Robertsa Nora

Dižā grēcinieka meitas

NORA ROBERTSA

DIŽĀ GRĒCINIEKA MEITAS

.

.

Pirmā nodaļa

Džeks Mērsijs gan bija miris, bet tas nenozīmēja, ka, dzīvs būdams, viņš bijis mazāks nelietis. Nedēļa nāves neatlīdzināja sešdesmit astoņus nelietīgi pavadītus gadus. Vairākums ļaužu pie viņa kapa labprāt to būtu pateikuši skaļi.

Bērēs, kuras bija grūti nosaukt par bērēm, Betana Mozblija, stāvot ar garu zāli aizaugušajā kapsētā, čukstēja tamlīdzīgas domas ausī savam vīram. Viņa šeit bija ieradusies vienīgi aiz līdzjūtības pret jauno Viļu un bija paspējusi jau nogurdināt vīru ar tāda veida informāciju visu ceļu no Enisas.

Betanas vīrs Bobs Mozblijs, kas jau bija klausījies sievas pļāpas četrdesmit sešu gadu garumā, tikai kaut ko atrūca, izslēdzot no apziņas sievas un mācītāja murmināšanu.

Bobs gan arī neglabāja patīkamas atmiņas par Džeku. Viņš ienīda veco riebekli tikpat lielā mērā kā pārējie Montānas štata iedzīvotāji.

Lai nu mirušie guļ, kur aprakti, Bobs nodomāja, bet tagad tie noteikti bariem vien skrēja aizvadīt šo draņķa gabalu uz elli.

Klusais nostūris pie Mērsija rančo Lielā Loka kalnu piekājē netālu no Misūri krastiem nu bija pilns ar fermeriem, kovbojiem, tirgotājiem, politiķiem. Tur, kur pakalnos ganījās mājlopi un zirgi rikšoja pa saulainajām pļavām, zem kuplās zāles bija apbedīta Mērsiju dzimta.

Džeks bija pēdējais. Viņš sev bija pasūtījis kastaņkoka zārku. Licis to pagatavot pēc pasūtījuma un iekalt tajā ar zelta burtiem rančo zīmi - Ms. Zārks bija izklāts ar baltu atlasu, un Džeks gulēja tajā, apāvies labākajos čūskādas zābakos, ar savu veco iemīļoto kovboju cepuri galvā, bet rokā - vēršu dzenamo pātagu.

Džeks bija nozvērējies mirt atbilstoši nodzīvotajam mūžam. Parādot visiem pigu zem deguna.

Vilai bija jāpasūta kapakmens, ievērojot tēva norādījumus. Tātad 110 balta marmora - Džeksonam Mērsijam nederēja parasts granīts -, un novēlējums uz tā būs viņa paša sacerēts.

Te guļ Džeks Mērsijs.

Viņš dzīvoja, kā gribēja, un nomira tāpat.

Lai iet pie velna visi, kuriem tas nepatika!

Piemineklis tiks uzlikts pēc tam, kad akmeņainā zeme būs nosēdusies, līdzās Džeka Mērsija vecvectēvam Džebidijam Mērsijam, kas bija klejojis pa kalniem un ticis pie zemes, un līdzās pēdējai no Džeka trim sievām, kura vienīgā bija nomirusi, pirms Džeks paspēja no viņas izšķirties.

Re nu, kā iznācis, Bobs prātoja, visas Mērsija sievas dāvāja viņam pa meitai, kaut arī viņš kā apsēsts kāroja pēc dēla. Bobs labprāt to uztvēra kā mazu Dieva pajokošanos ar cilvēku, kas bradāja pa citu mugurām - un sirdīm -, dabūdams visu jebkurā citā jomā.

Viņš skaidri atcerējās katru Džeka sievu, kaut arī neviena no viņām ilgi neturējās viņa laulātās godā. Visas bija skaistules, un meitas, kuras viņām dzima, arī izskatījās jaukas no vaiga. Betana bija karsējusi telefona līnijas, tiklīdz uzzināja, ka divas vecākās Mērsija meitas arī atlidošot uz bērēm. Neviena nebija spērusi ne soli uz Mērsija zemes kopš brīža, kad vispār sāka staigāt. Viņas arī tur nemaz netika gaidītas.

Tikai Vila bija palikusi. Mērsijs neko nespēja pret viņu iesākt, jo meitenes māte bija nomirusi, tik tikko paspēdama mazo pabarot ar krūti. Bērnam nebija radinieku, kam viņu varētu atdot, tāpēc Džeks atstāja Viļu saimniecības vadītājas Besas ziņā, un Besa audzināja meiteni, cik vien labi varēdama.

Ikviena Džeka meita bija kaut ko mantojusi no tēva, Bobs ievēroja, zem cepures malas nopētīdams viņas. Kaut vai tumšos matus, aso zodu. Uzreiz varēja pateikt, ka visas trīs ir māsas, tik līdzīgas viņas izskatījās, kaut arī pirmo reizi bija sanākušas kopā. Laiks rādīs, kā viņas spēs saprasties, un laiks rādīs, vai Viļā būs iedzimis pieliekami daudz no Džeka Mērsija, lai viņa spētu vadīt rančo divdesmit piecu tūkstošu akru platībā.

Vila domāja par rančo un darbu, kas tajā jāiegulda.

Rīts mirdzēja spožs un skaidrs, un viņai gandrīz iesāpējās acis, uzlūkojot kalnus, kuru spilgtās krāsas bija tik izaicinošas un skaistas. Stāvās nogāzes un ieleja gatavojās mainīt košo rudens rotu, bet chinook vējš pūta karsts, sauss, smags. Oktobra sākums bija diezgan silts, tā ka varēja nēsāt blūzes ar īsām piedurknēm, taču nebija zināms, kāds laiks būs kaut rītdien. Augstienē jau bija snidzis pirmais sniegs, Vila redzēja, kā melnās un pelēkās kalnu virsotnes un mežus izmanīgi pārklāj balta sega. Vajadzēja sadzīt lopus aplokā, apraudzīt žogus, salabot tos, pārbaudīt no jauna. Turklāt jāsēj ziemas kvieši. Tagad visa atbildība gūlās uz viņas pleciem. Tas vairs nebija Džeka Mērsija rančo, Vila sev atgādināja. Nu tas bija viņas rančo.

Viņa klausījās mācītāja sprediķī par mūžīgo dzīvošanu, piedošanu, debesu vārtiem. Viņa domāja, ka Džeks Mērsijs uzspļautu jebkurai citai vietai, viņam galvenais bija tikai sava zeme. Viņam piederēja Montāna, kalnu un pļavu plašumi, ērgļi un vilki. Viņas tēvs būtu tikpat nelaimīgs paradīzē kā ellē.

Viļas seja saglabāja savu mierīgo izteiksmi, kad lepnais zārks tika nolaists svaigi izraktajā zemē. Viņas āda bija zeltaini gaiša, gluži kā viņas mātei, bet Blekfutu asinis karstas kā saule. Mati, kuri īpaši bērēm par godu bija sapīti bizē, izskatījās tikpat melni kā acis, kas šķita vai piekaltas zārkam, kurā gulēja viņas tēva ķermenis. Viņa nebija uzlikusi cepuri, un saule acīs liesmoja kā uguns. Bet viņa neatļāvās liet asaras.

Vilai bija lepni sejas vaibsti, augsti vaigu kauli, plata, augstprātīga mute, eksotiskas acis ar smagiem plakstiņiem un biezām skropstām. Astoņu gadu vecumā Vila bija kritusi no nikna, mežonīga mustanga un salauzusi degunu. Viņai patika domāt, ka mazliet uz kreiso pusi iešķībais deguns piešķir viņai vien piemītošu pazīmi. Savs raksturs Vilai Mērsijai nozīmēja daudz vairāk par skaistumu. Vīrieši necienīja skaistumu, viņa zināja. Viņi to izmantoja.

