.

Abi sāka iet, palaikam apstādamies pie būdām, lai paraudzītos, kā tiek mestas bumbas un šautriņas un griezti riteņi. Pēc tam katrs iztērēja pa ceturtdaļdolāram ”Pīļu dīķī”. Džims laimēja gumijas zirnekli, bet Sajs – plastmasas svilpi. Viņi apsprieda savas nākotnes izredzes, par kurām bija pastāstījusi Noslēpumu Kundze, bet pēc tam devās aplūkot Brīnumaino Voltu, kura uzņēma tūkstoš voltu elektroenerģijas, kas lika iegaismoties daudzajām uz viņas valdzinošā auguma izvietotajām spuldzītēm.

– Kaut kā neīsti izskatās, – Sajs sprieda un iepūta svilpē.

– Kā tad. Varu saderēt, ka viņi izmanto baterijas vai kaut ko tamlīdzīgu.

Sajs ar purngalu vilka švīkas putekļainajā zemē. – Es gribētu tev kaut ko pajautāt.

– Droši.

– Man vienkārši gribējās zināt… Kāda bija sajūta, sadurot Džonu Tomasu Boniju?

Džims drūmi raustīja zirnekli aiz auklas. ”Mazā Lūsija gan spiegs par šo,” viņš sprieda. – Nekāda. Es biju kā apstulbis, un ausīs zvanīja. Lai arī Lūsija paslēpās skapī, kā mamma bija likusi, es sapratu, ka viņš māsu ir atradis. Un es nezināju, ko viņi grasās darīt ar mammu un tēti.

– Vai viņi… – Sajs aplaizīja lūpas. – Vai viņi patiešām taisījās tavu tēti pakārt?

– Viņiem bija virve un ieroči. – Par liesmojošo krustu Džims neteica ne vārda. Nezin kāpēc tas likās pats briesmīgākais no visa. – Viņi nemitējās teikt, ka mans tētis ir nogalinājis tās sievietes. Bet viņš to nav darījis.

– Vēl nesen viņi apgalvoja, ka slepkava ir mans tētis, – Sajs atgādināja un pieliecās pie kaut kā mirdzoša, kas izrādījās vien cigarešu paciņas folija. – Un man liekas, ka arī viņš to nebija darījis.

– Taču kāds to izdarīja, – Džims noteica, un abi zēni mirkli raudzījās cilvēku plūdumā. – Tas varētu būt kāds, kuru mēs pazīstam.

– Visticamāk, tieši tā arī ir.

– Saj? – Nu?

– Kad es iedūru Džonam Tomasam Bonijam, man kļuva slikti, skatoties uz nazi, kas ieslīd miesā. Man nav saprotams, kā cilvēks var otram durt atkal un atkal. Ja vien nav pilnīgi sajucis prātā.

– Laikam jau slepkava ir sajucis. – Atausa atmiņas par tēvu, un šķita, ka Sajs par vājprātu zina pietiekami daudz. Lai nokratītu šausmu sajūtu, viņš sabāza rokas kabatās. – Man ir vēl trīs biļetes.

Džims pasmaidīja un arī ielika roku kabatā. – Karuselis.

– Pēdējais apvemj savas kurpes.

Ar kareivīgiem saucieniem zēni brāzās tuvāk mirguļojošajām karuseļa gaismām. Sajs un viņa nevainīgais prieks piepeši sastinga, jo pretī iznāca Vērnons.

– Labi pavadi laiku, puikiņ?

Sajs skatījās sava brāļa vaigā, kas spokaini līdzinājās tēva sejai. Viņa acīs bija niknums – tik stindzinošs un salts kā ezera ledus ziemā. Vērnonu viņš nebija redzējis kopš tēva bērēm. Toreiz Vērnons vispār nebija runājis ar brāli, vien raudzījies uz viņu pāri bedrei, kur Ostinam lemts pavadīt mūžību.

Likās, ka galvenās ejas apgaismojums kļuvis spožāks un karstā mirdzumā pavērsies pret Saju, turpretī pārējā Inosensas daļa grimst tumsā.

– Es neko tādu nedaru.

– Tu vienmēr kaut ko dari. – Vērnons paspēra soli uz priekšu. Viņam aiz muguras Loreta, kuras grūtnieces vēders jau bija labi redzams, turēja rokās pirmo bērnu un satraukti ievaidējās. Viņu gan neviens neņēma vērā. – Vispirms tu slepus iestājies darbā Svītvoterā un tagad laiku pavadi kopā ar to… – Viņš ar galvas mājienu norādīja uz Džimu. – Un tev ir pilnīgi vienalga, ka krāsainie perina plānus pret baltajiem kristiešiem, slepkavo baltās sievietes, tostarp arī tavu māsu. Tev ir svarīgākas darīšanas.

– Džims ir mans draugs. – Sajs nenovērsa skatienu no brāļa, taču zināja, ka lielās rokas ir savilktas dūrēs, kas notrieks viņu zemē. Apkārtējie brāļu cīniņā neiejauksies, drīzāk aizgriezīsies, lai neko neredzētu.

– Tev tātad ir krāsaini draugi. – Vērnona lūpas savilkās smīnā, un viņš saķēra Saju aiz apkakles. – Varbūt tu pats palīdzēji aizvilināt Edu Lū uz purvu, lai viņu tur varētu izvarot un nobeigt, ko? Varbūt tu pats turēji nazi un noslepkavoji viņu tieši tāpat, kā tu noslepkavoji tēti?

– Es nevienu neesmu nogalinājis. – Sajs, pacelts uz pirkstgaliem, centās atgrūst Vērnona roku. – Es nenogalināju. Tētis gribēja nodarīt pāri mis Kerolainai, tāpēc tika nošauts.

– Vistīrākie meli. – Vērnons ar brīvo dūri iesita Sajam pa galvu, un zēnam acu priekšā eksplodēja baltu zvaigžņu lietus. – Tevis dēļ viņš bija spiests aizbēgt, un policija viņu medīja kā suni. Un savu grēcīgo naudu izmantoja, lai visu piesegtu. Tu domā, ka es nezinu, kā tas bija? Domā, es nezinu, kā tu nokārtoji, lai varētu dzīvot tajā lielajā, smalkajā mājā? Tu pārdevi pats savu tēvu par mīkstu gultu un grēcinieka dzīvi. – Viņa skatiens bija gluži kā čūskai, kad viņš pacēla brāli augstāk. – Tevī mīt sātans, puis. Tagad, kad tētis ir miris, to izdzīt ārā ir mans pienākums.

Viņš atvēzējās. Sajs centās aizsargājoties ar roku aizsegt seju, un tajā brīdī Džims palēcās. Viņš ar abām rokām satvēra Vērnona roku un, tajā ieķēries, spēra vīrietim. Viņš bija daudz vieglāks par Vērnonu, taču bailes un uzticība deva spēkus. Vērnonam nācās nomest Saju zemē, lai nokratītu Džimu. Tiklīdz viņš atkal pievērsās Sajam, Džims seska veiklībā no jauna pieķērās viņam. Šajā reizē viņš uzlēca Vērnonam no mugurpuses un ar rokām aptvēra vīrieša masīvo kaklu.

– Bēdz, Saj! – Džims bija pielipis Vērnonam kā dēle, un vīrietis pūlējās viņu nokratīt. – Skrien. Es viņu turu.

Taču Sajs nekur nebēga. Kad galva kļuva skaidrāka, viņš piecēlās kājās. Pēc kritiena viņam mazliet asiņoja deguns, un viņš ar roku noslaucīja padeguni. Sajs jutās kā apdullis, ausīs zvanīja gan no adrenalīna pieplūduma, gan sitiena, sirds krūtīs sitās smagi un nevaldāmi.

Visas gaismas bija pievērstas viņam. Un Saja izveidotajā aplī atradās viņa brālis un Džims. Likās, ka abus ietvērusi ēna.

Jautrā svētku mūzika vairāk līdzinājās bēru maršam.

Sajs vēlreiz noslaucīja asinis no padegunes un tad notraipītos pirkstus savilka dūrēs. – Es nekur neiešu. – Viņš jau bija bēdzis no tēva. Likās, ka viņš ir bēdzis vai visu savu dzīvi. Tieši tajā vietā un tajā brīdī bija pienācis laiks apstāties. Ja viņā līdz tam vēl kaut kas bija palicis no zēniskas nevainības, arī tas tagad izgaisa. Viņš izrādījās pieaudzis. – Es nebēgšu, – viņš noskaldīja un pacēla asiņainās dūres.

Vērnons nokratīja Džimu un indīgi pasmaidīja. – Un tu iedomājies, ka varēsi stāties man pretī, sīkuli?

– Es nebēgšu, – Sajs klusi atkārtoja. – Un tu mani liksi mierā.

Joprojām smīkņādams, Vērnons papleta rokas. – Tad nu es gaidu tavu labāko sitienu. Varu saderēt, ka tas būs arī pēdējais.

Saja dūre pašāvās uz priekšu. Vēlāk viņam liksies, ka tas notika nekontrolēti. Viņa roka, savilktie pirksti un uguns, kas liesmoja dvēselē – viss darbojās it kā pats par sevi. Un mērķis bija nāvējoši liels.

Vērnonam no deguna izsprāga asinis. Atskanēja rēcieni, jo apkārt jau bija sastājies pūlis. Laikam jau cilvēki nespēja turēties pretī asiņaina skata vilinājumam. Sajam tas izklausījās pēc paisuma viļņa, kas pauda apmierinājumu, lai gan sitiena spēks bija nodarījis sāpes arī pašam sitējam.

– Nu, nu… – noteica Takers un, aizsedzot Sajam skatu, nostājās starp brāļiem. – Esat sarīkojuši priekšnesumu? Un kāda ir dalības maksa?

Asinīm lāsojot no deguna, Vērnons atieza zobus. – Lasies nost no ceļa, Longstrīt! Vai arī es iziešu tev cauri.

– Lai nokļūtu pie viņa, tev nāksies to darīt. – Arī Takera skatienā pavīdēja tā pati kāre, kas mirdzēja apkārtējo acīs. Ejas apgaismojumā viņa acis izskatījās zeltainas kā kaķim. – Tu staigā sava tētuka pēdās? Iekausti tos, kas vājāki par tevi?

– Viņš ir mans brālis.

– Man allaž tā ir bijusi mīkla. – Takers paslēja roku sānis, kad Sajs mēģināja apiet viņam apkārt. – Tu tagad pagaidi, dēls. Divreiz es nesacīšu. – Takers juta, kā virmo gaiss starp viņu un Saju. Un ne jau aiz bailēm. Tām bija citāds ritms. Apkārt strāvoja enerģija. Zēns parādītu Vērnonam dažus labus sitienus, bet pēc tam brālis viņu saplosītu gabalos. – Tu, Vērnon, viņam rokas vairs nepiedursi.

– Un kurš man to aizliegs?

Takers nopūtās, iedomājoties, ka seja atkal cietīs. Tik tikko bija kļuvuši bālāki iepriekš dabūtie zilumi. – Uzskatu, ka tas būšu es.

– Un es. – Sviedriem noplūdis, Takeram aiz muguras parādījās Dveins, kurš ne visai stabili turējās uz kājām. Cits pēc cita viņiem pievienojās vīri no apkārtstāvošā pūļa. Sajs bija kļūdījies. Vairāk bija tādu, kas grasījās viņu aizstāvēt. Melnie un baltie, kopā veidojot klusējošu sienu, kas daiļrunīgi liecināja par viņu nodomiem.

Vērnons nožēlā pakustināja dūres. – Viņš nevarēs slēpties vienmēr.

– Viņš arī tagad neslēpjas, – Takers aizrādīja. – Un, manuprāt, viņš to jau pierādīja. Sajs ir uz pusi mazāks augumā par tevi, Vērnon, taču viņā ir divreiz vairāk vīrišķības nekā tevī. Un viņš ir manā aizsardzībā. Tava māte parakstīja dokumentu, kas to apliecina. Tāpēc būs labāk, ja tu liksies mierā.

– Lai cik tu viņai samaksāji par puikas atpirkšanu, man un viņam joprojām ir vienas asinis.

Takers pagāja uz priekšu un klusām, lai tikai Vērnonam būtu sadzirdams, noteica: – Viņš tev nav nekas. Mēs abi to zinām. Radniecības saites ir tikai iegansts, lai viņu sistu un dēvētu to par ģimenes darīšanu. Neviens tevi neatbalsta, Vērnon. Neviens. Ja tu zēnu vajāsi, tad tikai apgrūtināsi savu dzīvi šeit.

Tavai ģimenei bēdu jau pietiek.

– Un tu mums tās uzgrūdi. – Vērnons cieši ielūkojās Takeram acīs. – Nekas vēl nav beidzies.

– Es to nemaz negaidu. Taču šim vakaram pietiks. – Takers rāmi izgāja aiz vīru rindas, kur Kerolaina aprūpēja Saja cietušo degunu. – Es nudien mīlu šādus svētkus, – viņš noteica un paspieda Saja plecu. Tas nozīmēja gan iedrošinājumu, gan atzinību.

– Jūs redzējāt? Es grasījos ar viņu cīnīties, mister Taker.

– Tu darīji to, kas tev bija jādara.

Kerolaina dusmīgi saņurcīja kamolā asiņainās salvetes. – Vīrieši. Jūs vienmēr domājat, ka visas problēmas atrisināmas ar dūrēm.

– Un sievietēm patīk tās izrunāt. – Takers piemiedza Sajam ar aci un tad pievilka tuvāk Kerolainu, lai ātri noskūpstītu. – Es personīgi dodu priekšroku savam problēmu risināšanas veidam. Bet tas prasa daudz laika.

– Un kā bija tagad? – Pie viņiem pienāca Džosija, pa ceļam aizvērdama somiņu. Tajā viņa vienmēr glabāja savu glīto pistoli ar pērlītēm rotāto spalu. Un viņai pat bija žēl, ka pirmīt neradās iemesls to izmantot. Viņa nostājās ar muguru pret Takeru, kuram vēl nebija piedevusi. – Saj, mīļumiņ, tevi šajos svētkos noteikti apspriedīs. – Viņa noskūpstīja zēna vaigu, un Sajs nosarka. – Džim, vai tev ir kāda asiņojoša brūce?

– Nē, kundze. Es nokritu uz dibena. Tas arī viss. – Rokām no satraukuma trīcot, viņš notrauca no drēbēm smiltis un gružus. – Mēs abi ar Saju varētu viņu pieveikt.

– Par to es nemaz nešaubos. – Džosija paspieda Džima bicepsu un atzinīgi iepleta acis. – Mums te ir divi spēcīgi jauni puiši, Kerolaina. Vai man izdotos jūs abus pierunāt aiziet līdz limonādes stendam kopā ar mani? Izskatās, ka mans pavadonis ir pievērsies citai dāmai. – Viņa ar galvas mājienu norādīja uz karuseļu pusi, kur Tedijs un Lulū griezās jau otrajā riņķī.

– Vīrieši ir tik nepastāvīgi radījumi!

Džims izrieza krūtis. – Mēs iesim ar jums, mis Džosija. Vai ne, Saj?

– Vai tā būs labi, mister Taker?

– Jā, jā. – Viņš noglāstīja zēna matus un ļāva plaukstai mirkli tur uzkavēties. – Būs labi.

Zēns dziļi ievilka elpu un lēnām izelpoja. – Es zināju. Es nebēgu. Es vairs nebēgšu ne no viņa, ne arī no kāda cita.

Takera plauksta noslīdēja no Saja pleca. Viņš nodomāja, ka ir ļoti žēl, ja tik ātri un bez pēdām jāpazūd jaunības naivumam un vienkāršībai. – Aizbēgšana un aiziešana ir divas atšķirīgas lietas. Turēšanās pa gabalu no Vērnona nemainīs to, ko tu šajā vakarā izdarīji, bet tavai mammai vismaz būs mazāk bēdu. Padomā par to!

– Nuja.

– Ej vien kopā ar Džosiju. – Viņš ar zināmu nožēlu noskatījās, kā visi trīs aiziet. Un šai sajūtai pievienojās vēl kaut kas, daudz saltāks. Tās bija aizdomas.

– Laikam es došos uz mājām, – sacīja Dveins, piemiegtām acīm raudzīdamies uz mirgojošajām gaismām.

– Vai tu esi pietiekami skaidrā prātā, lai atrastu mājas? – Takers vaicāja.

– Necik daudz es neizdzēru un to pašu jau esmu dabūjis ārā. – Dveins vārgi pasmaidīja. – Mana galva laikam nav piemērota šādiem riņķojumiem. Un nekad nav bijusi.

– Vai kuņģis, – Takers piebalsoja. – Katru gadu viens un tas pats.

– Man nepatīk bojāt tradīcijas. Ar mani kopā atbrauca Dela un māsīca Lulū, taču man liekas, ka viņas vēl nav gatavas atgriezties mājās.

– Mēs ar Kero aizvedīsim viņas atpakaļ.

– Tad jau viss kārtībā. Arlabunakti, Kerolaina. – Viņš aizgāja, līkumojot starp gaismām un mūziku un ienirstot ēnās. Takers grasījās saukt viņu atpakaļ. Nešķita pareizi, ka brālis izskatās tik ļoti vientuļš. Un tad šis brīdis bija garām. Dveins bija aizgājis.

– Tā… – Kerolaina iemeta asiņainās salvetes atkritumu urnā.

– Tu neapšaubāmi proti sagādāt sievietei interesantu vakaru.

– Daru, ko spēju. – Saklausījis saspringumu Kerolainas balsī, viņš apvija roku sievietes viduklim. – Vai esi apbēdināta?

– Apbēdināta? – viņa atkārtoja. – Var teikt arī tā. Mani skumdina tas, ka zēnam jācīnās ar paša brāli. Viņš ir zaudējis divus ģimenes locekļus, un pārējie ir viņu atstūmuši, jo viņš ir citāds. Ir smagi vērot, ka pusaudzim jāsaskaras ar visām šīm prasībām, spiedieniem un izvēlēm.

Takers pagrieza Kerolainu un ieskatījās viņai sejā. – Par kuru mēs tagad runājam, Kero? Par tevi vai Saju?

– Kāds tam sakars ar mani?

– Varbūt tu skaties uz viņu, bet redzi pati sevi tajā vecumā, cīnoties ar kaut ko tādu, kas nav uzveicams ar dūrēm.

– Es vispār necīnījos.

– Tu to izdarīji vēlāk un citādā veidā. Un nostāties pret ģimeni nav vieglāk. – Viņi mazliet pagāja atpakaļ un brīdi pavēroja gaismas, krāsas un cilvēku pulciņus. – Tu gribi salabt ar savu māti.

– Nav nekā tāda…

– Tu gribi salabt, – Takers atkārtoja ar klusu pārliecību balsī, kas pārtrauca Kerolainas iebildumus. – Es zinu, ko saku. Es tā arī nesakārtoju savas attiecības ar tēvu. Es viņam nepateicu, ko domāju, tobrīd jutu vai vēlējos. Es nezinu, vai viņam tas vispār būtu rūpējis. Tā nu tas ir. Es tā arī nesaņēmos, lai viņam pavaicātu.

– Viņa zina, kā es jūtos.

– Sāc ar to. Un ar saviem noteikumiem. Man nepatīk redzēt tevi bēdīgu, Kerolaina. Un es zinu, cik smags var būt ģimenes spiediens.

– Es padomāšu. – Viņa atgāza galvu un brīdi vēroja Takeru. Viņa skatienā bija kas tāds, kas lika pievirzīties tuvāk. – Par ko tu domā?

– Par ģimeni, – viņš klusi bilda. – Un asinssaitēm. – Viņš domīgi pasmaidīja, taču savādais mirdzums acīs palika. – Un tagad iesim uz panorāmas ratu.

Takers iebīdīja Kerolainu atpakaļ trokšņainajā pūlī, taču bija iegrimis domās. ”Ostins ir zem zemes, bet varbūt Vērnons ir mantojis tādu pašu ļaunuma un vardarbības gēnu.”

Panorāmas ratam lēnām kustoties lejup, Takers apskāva Kerolainas plecus.

Par vienu viņš jutās pavisam drošs. Starp gaismām, smiekliem un svētku jautrību slepkava bija izgājis medībās.

DIVDESMIT SEPTITA NODAĻA

– Taker, uz plīts ir kafija. – Bērks žāvājās pie brokastu pārslu bļodiņas. – Pat nespēju iedomāties, ka vēl kādreiz divdesmit gadu laikā būtu redzējis tevi piecēlušos tādā agrumā.

– Es gribēju sastapt tevi, kamēr neesi aizbraucis uz savu biroju.

– Manu biroju. – Bērka seja sašķobījās grimasē. Tobrīd viņš bija pielicis pie lūpām krūzi, tātad varēja uzskatīt, ka nepatīkamās emocijas izraisa karstā kafija. – Tu laikam gribēji to nosaukt par Bērnsa biroju. Es jau trīs dienas neesmu pieskāries savam biroja krēslam.

– Viņš ir kaut ko izdarījis vai tikai maldina pārējos?

– Ir saražots vairāk dokumentu nekā Anglijas bankā. Viņš sūta faksus, pakas ar kurjerpastu, rīko konferences zvanus ar Vašingtonu. Mums uz ziņojumu dēļa ir piespraustas visu šo noziegumu upuru fotogrāfijas, kas papildinātas ar dažādām ziņām par nozieguma vietu, nāves iestāšanās laiku un citādām detaļām. Viņš runā un runā, bet pārējiem galva reibst klausoties.

– Tu man kaut ko noklusē, Bērk. – Takers apsēdās.

Šerifs ieskatījās Takeram acīs. – Neko daudz es tev nedrīkstu sacīt. Mums ir aizdomās turamo saraksts.

Takers pamāja ar galvu un iedzēra malku kafijas. – Un es tajā atrodos joprojām?

– Par Edas Lū slepkavības laiku tev ir alibi. – Bērks paņēma karoti brokastu pārslu, mazliet pavilcinājās un nolika to atpakaļ. – Tev noteikti ir zināms, ka Bērnsam tu patiešām nepatīc. Viņš īpaši netic tavas māsas liecībai, ka jūs tajā naktī spēlējāt kārtis.

– Es par to pārāk nesatraucos.

– Bet vajadzētu. – Bērks apklusa, izdzirdējis, ka dzīvojamā istabā kāds rosās. Pēc mirkļa tika ieslēgts televizors un atskanēja dziesma no populāras multfilmas. – Astoņi, – viņš noteica un pasmaidīja. – To bērns ir apguvis ļoti labi. – Viņš paņēma kafijas krūzi. – Zini, ko es tev teikšu, Taker? Vislabprātāk Bērnss atbildību par slepkavībām uzkrautu taviem pleciem. Viņš nedarīs neko nelikumīgu vai savām pilnvarām neatbilstīgu, bet, ja atradīs kaut niecīgāko veidu, kā tevi iesēdināt, tas viņam sagādās patiesu prieku.

– Tātad personiska ieinteresētība, – Takers noteica, tikko jaušami pasmaidījis. – Vai viņi jau ir noteikuši Darlīnas nāves laiku?

– Tedijs domā, ka tas noticis posmā no deviņiem vakarā līdz pusnaktij.

– Naktī, kad tika nogalināta Darlīna, es no deviņiem biju pie Kerolainas, tāpēc mani var nepieskaitīt.

– Tādās sērijveida slepkavībās kā šīs netiek runāts tikai par motīvu un iespēju. Viņiem ir vadošais speciālists, doktors, kurš izstrādāja noziedznieka psiholoģisko portretu. Mēs meklējam personu, kas neieredz sievietes. Jo īpaši tādas, kuras varētu nosaukt par mazliet neizvēlīgām. Personu, kurai visi upuri bija pazīstami un pietiekami uzticējās, lai paliktu ar viņu divatā.

Brokastu pārslas šķīvī pamazām izmirka. Bērks tās vairāk ēda enerģijas iegūšanai, nevis garšas izbaudīšanai. – Darlīna ir mīkla, – viņš turpināja. – Varbūt vienkārši radās tāda izdevība, kad viņa patrāpījās nelietim ceļā. Tas varētu būt impulss. Taču izdevības izmantošana un impulsīva rīcība neatbilst iepriekšējiem viņa rīcības modeļiem.

Takers kādu brīdi apdomāja dzirdēto. Iespējams, ka reālam rīcības modelim neviens vēl visus diegus nebija sasējis īstajā mezglā. – Es gribētu vēl parunāt par to psihiatrijas jautājumu. Tātad aizdomās turamais necieš sievietes. Varbūt tas cilvēks neieredz savu mammu vai arī kāda sieviete ir viņam kaut ko nodarījusi.

– Tāds ir pieņēmums.

– Pirms atgadījuma ar Darlīnu jūs visai labi tās slepkavības piedēvējāt Ostinam.

– Viņš atbilda psiholoģiskajam portretam, – Bērks noteica. – Un turklāt viņš grasījās uzbrukt Kerolainai ar mednieka dunci. Tas jau izskatījās pēc neapgāžama pierādījuma.

– Ja vien nav piecēlies no miroņiem, Ostins nekādi nevarēja nogalināt Darlīnu. – Takers sakustējās uz krēsla. – Bērk, kāds ir tavs viedoklis par iedzimtību? Par asinīm, gēniem un sliktu sēklu?

– Katrs, kam ir bērni, par to palaikam aizdomājas. Un katrs, kam ir vecāki, – viņš piebilda un pastūma bļodu sānis. – Es daudzus gadus esmu prātojis par to, vai tikai nesākšu rīkoties līdzīgi savam tēvam, vai pieļaušu tās pašas kļūdas, ko pieļāva viņš, vai tāpat kā viņš tikšu iedzīts stūrī.

– Piedod, man vajadzēja būt iejūtīgākam, nevis vaicāt kaut ko tādu.

– Nekas. Nu jau ir pagājis ilgs laiks. Gandrīz divdesmit gadu. Labāk ir skatīties uz saviem bērniem. Tas, kurš tagad ir tur… – Bērks ar karoti norādīja dzīvojamās istabas virzienā, kur viņa jaunākais dēls skatījās animācijas filmas. – Viņš izskatās līdzīgs man. Kad paskatos savas fotogrāfijas, kas uzņemtas, kad biju tādā vecumā, kļūst pat mazliet spokaini, jo līdzība ir izteikta.

– Vērnons atbalstīja savu tēvu, – Takers sacīja. Viņš nogaidīja, kamēr Bērks noliek karoti. – Tas var būt kaut kas vairāk par ādas toni un deguna formu. Tas var attiekties uz raksturu, nosliecēm, žestiem un paradumiem. Man ir iemesls par to domāt pašam savas ģimenes dēļ. – Par šo tematu Takers nemīlēja runāt, pat ar Bērku ne. – Dveinam ir tā pati slimība, kas nogalēja mūsu tēvu. Viņam varbūt ir labāks raksturs, taču pārējais… Viss ir turpat, dziļi iesakņojies. Man tikai atliek paraudzīties spogulī vai arī uz Dveinu un Džosiju, un es redzu mūsu mammu. Viņas vaibsti kā zīmogs ir atstāti mūsu sejās. Un viņa mīlēja grāmatas, jo īpaši dzeju. Arī man piemīt šī mīlestība. Un es neesmu to lūdzis, tas viss vienkārši ir.

– Nemēģināšu to apstrīdēt. Mārvela pieliec galvu tāpat, kā to dara Sūzija, tādā pašā leņķī. Un viņai piemīt Sūzijas stūrgalvība: ”Es to gribu un atradīšu veidu, kā to dabūt.” Mēs kaut ko nododam tālāk, labu vai sliktu, un nevaram ietekmēt šo procesu.

– Vērnons pret savu sievu izturas tikpat slikti kā Ostins pret savējo.

– Kāpēc tu par kaut ko tādu iedomājies, Taker?

– Tu noteikti dzirdēji par to ķīviņu vakar svinībās.

– Par to, ka mazais Sajs sagādāja Vērnonam asiņainu degunu? Mārvela un Bobijs Lī tur bija. Neviens neuzskata, ka Sajs rīkojies apkaunojoši.

– Vērnons nav no populārākajiem vīriem. Un arī viņa tētuks tāds nebija. Abiem ir vienāds skatiens, Bērk. – Takers atgāzās krēslā un izstiepa kājas uz priekšu. – Reiz mamma atnesa man grāmatu. Bībeles stāstus ar ilustrācijām. Un viens attēls man palicis prātā. Jesaja vai Ecēhiēls, vai vēl kāds. Viens no tiem praviešiem, kuri devās tuksnesī, lai sastaptos ar Dievu. Tajā attēlā viņš bija parādīts pēc tam, kad atgriezās no turienes. Lai ko arī būtu tajā tuksnesī darījis. Viņa acīs dega tāds mežonīgs, apreibis skatiens. Gluži kā zebiekstei, kas saodusi vistas. Man allaž gribējies saprast, kālab gan Jēzus izvēlējās tieši vājprātīgos, lai uzrunātu citus cilvēkus. Varbūt tāpēc, ka viņi nebrīnījās un nevaicāja, kas tās par balsīm, kas piepeši skan galvā. Un es esmu pārliecināts, ka viņi dzird arī kaut ko tādu, kas nemaz nav gaismas un labas gribas piepildīts.

Bērks nesacīja neko, bet piecēlās un ielēja sev vēl kafiju. Bērnss bija kaut ko sacījis par balsīm. Daži sērijveida slepkavas ir sacījuši, ka dzird balsis, kuras norāda, kas un kā darāms. Deivids Berkovics apgalvoja, ka viņam nogalināt pavēlējis kaimiņa suns.

Mistiskajam Bērks gan sevišķi nesliecās ticēt. Viņš domāja, ka Devids Berkovics veikli krāpies, lai panāktu, ka tiek atzīts par nepieskaitāmu, par pshiski slimu. Tomēr Takera izvirzītā teorija viņu satrauca.

– Vai tu man mēģini pateikt, ka Vērnons dzird balsis?

– Man nav ne jausmas, kas darās viņam galvā, bet es zinu, ko vakar redzēju viņa acīs. Tieši to pašu, kas vīdēja Ostina skatienā, kad viņš mani žņaudza un sauca mani mana tēva vārdā. To pravieša skatienu. Ja viņš būtu varējis, tad saplēstu Saju uz pusēm. Un es esmu gatavs saderēt uz Svītvoteru, ka viņš to uzskatītu par svētu darbu.

– Man nav zināms, ka viņš kādu no upuriem, izņemot Edu Lū, būtu pazinis vairāk nekā tikai pavirši.

– Šī ir Inosensa. Te visi kaut ko zina par to, kas notiek citu dzīvē. Vai atceries teicienu par ābolu, kas nekrīt tālu no ābeles? Ja Ostinā bija šī tieksme nogalināt, to itin labi varēja pārmantot arī Vērnons.

– Es ar viņu parunāšu.

Takers apmierināti pamāja ar galvu. Iezvanījās telefons, bet neviens no viņiem par to nelikās zinis. Pēc otrā signāla Sūzija pacēla klausuli augšstāvā. – Vai šovakar būsi Svītvoterā uz uguņošanu?

– Ja vien nevēlēšos, lai sieva un bērni mani pamet, tad noteikti.

– Un Kārls arī?

– Viņam nav nekāda iemesla palikt pilsētā, ja visi būs devušies uz taviem īpašumiem. Kāpēc tu vaicā?

– Daudz cilvēku, daudz trokšņu, apkārt juceklis. – Takers nervozi izkustināja plecus. – Es reizējos. Īpaši par Džosiju un Kerolainu. Es justos labāk, ja zinātu, ka jūs ar Kārlu esat blakus.

– Bērk. – Pie abiem ienāca Sūzija, ģērbusies rītakleitā. Viņa smaržoja pēc neļķu ziepēm. Šerifs raudzījās uz sievu un nodomāja, ka viņai nevarētu dot vairāk par divdesmit gadiem.

– Vai zvanīja no biroja? – viņš jautāja.

– Nē, tā bija Dela. – Viņa pieskārās Takera rokai. – Metjū Bērnss aizvedis Dveinu uz nopratināšanu.

Ja Takeru neplosītu tik pamatīgas dusmas, viņš pat justos uzjautrināts. Doma, ka Dveinu, mīkstsirdīgo Dveinu ar neskaidro skatienu, kāds varētu uzskatīt par aizdomās turamo slepkavības lietā, likās vienkārši smieklīga. Toties fakts, ka brāli no gultas izrāvis kāds pašapmierināts FIB aģents un aizvedis uz pilsētu nopratināt, nepavisam nebija smieklīgs.

Pūlēdamies apvaldīt dusmas, Takers kopā ar Bērku iegāja šerifa birojā. Viņš solīja pats sev, ka nezaudēs savaldīšanos. ”Bērnsam būtu ļoti pa prātam, ja varētu mani izmest ārā.” Viņš ar pirksta uzsitienu pameta brālim cigareti un vienu aizdedzināja arī pats.

– Jūs, Bērns, šorīt esat ļoti agri cēlies, – Takers maigā tonī noteica. – Laikam taču būsiet aizmirsis, ka šī ir valsts svētku diena.

– Man ir zināms, kāds šodien datums. – Bērnss izstiepa kājas zem Bērka rakstāmgalda, rokas turēdams uz tā. – Zinu arī, ka pusdienlaikā ieplānots gājiens. Mans uzdevums nav izjaukt jūsu pilsētas svētkus. Bērk, es esmu informēts, ka no pulksten desmitiem būs apgrūtināta pārvietošanās.

– Tieši tā.

– Es gribētu, lai mana mašīna tiek aizvesta uz vietu, no kurienes ērti var izbraukt un atgriezties, ja nepieciešams. – Bērnss izņēma atslēgas un nolika tās uz rakstāmgalda stūra.

Kārls pamanīja dusmu zibsni Bērka acīs un panācās uz priekšu. – Es to aizvedīšu līdz Megnoljastrītai. – Šķindinādams atslēgas, viņš piegāja pie Takera. – Piedod, Takij. Man tika dota pavēle viņu atvest.

– Viss kārtībā, Kārl. Nevajadzēs ilgu laiku, lai visu noskaidrotu. Dzirdēju, ka tava meitene arī šodien parādē žonglēs ar zizli.

– Vingrinās dienu un nakti. Viņas vectēvs sadabūja videokameru un ierakstīs viņas priekšnesumu.

– Tas noteikti ir aizraujoši, šerifa vietniek, – Bērnss iejaucās sarunā, – taču mūs darbi gaida. – Viņa skatiens pievērsās Takeram. – Dienesta lietas.

– Es noteikti paskatīšos, kā viņai sokas, Kārl, – Takers sacīja. Pagaidījis, līdz šerifa vietnieks iziet ārā, viņš ievilka vēl vienu dūmu. – Dvein, vai viņi tev nolasīja tavas tiesības?

– Misters Longstrīts nav apcietināts. Pagaidām, – Bērnss iestarpināja. – Viņš tikai tiek nopratināts.

– Viņam ir tiesības uz advokātu, vai ne?

– Protams. – Bērnss papleta rokas. – Ja raizējaties par to, ka jūsu tiesības varbūt tiks pārkāptas, mister Longstrīt, vai jūs, pats to negribot, varētu sevi apsūdzēt, lūdzu, nekautrējieties un piezvaniet advokātam. Mēs ar lielāko prieku pagaidīsim.

– Es tikko biju aizmidzis. – Dveins žēli skatījās uz Takeru.

– Man vajadzētu kafiju un pudeli aspirīna.

– To mēs noorganizēsim. – Bērks papliķēja viņam pa plecu, dodoties uz tualetes telpu.

– Šī ir oficiāla lieta, Longstrīt. – Bērnss ar galvas mājienu norādīja, lai Takers dodas projām. – Jums šeit nav vietas.

– Bērks mani ir iecēlis par savu vietnieku. – Takera lūpās lēni parādījās smaids. Atgriezies ar aspirīnu, Bērks apstājās un mazliet iepleta acis, taču neapstrīdēja Takera vārdus. – Ceturtajā datumā viņš allaž labprāt izmanto papildspēkus.

– Taisnība, – Bērks bilda, izkratīdams tabletes no plastmasas burciņas. – Turklāt manam jaunākajam šī ir dzimšanas diena, tāpēc es justos pateicīgs, ja mēs ātrāk virzītos uz priekšu.

– Lieliski. – Bērnss ieslēdza magnetofonu. – Mister Longstrīt, jūs dzīvojat īpašumā, kas tiek saukts par Svītvoteru un atrodas Bolivārā Misisipi štatā.

– Tieši tā. – Dveins paņēma viņam sniegto kafijas krūzi un aspirīnu. – Longstrīti dzīvo Svītvoterā apmēram divsimts gadu.

– Jā. – Vēsture un ģimenes mantojums Bērnsam nebija interesants temats. – Jūs tur dzīvojat kopā ar māsu un brāli.

– Un Delu. Viņa Svītvoterā vadījusi saimniecību vairāk nekā trīsdesmit gadu. Un pašlaik pie mums viesojas arī māsīca Lulū. – Karstā kafija apdedzināja Dveinam mēli, taču palīdzēja norīt aspirīnu. – Viņa ir māsīca no mammas puses. Cik ilgi turpināsies viņas viesošanās, es nevaru pateikt. Māsīca Lulū nāk un iet, kad viņai iepatīkas, un tā ir bijis vienmēr, cik varu atcerēties. Man palicis atmiņā, ka reiz…

– Ja jūs būtu tik laipns un iztiktu bez šādām ģimeniskām atkāpēm, – Bērnss iejaucās. – Es priecātos, ja varētu pabeigt, pirms atskanēs bungu un tauru skaņas.

Dveins pamanīja, ka Takers smaida, un paraustīja plecus. – Es vienkārši atbildu uz jūsu jautājumiem. Ak jā, un vēl pie mums patlaban dzīvo Sajs un Kerolaina. Vai to jūs vēlējāties uzzināt?

– Jūsu ģimenes stāvoklis?

– Es esmu šķīries. Oktobrī būs divi gadi. Tad tika noformēti dokumenti, vai ne, Taker?

– Jā.

– Un jūsu bijusī sieva pašlaik dzīvo šeit?

– Viņa dzīvo Našvilā. Rozbenkas avēnijā. Viņai tur ir neliela, jauka mājiņa, kas atrodas pietiekami tuvu skolai, un bērni turp var aiziet kājām.

– Pirms laulībām viņu bija Adelaida Kūnsa?

– Sisija, – Dveins precizēja. – Viņas mazais brālis nespēja izrunāt vārdu Adelaida, un tāpēc vienmēr bija tikai Sisija.

– Kad jūs apprecējāties, misis Longstrīta gaidīja jūsu abu pirmo dēlu?

Dveins drūmi skatījās kafijas krūzē. – Neredzu, kā tas būtu saistīts ar lietu, taču tas nav nekāds noslēpums, tā man liekas.

– Jūs viņu apprecējāt, lai bērnam būtu jūsu uzvārds. – Mēs apprecējāmies, jo uzskatījām, ka tā būs labāk.

Kaut ko atzinīgi nomurminājis, Bērnss izstaipīja rokas. – Un īsi pēc jūsu otrā bērna piedzimšanas sieva jūs pameta.

Dveins izdzēra kafiju. – Arī tas nav nekāds noslēpums.

– Jūs taču piekritīsiet, ka tas nebija neko pievilcīgs skats? – Bērnss pavirzījās uz priekšu, lai ieskatītos piezīmēs. – Jūsu sieva izdzina jūs no mājas pēc neglīta strīda. Jūs, kā noprotu, bijāt pārāk aizrāvies ar alkoholu… Un pa augšstāva logu izsvieda jūsu mantas. Pēc tam viņa kopā ar bērniem pārcēlās uz Našvilu, kur sāka dzīvot ar kādu apavu pārdevēju, kurš sapņo par mūziķa karjeru.

Dveins pētīja cigareti, kuru Takers viņam bija iedevis. – Laikam jums taisnība.

– Mister Longstrīt, kā jūs jutāties, kad sieviete, kuru bijāt apprecējis, apstākļu spiests, jūs pameta un paņēma līdzi arī bērnus, lai saietu kopā ar otršķirīgu ģitāristu?

Dveins nesteidzīgi aizsmēķēja cigareti. – Man liekas, ka viņai bija jādara tas, kas viņai pašai nāca par labu.

– Tātad jūs samierinājāties ar radušos situāciju?

– Es nemēģināju viņu aizkavēt, ja jūs vēlējāties vaicāt par to. Man nešķita, ka no manis laulībā būtu kāds lielais labums.

– Iesniegtajā laulības šķiršanās pieprasījumā viņa jūs apsūdz emocionālā nežēlībā, vardarbībā, piedēvē jums neciešamu un neprognozējamu izturēšanos, aizrāda, ka jūs esat fizisks drauds bērniem un viņai. Vai tas nelikās par skarbu?

Dveins dziļi ievilka dūmu un izmisīgi alka pēc viskija. – Es pieņemu, ka viņa tā arī jutās. Nevar apgalvot, ka pret viņu un zēniem es izturējos pareizi.

– Tev tas nav jādara, Dvein. – Nespēdams valdīties, Takers pagāja uz priekšu un satvēra brāļa roku. – Tev nemaz nav jāatbild uz šā riebekļa jautājumiem par tavu laulību, kas jau sen galā, vai par tavām izjūtām šajā sakarā.

Bērnss pielieca galvu. – Vai ir kāds iemesls, kas liegtu jūsu brālim apstiprināt to, kas man jau tāpat zināms?

– Neko tādu es nespēju iedomāties. – Takers palaida vaļā brāļa roku un uzsita ar delnu pa rakstāmgaldu. – Tieši tāpat es nespēju iedomāties nevienu iemeslu, kālab es nevarētu aizspert jūs atpakaļ uz Vašingtonu.

– To mēs varētu apspriest citā laikā, Longstrīt. Konkrēti šajā mirklī jūs traucējat federālajai izmeklēšanai. Ja rīkosieties tāpat arī turpmāk, tad savu žēlošanos varēsiet turpināt vienā no šīm kamerām.

Takers satvēra Bērnsa svītroto kaklasaiti un parāva uz augšu. – Kāpēc gan es nevarētu jums parādīt, kā mēs šeit, deltā, risinām jautājumus?