Viņa stāvēja ļoti mierīga, vēja pūsmām rotaļīgi kā dejā uztverot atrisušo matu cirtas. Viņa bija vidēja auguma, ar spēcīgu miesas uzbūvi, tērpusies slikti pieguļošā melnā kleitā un melnās augstpapēžu kurpēs, kuras šajā rītā pirmo reizi bija izņēmusi no kastes. Divdesmit četrus gadus veca sieviete ar darbam pievērstām domām un izmisīgām, sāpīgām sērām sirdī.

Par spīti visam, viņa mīlēja Džeku Mērsiju. Viņa neko neteica, nebilda ne pušplēsta vārda tām divām svešiniecēm, asinsradinie- cēm, kas bija ieradušās uz tēva bērēm.

Tikai mirkli, vienu mirkli, viņa pārlaida skatienu Mērijas Vulf- čaildas-Mērsijas kapam. Māte, ko viņa neatcerējās, gulēja zem uzkalniņa, kuru klāja savvaļas puķes, kas rudens saulē vizuļoja kā dārgakmeņi. Ādams tās iedēstījis, viņa nodomāja un ieskatījās pusbrālim acīs. Viņš vienīgais zināja, kā asaras plosīja Viļas sirdi, bet viņa neļāva tām izlauzties.

Ādams saņēma viņas roku, un Vila savija pirkstus ar viņējiem. Ar sirdi un prātu viņa apjauta, ka tagad brālis bija vienīgais viņas īstais ģimenes loceklis.

-    Viņš dzīvoja tā, kā viņam labpatika, — Ādams nomurmināja. Viņa balss skanēja rāmi, tā nomierināja. Ja viņi paliktu divatā, Vila noliektu galvu viņam uz pleca un tā rastu atbalstu.

-    Jā, tā viņš darīja. Tagad viss beidzies.

Ādams paskatījās uz abām svešajām sievietēm, Džeka Mērsija meitām, un saprata, ka nu sāksies kas jauns.

-    Tev ar viņām jārunā, Vila.

-    Viņas guļ manā mājā, ēd pie mana galda. - Vila tīši pievērsa atkal skatienu tēva kapam. - Ar to pietiek.

-Viņas ir tavas radinieces.

-    Nē, Ādam, tu man esi vienīgais. Viņas man nav nekas. - Vila aizgriezās, sagatavodamās pieņemt līdzjūtības apliecinājumus.

Kaimiņi barojās, izmantodami cita nāvi. Nekas nespēja mainīt dziļi iesakņojušos tradīciju, tāpēc Vila netraucēja Besu trīs dienas pēc kārtas gatavot ēdienus, kā saimniecības vadītāja izteicās, bēru mielastam. Pēc Viļas domām, tās bija papildu muļķības. Nekādu seru, nekādas cieņas parādīšanas. Ziņkāre - tā gan. Daudzi no tiem, kas sapulcējās galvenajā mājā, bija iepriekš lūgti. Vairākums bija sanākuši neaicināti. Kaimiņa nāve pavēra viņiem durvis, un viņi ar baudu izmantoja šo iespēju.

Galvenā māja bija izrādīšanās vieta - Džeka Mērsija stilā. Reiz lur bija dubļos iestigusi baļķu būda ar dubļiem apkārt, bet tā tas bija pirms vairāk nekā simts gadiem. Tagad tajā vietā pletās neregulāras formas celtne no akmens, koka un mirdzoša stikla. Gaišas priežu dēļu grīdas un spodras flīzes sedza paklāji no visas pasaules. I )žekam Mērsijam patika kolekcionēt. Kļuvis par Mērsija rančo saimnieku, viņš piecus gadus veltīja jaukās mājas pārveidei par personisko pili.

"Bagātie dzīvo bagāti," viņš mēdza teikt.

Tā viņš arī darīja. Krāja gleznas, skulptūras, piebūvēja telpas, lai būtu kur izlikt mākslas priekšmetus. Mājā varēja ieiet caur augstu, plašu ātriju, kas bija izlikts ar flīzēm safīra un rubīna krāsās, veidojot Mērsija rančo zīmi. Kāpnes uz otro stāvu bija no spoža, kā stilds mirdzoša ozolkoka, bet margu balsts izgrebts gaudojoša vilka formā.

Tagad kāpnes bija pilnas ar cilvēkiem, kas liecās pāri margām, balansējot ar šķīvjiem rokās. Citi sagāja milzu dzīvojamā istabā ar slidenu grīdu un zemu, platu krēmkrāsas ādas dīvānu. Virs gluda akmens kamīna pie sienas karājās glezna - Džeks Mērsijs visā augumā melna ērzeļa mugurā. Galvu izslējis, cepuri uz pakauša atstūmis, ar vēršu dzenamo pātagu rokā. Daudzi juta, kā skarbās, zilās acis nolād viņus, kamēr viņi dzēra Džeka viskiju un uzsauca nelaiķim tostus.

Džeka otro pamesto meitu Liliju Mērsiju tas viss biedēja. Gan māja, gan cilvēki, gan troksnis. Kad viņa iepriekšējā dienā bija ieradusies, saimniecības vadītāja viņai ierādīja ļoti skaistu istabu. Tā bija tik klusa, viņa patlaban nodomāja, pieiedama tuvāk verandas malai. Viņas istabā bija burvīga gulta no skaista, dzeltena koka un zīdainas tapetes pie sienām. Tur viņa varēja palikt vienatnē.

Šobrīd viņa pēc tās ilgojās, pat ļoti ilgojās, Lilija nodomāja, skatoties tālumā uz kalniem. Kādi kalni, Lilija brīnījās. Tik augsti, skarbi. Ne mazākās līdzības ar mīlīgajiem pakalniem viņas mājās Virdžīnijā. Ak, un debesis, bezgalīgs, nemiera pilns zilums pāri neaptverami plašai zemei.

Lauki, pļavas, vējš, kas nekad nerimās. Krāsas - zeltainas, rūsganas, koši un tumši sarkanas, kā jau rudenī, - klāja gan kalnus, gan ielejas.

Un šis līdzenums, kurā rančo pletās apbrīnojamā spēkā un skaistumā. No rīta viņa pa logu bija redzējusi briedi dzeram ūdeni no sudrabaini mirdzoša strauta. Viņa bija dzirdējusi zviedzam zirgus, vīru sarunas, gaiļa dziedāšanu un - viņai likās, viņa cerēja - arī ērgļa balsi.

Viņa vēlētos, ja saņemtu drosmi, pastaigāt pa mežiem kalnu pakājē, kur satiktu alni un lapsu, par kuriem ar interesi bija lasījusi, lidojot uz Rietumiem.

Lilija zināja, ka labprāt te pavadītu vēl vienu dienu, bet viņa nesaprata, kurp dosies, ko iesāks pēc tam, kad viņu palūgs atstāt šo māju.

Viņa nevarēja braukt atpakaļ uz Austrumiem, pagaidām vēl ne. Bailīgi ar pirkstiem viņa pieskārās jau dzeltenīgajam zilumam, ko bija centusies noslēpt ar grimu un saulesbrillēm. Džess viņu bija atradis. Viņa tik ļoti piesargājās, bet viņš bija atradis Liliju, un tiesas lēmums viņu neglāba no sitieniem. Ne jau pirmo reizi. Džesu neatturēja, ka viņi ir šķīrušies, Lilijas bēgšana, pārcelšanās uz jaunu dzīvesvietu.

Šeit, viņa nodomāja, varbūt šeit, tūkstošiem jūdžu attālumā, tik plašā zemē, viņa beidzot varētu uzsākt citu dzīvi. Dzīvi, kas brīva no bailēm.

Vēstule no advokāta, kurš informēja Liliju par Džeka Mērsija nāvi un uzaicināja viņu ierasties Montānā, viņai šķita kā Dieva dāvana. Kaut arī ceļa izdevumi bija apmaksāti, viņa pārdeva pirmās klases biļeti un pasūtīja lidojumus krustu šķērsu pāri valstij, izmantojot trīs dažādus vārdus. Viņa izmisīgi centās noslēpties, lai Džess Kuks viņu neatrastu. Lilija bija pārguruši no bēgšanas un mūžīgajām bailēm.