– Liec viņu mierā. – Dveins saņēmās tik daudz, lai satvertu Takera delnas locītavu.

– Ne velna es viņu nelikšu mierā.

– Es teicu, lai liec viņu mierā. – Dveins pieliecās Takeram pie sejas. – Man nav nekā slēpjama. Šis jenkijs var uzdot man jautājumus kaut vai līdz pastardienai, nekas taču no tā nemainīsies. Ļauj viņam turpināt, lai ātrāk tiekam galā.

Takers negribīgi atlaida tvērienu. – Mēs abi par šo vēl parunāsim.

Ar nesatricināmu izteiksmi sejā Bērnss sakārtoja kaklasaiti. – Labprāt. – Viņš palika stāvam kājās un pievērsās fotogrāfijām noklātajam ziņojumu dēlim, kas atradās viņam aiz muguras. – Mister Longstrīt, vai jūs bijāt pazīstams ar Arneti Gentriju? – Bērnss ar pirkstu piesita vietā starp smaidošas blondīnes fotogrāfiju un Gūsnekkrīkā uzņemto policijas melnbalto attēlu.

– Es pazinu Arneti. Mēs kopā mācījāmies skolā, dažas reizes bijām uz satikšanos.

– Un Frānsiju Loganu? – Bērnsa pirksts aizslīdēja pie nākamajām fotogrāfijām.

– Es pazinu Frānsiju. – Dveins novērsa skatienu. – Frānsiju šeit pazina visi. Viņa kādu laiku dzīvoja Džeksonā, bet pēc laulības šķiršanas atgriezās Inosensā.

– Un jūs bijāt pazīstams arī ar Edu Lū Hetingeri?

Dveins piespieda sevi palūkoties turp, kur norādīja Bērnsa pirksts. – Jā. Un arī Darlīnu es pazinu, ja jūsu jautājumi virzīti uz to.

– Vai jūs pazināt Barbaru Kinsdeilu?

– Nedomāju gan. – Dveins sarauca pieri, pūlēdamies atcerēties šādu vārdu. – Mūsu apkārtnē ar tādu vārdu nevienas nav.

– Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts? – Bērnss noņēma fotogrāfiju no dēļa. – Paskatieties.

Juzdamies pateicīgs, ka redzama dzīva sieviete, piemīlīga, apmēram trīsdesmit gadus veca brunete ar taisniem matiem, kas mazliet nosedza plecus, Dveins paņēma fotogrāfiju no rakstāmgalda. – Nekad iepriekš es neesmu viņu redzējis.

– Vai patiešām? – Bērnss paņēma savas piezīmes. – Barbara Kinsdeila, piecas pēdas un divas collas gara, simt trīs mārciņas smaga, brūni mati, zilas acis, trīsdesmit viens gads. Vai šāds apraksts neizklausās pazīstams?

– Nemācēšu teikt.

– Bet vajadzētu, – Bērnss turpināja. – Gandrīz ideāli atbilst jūsu bijušās sievas aprakstam. Misis Kinsdeila bija viesmīle klubā ”Zvaigznes un svītras” Našvilā, iznēsāja kokteiļus un dzīvoja Īstlendas avēnijā trīs tūkstoši četrdesmit trīs, apmēram trīs kvartālu attālumā no jūsu bijušās sievas mājām. Emets Kotreins, jūsu bijušās sievas līgavainis, piektdienās uzstājas tajā klubā. Interesanta sagadīšanās, vai ne?

Pār Dveina muguru pārslīdēja smalka sviedru lāsīte. – Laikam jau ir gan.

– Un vēl interesantāka sakritība ir tā, ka misis Kinsdeila vēlā pavasarī tika atrasta peldam Persiprīstleikā Našvilas pievārtē. Viņa bija kaila, rīkle pārgriezta un ķermenis izkropļots.

Bērnss uzmeta uz rakstāmgalda vēl vienu fotogrāfiju, taču tajā Barbara Kinsdeila jau bija redzama mirusi. – Kur jūs atradāties šā gada divdesmit otrā maija naktī, mister Longstrīt?

– Mans Dievs! – Dveins aizvēra acis. Fotogrāfijā redzamais līķis nebija apsegts un gulēja zālē pelēks un sakropļots, atklāts aukstajai kameras acij.

– Manā rīcībā esošā informācija liecina, ka no divdesmit pirmā līdz divdesmit trešajam maijam jūs esat bijis Našvilā.

– Es vedu savus zēnus uz zooloģisko dārzu. – Dveins ar trīcošām rokām parīvēja acis. Šī sieviete izskatījās līdzīga Sisijai. – Es aizvedu viņus uz zooloģisko dārzu un picēriju. Viņi palika pie manis viesnīcā.

– Divdesmit otrā maija naktī aptuveni desmitos trīsdesmit jūs tikāt redzēts viesnīcas bārā. Un jūsu bērnu tur nebija.

– Viņi gulēja. Es atstāju viņus viesnīcas numurā, bet pats aizgāju uz bāru iedzert, – Dveins sacīja un nopūtās. – Sisija mani nelika mierā un apgalvoja, ka man viņu labā jādara vairāk. Viņa vēlējās lielāku māju, kad būs apprecējusies ar kurpju tirgotāju. Es neiedzēru vairāk par divām glāzēm, jo nevēlējos aizmirst, ka augšstāvā guļ mani puikas.

– Vai īsi pirms pusnakts jūs nezvanījāt savai bijušajai sievai? – Bērnss turpināja taujāt. – Jūs ar viņu strīdējāties. Draudējāt viņai.

– Jā, es zvanīju viņai. Zēni gulēja, un es sēdēju tur, viesnīcas numurā. Nešķita pareizi, ka man jāpērk viņai jauna māja, lai viņa tur varētu dzīvot kopā ar to vīrieti, kuru mani dēli uzskatīs par tēvu. – Nobālējis Dveins paraudzījās uz Takeru.

– Nebija runa par naudu.

– Tāds pazemojums, vai ne? – Bērnss palīdzēja. – Pazemojums, ko sagādājusi sieviete. Vispirms viņa padarīja jūs par apsmieklu, izlikdama jūs no paša mājas un aizbraukdama kopā ar citu vīrieti. Un pēc tam viņa vēl pieprasīja vairāk naudas, lai kopā ar šo vīrieti varētu dzīvot vēl labāk.

– Man ir vienalga, ar ko viņa dzīvo kopā. Vienkārši nelikās pareizi, ka…

– Nē, patiešām nelikās pareizi, – Bērnss piekrita. – Un jūs viņai pateicāt, ka naudas vairāk nebūs un jūs sauksiet viņu pie tiesas, ja viņa nepiesargāsies. Jūs solījāt viņai atmaksāt.

– Es precīzi nezinu, ko viņai pateicu.

– Toties viņa zina. Un par spīti tam, ka esat atsvešinājušies, viņa tomēr pret jums izturas pietiekami lojāli. Viņa piebilda, ka dzērumā jūs mēdzat tukši plātīties, tādēļ viņa neko no jūsu sacītā neesot uztvērusi nopietni un palikusi bārā līdz slēgšanai, jo tovakar viņai nevajadzēja pieskatīt dēlus. Barbara Kinsdeila projām devās apmēram divos. Viņa izgāja tukšajā auto stāvlaukumā, kurā valdīja tumsa, tika apdullināta, aizvilkta uz kādu mašīnu, pēc tam aizvesta uz ezeru un tur nogalināta. – Bērnss īsu brīdi nogaidīja. – Vai jums pieder nazis, mister Longstrīt? Mednieku duncis ar garu asmeni?

– Tas ir vājprāts. – Dveins nolika rokas uz ceļgaliem. – Es nevienu neesmu nogalinājis.

– Kur jūs bijāt trīsdesmitā jūnija vakarā starp pulksten deviņiem un pusnakti?

– Dieva dēļ… – Viņš grīļīgi pieslējās kājās. – Bērk… Dieva dēļ.

– Es domāju, ka viņam nepieciešams advokāts. – Bērka seja bija saspringusi, kad viņš vērsās pie aģenta. – Man nešķiet, ka bez advokāta klātbūtnes viņam vajadzētu atbildēt uz vēl citiem jautājumiem.

Ļoti apmierināts, Bērnss papleta rokas. – Protams, tādas ir viņa tiesības.

– Es vienkārši braukāju apkārt, – Dveins izgrūda. – Pamatīgi lija, un es nevēlējos doties uz mājām. Mašīnā man ir blašķe, un es braukāju apkārt.

– Un divpadsmitā jūnija naktī? – Bērnss vaicāja, pieminēdams Edas Lū slepkavības nakti.

– Es nezinu. Kā, pie joda, cilvēks var atcerēties, kur pavadījis katru mūža nakti?

– Nesaki vairs neko, – Takers pagāja uz priekšu un satvēra abas brāļa rokas. – Klusē. Vai dzirdi, ko es teicu?

– Taker, es ne… Tu zini, ka es to nedarīju.

– Es zinu. Tagad paklusē. – Viņš pagriezās un nostājās starp Bērnsu un brāli. – Vai jūs izvirzāt apsūdzības?

Svētku nedēļas nogale traucēja darbam, nebija iespējams laikus saņemt nepieciešamos dokumentus. Ne jau visi bija tik kaismīgi likumības aizstāvji kā Bērnss. – Divdesmit četru stundu laikā man būs orderis.

– Lieliski. Bet pagaidām varat kaut nošauties. Iesim uz mājām, Dvein.

– Mister Longstrīt. – Bērnss piecēlās un ar galvas mājienu atsveicinājās no abiem vīriešiem pēc kārtas. – Es ieteiktu jums nedoties projām no šīs apkaimes. Federālajai valdībai ir ļoti garas rokas.

– Man nepieciešams iedzert.

– Tev jātur skaidra galva, – Takers iebilda un palielināja Džosijas automašīnas gaitu līdz septiņdesmit jūdzēm stundā. – Paliec ar skaidru prātu, Dvein. – Viņš novērsās no ceļa, lai veltītu brālim brīdinošu skatienu. – Kamēr nebūsim to putru izstrēbuši, tev jāpaliek skaidrā. Un es to saku pavisam nopietni.

– Viņi uzskata, ka to izdarīju es. – Dveins rīvēja seju ar plaukstām tik cītīgi, ka radās bažas, vai nebūs noberzis ādu. – Viņi domā, ka es nonāvēju visas tās sievietes, Takij. Pat to, kuru nekad mūžā neesmu redzējis. Viņa izskatās līdzīga Sisijai. Jēziņ, viņa patiešām izskatās ļoti līdzīga Sisijai!

– Mēs piezvanīsim savam advokātam, – Takers rāmi sacīja, bet pirksti tik cieši sažņaudza stūri, ka to kauliņi bija kļuvuši gluži balti. – Un tu būsi skaidrā, lai varētu normāli atcerēties, kas un kā. Padomā, ko tu darīji, ļoti rūpīgi padomā, ko darīji, kur biji, ar ko biji kopā Arnetes, Frānsijas un Edas Lū slepkavības laikā. Tev nepieciešams viens apliecinājums, apstiprinājums tam, ka vienas slepkavības laikā tu biji kaut kur kopā ar kādu. Tad federāļiem nobruks visa lieta. Viņi zina, ka slepkava visos šajos gadījumos bijis viens un tas pats. Tev gluži vienkārši jāpadomā.

– Vai tev liekas, ka man to negribas? Vai tev liekas, ka es nemēģinu? – Sakodis zobus, Dveins uzsita ar dūrēm pa priekšējo paneli. – Velns, tu taču nemaz nezini, kā tas ir, kad es sāku dzert. Es jau tev sacīju, ka daudz ko aizmirstu. Es pilnīgi atslēdzos. – Viņš ievaidējās un nolieca galvu sev starp ceļgaliem. – Atslēdzos, Taker. Mans Dievs, es taču nezinu, ko daru, kad tā notiek! Iespējams, ka es varēju to izdarīt. – Šausmu pārņemts, viņš aiztaisīja acis. – Jēzus, palīdzi man! Es varēju viņas visas nogalināt un pat nezināt, ka esmu to izdarījis.

– Tās ir pilnīgas muļķības. – Takers nikni apturēja automašīnu ceļmalā. Kad tā spēji apstājās, Dveins atvēra asaru pilnās acis. Viņš cieši skatījās zem sēdekļa. Skatījās un skatījās, līdz Takers parāva viņu augšup. – Tās ir sasodītas muļķības, un es tās vairs negribu dzirdēt. – Viņš pastūma nobālējušo Dveinu atpakaļ un pieliecās cieši klāt. – Tu nevienu nenogalināji, to tu iekal sev prātā tūdaļ pat. Un man ir nojausma par to, kurš to izdarījis.

Dveins norija siekalas. Viņam reiba galva un kuņģī bija savilcies nelabums, bet viņš pieķērās šim vienam teikumam.

– Patiešām?

– Es teicu, ka man ir nojausma. Un es to pārbaudīšu, tiklīdz būsim sazvanījuši advokātu un viņš būs sācis pildīt savus pienākumus. – Viņš bija satvēris Dveina kreklu. – Tagad paklausies… Kad būsim aizbraukuši mājās, tu nevienu nenomocīsi ar stāstiem par nopratināšanu. Ne Delu, ne Džosiju, ne kādu citu. Tu visu paturēsi pie sevis, vai saprati? Tu par to domāsi tik ilgi, kamēr viss būs atrisinājies. Ja tēvs kaut ko mums paguva iemācīt, tad tā ir atbildība par ģimeni. Mēs paliksim vienoti, Dvein.

– Ģimene. – Dveins atkārtoja un nodrebēja. – Es jūs nepievilšu.

– Labi. – Viņš palaida Dveinu vaļā un kādu mirkli sēdēja rāmi, lai nomierinātos. – Mēs tam jenkiju muļļam parādīsim, ko spēj Longstrīti, kad jūtas patiešām sadusmoti. Es piezvanīšu gubernatoram. Tas varētu mazliet satricināt Bērnsa mieru.

Paskatīsimies, cik ātri viņš dabūs savu orderi.

– Es gribu braukt uz mājām. – Dveins atkal aizvēra acis, kad Takers iedarbināja automašīnas dzinēju. – Man viss būs labi, kad nokļūsim mājās.

Pēc dažām minūtēm viņi iebrauca pa Svītvoteras vārtiem. – Pasaki visiem, ka Bērnss tev uzdeva kaudzi dažādu muļķīgu jautājumu, un ar to būs gana, – Takers ieteica. – Nepiemini neko par Sisiju un to Našvilas lietu.

– Nepieminēšu. – Dveins cieši raudzījās uz māju. Tā bija balta, jauka un cēla, gluži kā sieviete rīta saules gaismā.

– Es visu nokārtošu. Kā jau esmu paradis, Taker.

– Šoreiz tev nāksies ļaut, lai visu nokārtoju es.

Takers apturēja automašīnu pie mājas kāpnēm. Iznāca Džosija. Viņa joprojām bija rītakleitā, un izspūrušie mati gūlās uz pleciem. Takeram vajadzēja vien dažas sekundes, lai secinātu, ka viņa ir bīstamā omā. Viņa nokāpa lejup pie brāļiem, ar matu suku sizdama pa plaukstu.

– Izskatās, ka man nāksies slēgt savu mašīnu un atslēgas nēsāt līdzi.

Paraustījis plecus, Takers izņēma atslēgas no aizdedzes un pasvieda māsai. – Man pilsētā bija darīšanas. Un tu biji aizmigusi.

– Mister Taker, ja paskatīsieties, tad pamanīsiet, ka automašīnas dokumentos minēts mans vārds. Man nepatīk, ja manu automašīnu trenc sazin kur un kad vien ienāk prātā. – Viņa ar matu suku iebikstīja brālim krūtīs. – Elementāra pieklājība prasa palūgt, ja vēlies izmantot kādu citam piederošu mantu.

– Es taču jau teicu, ka tu biji aizmigusi.

Mirkšķinādama skropstas, viņa nopētīja pievedceļu. – Te ir vēl arī citas mašīnas.

– Pirmā pagadījās tavējā. – Viņš apvaldīja dusmas un pasmaidīja. – Dārgumiņ, tu noteikti izkāpi no gultas ar kreiso kāju.

Brāļa šarmam viņa atbildēja ar augstprātību. – Atļaušos ieteikt tev iegādāties kādu transportlīdzekli, kamēr tavu mašīnu remontē.

– Jā, kundze. – Viņš noskūpstīja Džosijas vaigu. – Tu jau runā gluži kā mūsu mamma.

Džosija pavīpsnāja un pakāpās atpakaļ. – Uz ko tu tā lūkojies, Dvein? – Viņa momentāni pieķērās pie saviem matiem, bet tad viņas sejas izteiksme mainījās. – Mīļais, tu izskaties vienkārši briesmīgi. Ko jūs, puiši, tik agri darījāt?

– Šis tas bija kārtojams pilsētā, – Takers pasteidzās atbildēt, neļaudams runāt Dveinam. – Bet tev gan vajadzētu saposties, ja grasies iet uz parādi.

– Protams, ka es grasos iet. Longstrīti nekad neizlaiž nevienu ceturtā jūlija parādi. Dvein, ej mājā un kaut ko paēd! Tu izskaties pavisam zaļš.

– Viņš vēl nav atkopies no svinībām.

– Ak vai. – Piepešas gādības pārņemta, Džosija satvēra brāļa roku. – Ej iekšā, un Dela tev kaut ko sagādās. Māsīcai Lulū nevajadzēja tevi ķircināt un vest uz karuseļiem.

– Man nekas nekaiš. – Dveins apskāva māsu un cieši pievilka klāt. – Viss būs labi.

– Protams, mīļais, tā būs. – Viņa papliķēja brālim pa muguru. – Šī ir skaista diena parādei. Un nakts būs īpaši laba uguņošanai. Ej nu, lai es varu izdaiļot savu seju. – Viņa ar rokas mājienu mudināja Dveinu doties mājā, bet pēc tam pacēla roku, apturēdama Takeru. Viņa jau bija aizmirsusi dusmas. – Kas Dveinam kaiš?

– Šorīt viņu aizveda uz pratināšanu.

Džosijas acīs iedegās liesmiņas. – Dveinu?

– Domāju, ka izsauks mūs visus. Standarta procedūra.

Viņa jau atkal plikšķināja ar matu suku sev pa delnu. – Nāksies Metjū Bērnsam pateikt, ko es par to visu domāju.

– Lai nu paliek, Džosij. Nav pamata bažām. Kad sāksies svinības, Dveins jutīsies labāk.

– Lai notiek, bet es viņu pieskatīšu. – Džosija sāka iet uz māju un papliķēja pa kabatu, kurā atradās automašīnas atslēgas. – Nākamreiz paprasi, vai dzirdi? – Durvīs viņa pagāja garām Kerolainai. – Pieskati šo vīrieti, Kero! Viņš ir nelietis un krāpnieks.

– Es to jau zinu. – Kerolaina izgāja uz lieveņa un tad sev par prieku pagriezās uz riņķi. Gaiši zilās vasaras kleitas svārku daļa uzvilnīja un pēc tam maigi pieglaudās viņas kājām.

Takers stāvēja pakāpienu zemāk un satvēra viņas rokas. Kleitas krūšu daļā bija koķeti iestādātas mežģīnes, un tādas pašas bija arī aizmugurē. – Tu nudien izskaties kā glezna.

– Dzirdēju, ka pēc parādes es došos uz pikniku.

– Tas nu ir fakts. – Viņš noskūpstīja Kerolainas delnas virspusi un pēc tam uz brīdi piespieda to savam vaigam. Mēdz sacīt, ka cilvēks sāk novērtēt to, kas viņam ir, tikai pēc tam, kad jau ir to zaudējis. Takeram likās, ka viņš ir sapratis kaut ko līdzīgu. Mēs nezinām, kā mūsu dzīvē ir pietrūcis, kamēr neesam to atraduši. – Kerolaina?

Viņa pagrieza plaukstas, abu pirksti savijās. – Jā?

– Man ir kaut kas jāsaka. – Viņš pakāpās augstāk uz kāpnēm, lai abu sejas atrastos vienā līmenī un skūpsts būtu jaukāks. – Un es patiešām ļoti ceru, ka tu būsi gatava to uzklausīt. Pašlaik mani gaida darbs. Vai tu neiebildīsi, ja uz parādi tevi aizvedīs Dela? Es pievienošos vēlāk.

– Es varu pagaidīt.

Takers pašūpoja galvu un atkal noskūpstīja Kerolainu.

– Man labāk patiktu, ja tu brauktu.

– Labi. Es braukšu kopā ar Delu, Saju un māsīcu Lulū, kura noteikti būs dienas zvaigzne. Viņai kājās ir bikses ar konfederātu karogu uz vienas staras un ar amerikāņu karogu uz otras. Hmm, laikam to vajadzētu saukt par revolūcijas karogu.

– Uz māsīcu Lulū var paļauties vienmēr.

– Taker. – Kerolaina satvēra plaukstās mīļotā vīrieša seju. – Ja tev ir kādas nepatikšanas, man gribētos, lai tu dalies ar mani.

– Jau drīz es to darīšu. Tu, Kerolaina, šeit izskaties tik labi un iederīgi! Tu stāvi uz lieveņa savā zilajā kleitā, tev aiz muguras ir atvērtas durvis un ziedos zum bites. Tas šķiet pareizi. – Takers apvija viņai rokas un kādu mirkli turēja, vēlēdamies, kaut viss paliktu nemainīgi. Jauki, mierpilni un tikpat graciozi kā viņa mīļotā sieviete zilā tērpā. – Un esi gatava šīs nakts uguņošanai, – viņš sacīja. – Un tam, ko es grasos tev pēc tam sacīt. – Viņa apskāviens kļuva ciešāks. – Kerolaina, es vēlos…

– Dieva dēļ… – Lulū, durvīs stāvēdama, nopurpināja. – Taker, vai tu augu dienu tur grasies stāvēt, apskāvis meiteni? Mums ir jākustas, ja gribam dabūt labu vietu, no kurienes vērot parādi.

– Vēl jau ir laiks. – Takers attrauca, bet palaida Kerolainu vaļā. – Tu pieskati šo meiteni, kamēr es ieradīšos, – viņš sacīja māsīcai Lulū. Tad viņa sejā parādījās smaids. – Es svinīgi paziņoju, ka tu, māsīca Lulū, izskaties pietiekami labi, lai apgaismotu ļaužu prātus ar savām idejām. Kur tu dabūji tādas bikses?

– Pasūtīju speciāli šim gadījumam. – Viņa papleta biksēs ietērptās kaulainās kājas. – Man ir arī pieskaņota žakete, taču ir tik nolādēti karsts, ka nevar to vilkt. – Lulū iesprauda matos ērgļa spalvu, kas slējās slīpi pār ausi. – Es esmu gatava doties ceļā.

– Tātad ir laiks braukt. – Takers vēl ātri noskūpstīja Kerolainu un grasījās iet mājā. – Es pamudināšu, lai pārējie arī nāk ārā. Un, māsīca Lulū, tu pieskati, lai Kerolaina neaiziet kopā ar kādu, kurš prasmīgi bārsta saldus vārdus.

Lulū pavīpsnāja. – Viņa nekur tālu neies.

Kerolaina pasmaidīja. – Nē, neiešu gan.

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA

– Kā tev liekas, cik daudzi no šiem vājprātīgajiem līdz pulksten pieciem paģībs no karstuma? – māsīca Lulū uzdeva jautājumu, sēdēdama viņai īpaši novietotajā krēslā ar uzrakstu ”Režisors”. Sarkans, balts un zils lietussargs bija novietoti tā, lai viņa atrastos ēnā, bet starp kājām viņai bija nolikts termoss ar piparmētru džulepu.

– Parasti samaņu zaudē ne vairāk kā pieci vai seši, – Dela noteica, sēdēdama krēslā viņai blakus. Viņa nebija cerējusi pārspēt Lulū bikses, taču vismaz bija iespraudusi savos kuplajos matos miniatūru amerikāņu karogu. – Lielākā daļa šo cilvēku ir jauni.

Orķestris dārdināja Sūzas maršu, un Lulū spēlēja līdzi uz mazas plastmasas cītaras. Viņa izbaudīja masīvo skaņu sienu, priecājās par košajā saulē mirdzošo misiņu, bet uzskatīja, ka tie daži noģībušie spēlētāji būtu devuši vēl papildu enerģiju.

– Tas tuklais tubas pūtējs ar pūtaino seju… Man izskatās, ka viņam ir stiklainas acis. Varu saderēt uz desmit dolāriem, ka nākamajā kvartālā viņš nogāzīsies.

Delas dabiskais sacensības gars lika viņai ciešāk palūkoties uz zēnu. Viņš ļoti svīda, un Dela iztēlojās, ka diena vēl nebūs beigusies, bet viņa uniforma smirdēs pēc slapja āža. Taču viņš izskatījās diezgan izturīgs. – Saderam.

– Man ļoti patīk parāde, – Lūlū sacīja un aizlika cītaru aiz auss kā zīmuli, lai varētu ieliet sev kārtējo dzēriena porciju. – Es nevaru pat iedomāties neko aizraujošāku par kāzām, bērēm, pokera spēli un parādēm. Kas varētu būt vēl izklaidējošāks?

Pasmīnējusi Dela atvēsināja seju ar plaukstas lieluma ventilatoru, kas darbojās ar baterijām. – Jau rīt tu vari dabūt bēres. Mums pēdējā laikā bēres kļuvušas par regulāru notikumu. – Dela nopūtās un ielēja arī sev dzērienu no Lulū termosa. – Man liekas, ka šī ir pirmā parāde piecpadsmit gadu laikā, kad Hepija nesoļo kopā ar ”Dārznieču kluba” biedrēm.

– Kāpēc viņa nepiedalās?

– Rīt apglabās viņas meitu.

Lulū vēroja Džefersona Deivisa vidusskolas grupu dziedam ”Tas ir diženais vecais karogs”.

– Kārtīgas asarainas bēres viņai palīdzēs, – Lulū pareģoja. – Un ko tu gatavosi mielastam?

– Kokosriekstu ambroziju. – Dela apēnoja acis ar delnu un pasmaidīja. – Tikai paskaties turp, māsīca Lulū! Kā tas Kārla Džonsona meitēns rīkojas ar zizli! Viņa virpuļo kā īsts dervišs.

– Jā, viņa ir enerģiska, tiešām. – Lulū priecājās par apkārt valdošo skaļumu un iedzēra vēl malku džulepa. – Vai zini, Dela, dzīve ir līdzīga zizlim. Cilvēks var to virpināt pirkstos, žonglēt ar to, ja vien ir talants. To var pasviest gaisā un noķert, ja ir gana daudz veiklības. Un to var arī sviest un trāpīt kādam pa galvu. – Viņa pasmaidīja un paņēma cītaru, kas vēl bija viņai aiz auss. – Man ārkārtīgi patīk parādes.

Kerolaina atradās turpat aiz māsīcas Lulū un pārdomāja tikko dzirdētās analoģijas. Viņa pašūpoja galvu. ”Spocīga loģika. Es savas dzīves laikā nevienam ar zizli neesmu trāpījusi pa galvu, taču pavisam noteikti dažas reizes esmu nometusi to zemē. Un patlaban es cenšos, cik spēju, lai liktu tam skaisti griezties.”

– Tur iet Kokvilnas princese un viņas galms, – Sajs skaidroja Kerolainai. – Katru gadu tiek ievēlēta jauna princese, un vēlēšanās piedalās visa vidusskola. Bija paredzēts, ka viņa brauks mistera Takera automašīnas aizmugurē, taču tā ir sadaudzīta, un tāpēc viņi Grīnvilā noīrēja šo auto ar nolaižamo jumtu.

– Viņa ir jauka. – Kerolaina pasmaidīja, raugoties uz meiteni baltajā kleitā ar ļoti kuplām piedurknēm un nosvīdušu seju.

– Viņu sauc Kerija Sjū Hārdestija. – Sajs skatījās uz meiteni un domāja par viņas jaunāko māsu Līenu ar mīkstajām, vilinošajām krūtīm. Kad automašīna brauca garām, Sajs nopētīja pūli cerībā simpātisko meiteni ieraudzīt. Viņš nepamanīja Līenu, toties ieraudzīja Džimu un sāka izmisīgi māt viņam ar roku.

– Kāpēc gan tu nevarētu iet pie sava drauga, Saj? Kad parāde būs beigusies, satiksimies mašīnā.

Viņš vēlējās to darīt, tomēr palika uz vietas un strikti papurināja galvu. Misters Takers rēķinājās ar to, ka Sajs atradīsies mis Kerolainas tuvumā. Viņiem par to bija īsta vīru saruna.

– Nē, kundze. Es jūtos labi tepat. Tur ir mis Džosija un tas FIB doktors. Viņam pie atloka piesprausta viena no tām dīvainajām puķēm; ja to paspiež, var sejā dabūt ūdens strūklu.

No viņa nudien ir jāpiesargās.

– Pilnīgi noteikti. – Arī Kerolaina pētīja pūli. – Interesanti, kas gan aizkavējis Takeru?

– Nekas. – No aizmugures Takers apskāva Kerolainas vidukli. – Tu taču nedomāji, ka es palaidīšu garām iespēju kopā ar skaistu sievieti noskatīties parādi.

Kerolaina apmierināti piekļāvās viņam. – Nedomāju.

– Ja gribat, es jums un mis Kerolainai atnesīšu kādu aukstu dzērienu. Man ir kabatas nauda.

– Paldies, Saj, bet man liekas, ka māsīcai Lulū tajā traukā ir līdzi kaut kas ļoti noderīgs.

Sajs palēca uz priekšu, lai paņemtu krūzīti, kurā Lulū bija ielējusi dzērienu, un padeva to uz priekšu. – Tas FIB vīrs stāv ārpusē pie šerifa biroja un vēro.

– Man arī tā šķiet. – Takers iedzēra malku, izgaršoja to un pasniedza krūzīti Kerolainai.

Viņa iedzēra savu pirmo piparmētru džulepa malku un ļāva tam saldi noslīdēt lejup rīklē. – Neizskatās gan, ka viņa prāts būtu ļoti pievērsies parādei.

– Vairāk gan rādās, ka viņš saodis beigtu skunksu, – Sajs komentēja.

– Visticamāk, viņš nesaprot šo svētku nozīmi. Redz, kur nāk Džeds Lāšons ar saviem puišiem. – Ar vienu roku joprojām apskāvis Kerolainas vidukli, Takers otru uzlika Sajam uz pleciem. Kad garām gāja Lāšona vadītais flautistu un bundzinieku kolektīvs, spēlējot ”Diksiju”, pūlis ieaurojās. Viņiem pie kājām tika mestas rozes, un skanēja sajūsmas saucieni.

Kerolaina pasmaidīja un piekļāva galvu Takera plecam. Viņa saprata.

Ceturtā jūlija svinības nozīmēja arī ceptus cāļus, eļļā vārītus kartupeļus un dūmu smaržas apvītus piknikus. Tā bija diena, kad plīvoja karogi, ļaudis ēnā mielojās ar pīrāgiem un dzēra aukstu alu. Daudzi sēroja, likumsargi turpināja savu smago darbu, tomēr šajā dienā Inosensa slepkavībām pārklāja pāri sarkanbaltzilu segu un svinēja.

Pēc parādes Mārketstrītā un pilsētas laukumā tika rīkotas dažādas sacensības, piemēram, pīrāgu ēšanā, mērķī šaušanā, olu mešanā un – kā allaž, šīs sacensības bija vispopulārākās – arbūzu sēkliņu spļaušanā.

Klusā uzjautrinājumā Kerolaina vēroja pīrāgu ēšanas sacensības jaunākajā grupā. Septiņus līdz četrpadsmit gadus veci bērni bija iebāzuši sejas zilenēs un skaļi šmakstināja apkārtējo uzmundrinājuma saucienu pavadībā. Tika notiesāts pīrāgs pēc pīrāga, un uz galdiem parādījās arvien jaunas un jaunas paplātes. Skanēja iedrošinājuma vārdi un gastronomiski padomi, kad cits pēc cita jaunie dalībnieki izstājās no sacensībām.

– Tu tikai paskaties uz Saju. – Kerolaina līdzjūtīgi piespieda roku savam vēderam. – Viņš nu jau būs apēdis kādu duci.

– Deviņus ar pusi, – Takers precizēja. – Bet viņš turas vadībā. Uz priekšu, puis, nekošļā! Vienkārši ļauj tam slīdēt lejā.

– Nesaprotu, kā viņš var paelpot, – Kerolaina nočukstēja, kad Sajs iespieda seju desmitajā pīrāgā. – Viņam taču būs slikti.

– Skaidrs, ka būs. Tā tikai uz priekšu, Saj! Neatkāpies tagad! Viņam ir labs ritms. – Takers sacīja Kerolainai. – Viņš ne vien iespiež seju pīrāgā, cerot uz to labāko, bet izēd apli no ārpuses uz iekšu.

Kerolaina nesaprata, kā Takers var to pateikt. Viņa redzēja tikai zēnu, kurš teju līdz kaklam iegremdējies zilenēs, bet apkārtējie uzmundrina viņu ar saucieniem un kāju dauzīšanu. Viņa sev sacīja, ka tā ir muļķīga spēle, netīra un pavisam noteikti necienīga. Tomēr viņa tur stāvēja, šūpodamās no papēžiem uz pirkstgaliem, un skatījās, vienkāršas aizrautības pārņemta.

– Nu taču, Saj! Rij veselu. Atstāj visus tālu aizmugurē, lai elpo tavus putekļus! Paskaties! Viņš ir ķēries jau pie divpadsmitā. Mans Dievs, viņš jau ir ieēdies tajā! Tikai… – Viņa paskatījās uz Takeru un ieraudzīja, ka viņš smaida. – Kas noticis?

– Es esmu kā bez prāta tevis dēļ. – Viņš cieši noskūpstīja Kerolainu, bet Saju tostarp nominēja par čempionu. Zem violetajām pīrāga paliekām viņš izskatījās mazliet iezaļgans. – Pilnīgi traks.

– Tas ir labi. – Viņa pārslidināja pirkstus Takera vaigiem un ievija matos. – Tas ir patiešām labi. Un tagad varbūt es varētu palīdzēt uzvarētājam nomazgāt zileņu sulu no sejas.

– Lai viņš pats gādā sev meiteni, – Takers nosprieda un veda Kerolainu uz nākamo izklaidi.

Luterāņu baznīcas autostāvvietā bija iekārtota vieta mērķī šaušanai. Makgrīdijs bija parūpējies par alus pudelēm, bet ”Mednieku draugi” par munīciju. Pirmā atlases kārta ātri virzījās uz priekšu; cerības zaudējušie izlādēja ieročus un sēdās malā vērot.

Tobrīd Dveins gatavojās otrajai kārtai. Nebija viegli pierunāt brāli piedalīties svētku dienas norisēs. Bet Takers nevēlējās dot vielu tenkām, kamēr vien varēja no tām izvairīties. Un viņš vēlējās, lai Dveins turpina izturēties ierasti, tātad apliecina, ka ir nevainīgs.

– Abi ir tikuši tālāk. Džosija un Dveins, – Kerolaina komentēja.

– Mums visiem jau agri iemācīja šaut. Vecais Bo uzstāja, ka tas nepieciešams.

– Un tu? Tu negribi iegūt lielo balvu? Kūpinātu šķiņķi un piespraužamu zilu lentes rozeti?

Takers paraustīja plecus. – Man ieroči nekad nav īpaši patikuši. Tagad ir Sūzijas kārta. – Viņš pagaidīja, kamēr Sūzija ar trijiem šāvieniem sašauj trīs pudeles. – Dieviņ tētīt, viņai nu gan ir droša roka! Labi gan, ka viņa ir precējusies ar likumsargu, citādi vēl būtu sapinusies ar kriminālajām aprindām.

– Māsīca Lulū. – Kerolaina satraukti pieskārās Takera rokai.

Lulū iznāca dižmanīgā gaitā, un viņai pie kaulainajiem gurniem katrā pusē makstī bija pa Kolta sistēmas revolverim. – Vai tev tiešām liekas, ka viņai vajadzētu… – Kerolaina apklusa, kad vecā dāma izšāva. Radās iespaids, ka visas trīs pudeles eksplodējušas vienlaikus. – Tas ir kaut kas!

– Viņa tiek galā ar dažādiem ieročiem, gan ar dāmu pistolīti, gan Kalašņikova automātu. – Takers vēroja un priecājās, kā Lulū apgriež Kolta sistēmas revolveri ap pirkstu trīs ātros apļos, bet pēc tam ieliek makstī. – Bet… ja viņa prasīs, lai tu nostājies ar ābolu uz galvas, es tavā vietā atteiktos. Viņa vairs nav jauna.

Viss beidzās ar to, ka māsīca Lulū pārspēja Sūziju un ārkārtīgi sadusmoto Villu Šiveru. Cilvēki posās noskatīties skriešanas sacīkstes.

– Svītvotera lieliski tiek galā. – Kerolaina paņēma Takera sniegto aukstās kokakolas pudeli. – Vai tu nepiedalīsies skriešanā?

– Skriešanā? – Takers aizsmēķēja cigareti un izmeta sērkociņu. – Mīļumiņ, kāpēc man vajadzētu nogurdināt sevi un mērcēties sviedros tikai tāpēc, lai nokļūtu no viena punkta citā?

– Nu protams. – Viņa pasmaidīja pie sevis. – Nesaprotu, kas man bija uznācis. – Viņa nopūtās un atspiedās pret Takera krūtīm, kamēr pirmie dalībnieki sastājās uz starta līnijas. – Tātad tu nepiedalies nevienā pasākumā?

– Ir gan viens, kuru es esmu iecienījis.

Kerolaina pagrieza galvu, lai paraudzītos uz viņu. – Kurš?

– Pagaidi, tad redzēsi.

Ietaukotas cūkas? Kerolaina sprieda, ka ir iejutusies gaisotnē, bet, stāvēdama pie pilsētas laukumā ierīkotā pagaidu aploka, saprata, ka tas ne tuvu nav tā.

Takers nebija vēlējies piedalīties pīrāgu ēšanas sacensībās un negribēja šaut, un arī skriešana viņam lika žāvāties. Taču tagad viņš stāvēja aplokā, līdz pusei izģērbies, un gaidīja signālu ar taukiem ieziestas cūkas ķeršanai.

Kerolaina bija atbalstījusi elkoni Sajam uz pleca. – Kā tu jūties?

– Tagad jau labi, – viņš apgalvoja. – Lielāko daļu es izvēmu, un ar pārējo viss ir kārtībā. – Viņš lepni pieskārās zilajai lentes rozetei, kas bija piestiprināta viņam pie T krekla. – Misters Takers uzvarēs.

– Kā tu zini?

– Tā vienmēr ir. Viņš spēj kustēties patiešām ātri, ja tas ir vajadzīgs. – Kopā ar pārējo pūli viņš skaļi izsaucās: – Nu jau sākas!

Skatītāju gaviles un smiekli bija tikpat nevaldāmi un skaļi kā cūku kviekšana un vajātāju lamas. Lai radītu papildu intensitāti, zeme bija salaistīta ar ūdeni, radot dubļus. Vīrieši tajos slīdēja un gāzās gan uz vēdera, gan uz dibena. Cūkas izslīdēja no tvarstošajām rokām.

– Ak, kāpēc man nav fotokameras? – Kerolaina jautri iesmējās, kad Takers nokrita. Kad cūka pārskrēja pāri viņa ceļgaliem, viņš saliecās un mēģināja to notvert, tomēr palika tukšā.

– Tas FIB doktors gan ir ko vērts! – Sajs izkliedza uzslavu, kad Tedijs satvēra cūku un viņam gandrīz izdevās to noturēt. – Un būtu noturējis, ja Bobijs Lī nebūtu paklupis viņam pāri. Misters Takers grasās notvert to lielo. Uz priekšu, mister Taker! Ķeriet lielo!

– Interesantas sacensības, – Bērnss noteica, nostājies viņiem blakus. – Laikam jau cieņa tiek upurēta medību azarta dēļ.

Kerolaina gandrīz veltīja viņam nepacietības pilnu skatienu, tomēr nevēlējās novērsties un palaist kaut ko garām. – Kā redzu, ar jūsu cienīgumu viss ir kārtībā.

– Diemžēl jāatzīst, ka es neredzu jēgu vārtīties dubļos un tvarstīt cūkas.

– Jums tas arī neizdosies. To sauc par jautrību.

– O, jā. Es jums piekrītu. Patiesību sakot, man nekad nav bijis izdevības vērot kaut ko vēl izklaidējošāku. – Aģents smaidīdams pavērās uz Takeru, kurš tajā brīdī bija iekritis ar seju dubļos. – Longstrīts izskatās visai dabiski, vai jums tā nešķiet?

– Es jums pateikšu, ko domāju… – Kerolaina iesāka, bet Sajs satvēra viņas roku.

– Skatieties! Viņš to noķēra! Noķēra, mis Kerolaina!

Takers, dubļos novārtījies un taukiem notraipījies, bija pacēlis cūku virs galvas. Kad viņš uzsmaidīja Kerolainai, viņa vēlējās, kaut turētu dučiem rožu, lai aizmestu viņam.

Neviens matadors vizuļiem rotātā tērpā nekad nebija izskatījies tik pievilcīgs.

– Uzvarētājs saņem visu. – Bērnss pamāja ar galvu. – Sakiet, vai viņš varēs paturēt to cūku sev?

Kerolaina iebikstīja ar mēli sev vaigā. – Līdz brīdim, kad tā tiks nokauta un pagatavota maltītei nākamajā ziemā. Tagad atvainojiet, es vēlos apsveikt uzvarētāju.

– Mirklīti uzgaidiet! – Viņš nostājās Kerolainai ceļā. – Vai jūs vēl aizvien esat apmetusies Svītvoterā?

– Pagaidām jā.

– Jums vajadzētu vēlreiz apsvērt savu lēmumu. Nav gudri nakšņot zem viena jumta ar slepkavu.

– Par ko jūs runājat?