Lilija domāja, ka viņai varbūt vajadzētu pārcelties uz Bilingsu vai Helēnu un iestāties darbā. Vienalga, kādā. Viņa bija mācījusies, ieguvusi skolotājas grādu, prata strādāt ar datoru. Varbūt viņai izdosies sameklēt mazu dzīvoklīti, kaut vai vienu istabu, līdz viņā atkal tiks uz kājām.

Viņa varētu dzīvot tepat, Lilija domāja, skatoties uz plašo, krāšņo ainavu, kas viņu biedēja. Kas zina, varbūt viņas vieta bija šeit.

Lilija satrūkās, kad viņas delmam pieskārās kāda roka; viņa tik tikko apslāpēja kliedzienu, sirds kā trusītis ielēca kaklā.

Te taču nav Džesa, viņa sev aizrādīja, juzdamās muļķīgi. Viņai blakus bija nostājies tumšmatains vīrietis, Džess bija blonds. Šim bija bronzas krāsas āda, mati slīga līdz pleciem. Sirsnīgas, melnas acis, ļoti melnas, seja skaista, gluži kā uzgleznota.

Bet Džess ari bija skaists. Lilija zināja, cik nežēlīgs spēja būt skaistums.

-    Piedodiet! - Ādams atvainojās, runādams tā, it kā mierinātu nobiedētu kucēnu vai slimu kumeļu. - Es negribēju jūs satraukt. Vai nevēlaties ledus tēju? - Viņš saņēma jaunās sievietes roku, ievērojot, kā viņa dreb, un iespieda viņai plaukstā glāzi. - Šodien slāpst.

-   Paldies! Nedzirdēju jūs pienākam aiz muguras. - Lilija pēc paraduma, kuru pati neapzinājās, paspēra soli sāņus, tādējādi ieturēdama distanci. Telpu bēgšanai. - Es tāpat vien… skatījos. Šeit ir tik skaisti.

-    Jā, ir gan.

Lilija iedzēra auksto tēju, atvēsinot izkaltušo kaklu, un pavēlēja sev saglabāt mieru un pieklājību. Cilvēki mazāk tincināja, ja pretim stāvēja miera iemiesojums.

-Vai jūs dzīvojat kaut kur tuvumā?

-   Ļoti tuvu. - Vīrietis pasmaidīja, nostājās tuvāk margām un norādīja uz austrumiem. Viņam patika sievietes balss, lēnā, laipnā dienvidnieku izruna. - Tajā mazajā, baltajā mājā aiz zirgu staļļa.

-   Ak, es ievēroju šo ēku. Tai ir zili slēģi un apkārt dārzs, pagalmā gulēja melns sunītis. - Lilija atcerējās mājīgo ainavu, tā šķita daudz viesmīlīgāka par lepno namu, kurā viņi atradās.

-    Tas ir Bīns! - Ādams smaidīdams paskaidroja. - Tāds ir suņa vārds. Viņam garšo ceptas pupas. Mani sauc Ādams Vulfčailds, esmu Viļas brālis.

-    Ak tā? - Lilija mirkli pētīja pastiepto roku, līdz beidzot lika sev to saņemt. Nu viņa saskatīja līdzību - augstos, slīpos vaigu kaulus, acis. - Es nezināju, ka viņai ir… Tātad mēs…

-    Nē. - Sievietes roka šķita ļoti trausla, un Ādams to uzmanīgi palaida vaļā. - Jums abām ir viens tēvs. Mums ar Viļu ir viena māte.

-    Skaidrs. - Aptvērusi, cik maz uzmanības viņa bija pievērsusi šodien apglabātajam vīrietim, Lilija izjuta kaunu. - yai jums viņš bija tuvs… jūsu patēvs?

-    Nevienam viņš nebija tuvs. - Tas izskanēja pavisam vienkārši, bez rūgtuma. - Jūs šeit nejūtaties ērti. - Viņš bija ievērojis Lilijas atturību, izvairīšanos no saskarsmes ar citiem, it kā pat nejaušs pieskāriens ar elkoni viņai spētu nodarīt pāri. Viņš arī bija pamanījis Lilijas sejā sitienu pēdas, kuras viņa centās noslēpt.

-    Man šeit visi ir sveši.

Viņai ir nodarīts pāri, Ādams nodomāja. Viņš vienmēr juta līdzi pazemotajiem un ievainotajiem. Viņa bija jauka un neaizsargāta. Glīti ģērbusies neuzkrītošā, melnā kostīmā, augstpapēžu kurpēs, tikai collu vai apmēram tik daudz īsāka par viņa piecām pēdām un desmit collām un pārāk vāja savam augumam. Tumšie, iesarkanie mati mīkstos viļņos ieskāva seju kā eņģeļa spārni. Viņš neredzēja sievietes acis aiz saulesbrillēm, bet viņu interesēja to krāsa un ko viņš tajās varētu izlasīt.

Viņai bija tēva zods, bet mute maiga, diezgan maza, bērnišķīga. Vaigos parādījās tik tikko pamanāmas bedrītes, kad viņa mēģināja pasmaidīt. Viņas āda bija gaiša, bāla, pat ļoti bāla salīdzinājumā ar sitienu pēdām tajā.

Viņa ir viena un nobijusies, Ādams secināja. Viņam būs jāpapūlas, lai atmaidzinātu Viļas sirdi pret šo sievieti, viņas māsu.

-    Man jāaiziet aplūkot zirgus, - viņš no jauna ierunājās.

-    Ak tā? - Lilija bija pārsteigta par savu neapmierinātību. Vai tad viņa netiecās pēc vientulības? - Es jūs nekavēju.

-    Vai nevēlaties piebiedroties? Apskatīt ganāmpulku…

-   Zirgus? Es… - Neesi gļēvule, Lilija sev pavēlēja. Viņš tev nedarīs pāri. - Jā, labprāt. Ja es jūs netraucēšu.

-    Nē, netraucēsiet.

Ādams nepiedāvāja roku un nesaņēma viņas plaukstu, lai viņu nebiedētu, tikai devās prom lejā pa kāpnēm un uz priekšu pāri grambainam zemesceļam.

Vairāki ļautiņi ievēroja viņus aizejam, un mēles sāka trīties, kā jau tām bija ierasts. Galu galā Lilija Mērsija bija viena no Džeka meitām, bet neizskatījās, ka viņa var dabūt kaut vārdu pār lūpām.

Vila gan bija pavisam citāda - tiešām. Viņa bija meitene, kas spēja par sevi pastāvēt.

Taču tā trešā - tā bija zivtiņa no pavisam cita dīķa. Augstprātīga, tērpusies lepnā kostīmā, soļoja apkārt, degunu raukdama. Katrs, kam bija acis pierē, redzēja, ka viņa pie kapa stāvēja auksta kā ledus. Par vienu gan nevarēja būt šaubu - viņa bija skaista. Džeks bija pagādājis izskatīgas meitas, un vecākajai bija viņa acis. Vērīgas, skarbas, zilas.

Bija skaidri redzams, ka viņa uzskata sevi pārāku par apkārtējiem, tāda Kalifornijas dāma dārgās kurpēs, bet daudzi atcerējās viņas māti - dejotāju 110 Lasvegasas ar skaļiem, griezīgiem smiekliem un piedauzīgu runas manieri. Tie, kuri atcerējās, jau bija nosprieduši, ka viņiem daudz labāk patika māte, nevis meita.

Tesu Mērsiju tas neinteresēja. Viņa paliks šajā Dieva pamestajā nomalē tieši tik ilgi, līdz būs nolasīts testaments. Viņa paņems savu daļu, un tā noteikti būs mazāka, nekā vecais nelietis palicis viņai parādā.

-    Atgriezīšos, vēlākais, pirmdien.