Bērnss paraudzījās turp, kur Takers un Dveins ar alu noskaloja dubļus. – Varbūt pavaicājiet savam mājastēvam. Rīt pēc aresta Longstrītiem nebūs pārāk daudz iemeslu priecāties. Izbaudiet atlikušo svētku daļu!

Neko nesacījusi, Kerolaina pieķērās Saja rokai un atbalstījās pret viņu.

– Ko viņš ar to gribēja pateikt, mis Kerolaina?

– Man nav ne jausmas, taču es grasos to noskaidrot. – Kad Kerolaina bija tikusi cauri pūlim, Takers jau izrādījās aizgājis.

– Uz kurieni viņš devās?

– Varētu būt, ka pie Makgrīdija, lai kopā ar visiem noskalotos. Lielākā tiesa ļaužu jau sāks posties projām, lai dotos uz Svītvoteras piknikiem. Tad būs uguņošana. Un būs arī dažādi svētku pasākumi.

Kerolaina vīlusies apstājās. Viņa taču nevarēja ar Takeru runāt par kaut ko tādu, kad apkārt ir tik daudz slapju vīriešu, kas draudzīgi plīkšķina cits citam pa muguru. Bija nepieciešams sastapt Takeru vienu pašu. Pastiepusies uz pirkstgaliem, viņa nopētīja cilvēku jūru. – Re, tur ir Dela. Tu varētu kopā ar viņu braukt uz Svītvoteru, bet es pagaidīšu Takeru.

– Nē, mis Kerolaina, man misters Takers piekodināja palikt pie jums, kad viņa nav tuvumā.

– Tas taču nav nepieciešams, Saj. Es ne… – Pietika ar skatienu uz apņēmīgi paslieto zēna zodu, lai piekāptos. Kerolaina apspieda nopūtu. – Lai notiek. Iekārtosimies kaut kur un pagaidīsim.

Sēdēdami uz Lāšona veikala lieveņa, viņi vēroja, kā ļaudis masveidā brauc ārā no pilsētas.

– Jums nevajadzētu ļaut, lai FIB aģents jūs satrauc, mis Kerolaina.

– Viņš mani nesatrauc. Es tikai bažījos.

Sajs pagrieza savu uzvarētāja piespraudi, lai izlasītu tekstu otrā pusē. – Viņš ir līdzīgs Vērnonam.

Pārsteigumā Kerolaina pagriezās pret Saju un ieskatījās viņam sejā. – Aģents Bērnss ir līdzīgs tavam brālim?

– Tas nenozīmē, ka viņš staigā apkārt, izraisīdams kautiņus un sizdams sievietes. Taču aģents uzskata, ka ir gudrāks un labāks par visiem pārējiem un ka viņa viedoklis ir vienīgais pareizais. Un viņam patīk turēt citus pakļautībā.

Kerolaina atbalstīja zodu rokā un apsvēra zēna vārdus. Bērnsam riebtos šāds salīdzinājums, taču tas bija neticami piemērots. Vērnona gadījumā tie bija Svētie raksti paša Vērnona interpretācijā. Un Bērnsa gadījumā – likums paša Bērnsa interpretācijā. Bet abos kopā – kaut kā pareiza izmantošana personiskās varas pastiprināšanai.

– Un tādi parasti beigās zaudē. – Viņa iedomājās par savu māti, ļoti prasmīgu varas izmantotāju, meistarīgu meitas gribas iznīdētāju. – Jo neviens, kuram nav pienākuma to darīt, nepaliek kopā ar viņiem. Tas ir skumji. Ir labāk, ja tu cilvēkiem esi svarīgs. Pat tad, ja ne vienmēr tev ir taisnība, ja ne vienmēr tu esi tas gudrākais. – Kerolaina piecēlās. Pa ielu nāca Takers ar mitriem, pilošiem matiem un slapjiem džinsiem, kreklu pārmetis plecam. – Izskatās, ka mēs dosimies uz mājām.

Viņa steidzās pāri ielai un apskāva Takeru, kurš smējās un mēģināja atstumt sievieti. – Mīļā, es nudien neesmu tik tīrs kā vajadzētu.

– Tam taču nav nozīmes. – Kerolaina pagrieza galvu un kaut ko iečukstēja viņam ausī. – Man ar tev jārunā. Divatā.

Takers labprātāk šo paziņojumu būtu uztvēris par romantisku aicinājumu, taču viņš juta saspringumu Kerolainas balsī un augumā.

– Labi. Tiklīdz varēsim. – Viņi sāka iet, Takers bija apskāvis Kerolainas plecus. – Kustēsimies nu, Saj. Dzirdēju, ka Dela gatavo svētku mielastu. Laikam būs arī daži pīrāgi.

Sajs pasmaidīja. – Līdz nākamajam ceturtajam jūlijam es laikam neskatīšos ne uz vienu pīrāgu.

– Tev taču vajadzīgs treniņš, puis. – Takers ar pirkstu pieskārās zēna zilajai lentes rozetei. – Vai jūs zināt, kāpēc man tik labi izdodas tikt galā ar tām slidenajām radībām? – Viņš pacēla Kerolainu gaisā. – Jo es allaž ķeru kādu izvairīgu sievieti.

Kerolaina bija mazliet atslābinājusies un pasmaidīja. – Vai tu mani tikko salīdzināji ar sivēnmāti?

– Oi! Nē, nē, mīļā. Es tikai gribēju pateikt, ka izlēmīgs vīrietis spēj noturēt to, kas slīd ārā viņam no rokām.

Svītvoterā uz zāles bija izklātas segas, skanēja mūzika.

Vietām zālē gulēja pārguruma pieveikti bērni. Lielākoties viņi bija aizmiguši. Ritēja improvizēta softbola spēle. Vecie vīri bija sasēdušies uz saliekamajiem krēsliem, lai kādu slavētu vai peltu, lai patenkotu un ilgotos pēc stiprām, veselām kājām, kuras vestu mājup. Jaunākie devās uz izklaides pasākumiem, kur ieejas maksa līdz pulksten sešiem bija uz pusi mazāka.

– Un tā katru gadu? – Kerolaina jautāja. Viņa atradās pietiekami tuvu mūzikai, lai to izbaudītu, bet gana tālu no izklaides pasākumiem, lai neredzētu, cik bezgaumīgi tas viss izskatās dienas gaismā.

– Uz to pusi. – Takers atlaidās uz muguras zālē un prātoja par to, vai spētu apēst vēl vienu vistas stilbiņu. – Ko tu parasti dari ceturtajā jūlijā?

– Atkarīgs no tā, kur atrodos. Ja es esmu izbraukusi no valsts, tad šī diena paiet tāpat kā visas pārējās. Kad esmu Štatos, parasti tiek rīkoti koncerti ar uguņošanu fonā. – Vijolnieks sāka spēlēt dziesmu ”Mazā, brūnā krūze”, un Kerolaina prātā spēlēja līdzi. – Taker, es gribu pavaicāt kaut ko tādu, par ko iepriekš ar mani runāja Metjū.

Aģenta vārda pieminēšana lika Takeram izlemt par labu vistas stilbiņa neēšanai. – Man jau vajadzēja saprast, ka viņš atradīs veidu, kā visu sabojāt.

– Viņš teica, ka rīt pēc aresta Longstrītiem nebūs iemesla priecāties. – Kerolaina pieskārās viņa rokai. – Taker, vai tu esi nonācis nepatikšanās?

Takers uz mirkli aizvēra acis, tad pieslējās sēdus. – Runa ir par Dveinu.

– Par Dveinu? – Kerolaina pašūpoja galvu, juzdamās pilnīgi apmulsusi. – Viņš grasās arestēt Dveinu?

– Es nezinu, vai viņš patiešām to var izdarīt, – Takers lēnām sacīja. – Advokāts uzskata, ka Bērnss vairāk izrādās un mēģina panākt, lai Dveins izpļāpā kaut ko tādu, ko nevajadzētu.

Aģentam ir tikai pieņēmumi. Pierādījumu nav.

– Kādi pieņēmumi?

– Pagaidām viņam ir izdevies sasaistīt Dveinu ar noziegumu izdarīšanas vietām, turklāt viņam nav alibi. Un par motīvu viņš izmanto Dveina neizdevušās attiecības ar Sisiju.

– Šķiršanās kā motīvs citu sieviešu nogalināšanai? – Kerolaina iepleta acis. – Tad jau vismaz pusei apgabala iedzīvotāju ir šāds motīvs!

– Neizskatās visai pārliecinoši, vai ne?

– Tad kāpēc tu esi tik noraizējies?

– Jo Bērnss ir pirmās klases riebeklis, taču noteikti ne muļķis. Viņš zina par Dveina problēmu ar dzeršanu, zina, cik ļoti Sisija viņu apkaunoja. Un viņš zina, ka Dveins bija pazīstams ar upuriem. Viena no viņām nogalināta Našvilā.

– Našvilā? – Gari nopūtusies, Kerolaina pamāja ar galvu.

– Pastāsti.

Takers bija cerējis vismaz vēl vienu dienu Kerolainai to neteikt. Taču, reiz iesācis, viņš nespēja apstāties. Un aiz šiem vārdiem slēpās gan dusmas, gan patiesas bailes, ko sajuta Kerolaina.

– Ko jūsu advokāts iesaka?

– Ka mums jāturpina ierastā dzīve. Jānogaida, jāskatās, kas būs. Protams, ja izdotos pierādīt, ka Dveinam ir alibi par vismaz vienas slepkavības izdarīšanas laiku, tas visu mainītu uz labo pusi. – Takers atvēra alus pudeli un drūmi skatījās uz to.

– Es zvanīju gubernatoram. Skaidrs, ka šodien viņš ir tikpat kā nenotverams, taču es ļoti ceru, ka rīt viņš man pārzvanīs.

Kerolaina mēģināja smaidīt un cerēja, ka tādējādi spēs arī Takera sejā iemānīt kādu smaida atblāzmu. – Viņš ir radinieks, man jāsecina.

– Gubernators? – Takers patiešām mirklīgi pasmaidīja. – Nē. Bet viņa sieva gan. Bērnsam vajadzēs daudz vairāk pamatojuma, lai ieslēgtu rokudzelžos Dveinu.

– Ja vēlies, es varu parunāt ar savu tēvu. Viņš ir specializējies korporatīvajās tiesībās, taču pazīst daudzus labus krimināllietu advokātus.

Takers pacēla alus pudeli. – Cerēsim, ka man nevajadzēs tevi tajā iesaistīt. Diemžēl Dveins ir tik ļoti nobijies, ka pats šaubās, ko ir darījis un ko ne.

– Kā tas jāsaprot?

– Viņš raizējas par to, ka reibumā vairs nav spējīgs skaidri spriest un varbūt…

Kerolainai šķita, ka uz mirkli apstājas sirds. – Mīļais Dievs, Taker, tu taču neuzskati, ka…

– Nē, es tā nedomāju, – viņš noteica ar gandrīz neslēptām dusmām. – Dieviņ, Kerolaina, viņš taču ir kā mazs kucēns! Viņš dzērumā var sakauties un zaudēt savaldību, taču nodara pāri tikai pats sev. Un padomā, – viņš piebilda, jo pats bija domājis un domājis ļoti nopietni, – kā tika nogalinātas šīs sievietes. Nežēlīgi, jā. Tā ir primitīva, mežonīga rīcība, tomēr plānota. Pastrādāta tīri un gudri. Cilvēks, kam smadzenes peld viskijā, nespēj skaidri spriest un gudri plānot. Viņš kļūst ļengans un stulbs.

– Mani nevajag pārliecināt, Taker, – Kerolaina klusi sacīja, tomēr secināja, ka varbūt viņš pūlas pārliecināt pats sevi.

– Viņš ir mans brālis. – Takeram ar to pietika, ar to viss bija pateikts. Viņš redzēja Dveinu arī tobrīd sēžam kopā ar veco misteru O’Hāru. Takers bija pārliecināts, ka traukā, ko viņi padeva cits citam, ir O’Hāras paša brūvējums. Un tā noteikti nebija limonāde. – Līdz tumsai viņš jau būs pilns kā mārks. Un man nav bijis pietiekami daudz drosmes, lai iejauktos.

– Agrāk vai vēlāk tu to izdarīsi, vai ne? – Kerolaina ar plaukstu pieskārās viņa vaigam. – Zini, tavi vārdi par ģimeni mani pamudināja daudz domāt par to. Ne jau tikai par to, ka jāpastāv par sevi, bet arī par to, ka jārīkojas pareizi. Es grasos piezvanīt savai mātei.

– Kā noprotu, tagad tu centies pateikt, ka mans padoms bija labs tev, tātad būs labs arī man pašam?

Kerolaina pasmaidīja. – Apmēram tā.

Takers pamāja ar galvu un paraudzījās uz Dveinu. – Memfisā ir kāda vieta. Tai ir laba reputācija. Un tur palīdz ļaudīm, kas pārāk dziļi ieskatījušies pudelē. Manuprāt, es spētu atrast pareizos vārdus un pierunāt viņu turp doties. Vismaz pamēģināt.

– Dārgais, – viņa sacīja, – ar tavu runāšanas talantu būtu gana, lai izsalkušo pierunātu atteikties no pēdējām maizes druskām.

– Vai patiešām?

– Patiešām.

Viņš pieliecās, lai ar lūpām pieskartos Kerolainas mutei. – Tad jau varbūt izdosies arī tevi pierunāt, un tu izdarīsi kaut ko manā labā.

Kerolaina iztēlojās vēso, lielo un tukšo māju viņiem aiz muguras un gultu ar baldahīnu. – Laikam jau tu varētu mani pārliecināt. – Viņa aizrautīgi ļāvās skūpstam. – Kas tev bija prātā?

– Nu redzi… tas ir kaut kas tāds, pēc kā es patiešām alkstu. – Takers pagrieza galvu un maigi iekoda viņai auss ļipiņā.

– Priecājos to dzirdēt.

– Es negribu tevi aizvainot.

Viņa klusi iesmējās, piespiedusies Takera kaklam. – Lūdzu, dari to.

– Baidos, ka tev varētu būt mazliet neērti darīt to šeit, tik daudzu cilvēku klātbūtnē.

– Man… ko? – Viņa iesmējās un atvirzījās. – Ko darīt visu šo cilvēku klātbūtnē?

– Uzspēlēt dažas melodijas, mīļumiņ. – Takera lūpas savilkās smaidā. – Par ko tad es, tavuprāt, runāju? – Takera smaids ieguva viltīgu nokrāsu, un viņš mazliet iepleta acis. – Ak, Kerolaina, būs jāsāk domāt, ka tev prātā tikai viens.

– Savukārt tam, kas tev ir prātā, raksturīgi dažādi interesanti pavērsieni. – Spēji izpūtusi elpu, Kerolaina saglauda matus. – Tātad tu vēlies, lai spēlēju?

– Iespējams, ka tu pati tikpat ļoti vēlies kļūt par instrumentu, uz kura spēlēju es.

Kerolaina grasījās kaut ko sacīt, bet tad pašūpoja galvu. – Tev taisnība. Es vēlos.

Takers ātri viņu noskūpstīja. – Es aiziešu pēc tavas vijoles.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

Mazais ansamblītis, lai gan šaubīdamies, tomēr pieņēma Kerolainu. Cilvēki pavirzījās tālāk. ”Ļoti pieklājīgi,” Kerolaina nodomāja. ”Gluži kā skolēni, kas sagaida, ka tūdaļ vajadzēs noklausīties garlaicīga, tomēr cienījama pasniedzēja lekciju.”

Piepeši Kerolaina atskārta, ka ir pieradusi, uzkāpjot uz skatuves, allaž dzirdēt ovācijas. ”Laikam jau pārāk pieradusi,” viņa sprieda, nervozitātei pieaugot. Šis nelielais zāles laukumiņš pie Svītvoteras ezera nebija nekāda Kārnegihola, tomēr savā ziņā bija uzskatāms par skatuvi. Un viņas publika savu spriedumu vēl nebija paudusi.

Viņa jutās smieklīgi un absurdi neiederīga ar savu mirdzošo Stradivāri vijoli un Džuljārda skolas izglītību. Viņa bija gatava nomurmināt atvainošanās vārdus un atkāpties, bet tad ieraudzīja Džimu, kas viņai silti uzsmaidīja.

– Tātad, kundzīt… – Vecais misters Kūnss pārslidināja pirkstus pār bandžo stīgām, tās ieskandinot. Viņš neredzēja tālāk par trijām pēdām sev priekšā, tomēr joprojām spēja izraudzīties to, kas viņiem bija labākais. – Kas jūs priecētu?

– Varbūt ”Viskijs brokastīs”?

– Tas derēs. – Viņš ar kāju sāka sist ritmu. – Mēs spēlēsim tik uz priekšu, un jūs, kundzīt, iesaistieties, kad būs tāds noskaņojums.

Kerolaina ļāva aizplūst vairākām taktīm, skaņa bija laba, piesātināta un bagātīga. Uztvērusi ritmu, viņa pielika vijoli pie pleca, dziļi ieelpoja un pievienojās grupai.

Sajūta bija laba. Piesātināta un bagātīga. Un neizpalika arī gaidītais prieks. Klausītāji sita plaukstas mūzikas ritmā. Skatītāji mūziķus atbalstīja ar ūjināšanu, un kāds no publikas atcerējās dziesmas vārdus. Pārējie ar sajūsmu pievienojās.

– Kā redzu, tava vijole kūp, – Kūnss viņai sacīja un tad, izmantojot mirkli, izspļāva zelēkli. – Tad tā arī turpināsim.

– Es zinu tikai dažas, – Kerolaina ierunājās, bet Kūnss neklausījās iebildumos.

– Tu uzķersi tāpat. Pamēģināsim ”Manas mīlulītes rokās”. Kerolaina patiešām varēja pievienoties. Viņas muzikālā dzirde un instinktīvā uztvere bija pietiekami asa. Trio sāka spēlēt blūzus un pēc tam atskaņoja dziesmu ”Apelsīnu ziedu specvilciens”. Un Kerolaina spēlēja kopā ar viņiem.

Viņa aizmirsās visaptverošā priekā, tomēr pamanīja, ka Bērnss novēro viņu un Dveinu. Bobijs Lī griezās dejā ar Mārvelu, kad skanēja ”Tenesī valsis”. Mūzika plūda caur viņu, un vienalga viņa pamanīja, ka Takers ar Bērku iegrimuši privātā un ļoti nopietnā sarunā. Dveins sēdēja gaužām sadrūmis, iespiedis pudeli starp kājām, un skatījās zemē.

”Notikumi risinās,” Kerolaina prātoja. Saule pamazām laidās uz rietu, svētki ritēja pilnā sparā, bet ēnas kļuva garākas. Smiekliem un svilpieniem skanot fonā, nervi bija uzvilkti un vibrēja kā vecā Kūnsa bandžo stīgas.

Galu galā viņa bija tikai viena no spēlētājiem. Kārtējā spēlētāja dīvainā, sarežģītā spēlē. Liktenis bija viņu ielicis šajā tveices, noziegumu un vājprāta mutulī. Viņa bija izdzīvojusi. Pat vairāk – viņa rīkojās. Vasara bija apmēram pusē, bet viņa nejutās saplostīta gabalos. Likās, ka viņa ir izdziedināta.

Ja viņa dotos projām no Inosensas kaut vai ar šo, būtu pilnīgi pietiekami. Kerolainas skatiens aizslīdēja pie Takera. ”Ar to būtu pietiekami,” viņa nodomāja un lēnām pasmaidīja. Taču nenāca par ļaunu cerēt uz kaut ko vairāk.

– Tu mani pārsteidzi, meitēn. – Čerkstoši iesmējies, Kūnss nolika bandžo sev uz ceļgaliem. – Skaidrs kā diena, tu proti dancināt vijoli. Tu neesi nekāda čīgātāja.

– O, pateicos, mister Kūns.

– Tagad ir laiks iet un sadabūt mums kādu alu. – Viņš lēnām piecēlās kājās. – Vai tu skaidri zini, ka esi no ziemeļu štatiem?

Kerolaina pasmaidīja, uztverdama to kā komplimentu, kā tas arī bija domāts. – Nē, kungs, neesmu vis. Es nemaz neesmu par to pārliecināta.

Viņš uzsita sev pa ceļgalu un uzsauca savai meitai, lai atnes viņam alu.

– Mis Kerolaina, jūs patiešām skaisti spēlējāt. – Džims piesteidzās klāt, lai pagūtu uzmest skatienu vijolei, kamēr Kerolaina nav to ielikusi futrālī.

– Tad jau jāpateicas manam skolotājam.

Džims cieši raudzījās uz Kerolainu un tad nodūra galvu, tomēr Kerolaina pamanīja, ka viņa sejā uzplaucis plats smaids.

– Ak, es jau neko tādu neizdarīju.

– Mēs vēlamies jums pateikties, – sacīja Tobijs, apskāvis savas sievas plecus. Viņš stāvēja stīvi, saudzēdams savainoto un apsaitēto auguma pusi. – Jūs par mums iestājāties tonakt un bijāt liels atbalsts Vinijai.

– Man ir kauns, ka neesmu jums pienācīgi pateikusies, Kerolaina, – Vinija piebilda. – Es droši vien būtu sajukusi prātā, je nezinātu, ka jūs un mis Dela pieskatāt manus bērnus, kamēr Tobijs atradās slimnīcā. Tāpēc es esmu jūsu parādniece.

– Nevajag. Man ir sacīts, ka labiem kaimiņiem tā pieklājas darīt.

– Mis Kerolaina. – Lūsija paraustīja viņas kleitas malu. – Pirms uguņošanas mans tētis dziedās valsts himnu. Misters Takers viņam īpaši palūdza.

– Brīnišķīgi. Es labprāt paklausīšos.

– Tagad nāc. – Tobijs pacēla meitu rokās un atbalstīja sev pret gurnu. – Ja vien es pazīstu Takeru, tad viņš jau tūdaļ nāks pakaļ šai dāmai, bet mums būtu laiks iekārtoties pirms uguņošanas. Pamazām satumst.

– Cik vēl jāgaida? – Lūsija tincināja.

– Ne vairāk kā pusstundu.

– Bet es gaidīju jau visu dienu…

Kerolaina pasmējās par tik universālo žēlošanos. Tobijs, Vinija un Lūsija devās prom.

– Viņa vēl ir maza, – Džims noteica un pārākuma apziņā pasmīnēja.

Kerolaina pasmaidīja par zēna balsī skanošo izsmieklu. Viņa zināja, ka Džims izglāba māsu, riskējot ar savu dzīvību, taču tagad tas jau bija aizmirsts. – Vai zini, Džim, ko es piepeši atskārtu?

– Nē, kundze.

– Ka es esmu vienīgais bērns ģimenē. – Viņa iesmējās, redzēdama Džima neizpratnes pilno skatienu, un paņēma vijoles futrāli. – Ej kopā ar savu ģimeni. Ja ieraudzīsi Takeru, pasaki viņam, ka es tūdaļ atgriezīšos.

– Es varētu to aiznest uz māju, mis Kerolaina. Es neko sliktu neizdarīšu.

– Ir jau labi. Man pirms tumsas iestāšanās vēl kādam jāpiezvana.

”Māte taču būtu ļoti pārsteigta, vai ne? Es novēlēšu mātei priecīgu Neatkarības dienu. Mums abām,” Kerolaina nodomāja, šķērsojot koši zaļo zālāju, tveroties zaļajās ēnās un tuvojoties mājas baltajām kolonnām. ”Es tagad esmu brīva no tevis, māt. Un tu vari būt brīva no manis. Varbūt, tikai varbūt… Ja mēs satiktos bez visām šīm trauslajām, saspīlētajām stīgām, kas izveidojušās starp mums, mēs spētu kaut ko atrast.”

Kerolaina pagriezās, lai vēlreiz paraudzītos uz Svītvoteru. Bija diezgan tumšs, un tālumā bija saskatāmas karuseļu spuldzītes un apgaismotā eja starp atrakcijām. Tagad tās vairs neizskatījās bezgaumīgas un dāvāja cerību. Uzmanīgi ieklausoties, varēja sadzirdēt mūziku un smieklus, karuselī griežoties pēdējiem pasažieriem.

Drīz nāks nakts, un tad debesīs eksplodēs gaismas jūra, un gaisu satricinās trokšņi. Viņa paātrināja soli, nevēlēdamās neko palaist garām.

Aizņemta ar savām domām, Kerolaina nepievērsa lielu uzmanību balsīm. Bet, izdzirdējusi niknumu tajās, apstājās un ieprātojās, kā varētu aiziet garām, netraucējot strīdniekus.

Džosija un Dveins stāvēja piebraucamajā ceļā pie Džosijas automašīnas, un Kerolaina nosprieda, ka ātri dosies gar mājas stūri un izmantos sānu terasi. Viņa bija vilcinājusies tieši tik ilgi, lai ieraudzītu, ka Dveinam rokā ir nazis.

Kerolaina sastinga uz vietas – aiz pēdējās kolonnas, kas rotāja skaisto priekšējo lieveni. Viņa satriekta vēroja, kā brālis un māsa raugās sejā viens otram pāri naža asmenim. Zāliena otrā pusē aiz kokvilnas laukiem svētku dalībnieki ar nepacietību gaidīja pilnīgu tumsas iestāšanos.

Cikādes čirkstināja savu dziesmu, un vakarlēpis sauca savu draudzeni, iekārtojies uz magnolijas zara. Brālis un māsa pat nenojauta, ka tiek novēroti.

– Tu nedrīksti to darīt. Vienkārši nedrīksti, – Džosija nikni sacīja. – Tev tas ir jāredz, Dvein.

– Es redzu nazi, Džosij. Jēzus, es redzu nazi. – Viņš to pagrieza un kā hipnotizēts raudzījās mirdzošajā asmenī.

– Atdod man. – Džosija pūlējās, lai balss būtu mierīga un netrīcētu. – Vienkārši atdod man, un es parūpēšos par visu pārējo.

– Es nevaru. Tev taču ir jāsaprot, ka es nevaru, Dieva dēļ, Džosij! Tas ir aizgājis par tālu. Augstais Dievs! Arnete… Frānsija. Es viņas redzu, Džosij, redzu viņas. Tas ir kā briesmīgs sapnis. Tomēr tas nav sapnis.

– Izbeidz! – Pieliekusies pavisam tuvu Dveina sejai, Džosija satvēra delnas locītavu rokai, kurā viņš turēja nazi. – Izbeidz tūdaļ pat! Tas, kā tu to pasaki, liek visam izskatīties pēc ārprāta. Vienkārša ārprāta. Un es to nepieļaušu.

– Man ir jā…

– Tev ir jāklausās, ko es teikšu. Tas ir vienīgais, kas tev jādara. Paskaties uz mani, Dvein! Es gribu, lai tu paskaties uz mani. – Kad brālis paklausīja, viņa atkal ierunājās rāmāk. – Mēs esam ģimene, Dvein. Un tas nozīmē, ka mēs turamies kopā.

Dveina sasvīdušo pirkstu tvēriens ap naža spalu kļuva vaļīgāks. – Es tevis dēļ izdarītu visu, Džosij, taču šis…

– Tad jau labi. – Mazliet pasmaidījusi, viņa atņēma brālim nazi. Savā slēptuvē aiz kolonnas Kerolaina gandrīz nopūtās no atvieglojuma. – Tagad tu darīsi tā… Tu uzticēsies man, kad es saku, ka par visu parūpēšos.

Šūpodams galvu, Dveins aizklāja seju ar rokām. – Kā tu vari?

– Atstāj to manā ziņā. Vienkārši uzticies Džosijai, Dvein. Dodies vien atpakaļ uz lauku un noskaties uguņošanu. Un visu šo izmet no prāta. Tas ir svarīgi. Aizmirsti par to, bet es parūpēšos par nazi.

Dveina rokas noslīdēja uz leju. Seja izskatījās pelēka, sakritusies. – Es tev nekad nenodarītu pāri, Džosij. Tu zini, ka es to nedarītu. Taču man ir bail. Ja tas atkārtosies…

– Tas neatkārtosies. – Iemetusi nazi savā apjomīgajā somā, Džosija paraudzījās uz brāli. – Tas vairs neatkārtosies. – Viņa maigi uzlika plaukstas brālim uz pleciem. – Tas viss paliks pagātnē, mēs to vienkārši aizmirsīsim.

– Es gribu tam ticēt. Varbūt mums vajadzētu visu pateikt Takeram, un viņš varētu…

– Nē. – Džosija nepacietīgi sapurināja brāli. – Es negribu, lai viņš zina. Un tas, ka tu viņam to pateiksi, neatvieglos tavu sirdsapziņu. Dvein, lai viss paliek, kā ir. Lai paliek, – viņa atkārtoja. – Ej vien atpakaļ, bet es visu nokārtošu.

Kā mēģinādams aizgainīt šausmas, Dveins piespieda delnu pamatnes pie acīm. – Es nespēju domāt. Vienkārši nespēju skaidri domāt.

– Tad nedomā. Dari, ko es tev lieku. Ej. Es arī iešu, tiklīdz varēšu.

Pēc diviem soļiem Dveins pagriezās. Noliektu galvu, sašļukušiem pleciem. – Kāpēc tā notika?

Viņa pastiepa roku uz priekšu, taču pirksti nesniedzās līdz Dveinam. – Mēs par to parunāsim vēlāk. Vairs neraizējies.

Dveins devās projām un nepamanīja Kerolainu, taču viņa vīrieša sejā saskatīja gan iznīcību, gan postu un mokas. Jau drīz viņu aprija ēnas.

Kerolaina vēl brīdi stāvēja kā sastingusi, sirds smagi sitās, apziņā iespiedās rožu smarža un bailes.

”Tātad Dveins ir atbildīgs par piecu sieviešu nežēlīgu nonāvēšanu. Mana mīļotā vīrieša brālis ir slepkava.” Un Kerolaina zināja, ka Takers darītu visu sava brāļa labad.

Un Kerolainai sāpēja. Sāpēja sirds, domājot par ģimeni, kas izcietusi tik daudzas nelaimes un varbūt cietīs vēl. Kerolaina patiešām vēlējās, lai varētu pagriezties un aiziet, izlikties, ka neko nav redzējusi, neko nav dzirdējusi, neko nav zinājusi un nezina.

”Nē, Džosija kļūdījās. Tas ir jāpasaka Takeram. Neatkarīgi no tā, cik dziļas un spēcīgas ir ģimenes saites, tas nav kaut kas tāds, ar ko var tikt galā mīloša māsa. Takeram tas jāzina, lai viņš varētu sagatavoties sekām. Tur jābūt arī Džosijai. Tur jābūt viņiem visiem.”

Kerolaina klusām gāja pa lieveni, tad augšup pa kāpnēm un pa durvīm iesteidzās mājā. Pa ceļam uz otro stāvu klusums likās pat nospiedošs. Lai kā viņa pūlējās, īstie vārdi negribēja rasties. Viņa nostājās uz Džosijas istabas sliekšņa un ieskatījās telpā.

Istabā valdošais haoss bija krasā pretrunā ar nekustīgumu un mieru, kas bija pārņēmis pie divvērtņu stikla durvīm stāvošo sievieti. Priekpilnās skaņas un krāsas bija nomākusi klusām piezagusies tumsa un drūmums.

– Džosija… – Kerolaina bija runājusi klusi, taču pamanīja, ka Džosija uz mirkli sastingst vēl vairāk un tikai tad pagriežas. Viņas seja rēgaini ēnainajā telpā izskatījās līķa bāla.

– Kuru katru mirkli sāksies uguņošana. Tu taču negribēsi neko no tā palaist garām, Kerolaina.

– Man žēl. – Piepeši atskārtusi, ka joprojām tur vijoles futrāli, viņa nolika to malā un papleta rokas. – Džosij, man patiešām žēl. Es nezinu, vai manos spēkos ir kaut kā palīdzēt, taču es darīšu visu, ko varēšu.

– Kerolaina, par ko tu runā? Kas tev ir žēl?

– Es dzirdēju tavu un Dveina sarunu. – Viņa drebēdama ievilka elpu un spēra soli pāri slieksnim. – Es dzirdēju jūs runājam. Un redzēju viņu ar nazi rokā.

– Mans Dievs… – Izmisumā novaidējusies, Džosija sabruka uz krēsla un aizklāja seju ar plaukstām. – Mans Dievs, kāpēc?

– Ak. – Kerolaina šķērsoja istabu un notupās Džosijai pie kājām. – Es pat iztēloties nespēju, kā tu jūties, taču es gribu palīdzēt.

– Vienkārši nejaucies, – ar netīkami asu pieskaņu balsī Džosija noteica un salika rokas klēpī. Viņas acis likās miklas, taču kvēle, kas liesmoja tajās, jau drīz nožāvēja asaras. – Ja tu gribi palīdzēt, tad nejaucies.

– Tu zini, ka es to nevaru. Takera dēļ, manu jūtu dēļ.

– Un tie ir arī iemesli, kālab tev no tā visa jāturas pa gabalu. – Džosija satvēra Kerolainas rokas. Slaidie, saspringtie pirksti cieši turēja Kerolainas plaukstas. – Es zinu, ka viņš tev ir svarīgs, ka tu nevēlies viņu sāpināt. Un tāpēc tev viss jāatstāj manās rokās.

– Ja es tā darīšu, kas tad būs?

– Tad viss būs beidzies. Un aizmirsts.

– Sievietes ir mirušas. Lai cik slims būtu Dveins, šo faktu nedrīkst atstāt bez ievērības. To nedrīkst aizmirst.

– Ceļot to visu gaismā un saplosot ģimeni, mēs nepanāksim viņu augšāmcelšanos.

– Runa ir par to, kas ir pareizi. Un par palīdzēšanu Dveinam.

– Palīdzēšanu? – Džosijas balss kļuva skaļāka, un viņa piecēlās no krēsla. – Cietums nav palīdzēšana.

– Viņa prāts nav skaidrs. – Kerolaina gurdi piecēlās. Jau bija kļuvis pārāk tumšs, un nekas nebija skaidri saskatāms. Viņa ieslēdza naktslampiņu, un iesārtā gaisma izbiedēja dažas ēnas. – Mīlestība pret viņu ir sākums, viņam būs nepieciešama profesionāļa palīdzība. Un ne tikai tālab, lai atrastu atbildi uz jautājumu, kāpēc viņš to darīja, bet arī tālab, lai panāktu, ka viņš tā vairs nekad nerīkotos.

– Varbūt viņas bija pelnījušas mirt. – Džosija staigāja pa istabu un berzēja sāpīgi pulsējošos deniņus. – Ir tādi cilvēki, un nemaz nav nežēlīgi tā sacīt. Tu nevienu no viņām nepazini tik labi kā es, un kas tu tāda esi, lai spriestu tiesu?

– Es nespriežu nekādu tiesu, tomēr nespēju noticēt, ka, pēc tavām domām, kāds patiešām ir pelnījis šādu nāvi. Ja nekas netiks darīts, mirs vēl kāds. Un tu vari to apturēt, Džosij.

– Domāju, ka šajā ziņā tev ir taisnība. – Viņa pārslidināja roku pār acīm. – Es cerēju, ka Dveins… tik nožēlojami… bet laikam jau es vienmēr esmu zinājusi. Tās ir asinis, – viņa nočukstēja un pacēla galvu, lai pati uz sevi paraudzītos spogulī. – Tāpat tas ir ar klaiņojošajiem suņiem. Ja reiz pagaršotas asinis, tad atpakaļceļa vairs nav. Vienkārši vairs nav atpakaļceļa. Kerolaina pagāja uz priekšu, lai abu skatieni spogulī sastaptos. – Mēs viņam atradīsim labus ārstus. Es pazīstu kādu, kurš palīdzēs.

– Ārsti… – Džosija izvilka no matiem tajos iesieto šifona šalli un īsi iesmējās. – Kādas muļķības! Vai tu ienīsti savu māti?

Vai mīli savu tēvu?

– Tas nekad nav tik vienkārši.

– Reizēm tomēr ir. Paklausies… – Viegli smaidīdama, Džosija pievēra acis. – Dzied Tobijs Mārčs. Viņam vajadzēja iedot mikrofonu. Tad šādā tveicīgā naktī būtu vēl labāk sadzirdams.

– Mums ir jāiet pie Takera un viss jāizstāsta. Un jāpanāk, ka Dveins saņem nepieciešamo palīdzību. Man patiešām žēl. Tas ir vienīgais ceļš.

– Es zinu, ka tev ir žēl. – Džosija nopūtās un kaut ko meklēja somā. – Man arī ir žēl. Pat vairāk, nekā es spēju izteikt. – Viņa pagriezās, un viņai rokā bija pistole, kura bija nomērķēta uz Kerolainu. – Tu vai ģimene, Kero. Tu vai Longstrīti. Tad nu galu galā patiešām ir tikai viena izeja.

– Džosija…

– Vai tu redzi šo ieroci? – viņa pārtrauca Kerolainu. – Tētis man to uzdāvināja sešpadsmitajā dzimšanas dienā. Jaukā sešpadsmitgadniece. Tā viņš mani sauca. Viņš no sirds ticēja, ka par sevi jāparūpējas katram pašam. Un es viņu mīlēju. Es ienīdu savu tēvu, bet mīlēju savu tēti.

Kerolaina aplaizīja lūpas. Vēl viņa nejutās nobijusies. Viņa jutās pārāk satriekta, lai bailes spētu izlauzties šīm izjūtām cauri. – Noliec ieroci! Šādi tu Dveinam nevari palīdzēt.

– Es runāju ne tikai par Dveinu, bet par mums visiem.

Visiem smalkajiem, cienītajiem Longstrītiem.

– Mis Kerolaina? – Saja balss no kāpnēm iztrūcināja abas sievietes. – Mis Kerolaina, vai jūs esat šeit?

Džosijas acīs uzzibēja panika. – Saki, lai viņš iet projām. Pasaki! Pieraugi, lai viņš atkal iziet no mājas. Es negribētu tam puikam nodarīt pāri.

– Es esmu augšā, Saj, – Kerolaina uzsauca, neatraujot skatienu no nelielā, spožā stobra. – Ej vien ārā. Es tūdaļ arī nākšu.

– Misters Takers sacīja, ka man jāpaliek kopā ar jums.

Kerolaina iztēlojās Saju, kas svārstās, stāvēdams uz kāpņu apakšējā pakāpiena, nespēdams izšķirties, vai priekšroku dot labām manierēm vai lojalitātei. – Es taču sacīju, ka tūdaļ nākšu, – Kerolaina atkārtoja, un balsī iezagās pirmās baiļu notis.

– Ej vien.

– Jā, kundze. Uguņošana sāksies kuru katru minūti.

– Cik jauki. Skaties vien.

Smagi elpojot, Kerolaina nogaidīja, līdz aizcirtās durvis.

– Es negribētu tam puikam nodarīt ļaunu, – Džosija atkal sacīja. – Man viņš ir patiešām mīļš. – Viņas lūpas savilkās smaida parodijā. – Tādas īstas ģimenes jūtas.

– Džosija… – Kerolaina pūlējās runāt rāmi. – Tu taču saproti, ka šādi neko nevar atrisināt. Un tu zini, ka es negribu Dveinam nodarīt kaut ko ļaunu.

– Nē, taču tu darīsi, kas tev jādara. Tieši tāpat kā es. – Viņa atkal ieslidināja roku somā un izņēma nazi. – Tas piederēja manam tētim. Viņš ļoti mīlēja medības. Viņš pats dīrāja nošautos zvērus. Viņam nebija bail notraipīties ar asinīm un iekšām. Nē. Kad tētis to ļāva, es devos viņam līdzi. Un arī man iepatikās medīšana.

– Džosij, lūdzu, noliec nazi.

– Un Takers, – Džosija turpināja, tad saknieba lūpas un pavērsa naža asmeni pret gaismu. – Viņam nekad īpaši nepatika nogalināt kādu, tāpēc viņš parasti netrāpīja. Tīšām. – Kā nožēlojot šādu izšķērdību, viņa pašūpoja galvu. – Mīļo Dieviņ, kā tētis viņu par to bāra! Dveinam nebija nekādu problēmu nogāzt briedi vai nobeigt trusi, bet… Kad vajadzēja tos nodīrāt un izķidāt, tad viņš kļuva pilnīgi zaļš. Drebēja. Tā mēdza teikt tētis. ”Džosij, nāc un parādi tam puišelim, kas un kā darāms.” – Viņa mazliet iesmējās. – Un es tā arī darīju. Es varēju skatīties uz asinīm, un man nekļuva slikti. Tām ir tāda smarža… Tajā ir kaut kas mežonīgs un kaut kas salds.

Sajutusi, ka āda kļūst lipīga, Kerolaina mazliet atkāpās. – Paklau… – Abu acis sastapās vēlreiz, un vārds izskanēja drīzāk kā aizžņaugts čuksts.

– Kad tētis nomira, nazis palika man. – Viņa to atkal pacēla, un asmens ievizējās lampas gaismā. – Nazis palika man.

Kerolaina raudzījās uz sudrabā mirdzošo asmeni. Viņai aiz muguras debesīs eksplodēja pirmās uguņošanas raķetes.

TRISDESMITA NODAĻA

Glītā pistole tagad šķita kā joks. Salīdzinot ar garo naža asmeni, to drīzāk varēja izmantot pakaitināšanai; tā likās aizgainījama kā uzbāzīga muša. Taču Kerolaina nespēra soli tai tuvāk. Viņas uzmanība un bailes bija veltītas gludajam asmenim.

– Džosij, tu šādi nevari pasargāt Dveinu.

– Tu man netici. – Džosija iesmējās. Kādu savas dvēseles daļu viņa vairs nespēja kontrolēt, un tā dzirkstīja apmierinātībā. – Un kurš gan ticētu? Nevienam pat prātā neienāca, ka sieviete… Vismazāk jau par to iedomājās mūsu smalkais īpašais aģents. Es pateicu viņam, lai meklē kādu, kurš ienīst sievietes. Taču viņš nesaprata. Tu zini tikpat labi kā es, ka neviens nespēj ienīst tik spēcīgi kā sievietes.

Likās, ka tobrīd Kerolaina ir saņēmusi triecienu. Aiz muguras plaiksnīja raķetes, debesīs plauka krāšņi uguns raksti.

– Kāpēc lai tu to darītu?