Ātrā solī trauksmaini staigādama apkārt, izstarojot nervozu enerģiju, Tesa nēsāja sev visur līdzi telefonu. Viņa aizvēra durvis telpai, kas, pēc viņas domām, varēja būt kabinets, un cerēja, ka vismaz uz brīdi paliks viena. Tomēr zināmas grūtības sagādāja gar sienām sakarināto dzīvnieku galvu ignorēšana.

-    Scenārijs ir gatavs. - Tesa viegli pasmaidīja, izvilkusi pirkstus caur tumšajiem, taisnajiem matiem, kas meta vilni ap zodu. - Jā, tas ir lielisks, un pirmdien tu to saņemsi tieši savās mazajās rociņās. Netirdi mani, Aira! - viņa brīdināja aģentu. - Es tev sagādāšu scenāriju, tu man - līgumu. Mans naudas avots izsīkst.

Pārlikdama telefonu no vienas rokas otrā, viņa savilka lūpas un ielēja sev no karafes brendiju. Viņa vēl klausījās Holivudas solījumos un lūgumos, kad ieraudzīja Liliju un Ādamu aizejam gar logu.

Interesanti, Tesa nodomāja 1111 iedzēra malciņu. Mazā pele un lielais mežonis.

Pirms brauciena uz Montānu Tesa nedaudz papētīja cilvēkus, ar kuriem gatavojās satikties. Viņa uzzināja, ka Ādams Vulfčailds ir Džeka Mērsija pēdējās - trešās sievas dēls. Kad zēnam bija astoņi gadi, māte apprecējusies ar Mērsiju. Vulfčailda bija dzimusi Blek- futa - vai kaut kas tamlīdzīgs. Ādama māte bija daļēji indiāniete. Dēls divdesmit piecus gadus bija pavadījis Mērsija rančo, un tik vien viņam piederēja kā neliela mājele un zirgkopja amats.

Tesai nepietika ar tādu mazumiņu.

Par Liliju Tesa bija uzzinājusi, ka viņa ir šķīrusies, bez bērniem un daudz ceļo. Varbūt bijušā vira dēļ, kurš viņu dauzījis kā maišeli, Tesa sprieda, aizliedzot sev viņu pažēlot. Viņa nedrīkstēja atļauties emocionāli saistīties. Šeit viņu gaidīja vienīgi bizness.

Lilijas māte bija fotogrāfe, kas ieradusies Montānā uzņemt bildes par īstajiem Rietumiem. Viņa bija nofotografējusi Džeku Mērsiju, taču neko labu gan tas viņai nebija devis, Tesa secināja.

Tad vēl bija Vila. Tesa saknieba lūpas, iedomājoties Viļu. Viņa bija palikusi tepat, vecais nelietis viņu bija paturējis.

Nu Vilai piederēja šī vieta, Tesa pieņēma, paraustīdama plecus. Lai viņai tā tiek! Vila to, protams, bija nopelnījusi. Taču Tesa Mērsija negrasijās apmierināties ar mazu gabaliņu no lielā kumosa.

Paskatījusies laukā pa logu, viņa redzēja acu priekšā plešamies nebeidzamu līdzenumu - tukšu kā Mēness. Nodrebinājusies Tesa aizgriezās. Nu nē, viņa ilgojās pēc Rodeodraivas.

-    Pirmdien, Aira! - Tesa noteica, aizkaitināta par aģenta uzmācīgo dīkšanu viņai pie auss. - Precīzi divpadsmitos tavā kabinetā. Pēc tam vari aizvest mani pusdienās! - Pēdējo teikumu piebildusi "uz redzēšanos!" vietā, viņa izslēdza telefonu.

Ilgākais, trīs dienas, viņa sev nosolījās, pacēlusi brendija glāzi pret aļņa galvu. Tad viņa ar "Dodge" vislielākajā ātrumā trauksies atpakaļ uz civilizāciju.

-    Vai man vajadzētu tev atgādināt, Vila, ka lejā ir viesi? - Besa Pringla stāvēja, rokas iespriedusi kaulainajos gurnos, un izteicās tieši tādā pašā toni kā toreiz, kad Vilai bija desmit gadu.

Vila patlaban bija pārģērbusies džinsos, kad Besa, tik tikko pieklauvējusi, iespērās viņas guļamistabā.

-    Tad neatgādini! - Vila savukārt atcirta Besai tāpat kā desmit gadu vecumā un apsēdās, lai uzvilktu zābakus.

-    Nekļūsti rupja!

-    Man jāstrādā, bet viņi mani kavē.

-    Tev pietiek palīgu, kas vienu dienu visu izdarīs tavā vietā. Šodien tu nekādā ziņā nedrīksti pazust no acīm. Tā nepiederas.

Besas sabiedriskie un morālie principi sastāvēja galvenokārt no tā, kas piederas un kas ne. Viņa pati bija kā putniņš ar smalkiem kauliņiem un baltiem zobiem, kaut arī spēja pieveikt pankūku kalnu ātrāk nekā laukstrādnieks un viņai kārojās saldumu gluži kā astoņus gadus vecam bērnam. Viņai pašai bija piecdesmit astoņi, košos rudos matus viņa slepus krāsoja un nēsāja saņemtus bargā mezglā uz pakauša.

Besa runāja piesmakušā balsī, un viņas apbrīnojami jaukā seja ar sūnzaļām acīm un strupu īru degunu bija gluda kā jaunai meitenei, bet rokas mazas, veiklas, straujas. Un raksturs tieši tāds pats.

Dūres pret gurniem atbalstījusi, Besa piesoļoja pie Viļas un nikni viņu uzlūkoja.

-    Bezkauņa, kāp tik lejā pie ciemiņiem!

-   Man jārūpējas par rančo. — Vila piecēlās. Tas nebija svarīgi, ka zābakos viņa pārspēja Besu par veselu sprīdi. Varas groži mūžam tika raustīti no vienas pie otras. - Turklāt tie nav mani viesi. Es viņus te nesaucu.

-    Viņi ieradušies izteikt līdzjūtību. Tā piederas.

-Viņi šurp saskrējuši, lai tenkotu un ložņātu pa māju. Pēdējais laiks viņiem nozust!

-    Daži jau ir aizgājuši. - Besa piekrizdama palocīja galvu. - Bet diezgan daudzi vēl ir tepat arī tevis dēļ.

-    Man viņi nav vajadzīgi. - Vila aizgriezās, paņēma cepuri, tad piegāja pie loga un palika tur stāvam, skatīdamās ārā un burzīdama cepures malu rokās. Pa logu varēja redzēt koku tumšās aprises un Lielā Loka kalnu virsotnes - skaistuma un noslēpuma iemiesojumu. - Es viņus negribu. Man trūkst gaisa, kamēr viņi te klimst apkārt.

Besa vilcinoties noglāstīja Viļas delmu. Džeks Mērsijs nebija gribējis, lai viņa meitu audzinātu maigi. Nekāda mīļuma, nekādas lutināšanas, par glāstiem pat nerunājot. Viņš to stingri noteica jau tad, kad Vila vēl gulēja autiņos. Tā nu Besa mīļoja, lutināja un glāstīja bērnu, Džekam neredzot, citādi viņu padzītu, tāpat kā vienu no Džeka sievām.

-    Mīļumiņ, tev ir tiesības sērot.

-   Viņš ir miris un aprakts. Žēlošana nepalīdzēs. - Tad Vila uzlika roku uz Besas sīkā pleca. - Viņš man pat nepateica, ka ir slims, Besa. Neļāva man sevi aprūpēt tās pēdējās nedēļas un kārtīgi atvadīties.

-Viņš bija lepns vīrs, - Besa teica, bet klusībā nodomāja, ka viņš bija nelietis. Savtīgs draņķis. - Ir labāk, ja vēzis paņem ātri nekā paildzina mokas. Viņš tikai vairāk ciestu, un tev arī būtu grūtāk.

-    Lai nu būtu kā būdams, tas ir beidzies. - Vila, nogludinājusi malu platajai cepurei, uzlika to galvā. - Man jārūpējas par lopiem, un es atbildu par cilvēkiem. Rančo strādniekiem jāliek saprast, kurš tagad ir galvenais. Mērsija rančo turpina vadīt Mērsija.

-    Nu tad saimnieko! - Gadiem ilgā pieredze bija iemācījusi Besu pieņemt rančo vadīšanu kā primāro. - Tikai atgriezies uz vakariņu laiku. Tev beidzot jāapsēžas un kārtīgi jāpaēd.

-    Iztīri māju no tiem ļautiņiem, un es būšu klāt.

Viņa devās laukā, nogriezdamās pa kreisi uz kāpnēm ēkas dziļumā. Tās veda uz mājas austrumu spārnu, no kura viņa netraucēta varēja aizlavīties uz gaiteni. Pat tur viņa sadzirdēja bišu stropam līdzīgo murdoņu no citām istabām un atsevišķas smieklu šaltis. Izjuzdama nicinājumu, viņa aizcirta durvis, bet tad apstājās, jo ieraudzīja sānu verandā divus vīrus draudzīgi smēķējam.

Vila samiedza acis, uzlūkodama vecāko vīru, kas bija maza auguma, plecīgs, tik līkām kājām kā ritenis. Viņš turēja rokā alus pudeli.

-Vai izklaidējies, Hem?

Sarkasms Viļas balsī neuztrauca Hamiltonu Dosonu. Viņš bija tas, kurš reiz uzsēdināja meiteni uz viņas pirmā ponija, pārsēja viņai galvu pēc pirmā kritiena no zirga. Viņš bija Vilai iemācījis mest laso, šaut, iejāt kumeļu. Šobrīd viņš tikai iesprauda cigareti spraugā starp sirmo bārdu un izpūta dūmu gredzenu.

-    Paskat! - Pirmajam gredzenam sekoja vēl viens. - Itin jauka pēcpusdiena.

-    Jāsalabo žogs ap ziemeļrietumu robežu.

-     Tiek jau darīts, - Hems miermīlīgi attrauca, atspiedies pret margām. Viņš bija rančo priekšstrādnieks un bija pārliecināts, ka zina, kas jādara, tikpat labi kā Vila. - Izsaucu veselu brigādi uz labošanu. Aizsūtīju Brūsteru un Piklzu uz augstieni. Mums tur pazudis lopiņš. Izskatās pēc pumas nedarba. - Viņš atkal ievilka dūmu un izpūta strūkliņu. - Brūsters tiks galā. Viņam jau prāts nesas uz šaušanu.

-    Man ar viņu jārunā, kad viņš atgriezīsies.

-            Tā jau es sapratu. - Hems izslējās un sagrozīja taisnāk dubļu krāsas lupatai līdzīgo cepuri. - Pienācis laiks atšķirt mazuļus no mātes.

-    Jā, zinu.

I lems tieši tā arī saprata, ka viņa zina.

-    Iešu pārbaudīšu, kā veicas vīriem pie žoga. Izsaku līdzjūtību par tēti, Vila.

Vilai šie vienkāršie vārdi skanēja sirsnīgāk un patiesāk nekā svešo cilvēku atsūtītie puķu kalni.

-    Es vēlāk aizjāšu apskatīties.

Viņš pamāja Vilai, tad vīram, kas stāvēja turpat blakus, un līkajām kājām aizsoļoja uz savu nojumi.

-    Ko tu tagad darīsi, Vila?

Viņa paraustīja plecus, apjukusi, ka nav izplānojusi turpmāko rīcību.

-    Gaidu rītdienu, - viņa atteica. - Kā tev šķiet, Neit, vai rīt jau būs vieglāk?

Viņš negribēja atzīties, ka tā neuzskata, tāpēc, neko neatbildējis, tikai iedzēra alu. Viņš te bija ieradies Viļas dēļ - kā draugs, kā tuvākais kaimiņš no blakus rančo. Viņš bija arī Džeka Mērsija advokāts un zināja, ka drīz vien nāksies jauno sievieti satriekt ar negaidītu ziņu.

-    Iesim izstaigāsimies. - Viņš nolika alu uz margas malas un saņēma Viļas roku. - Man jāizstaipa kājas.

Jā, tās viņam bija varen garas. Neitans Torenss bija slaida auguma. Septiņpadsmit gadu vecumā viņš bija izstiepies līdz sešām pēdām divām collām un turpinājis augt. Tagad, kad viņam bija trīsdesmit trīs, viņš bija sasniedzis sešas pēdas un sešas collas, ar lunkanu un vingru augumu. Salmu krāsas mati sprogojās zem cepures. Glītajā vēja un saules appūstajā sejā acis mirdzēja zilas kā Montānas debesis. Garajām rokām bija lielas plaukstas, garajām kājām lielas pēdas. Un tomēr viņš bija apbrīnojami proporcionāls.

Neitans izskatījās pēc kovboja, viņa gaita bija kā kovbojam. Viņa sirds, kad bija runa par ģimeni, zirgiem un Kītsa dzeju, bija maiga kā dūnu spilvens. Toties prāts - ciets kā granīts, kad bija runa par likumiem, taisnīgumu, labo un ļauno.

Viņš jau sen bija dziļi pieķēries Vilai Mērsijai. Viņš ienīda sevi par to, ka tagad viņam neatlika nekas cits kā vest viņu caur elli.

-    Man nav nācies zaudēt tuvus cilvēkus, - Neitans teica. - Tāpēc neapgalvošu, ka zinu, kā tu jūties.

Vila devās garām vasaras virtuvei, noliktavai un vistu kūtij, kur perētājas tupēja uz olām.

-    Tēvs nevienu nelaida sev tuvumā. Es pati nezinu, kā jūtos.

-    Rančo… - Šis bija riskants temats, un Neitans to uzmanīgi apgāja. - Te darba netrūkst.

-   Mums ir krietni strādnieki, laba zeme, mājlopi. - Vila brīvi uzsmaidīja Neitanam. Ar Neitanu viņai bija viegli. - Mums ir labi draugi.

-Vila, ar mani tu vari jebkurā laikā rēķināties. Ar mani un jebkuru citu mūsu apgabalā.

-     Es to zinu. - Vila pievērsa skatienu aplokiem, saimniecības ēkām, mājām 1111 tālāk laukiem, kas aizstiepās bezgalīgi līdz pašām debesīm. - Mērsiji šo zemi kopuši vairāk nekā simts gadu. Gādāja par ganāmpulku, sēja labību, audzēja zirgus. Es arī protu vadīt saimniecību. Nekas būtībā nemainīsies.

Viss mainīsies, Neitans nodomāja. Viņas pasaule krasi pārvērtīsies nelaiķa cietās sirds dēļ. Neitans gribēja visu ātrāk nokārtot un tikt ar to galā, pirms Vila paspēja sēsties zirgā un aizauļot.

-    Mums jāiet un jānolasa testaments, - Neitans izlēma.

\

Otrā nodaļa

Džeka Mērsija kabinets galvenās mājas otrajā stāvā bija plašs kā deju zāle. Dzeltenie paneļi, kas bija no pašu audzētām priedēm un kam šellaka piešķīra sulīgu spīdumu, atstaroja telpā zeltainu gaismu. No platajiem logiem pavērās krāšņi skati uz rančo, laukiem un debesīm. Džekam patika izteikties, ka tikai pa šiem logiem, kam nebija aizkaru, bet kas toties bija krāšņi izdekorēti, varot redzēt visu, ko cilvēks vēloties.

Grīdas sedza viņa savāktie paklāji. Krēsli bija pārvilkti ar ādu košos sarkanbrūnos toņos, kādi viņam patika.

Pie sienām karājās viņa trofejas - aļņa un brieža, lāča un buku galvas. Vienā kaktā, saliecies kā pirms uzbrukuma, tupēja spēcīgs, melns grizlilācis, ķepas izstiepis, melnajām acīm niknumā kvēlojot.