– Man bija iemesli. Daudzi iemesli. – Džosija pagāja uz priekšu un nostājās terases durvīs. Viņas acis mirdzēja tikpat spoži kā gaismas debesīs viņai aiz muguras. – Man vajadzēja sargāt ģimeni. Tieši tāpat, kā es to darīšu tagad. Tikai ar tevi tas ir citādi, Kerolaina. Man tas nesagādās prieku, jo tu man patīc un es tevi cienu. Un es zinu, cik lielas sāpes tas nodarīs Takeram, – viņa teica, un Kerolaina atvirzījās. – Man negribas tevi nošaut, taču nāksies to darīt. Neviens nedzirdēs.

”Nē, patiešām neviens nedzirdēs. Es varētu kliegt, kā bija kliegusi Eda Lū, un neviens pat nepamanīs.” Ieroča stobrs bija notēmēts pret Kerolainas kaklu. ”Sīka patrona. Maza nāve,” viņa nodomāja.

– Es negribu, lai tev būtu jācieš, – Džosija sacīja. – Kā pārējām. Tu nelīdzinies viņām.

”Domā!” Kerolaina sev pavēlēja. ”Ir jādomā. Atslēga ir ģimene. Ja vien es prastu to izmantot…” – Takers un Dveins cietīs, Džosij.

– Zinu. Es viņiem to atlīdzināšu. – Uz mirkli Džosijas skatiens pievērsās uguns dejai debesīs. – Tas ir skaisti, vai ne? Vairāk nekā simts gadu garumā Longstrīti šeit rīko uguņošanu. Un tas kaut ko nozīmē. Atceros, ka tētis mani sēdināja sev uz pleciem, lai es būtu tuvāk debesīm. Tētis teica, ka es esmu viņa raķete. Mamma tikai noskatījās un neko neteica. Viņa mani negribēja.

– Runā Džosij, stāsti! – ”Cik ilgi turpināsies uguņošana? Cik ilgi vēl Takers vai vēl kāds nenāks mūs meklēt?” – Pasaki man, Džosij, lai es varu saprast, kāpēc tev tas bija jādara.

– Es varu ar tevi runāt. Laika pietiek. Un vieglāk būs, ja tu sapratīsi. Varbūt vieglāk mums abām. – Džosija dziļi ievilka elpu. – Mans tēvs bija Ostins Hetingers. – Džosijas lūpas savilkās smīnā, kad viņa ieraudzīja šoka izteiksmi Kerolainas sejā. – Tieši tā. Bībeli citējošais ļaunais izdzimtenis bija mans bioloģiskais tēvs. Viņš izvaroja manu māti un apaugļoja viņu. Mamma negribēja mani, bet, kad saprata, ka ir stāvoklī, neko vairs nevarēja darīt, un viņai nācās ar to samierināties.

– Kā gan tu vari būt tik pārliecināta?

– Viņa bija pārliecināta. Es dzirdēju, kā viņas ar Delu virtuvē par to runāja. Dela to zināja. Tikai viņa vienīgā. – Priecādamās par nazi, Džosija ielika pistoli sev kabatā. – Tētim viņa to nebija izstāstījusi. Domāju, ka mamma baidījās. Un viņa būtu gribējusi pasargāt viņu, pasargāt ģimeni un Svītvoteru. Tā nu piedzimu es, viņa mani piecieta un vēroja, cik līdzīga viņam es izvērtīšos.

– Ak, Džosij.

– Es to uzzināju, kad jau biju pieaugusi. Māte man bija melojusi visu mūžu. Mana skaistā māte, lielā dāma, sieviete, kurai es vēlējos līdzināties vairāk par visu uz pasaules, bija vienkārša mele.

– Viņa tikai mēģināja pasargāt tevi, nenodarīt tev sāpes.

– Viņa ienīda mani. – Vārdi it kā paši izlauzās Džosijai pār lūpām. Viņa atvēzējās un ar nazi iešķēla gaisam. – Katru reizi, kad uz mani paskatījās, viņa redzēja to, kā es tiku ieņemta. Putekļos, netīrumos, kliedzot pēc palīdzības. Vai viņa nepajautāja sev, cik tajā bija pašas vainas? Kāpēc viņa vispār turp gāja? Vai viņai patiešām rūpēja Ostins un viņa nožēlojamā sieva?

– Tu nedrīksti vainot savu māti!

– Visu dzīvi viņa man bija melojusi! Viņa mani vēroja ar acs kaktiņu un domāja, ka es neesmu tāda kā viņa, tāda kā citas sievietes. Toreiz viņa sacīja Delai, ka varbūt man nemaz nav lemts būt laimīgai, nav lemta pašai sava māja un ģimene… jo manī ir šīs jauktās asinis.

Viņa izspļāva šos vārdus, bet debesīs joprojām plauka neskaitāmi koši krāsu ziedi.

– Kad es atgriezos šeit pēc otrās laulības šķiršanas, mātes acīs bija tas skatiens. Tas apsūdzošais, nosodošais skatiens. Un viņa sacīja Delai, ka varbūt man nav lemtas ne savas mājas, ne bērni. Varbūt tāds bija Dieva sods par noslēpuma glabāšanu, par meliem. Jau krietnāku laiku māte jutās slikti. Kad viņa izgāja ārā pie savām rozēm, es sekoju. Es gribēju, lai viņa man to pasaka acīs. Mēs briesmīgi saķildojāmies, un es atstāju viņu stāvam pie rozēm un raudam. Mazliet vēlāk Takers izgāja ārā un atrada viņu mirušu. Laikam jau es viņu nogalināju.

– Nē. Protams, ka tu viņu nenogalināji. Tā nebija ne tava, ne viņas vaina.

– Tas neko nemaina. Manī kaut kas brieda. Un ne jau bērns… Ārsti pateica, ka bērnu man nekad nebūs. Taču tur auga kaut kas īsts un biedējoši karsts. Tas sākās ar Arneti. Viņa gribēja ievilināt Dveinu savos slazdos. Tieši tāpat to izdarīja Sisija. Arnete iedomājās, ka var izmantot manu palīdzību. Es par to domāju un domāju. Daudzas naktis pavadīju gulēdama un prātodama. Mamma glabāja savu noslēpumu par dzīvības došanu. Es grasījos glabāt savējo – par dzīvības atņemšanu.

Ārā bija dzirdama rēkoņa. Raķete pēc raķetes traucās debesīs lielajā finālā.

– Tomēr bija nepieciešams iemesls. Es nebiju nekāds dzīvnieks. Man bija nepieciešama jēga. Un tad es izspriedu, ka tās būs sievietes, kuras ķircinās, izaicinoši uzvedas ar vīriešiem un melo, lai viņus iegūtu. Man pašai arī ir bijuši daudzi vīrieši. – Džosija pasmaidīja. – Taču es nekad neesmu melojusi, lai viņus piesaistītu sev.

– Arnete… Man likās, ka viņa bija tava draudzene.

– Viņa bija padauza. – Džesija bezrūpīgi paraustīja plecus. – Un viņa jau nebija mana pirmā izvēle. Es iedomājos par Sūziju. Es vienmēr biju domājusi par to, kā mēs ar Bērku varētu saiet kopā… Lai nu kā, Sūzija neiederējās manā plānā. Viņa ne reizi mūžā nebija pat īsti paskatījusies uz kādu citu vīrieti, viņai bija tikai Bērks, tāpēc nebūtu pareizi viņu nonāvēt. Bet visam vajadzēja būt pareizi. – Džosija runāja, bet Kerolainas kuņģī pletās ledains aukstums. – Lūk. Izrādījās, ka ir vienkārši mazliet piedzirdīt Arneti un aizvest uz Gūsnekkrīku. Es iesitu viņai ar akmeni, pēc tam izģērbu viņu un sasēju. Jēziņ, bija tik auksts, bet es sagaidīju, līdz viņa attopas. Un tad es izlikos, ka esmu mans tēvs, bet viņa ir mana māte. Un es ar viņu darīju dažādas lietas, un drīz man vairs nemaz nebija auksti. Uz kādu laiku man kļuva labāk, – Džosija sapņaini sacīja. – Tad tas atkal sāka augt manī. Un bija Frānsija. Viņa gribēja Takeru, un es to zināju. Pēc tam bija kārta Sisijai, taču tajā reizē es kļūdījos. Tomēr ar katru reizi viss bija tikai labāk. Kad iesaistījās FIB, man gribējās tikai smieties. Smieties un smieties. Mani neviens negrasījās meklēt. Tedijs mani pat aizveda uz morgu, lai es varētu paskatīties uz Edu Lū. Vispirms likās šausmīgi, bet pēc tam es attapos, ka to taču esmu izdarījusi es un neviens to nekad neuzzinās. Tas bija mans noslēpums, gluži tāpat kā mammai bija savs. Un es gribēju to darīt atkal un atkal, kamēr visi apkārt meklēja vainīgo. Darlīna bija tik ideāli piemērota, ka tas jau līdzinājās liktenim.

– Tu biji pie Hepijas, kad viņi Darlīnu meklēja.

– Man bija žēl, ka Hepijai ir jācieš. Un man likās pareizi sniegt viņai kaut nelielu mierinājumu. Darlīna nav viņas asaru vērta. Un arī neviena no tām pārējām nebija ne asaras vērta. Taču tu gan esi, Kero. Ja vien tu būtu likusies mierā… Es grasījos turēt Dveinam doto solījumu un apstāties, jo viņam tas likās ļoti būtiski. Taču tagad man ir jālauž solījums. Vismaz vēl šo pēdējo reizi.

– Tagad taču viņi zinās.

– Varbūt. Un… Ja arī uzzinās, es pati visu nokārtošu. Es vienmēr esmu zinājusi, ka pienāks diena, kad vajadzēs pielikt punktu. Tādā veidā, kā būšu izlēmusi pati. – Pēdējās raķetes uzzibēja gaisā kā automāta šāvienu kārta. – Es neiešu uz cietumu vai uz kādu no tām vietām, kur ieslēdz cilvēkus, kas dara citiem nesaprotamas lietas. – Viņa ar ieroci norādīja Kerolainai. – Pagriezies. Vispirms tevi ir jāsasien. Es apsolos, ka tas būs ātri.

Takers, nemiera mākts, gāja cauri pūlim, bet pāri galvai debesīs šāvās krāsu simfonija. Jau pusstundu viņš nebija redzējis Kerolainu. ”Sievietes. Man jau tāpat pietiek bažu ar FIB un Dveinu, bet viņa tieši tagad izraudzījusies laiku aiziet kaut kur.”

Kāds Takeram piedāvāja alu, viņš to noraidīja un turpināja ceļu cauri pūlim.

– Patiešām izskatās labi, – māsīca Lulū sacīja, sēdēdama uz sava krēsla ar uzrakstu ”Režisors”.

– Hmmm.

– Kā tu vari zināt, ja pat nepacel acis uz augšu?

Lai iepriecinātu māsīcu Lulū, Takers paraudzījās uz debesīm, kurās bija atvēries sarkanu, baltu un zilu gaismu lietussargs. – Vai esi redzējusi Kerolainu?

– Pazaudēji savu ziemeļnieci? – Lulū ieķiķinājās un iededza brīnumsvecīti.

– Tā jau izskatās. – Takeram nācās pacelt balsi, lai tā būtu dzirdama priecīgo gaviļu un uguņošanas trokšņu fonā. – Es neesmu Kerolainu redzējis kopš mirkļa, kad viņa beidza spēlēt, un tas jau bija labu laiku iepriekš.

– Viņa spēlē izcili. – Lulū ar brīnumsvecīti gaisā uzvilka savu vārdu. – Laikam jau drīz viņa brauks atpakaļ un spēlēs Eiropas klausītājiem.

– Laikam tā varētu būt. – Rokas kabatās sabāzis, Takers vēroja apkārtējos. – Nesaprotu, kā te vispār kādu tumsā var sameklēt.

– Te tu viņu nemaz neatradīsi, – Lulū noteica, kad brīnumsvecīte bija izdegusi. Viņa grasījās nogaidīt, līdz viss būs noklusis, un tad iededzināt daudz vairāk brīnumsvecīšu. – Es redzēju, ka viņa dodas uz māju.

– Kāpēc lai viņa… Ak, laikam taču vēlējās nolikt vietā vijoli. Bet viņai jau vajadzēja būt atpakaļ. – Takers pagriezās un nopētīja tālumā redzamo spokaini balto māju. Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka vislabāk sievieti var saprast tad, ja necenšas viņu saprast.

– Iešu paskatīties.

– Tu neredzēsi finālu.

– Es atgriezīšos.

Takers steidzīgi devās projām un dusmojās uz sevi par šādu steigu. Viņš nekādi nevarēja saprast, kālab gan Kerolainai vajadzētu kavēties mājā. ”Ja nu es pārāk uzstājīgi lūdzu spēlēt? Varbūt viņa ir satraukusies un noskumusi, vai arī no koncertēšanas viņai uznākušas kārtējās neciešamās galvassāpes?” Takers paātrināja soli un gandrīz uzkāpa virsū Dveinam.

– Jēzus, ko tad tu viens sēdi tumsā?

– Es nezinu, ko darīt. – Dveins šūpojās, iespiedis galvu starp ceļgaliem. – Man jāsakārto domas, lai saprastu, kā rīkoties.

– Nomierinies. Es jau sacīju, ka par visu parūpēšos. Bērnss tikai izrādās.

– Visiem būtu labāk, ja es varētu pateikt, ka to izdarīju, – Dveins šļupstēja.

– Nolādēts! – Takers pieliecās un sapurināja brāli aiz pleca. – Nesāc man tagad stāstīt šādas muļķības. Parunāsim par to vēlāk, kad man būs vairāk laika. Tagad man jāaiziet uz māju. Es gribu pārbaudīt, vai Kerolaina ir tur. Nāc man līdzi. Būs labāk, ja tu šovakar ne ar vienu nerunāsi.

– Es viņai apsolīju, ka nerunāšu. – Dveins pieslējās kājās.

– Bet kaut kas ir jādara, Taker. Kaut kas ir jādara.

– Taisnība. – Takers rezignēti aplika roku Dveinam ap vidu un balstīja viņu. – Mēs visu izdarīsim. Es zinu.

– Tu zini? – Dveins piepeši apstājās, un Takers nolamājās. – Viņa teica, ka tu nezini. Kad es sacīju, ka ir jāpastāsta tev, viņa pavēlēja neko nestāstīt.

– Ko nestāstīt?

– Par nazi, par tēta veco medību dunci. Es to redzēju zem viņas mašīnas sēdekļa. Augstais Dievs, Taker, kā gan viņa varēja kaut ko tādu pastrādāt? Un kas tagad ar viņu notiks?

Takeram likās, ka asinis sastingušas dzīslās. Tās it kā plūda lēnāk un lēnāk, dīvaini zumēdamas. – Pie velna, par ko tu tagad runā?

– Džosija. Mans Dievs, Džosija… – Dveins sāka raudāt, kad viss apziņas smagums atkal uzgāzās viņa pleciem. – Viņa nogalināja tās sievietes, Taker. Nogalināja viņas visas. Es nezinu, kā spēšu sadzīvot ar to, ka nāksies savu miesīgu māsu nodot likuma rokās.

Takers lēnām atbrīvoja roku, un Dveins palika šūpodamies. – Tu esi prātu zaudējis.

– Mums tas ir jādara. Es zinu, ka mums tas ir jādara. Dieva dēļ… Viņa taču gribēja, lai tā būtu Sisija.

– Apklusti. – Dusmu akluma pārņemts, Takers trieca dūri Dveinam sejā. – Tu esi piedzēries un stulbs. Ja tu sacīsi vēl kaut vārdu, es…

– Mister Taker… – Platām acīm Sajs stāvēja uz piebraucamā ceļa. Viņš bija dzirdējis visu, ko abi brāļi runāja, bet nezināja, kam ticēt.

– Pie velna, ko tu te dari? – Takers noprasīja. – Kāpēc neaizgāji skatīties uguņošanu?

– Es… jūs man piekodinājāt palikt mis Kerolainas tuvumā, – Sajs drebēdams skaidroja. Viņš bija domājis, ka šādas bailes vairs nekad neizjutīs. – Viņa iegāja mājā, bet teica, lai es palieku ārā. Viņa sacīja, lai es nekāpju augšā.

– Kerolaina? – Takers neizteiksmīgi pārvaicāja.

Sitiens bija atsaucis Dveinu realitātē. Aptvēris Saja vārdu jēgu, viņš sagrāba Takeru aiz krekla. – Džosija. Viņa paņēma to nazi līdzi. Viņa paņēma nazi un iegāja mājā.

Piepeši Takers vairs nespēja paelpot. Viņš vēlējās izdzīt, aizgainīt šaušalas, kas pletās dvēselē. Pat vīstīdams dūres, viņš tomēr pamanīja Dveina acīs patiesību. – Laid mani vaļā. – Ar spēcīgu grūdienu viņš nolika Dveinu uz ceļgaliem. – Mājā ir Kerolaina.

Viņš sāka skriet, pūļa rēkoņas un baiļu aukstās elpas pavadīts.

– Es tev to neatvieglošu, Džosij. – Kerolaina nebaidījās no ieroča. Viņa neļāva sev baidīties, tomēr izjuta dziļas, primitīvas bailes no šaurā, mirdzošā asmens. – Tu zini, ka tam jābeidzas. Lai kādas arī būtu tavas emocijas, lai ko būtu darījusi tava mamma, to nevar mainīt slepkavojot.

– Es vēlējos būt tāda kā viņa, bet cilvēki vienmēr teica, ka es esmu tāda kā mans tēvs. Un viņiem bija taisnība. – Balss bija kļuvusi savādi mierīga, tā šķita pat muzikāla. – Viņiem nebija ne jausmas, cik patiesi ir viņu vārdi. Un viņi to arī neuzzinās. Tas ir mans noslēpums, Kerolaina. Es nogalināšu tevi, lai tas paliktu drošībā.

– Zinu. Un pēc tam gan Dveins, gan Takers cietīs. Dveins tāpēc, ka zinās, un tas viņu sagrauzīs dzīvu. Takers tāpēc, ka viņam pret mani ir jūtas. Tu mīli viņus, tālab cietīsi arī pati.

– Izvēles nav. Tagad pagriezies, Kerolaina. Pagriezies, vai arī viss būs daudz ļaunāk.

Pēdējie svētku trokšņi džinkstēja Kerolainai ausīs. Viņa pamazām sāka griezties, bet neuzdrīkstējās aizvērt acis – neuzdrošinājās, tomēr ātri noskaitīja īsas lūgšanas vārdus, veikli pašāva roku un nogāza zemē lampu. Svētīdama tumsu, viņa pārmetās pāri gultai.

– Tam nebūs nozīmes. – Aizrautība Džosijas balsi bija padarījusi asāku. Bija sākušās medības. Un medības rosināja izsalkumu. – Tagad man būs tikai vieglāk. Man nebūs jāskatās uz tevi, un es varēšu iedomāties, ka tu esi tāda pati kā pārējās.

Kājas klusi slīdēja pāri paklājam, Kerolainai ejot gar gultu un izstiepjoties, lai labāk kaut ko saskatītu. ”Ja vien izdotos tikt līdz durvīm. Ja vien ātri un nedzirdami varētu nokļūt līdz durvīm.”

– Man patīk tumsa. – Kerolaina mazliet atgāja no gultas un ar pirkstiem pārbaudīja virzienu.

– Man nekad nav bijuši iebildumi pret medībām naktī. Tētis mēdza sacīt, ka manas acis esot kā kaķim. Es dzirdu, kā pukst tava sirds. – Ātri kā čūska viņa jau atradās vietā, kur Kerolaina bija stāvējusi vien pirms dažām sekundēm.

Kerolaina iekoda lūpā un apslāpēja kliedzienu. Sajutusi asins garšu, viņa piespieda sevi nekustēties. Acis pamazām aprada ar tumsu, un blāvajā mēnessgaismā viņa saskatīja Džosijas siluetu un nāvējošo asmeni viņas rokā. Vajadzētu tikai pagriezt galvu, un abas atrastos aci pret aci.

Un viņa pagrieza galvu. Lēnām, ļoti lēnām. Mēnessgaisma atspīdēja viņas acīs. Lūpas sakustējās. Kerolaina atcerējās Ostinu. To, kāds viņš bija izskatījies, kad slējās viņai pāri – pilns kāres slepkavot vājprāta varā.

– Tas nebūs ilgi, – Džosija solīja un pacēla dunci.

Pēdējā mēģinājumā piemānīt nāvi Kerolaina metās sāņus. Asmens ķēra viņas kleitas svārku daļu un pienagloja to pie grīdas. Šausmās iekliegusies, viņa to atbrīvoja un piecēlās kājās. Viņa skrēja uz durvīm, bīdamās saklausīt lodes svilpšanu gaisā vai sajust asmeni ietriecamies mugurā.

Gaitenī iedegās gaisma, apžilbinādama Kerolainu, kas bija izskrējusi no tumsas.

– Kerolaina! – Takers metās uz priekšu un satvēra viņu. – Vai tev viss ir labi? Saki, ka tev viss ir labi. – Viņš pievilka Kerolainu klāt un cieši turēja, raudzīdamies uz savu māsu.