Daži Džeka iecienītie šaujamrīki atradās aizslēgtā vitrīnā. Viņa vecvectēva Henrija šautene un "Peacemaker" kolts; Brauninga bise bija nogāzusi no kājām lāci, "Mossberg 500" viņš mēdza saukt par baložu nāvi, bet četrdesmit ceturtā kalibra "Magnum" izmantoja, kad devās medībās.

Tā bija vīrieša istaba - ar vīrišķīgām ādas un koka smaržām, ar Kubas tabakas aromātu. Viņš labprāt to uzsmēķēja.

Pēc pasūtījuma gatavotais rakstāmgalds bija no spīdīga, gluda koka, atvilktņu labirintu rotāja spoži misiņa rokturi. Patlaban pie tā bija apmeties Neitans, kārtodams papīrus un ļaudams klātesošajiem apsēsties.

Tesai izskatījās, ka viņš te ir neiederīgs - kā alus muciņa baznīcas labdarības pasākumā. Advokāts kovbojs, lūpas savilkusi, viņa nosprieda, saposies labākajā goda kārtā. Nevarētu teikt, ka raupjais laucinieciskais stils nebūtu pievilcīgs. īsts jaunais Džimijs Stjuarts, viņa nodomāja, ar garām rokām un kājām un atturīgu seksuālo burvību. Taču lieli lempji, kas sabāzuši bikšu galus zābakos, neatbilda viņas gaumei.

Viņas vienīgā vēlēšanās bija ātrāk tikt galā ar sasodīto darījumu un steigties atpakaļ uz Losandželosu. Acis iepletusi, viņa palūkojās uz rūcošo grizlilāci, pinkaino kalnu aitas galvu un ieročiem, kas šos zvērus bija nošāvuši. Tā tik ir vietiņa, viņa sprieda. Un tie tik ir cilvēki!

Blakus advokātam kovbojam uz krēsla ar taisnu atzveltni sēdēja kārnā saimniecības vadītāja ar hennas krāsas matiem, cieši saspiedusi kopā kaulainos ceļgalus, kam pāri kautrīgi pārvilkusi atbaidošus melnus svārkus. Turpat jau bija arī lielais mežonis ar brīnum- daiļo, sirdi plosošo seju, noslēpumainajām acīm un vieglu zirgu smaku, kas vēdīja viņam apkārt.

Nervozā Lilija, Tesa turpināja savus vērojumus, bija rokas sa- žņaugusi kā spīlēs, galvu noliekusi, it kā tādējādi spētu noslēpt zilumus uz sejas. Jauks, trausls nomaldījies putniņš maitu liju vidū.

Tesas sirds neviļus sažņaudzās, tāpēc viņa ar nolūku pievērsa uzmanību Vilai.

Kovbojmeitenc Mērsija, viņa nicinoši nodomāja. īgna, iespējams, aprobežota, noslēgta. Džinsi un flaneļa blūze viņai gan piestāvēja labāk par maisveidīgo kleitu, kuru viņa bija uzvilkusi bērēs. Tomēr Tesa nosprieda, ka īstenībā viņa izskatās iespaidīga, tā sēdēdama lielajā ādas krēslā, zābakā apauto kāju uzlikusi uz otras kājas ceļgala.

Viļas savdabīgi eksotiskā seja šķita kā akmenī kalta. No tumšajām acīm vēl nebija izspiedusies neviena asara, tātad, Tesa secināja, Vila nemīlēja Džeku Mērsiju vairāk kā viņa.

Tas ir tikai bizness, viņa domāja, nepacietīgi ar pirkstiem bungodama pa atzveltni krēslam, uz kura sēdēja. Laiks beidzot ķerties vērsim pie ragiem.

Tiklīdz viņa bija tā izlēmusi, Neitans pacēla galvu, un abu skatieni satikās. Vienu nepatīkamu mirkli Tesai šķita, ka advokāts skaidri lasa viņas domas. Neatzinība gan pret Tesu, gan pret visu, kas ar viņu saistījās, izpaudās tikpat skaidri, kādas bija viņam aiz muguras pa logu redzamās debesis.

Domā, ko gribi, Tesa nosprieda, vēsi novērsdama skatienu. Dod tikai man skaidru naudu!

-    Mēs varam rīkoties divējādi, - Neitans iesāka. - Formāli varu jums nolasīt Džeka testamentu vārdu pa vārdam un tad izskaidrot juridisko terminu nozīmi. Vai arī es jums vispirms pateikšu jēgu, nosacījumus, iespējas. - Viņš ar nolūku skatījās uz Viļu. Viņam bija svarīga tieši viņa. - Izvēlieties paši!

-    Labāk visu tāpat vien paskaidro, Neit.

-    Nu tad tā. Besa, tev Mērsijs atstājis tūkstoš dolāru par katru pie viņa pavadīto gadu. Tas ir kopā trīsdesmit četri tūkstoši dolāru.

-   Trīsdesmit četri tūkstoši! - Besas acis iepletās. - Apžēliņ, Neit, ko es iesākšu ar tādu naudas žūksni?

Advokāts pasmaidīja.

-    Iztērē to, Besa! Ja vēlies ieguldīt, es tev varu palīdzēt.

-    Ak kungs! - Apstulbusi par tikko dzirdēto, viņa paskatījās uz Viļu, uz savām rokām, tad uz Neitanu. - Ak kungs…

Tesa toties apsvēra: ja saimniecības vadītāja dabūjusi trīsdesmit taukšķus, viņai pašai jāsaņem divtik. Viņa gan zinās, ko iesākt ar to žūksni.

-    Ādam, saskaņā ar laulības līgumu, kas noslēgts starp Džeku un tavu māti, tev jāsaņem divdesmit tūkstoši vai divi procenti no Mērsija rančo ienākumiem, tātad - izvēlies! Es varu pateikt, ka procenti ir vairāk vērti nekā skaidra nauda, bet lēmums ir tavā ziņā.

-    Ar to ir par maz! - Vila iesaucās, liekot Lilijai satrūkties un Tesai saraukt uzacis. - Tas nav taisnīgi. Divi procenti? Ādams strādā rančo kopš astoņu gadu vecuma. Viņš…

-    Vila! - Ādams, stāvēdams aiz Viļas krēsla, uzlika roku viņai uz pleca. - Tas ir pietiekami.

-     Pie velna! - Vila, sadusmota par netaisnību, atrāva roku.

-    Mums ir viena no labākajām zirgu šķirnēm štatā. Tas ir Ādama nopelns. Nu zirgiem jāpieder viņam - tāpat kā mājai, kurā viņš dzīvo. Viņam jādod zeme un nauda, lai var to apstrādāt.

-    Vila! - Ādams pacietīgi uzlika roku vēlreiz viņai uz pleca.

-    Mūsu māte tā lūgusi. To viņš arī iedevis.

Vila padevās, jo viņus vēroja svešas acis. Gan viņa izlabos šo kļūdu. Līdz dienas beigām viņa piespiedis Neitanu parakstīt dokumentus.

-    Atvainojiet! - Viņa rāmi nolika rokas uz krēsla platajiem pa- ročiem. - Turpini, Neit!

-   Rančo un tā zeme, - Neitans atsāka, - inventārs, iekārtas, tehnika, būvkoku meži… - Viņš apklusa, sagatavodamies nelaimīgajam uzdevumam iznīcināt cerības. - Mērsija rančo jāturpina darboties kā parasti, jāapkopo izdevumi, jāmaksā algas, ienākumi jānogulda bankā vai jāiegulda citur tev, Vila, pilnvaroto vadībā viena gada garumā.

-    Pag! - Vila pacēla roku. - Viņš gribējis, lai tu būtu par rančo pilnvaroto uz vienu gadu?

-   Ar zināmiem nosacījumiem, - Neitans paskaidroja ar nožēlas pilnu skatienu. - Ja noteikumus ievēros visu gadu, sākot no, vēlākais, četrpadsmitās dienas kopš testamenta nolasīšanas, rančo un zeme kļūs par mantinieču īpašumu.

-    Kādi noteikumi? - Vila pieprasīja. - Kādas mantinieces? Kas šeit notiek, Neit?

-    Viņš atstājis katrai meitai vienu trešo daļu no rančo. - Neitans redzēja, kā nobāla Vila, un, lādēdams Džeku Mērsiju, turpināja: - Lai jūs kļūtu par mantiniecēm, jums trijatā jādzīvo rančo viens gads, jūs drīkstat aizbraukt no tā ne ilgāk kā uz nedēļu. Gada beigās, kad nosacījumi būs izpildīti, katra no jums saņems trešo daļu ienākumu. Rančo nedrīkst pārdot vai nodot tiesības uz to nevienam citam, tikai abām atlikušajām mantiniecēm turpmāko desmit gadu laikā.

-    Pagaidiet! - Tesa nolika malā dzērienu. - Jūs sakāt, ka man pienākas trešā daļa kaut kādā lopu fermā pamestā nostūrī Montānā un, lai to dabūtu, man jāpārceļas šeit uz dzīvi? Man te jādzīvo? Jāatsakās no gada manā mūžā? Kas vēl nebūs! Tas neies cauri. - Viņa piecēlās, graciozi iztaisnodama garās kājas. - Man nav vajadzīgs tavs rančo, mazā! - viņa uzsauca Vilai. - Pievāc visus putekļainos zemes akrus un govis! Dodiet man manu daļu skaidrā naudā, un es izstājos.

-Atvainojiet, mis Mērsija! - Neitans nomērīja viņu ar skatienu no savas vietas pie rakstāmgalda. Pārskaitusies kā cāļumāte, viņš nodomāja, tomēr diezgan savaldīga, lai to slēptu. - Tas ies gan cauri. Viņa noteikumi un vēlmes ir kārtīgi pārdomāti un formulēti. Ja jūs atteiksieties, viss rančo īpašums tiks ziedots Dabas rezervātam.

-   Ziedots? - Vila, bezgala apjukusi, piespieda pirkstus pie deniņiem. Viņā auga augumā aizvainojums, dusmas un briesmīgas bai-

Ies. Viņai bija nepieciešams kaut kā tikt pāri emocijām un domāt ar skaidru galvu.

Desmit gadu ierobežojuma nozīmi viņa saprata. Tas ļāva atbrīvoties no nodokļu aplikšanas pēc tirgus vērtības. Džeks bija drausmīgi ienīdis valdību un nevēlējās tai atstāt nevienu lieku peniju. Taču draudi atdot visu mantu organizācijai, par kuru pats nicinoši mēdza izteikties, ka tajā ir vieni vienīgi blēži un dīkdieņi, viņai šķita pilnīgi bezjēdzīgi.

-    Ja mēs to nedarīsim, - Vila teica, cenzdamās atgūt savaldību, - vai viņš var tik vienkārši visu atdot? Vai ir iespējams pazudināt vairāk nekā gadsimtu Mērsijiem piederošu zemi, ja tās divas nepaklausa un nedara tā, kā dokumentā norādīts? Vai arī ja nepaklausu es?

Neitans, izjuzdams dziļu nožēlu, nopūtās.

-    Nekā nevaru līdzēt, Vila. Man neizdevās viņu pārliecināt par pretējo. Viņš izgudroja šos nosacījumus. Ja kaut viena no jums aizbrauks, līgums būs lauzts un rančo tiks konfiscēts. Jūs saņemsiet simts dolāru katra. Tas ir viss.

-    Simts dolāru?! - Dzirdētā absurdums iedūra Tesai taisni sirdī, viņa atkrita uz krēsla, skaļi iesmiedamās. - Kāds draņķis!

-    Apklusti! - Vila asi uzsauca un piecēlās kājās. - Aizver savu muti! Vai mēs varam to apstrīdēt, Neit? Vai ir jēga tiesāties?

-    Mans jurista padoms ir - nē. Paies gadi, iztērēsiet naudu - un galu galā varat zaudēt visu.

-    Es palieku šeit, - sacīja Lilija, cenzdamās elpot vienmērīgi.

Mājas, pajumte, drošība. Tas viss bija sasniedzams, tas bija tepat viņas acu priekšā, rokas stiepiena attālumā. Viņa arī piecēlās un pagriezās pret Viļu.

-    Man ļoti žēl. Tas, kas noticis, nav taisnīgi. Man nav saprotams viņa lēmums, tomēr es piekrītu. Palikšu te veselu gadu, tad pārdošu savu daļu, kam un kā jūs uzskatīsiet par pareizu. Rančo ir brīnišķīgs, - viņa piebilda, mēģinādama stingi uzsmaidīt Vilai, kura savukārt tikai skatījās uz viņu, acis plati iepletusi. - Visiem, kas šeit esam, ir skaidrs, ka rančo pieder tev. Gads - tas nemaz nav tik ilgs laiks.

-    Izklausās ļoti jauki, - ierunājās Tesa. - Bet es šeit veselu gadu netupēšu. Rīt no rīta braukšu uz Losandželosu.

Domām galvā virpuļojot, Vila viņu vērtējoši uzlūkoja. Lai arī kā viņa vēlējās, kaut tās abas nozustu, rančo bija pirmajā vietā. Pašā pirmajā.

-    Neit, kas notiktu, ja viena no mums pēkšņi nomirtu?

-    Cik smieklīgi! - Tesa atkal satvēra glāzi ar brendiju. - Vai tas ir Montānas humors?

-    Ja kāda no mantiniecēm nomirst šā gada laikā, pārējās katra saņem pusi no atlikušās daļas atbilstoši tiem pašiem nosacījumiem.

-    Ko jūs ar mani grasāties izdarīt - nožņaugt miegā, vai? Aprakt prērijā? - Tesa noraidoši pakratīja ar pirkstu. - Nē, jūs mani nepiespiedīsiet te palikt, dzīvot tādos apstākļos.

Varbūt arī ne, Vila nodomāja, taču zināma tipa ļautiņus vislabāk varēja pārliecināt ar naudu.

-    Es negribu, ka tu šeit dzīvo. Negribu nevienu no jums, tomēr darīšu visu, kas no manis atkarīgs, lai paturētu rančo. Neit, mis Holivudu varētu interesēt, tieši cik daudz maksā viņas putekļainie zemes akri.

-    Pašreizējais zemes un ēku novērtējums, neieskaitot inventāru, pēc tirgus cenām ir… no astoņpadsmit līdz divdesmit miljoniem.

Brendijs pārlija pār glāzes malu, Tesas rokai nodrebot.

-Akjēziņ!

Tesas emociju uzliesmojums izraisīja Besas un Viļas nicinājuma pilnu šņācienu.

-   Vai ar to nepietiktu? - Vila nomurmināja. - Kad tu pēdējo reizi esi nopelnījusi sešus miljonus gadā… māsiņ?

-   Vai varu palūgt ūdeni? - Lilija ar mokām pajautāja, līdz ar to pievērsdama sev Viļas uzmanību.

-    Apsēdies, citādi nokritīsi. - Vila nevērīgi nostūma Liliju uz krēsla un pati sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. - Neit, tev vajadzēs izlasīt dokumentu rūpīgi vārdu pa vārdam. Man jāgūst pilnīga skaidrība. - Viņa piegāja pie lakota alkoholisko dzērienu bāriņa un izdarīja to, ko nekad nebija atļāvusies, tēvam dzīvam esot. Viņa atvēra Džeka viskija pudeli un iedzēra.

Kamēr Neitans lasīja, viņa nesteidzoties dzēra, ļaujot dedzinošajam šķidrumam lēni noslīdēt lejā. Viņa piespieda sevi nedomāt par garajiem gadiem, kurus bija cīnījusies pēc tēva mīlestības un cieņas. Arī uzticības.

Galu galā tēvs bija salicis viņu kopā ar citām meitām, kuras nemaz nepazina. Beigu beigās, viņa nodomāja, Džekam nebija svarīga neviena no viņām.