Viņai rokā bija nazis, bet skatiens likās tik mežonīgs, ka Takeru pārņēma šausmas. – Dieva vārdā, ko tu esi izdarījusi?

Džosijas acis pielija asarām, aizskalojot mežonīgo izteiksmi. – Es tur neko nevarēju darīt. – Asarām ritot pāri vaigiem, viņa pagriezās un skrēja uz terasi.

– Neļauj viņai aiziet, Taker! Tu nedrīksti to pieļaut.

Viņš redzēja, ka brālis vilcinās, stāvēdams uz kāpņu augšējā pakāpiena. – Parūpējies par viņu, – Takers noteica un pastūma Kerolainu viņam pretī, bet pats aizsteidzās pakaļ Džosijai un sauca māsu vārdā.

Daži no svētku viesiem, kas jau devās mājup, izdzirdēja klaigas un apstājās. Viņi raudzījās ar tādām pašām gaidām un ziņkārību, ar kādām bija skatījušies uguņošanu.

Takers skrēja pa terasi, rāva vaļā durvis, iededza gaismas.

Vecāku guļamistabas durvis izrādījās aizslēgtas.

– Džosija… – Vairākkārt izsmisīgi paraustījis rokturi, viņš sāka neganti klauvēt. – Atver! Es gribu, lai tu mani ielaid. Tu zini, ka es varu durvis izlauzt, ja man tas būs vajadzīgs… – Takers piespieda pieri stiklam un pūlējās aptvert to, ko smadzenes gluži vienkārši atteicās pieņemt. Iekšā bija viņa māsa, kas zaudējusi prātu. Piepeši stikls saplīsa, viņa pirksti asiņoja. – Atver tās nolādētās durvis! – Viņš kaut ko izdzirdēja sev aiz muguras un spēji pagriezās. Ieraudzījis Bērku, viņš pašūpoja galvu. – Ej projām. Ej projām. Viņa ir mana māsa.

– Sajs neizstāstīja, kas īsti te notiek, taču…

– Vienkārši ej projām! – Dusmīgi ierēkdamies, Takers ar visu svaru metās uz durvīm. Stiklu šķindoņu apslāpēja viens vienīgs šāviens.

– Nē! – Takers nometās uz ceļiem. Džosija gulēja gultā, ko bija dalījuši viņu vecāki. Uz baltā satīna pārklāja pletās asins traips. – Ak, Džosij… nē. – Bēdu pārņemts, viņš piecēlās, apsēdās gultā un auklēja māsas nedzīvo augumu.

– Priecājos, ka tu atbrauci pie manis. – Kerolaina ielēja kafiju divās krūzēs un apsēdās pie virtuves galda pretī Delai. – Es gribēju ar tevi parunāt, taču iedomājos, ka labāk to darīt pēc bērēm.

– Mācītājs sacīja, ka viņa tagad atdusas mierā. – Dela cieši saknieba lūpas un tad paņēma krūzi. – Ceru, ka viņam ir taisnība. Ciešanas paliek dzīvajiem, Kerolaina. Takeram un Dveinam nenāksies viegli to visu pārdzīvot. Un arī pārējiem – Hepijai, Junioram, Arnetes un Frānsijas tuviniekiem.

– Un tev. – Kerolaina paliecās uz priekšu un satvēra Delas roku. – Es zinu, ka tu viņu mīlēji.

– Mīlēju. – Saimniecības vadītājas balss bija piesmakusi, viņa ar grūtībām valdīja asaras. – Vienmēr esmu mīlējusi – neatkarīgi no tā, ko viņa sastrādāja. Viņā bija kaut kas tāds… kā slimība. Un beigās viņa sāka darīt to, kas, viņasprāt, palīdzētu to izārstēt. Ja viņa tev būtu kaut ko nodarījusi… – Delas roka notrīcēja, tad kļuva mierīga. – Es pateicos Dievam, ka viņai tas neizdevās. To Takers nespētu pārciest. Es pie tevis ierados, lai to pateiktu. Un paustu cerību, ka tu nebēgsi no brāļa viņa māsas dēļ.

– Mēs ar Takeru tiksim galā, Dela. Man liekas, tev ir tiesības zināt. Džosija man pateica par savu māti un par to, kā viņa ieņemta.

Zem Kerolainas plaukstas Delas roka spēji nodrebēja. – Viņa zināja?

– Jā.

– Bet kā…

– Nejauši padzirdēja no mātes. Es saprotu, ka tev un misis Longstrītai nebija viegli glabāt šādu noslēpumu.

– Mēs uzskatījām, ka tā būs labāk. Kad Ostins to Medelinai bija nodarījis, viņa atnāca mājās… Kleita bija saplēsta un netīra, bet seja balta kā sniegs. Bet acis… viņas acis, Kerolaina… Tās bija kā mēnessērdzīgajai, skatiens likās aizmiglots, tukšs. Nabadzīte uzreiz devās uz vannu. Mainīja un mainīja ūdeni, berza ādu, līdz tā kļuva jēla. Es redzēju savainojumus uz viņas miesas. Un es sapratu. Gluži vienkārši sapratu. Tā kā es zināju, kurp viņa bija gājusi, man nevajadzēja vaicāt, kurš ir vainīgais.

– Tev nav par to jārunā, – Kerolaina sacīja, bet Dela papurināja galvu.

– Es pati gribēju doties turp un izdarīt, kas jādara. Taču es nevarēju atstāt viņu vienu, tāpēc turēju viņu apskautu, kamēr viņa sēdēja vannā un raudāja, raudāja, raudāja… Kad asaras bija izsīkušas, viņa sacīja, ka mēs neko neteiksim misteram Bo. Un arī nevienam citam ne. Viņa baidījās, ka vīrieši nogalinās viens otru, un laikam jau viņai bija taisnība. Man nebija tādu vārdu, lai piespiestu Medelinu noticēt, ka viņa nav vainīga notikušajā. Misters Bo viņai vienmēr bija galvenais. Viņa bija skaista meitene, Kerolaina. Jaunībā viņa palaikam kaut kur sastapās ar Ostinu, taču nekad nebija solījusi, ka precēsies ar viņu. Bet tāda doma bija ieperinājusies viņa slimajās, naida pilnajās smadzenēs.

– Viņam nebija nekādu tiesību tā izrīkoties, Dela. Un neviens nevarētu domāt citādi.

– Bet viņa domāja. – Dela nošņaukājās un ar pirkstu kauliņiem noslaucīja asaru. – Ne jau to, ka viņam būtu tiesības tā rīkoties, bet… Medelina uzskatīja, ka ir kaut kādā veidā Ostinu pamudinājusi, devusi iemeslu. Un tad viņa uzzināja, ka gaida bērnu. Viņas auglīgajās dienās misters Bo divas nedēļas bija pavadījis Ričmondā, tāpēc Medelina secināja, ka bērns ir no Ostina. Tad vairs nebija nekādu šaubu par to, ka citiem nekas netiks atklāts. Medelina nevēlējās, lai bērnam būtu jācieš. Viņa pūlējās, cik spēka, lai aizmirstu, tomēr bažījās. Kad Džosija augot kļuva aizvien nevaldāmāka, raizes pastiprinājās. Džosija, tāpat kā viņas brāļi, pēc izskata līdzinājās mammai. Bet mēs zinājām patiesību un kaut ko saskatījām viņā arī no Ostina.

”Un viņa pati arī,” nodomāja Kerolaina, bet neko nesacīja.

– Džosijai tas nebija jāuzzina. Kaut viņa būtu atnākusi pie manis pēc tam, kad to uzzināja! Es viņai būtu pateikusi, cik ļoti māte pūlējās viņu pasargāt. – Dela nopūtās, nosusināja acis un tad kļuva pavisam mierīga. – Bet viņa zināja. Lai Dievs mums palīdz. Viņa zināja. Vai tāpēc viņa… Ak, manu bērniņ, manu nabaga bērniņ…

– Nevajag tā, – Kerolaina saņēma plaukstās Delas rokas un pieliecās tuvāk, lai mierinātu. Tumšajā guļamistabā bija pateikts daudz kas. Un tam bija tur arī jāpaliek. Tumsā. – Viņa bija slima, Dela. Tas ir viss, ko mēs zinām. Un tagad viņi visi ir miruši. Džosija, viņas vecāki, Ostins. Un nav neviena, kam kaut ko pārmest. Man liekas, ka dzīvo dēļ, ka mūsu mīļo dēļ noslēpums ir jāapglabā.

Pūlēdamās savaldīties, Dela pamāja ar galvu. – Varbūt Džosijai tā būs vieglāk rast mieru.

– Varbūt arī mums visiem pārējiem.

Kerolaina cerēja, ka Takers atnāks, bet vēlējās dot viņam laiku. Jau bija aizritējusi nedēļa kopš Džosijas bērēm, bet viņi tikpat kā nemaz nebija redzējušies. Un arī tajās retajās reizēs viņi nekad nebija divatā.

Inosensa kā prazdama laizīja rētas un dzīvoja tālāk. Kerolaina bija dzirdējusi no Sūzijas, ka Takers apmeklējis visu upuru piederīgos. Aiz slēgtajām durvīm sacītie vārdi palikuši privātā zināšanā, bet viņa cerēja, ka tas kaut kā palīdzēs atkopties.

Vasara turpinājās. Delta uz īsu brīdi varēja atvilkt elpu, jo temperatūra bija nokritusies līdz astoņdesmit grādiem pēc Fārenheita. Tā tas neturpināsies ilgi, taču Kerolaina bija iemācījusies novērtēt katru šādu atelpu.

Piestiprinājusi kucēna sarkanajai kaklasiksnai pavadiņu, Kerolaina devās uz priekšu pa taku. Puķes, ko vecmāmiņa bija iestādījusi pirms daudziem gadiem, auga un ziedēja. Tas bija prasījis vienīgi aprūpēšanu un pacietību.

Nederīgais nostiepa pavadiņu, un Kerolaina pielika soli. ”Varbūt mēs varētu aiziet uz Svītvoteru. Varbūt ir pienācis laiks pamēģināt.”

Viņa bija nonākusi gandrīz līdz takas galam un teju uzreiz ieraudzīja Takera automašīnu. Tā izskatījās tikpat uzkrītoši koša un lielīga kā pirmajā reizē, kad Takers bija traucies viņai pretī. Kerolaina pasmaidīja. Automašīnu varēja atjaunot salīdzinoši viegli un ātri, bet sirds nebija tik viegli izdziedināma.

Tomēr tas bija izdarāms. Ar rūpēm un pacietību.

Viņam patika ūdens, rāms, mierīgs ūdens. Viņš nebija juties pārliecināts, ka vēl kādreiz tur sēdēs. Atgriešanās līdzinājās zināmai pārbaudei. Taču dziļajām, zaļajām ēnām un tumšajam, rāmajam dīķim piemita sava neatvairāmā burvība. Līdz laimes un apmierinājuma sajūtai vēl vajadzēja paciesties, taču viņš bija pieņēmis patiesību.

Suns riedams izskrēja no krūmiem un uzlika priekšķepas Takeram uz ceļgaliem.

– Sveiks, puika! Sveiks, draudziņ. Tu esi kļuvis krietni prāvāks, ko?

– Tu esi ielauzies svešā teritorijā, – Kerolaina sacīja, iznākusi klajumā.

Takers, bužinādams suņa ausis, viņai īsi uzsmaidīja. – Tava vecmāmiņa atļāva man te pasēdēt laiku pa laikam.

– Nu ko… – Viņa apsēdās blakus Takeram uz nokritušā koka. – Es negribētu lauzt tradīciju. – Kerolaina vēroja, kā suns laiza Takeram rokas un delnu locītavas. – Viņš pēc tevis ilgojās. Un es tāpat.

– Ar mani… pēdējā laikā nebija viegli saprasties. – Viņš aizsvieda zaru, un suns metās tam pakaļ. – Tveice ir mazliet atlaidusies, – viņš noteica.

– Es esmu to pamanījusi. – Bet drīz tā atgriezīsies.

Kerolaina salika rokas klēpī. – Tas ir gaidāms.

Takers brīdi vēl raudzījās ūdenī un tad, nenovērsdams skatienu no dīķa, ieteicās: – Kerolaina, mēs neesam runājuši par to nakti.

– Un mums tas nav jādara.

Viņš pašūpoja galvu. Kerolaina sniedzās pēc Takera rokas, bet viņš piecēlās un pagāja nostāk. – Viņa bija mana māsa. – Takera balss bija saspringta, viņš joprojām lūkojās uz ūdeni, un Kerolaina pamanīja, cik ļoti noguris viņš izskatās. ”Vai es jebkad vairs redzēšu viņa bezrūpīgo smaidu?” viņa nodomāja un cerēja, ka tā būs.

– Viņa bija slima, Taker.

– Es pūlos uz to skatīties šādi. Tāpat kā tad, ja viņai būtu bijis vēzis. Es mīlēju viņu, Kerolaina. Un arī tagad es viņu mīlu. Ir grūti atcerēties viņu, tik dzīvespriecīgu un tik spītīgu. Un smagi ir atcerēties visus tos kapus, par kuru uzrašanos ir atbildīga viņa. Bet vissmagāk ir tad, kad aizveru acis un redzu tevi izskrienam no tās istabas, un Džosija seko tev pa pēdām ar nazi rokā.

– Es nevaru tev pateikt, ka mēs abi to spēsim aizmirst. Taču es esmu iemācījusies neskatīties atpakaļ.

Takers noliecās, paņēma kādu oli un iemeta ūdenī. – Es nebiju pārliecināts, ka tu vēlēsies mani redzēt.

– Protams. – Kerolaina piecēlās, būdama tikpat satraukta kā kucēns, kas ar zaru mutē meta priecīgus lokus. – Tu iesāki to, kas ir izveidojies mūsu attiecībās, Taker. Un tu nelikies mierā. Tu neklausījies, kad es sacīju, ka nevēlos iesaistīties.

Viņš aizmeta vēl vienu akmeni. – Laikam jau tā ir taisnība. Es esmu prātojis par to, vai būtu labāk, ja es tev vienkārši ļautu dzīvot tālāk, ļautu atgriezties tur, kur tu biji, iekams es apgriezu tavu dzīvi kājām gaisā.

Kerolaina vēroja oli lēkājam un veidojam uz ūdens virsmas viļņojošus apļus. ”Reizēm var panākt vairāk, saceļot nemieru, nevis nogludinot asumus,” viņa nodomāja.

– Ak, labi, labi. Tik raksturīgi tev, vai ne? Taisnā ceļā uz durvīm, kad attiecības ar sievieti kļūst sarežģītākas. – Kerolaina satvēra Takera roku un pagrieza vīrieti ar seju pret sevi. – Bet es neesmu tāda kā pārējās.

– Es nebiju domājis…

– Pag, es tev pateikšu, ko tu biji domājis. – Viņa spēcīgi iebikstīja Takeram krūtīs, un viņam no pārsteiguma pavērās mute. – ”Tas bija tik jauki, Kero. Gan jau vēl tiksimies.” Nekā nebija. Aizmirsti par kaut ko tādu! Tu neiesoļosi manā dzīvē, lai pamatīgi to izmainītu, un pēc tam svilpodams mierīgi neaiziesi projām. Es esmu tevī iemīlējusies un vēlos zināt, ko tu tagad ar to iesāksi.

– Nav tā, ka es… – Takers apklusa. Viņš kā sāpēs pievēra acis, tad uzlika rokas Kerolainai uz pleciem un piespieda pieri viņas pierei. – Mans Dievs, Kero.

– Es gribu, lai tu…

– Kuš. Mirkli neko nesaki. Man vajag tevi vienkārši paturēt savās rokās. – Takers pievilka Kerolainu ciešāk. Viņa juta, kā dreb Takera muskuļi. – Man šajās aizritējušajās dienās tik ļoti vajadzēja tevi apskaut! Bet es baidījos, ka tu novērsīsies.

– Tu kļūdījies.

– Es grasījos izrādīt augstsirdību un samierināties ar to, ka tu aizej. – Takers iespieda seju Kerolainas matos. – Laikam jau augstsirdība nav mana stiprā puse.

– Paldies Dievam, ka tā. – Kerolaina smaidīdama atlieca galvu. – Tu man tā arī neatbildēji.

– Es grasījos tevi noskūpstīt.

– Nē. – Viņa uzlika roku Takeram uz krūtīm, lai mazliet atvirzītu tālāk. – Es gribu dzirdēt atbildi. Es teicu, ka tevi mīlu, un gribu zināt, ko tu tagad iesāksi.

– Nu… – Viņš atlaida rokas un dūru sabāšanu kabatās uzskatīja par vislabāko risinājumu tādā mirklī. – Man viss jau likās ļoti labi iestrādāts… pirms tiem notikumiem.

Viņa pašūpoja galvu – Vairs nav nekāda ”pirms”. Mēģini tagad.

– Es domāju par to, vai tu dosies nākamajā koncertturnejā.

Tu gribi tajā doties?

– Šajā es vēlos doties. Sevis pašas dēļ.

– Jā. Un tad man ienāca prātā, ka tu neiebilstu pret kompanjonu.

– Laikam jau ne. – Kerolainas lūpās lēnām iezagās smaids. – Es labprāt brauktu tev līdzi, kad varētu. Es nevaru aizbraukt uz vairākām nedēļām, jo man ir jāpieskata Sajs un Svītvotera… jo īpaši tagad, kad Dveins pošas uz to klīniku. Bet šad un tad es varētu.

– Te un tur?

– Nu redzi. Un vēl es domāju, ka tu varētu atbraukt uz šejieni un būt kopā ar mani, kad nedotos turnejās un nekoncertētu.

Kerolaina saknieba lūpas un apsvēra Takera priekšlikumu.

– Konkretizē vārdus ”būt kopā”.

Viņš dreboši izelpoja. Ja lielāko daļu dzīves esi kaut ko paturējis sevī, nav viegli to paust uz āru. – Es gribu, lai tu apprecies ar mani, lai mums ir ģimene. Šeit. Laikam es to vēlos tik ļoti, kā neko citu savā dzīvē neesmu vēlējies.

– Taker, tu izskaties mazliet nobālis.

– Tas droši vien nāk kopā ar tām nāvīgajām bailēm, ko jūtu. Un vispār… Vīrietis tevi tikko bildināja, bet tu saki šādus vārdus…

– Taisnība. Tev pienākas vienkāršs ”jā” vai ”nē”.

– Pagaidi, pagaidi. Tur nav nekā vienkārša. – Takers, gluži nobijies, atkal piekļāva Kerolainu klāt. – Pagaidi un paklausies. Es jau nesaku, ka būs viegli.

– Un tu nesaki vēl kaut ko. Kaut ko ļoti nozīmīgu.

Takers atvēra un atkal aizvēra muti. Rimtais un pacietības pilnais Kerolainas skatiens drošināja mēģināt vēlreiz. – Es mīlu tevi, Kerolaina. Jēziņ… – Takeram vajadzēja mirkli līdzsvara atgūšanai. – Es mīlu tevi, – viņš atkārtoja, un nu jau tas bija daudz vieglāk. Patiesībā tas bija pat ļoti labi. – Es vēl nekad neesmu šos vārdus sievietei sacījis. Un es negaidu, ka tu man noticēsi.

– Es tev ticu. – Viņa pacēla muti pretī Takeram. – Tas nozīmē daudz vairāk, ja es redzu, cik lieli pūliņi tev jāpieliek, lai šos vārdus dabūtu pār lūpām.

– Domāju, ka ar laiku kļūs vieglāk.

– Piekrītu. Kāpēc mēs nevarētu iet uz māju, kur tev būtu iespēja patrenēties?

– Izklausās sakarīgi. – Takers uzsvilpa kucēnam un aplika roku Kerolainai ap vidukli. – Bet arī tu man neatbildēji.

Viņa iesmējās. – Vai nudien? Un kā būtu ar vienkāršu ”jā”?

– Es to pieņemu. – Viņš satvēra Kerolainu abās rokās, un viņi izgāja saules gaismā. – Vai es esmu tev kādreiz stāstījis par vienu no savām vecvec… Būs kādi trīs ”vec” laikam. Viņas kristītais vārds bija Amēlija. Tāds jauks, piemīlīgs vārds, vai ne? Viņa tūkstoš astoņi simti piecdesmit septītajā gadā aizbēga kopā ar vienu no Maknēriem.

– Nē, kaut ko tādu tu man neesi stāstījis. – Kerolaina apvija roku Takeram ap kaklu. – Bet es nešaubos, ka pastāstīsi.

Content

Robertsa Nora Asara zirnekļa tīklā

PROLOGS

PIRMA NODAĻA

OTRA NODAĻA

TRESA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTA NODAĻA

SESTA NODAĻA

SEPTITA NODAĻA

ASTOTA NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITA NODAĻA

DIVPADSMITA NODAĻA

TRISPADSMITA NODAĻA

CETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SESPDADSMITA NODAĻA

SEPTIŅPADSMITA NODAĻA

ASTOŅPADSMITA NODAĻA

DEVIŅPADSMITA NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

DIVDESMIT PIRMA NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TRESA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTA NODAĻA

DIVDESMIT SESTA NODAĻA

DIVDESMIT SEPTITA NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRISDESMITA NODAĻA