Vilai iedūrās ausīs Neitana pieminēts uzvārds.

-Pagaidi! Apstājies taču! Kā tu teici - Bens Makinons?

Neitans sagrozījies nokāsējās. Viņš bija cerējis, ka šis vārds paslīdēs garām neievērots - vismaz pagaidām. Šai dienai viņai jau pietika triecienu.

-Tavs tēvs ieplānojis, lai mēs ar Benu pārvaldām rančo pārbaudes gada laikā.

-Velns lai parauj! Tas maitu ērglis glūnēs man pār plecu veselu gadu?

-    Nelamājies, Vila! — Besa viņu norāja.

-    Es lamāšos šajā velna apsēstajā mājā, cik gribēšu. Kāpēc viņš izvēlējies Makinonu, piķis un zēvele!

-    Tavs tēvs uzskatīja "Trīs klintis" par otru labāko rančo aiz Mērsijiem. Viņš gribēja par pārvaldnieku lietpratīgu cilvēku, kam viss zināms.

Makinons ir līdzīgs ļaunai čūskai, Neitans atcerējās Mērsiju sakām. Viņš neļausies, lai sieviete viņu apved ap stūri.

-    Neviens no mums neskatīsies tev pār plecu, - Neitans mierināja Viļu. - Mums pietiek darba savos rančo. Šis nosacījums nav svarīgs.

-    Muļķības! - Tomēr Vila savaldījās. - Vai Makinons to jau zina? Viņš nepiedalījās bērēs.

-    Viņam bija darīšanas Bozmenā. Viņš atgriezīsies šovakar vai rītdien. Jā, viņš zina.

-    Tad viņš gan dabūja izsmieties, ko?

Bens gandrīz bija aizrijies no smiekliem, Neitans atcerējās, tomēr pats saglabāja nopietnu skatienu.

-    Tas nav joks, Vila. Tas ir darījums, vienošanās uz laiku. Tavs uzdevums ir izturēt četras sezonas. - Neitans saknieba lūpas. - Tas ir mūsu visu uzdevums.

-     Es tikšu galā. Taču Dievs vien zina, kā būs ar tām divām. - Viņa nopētīja māsas un papurināja galvu. - Ko tu drebi? - viņa uzsauca Lilijai. - Tevi gaida miljoni, nevis nošaušana. Ak kungs, iedzer! -Viņa iegrūda Lilijai rokā viskija glāzi.

-     Beidz viņai brukt virsū! - Tesa aizvainota instinktīvi metās aizstāvēt Liliju, nostādamās abām pa vidu.

-    Es nebrūku viņai virsū, nerēgojies pati man acu priekšā!

-    Es te rēgošos veselu gadu. Pierodi vien pie tā!

-    Tādā gadījumā sāc pierast pie mājas kārtības. Tu šeit nevis grozīsi apkārt savu mazo, mīksto pēcpusi, bet gan strādāsi!

Piezīme par "mazo, mīksto pēcpusi" lika Tesai dziļi ievilkt elpu caur degunu. Vidusskolā viņa ar badošanos un sviedrēšanos bija nodzinusi katru lieku tauku gramu un ārkārtīgi lepojās ar panākto.

-    Iegaumē, tu plakanpupainā, apdauzītā maita, ja es aiziešu, tu visu zaudēsi. Neceri, ka es ļaušu sevi izrīkot vienai stulbai, neglītai kovbojmeičai, tik dumja tu taču neesi.

-    Tu klausīsi gan! - Vila viņai piedraudēja. - Citādi siltas gultas vietā šajā mājā tu veselu gadu tupēsi teltī kalnos.

-    Man ir tikpat daudz tiesību dzīvot zem šā jumta, cik tev. Varbūt pat vairāk, jo manu māti viņš apprecēja pirmo.

-   Tātad tu esi krietni vecāka par mani, - Vila atcirta, ar labpatiku pamanīdama, ka piezīme trāpījusi tieši mērķī. - Turklāt tava māte bija krāsota blondīne ar lieliem pupiem, bet maz prāta.

Lai arī ko Tesa gribētu tagad darīt vai teikt, atbildot Vilai, to pārtrauca Lilijas asaras.

-     Nu, vai tagad esi apmierināta? - Tesa uzsauca, pagrūzdama Viļu.

-    Beidziet! - Saniknotais Ādams bargi uzlūkoja abas sievietes.

-    Kaunieties! - Viņš pieliecās, lai nomierinātu Liliju un palīdzētu viņai piecelties. - Jums nepieciešams iziet svaigā gaisā. Ieēdiet kaut ko! Tad jutīsieties labāk.

-    Ejiet abas pastaigājieties! - Besa viņām ieteica un pati stīvām kājām arī cēlās augšā. Viņai galva dunēja, it kā tajā kāds dauzītu ar veseri. - Es saklāšu pusdienu galdu. Man kauns par jums abām, - viņa paziņoja Tesai un Vilai. - Es pazinu jūsu abu mātes. Viņas no jums to nebūtu gaidījušas. - Nošņākusies viņa cienīgi vērsās pie Neitana.

-    Esi laipni lūgts palikt uz pusdienām, Neit! Mums visa kā gana.

-    Paldies, Besa, bet… - Neitans gribēja tikt ātrāk prom ar veselu ādu. - Man jādodas mājās. - Viņš savāca kopā dokumentus, piesardzīgi uzmanīdams abas sievietes, kuras vēl aizvien naidīgi lūkojās viena uz otru. - Es atstāšu dokumentu trīs kopijas. Ja radīsies jautājumi, jūs zināt, kur mani meklēt. Pēc pāris dienām ieradīšos apraudzīt, un tad jau… redzēsim, - viņš pabeidza domu. Paņēmis cepuri un portfeli, viņš pameta kaujas lauku.

Juzdamās atkal noteicēja, Vila stingri ievilka elpu.

-    Esmu ar sviedriem vaigā strādājusi rančo labā kopš bērnības. Tu par to nospļaujies, bet mani tas neinteresē. Es savu nepalaidīšu pa vējam. Tu to uztver kā savu priekšrocību, toties es zinu, ka tu nemūžam neatteiksies no tādas naudas, kāda tev nav nedz sapņos rādījusies, nedz arī tu esi uz tādu cerējusi. Tātad mēs esam līdzīgā stāvoklī.

Tesa pamājusi apsēdās uz krēsla atzveltnes un sakrustoja zīda zeķēs tērptās kājas.

-     Tātad jānoskaidro, kādas būs mūsu savstarpējās attiecības turpmākā gada laikā. Tev šķiet, ka man tas ir viegli - uz veselu gadu atteikties no mājām, draugiem, pierastā dzīvesveida. Tas nebūt tā nav.

Tesa skumīgi iedomājās savu dzīvokli, klubu, Rodeodraivu. Tad viņa sasparojās.

-    Bet es, bez šaubām, nebraukšu prom un nezaudēšu to, kas pieder man.

-Kā tad!

Tesa viegli pielieca galvu.

-    Vai nu mēs patīkam viena otrai, par ko es ļoti šaubos, vai ari nepatīkam, es tomēr esmu viņa meita tikpat, cik tu. Es neuzaugu šeit, jo viņš padzina mūs ar māti. Tas ir fakts, bet, pavadījusi šeit tikai vienu dienu, es jau jūtos priecīga par to, ka padzina. Tomēr es izturēšu šo gadu.

Vila domīgi paņēma viskiju, kuram Lilija nebija pieskārusies. Godkāre un alkatība lieliski motivēja cilvēka rīcību. Tesa noteikti izturēs visu gadu.

-    Kā tu rīkosies gada beigās?

-    Varēsi izpirkt manu daļu. - Tesai noreiba galva, iedomājoties naudas daudzumu. - Vai ari sūtīsi man čekus par manu daļu uz Losandželosu. Es tur būšu nākamajā dienā pēc tam, kad gads beigsies.

Vila iedzēra malku viskija, atgādinādama sev, ka jākoncentrē uzmanība.

-Vai tu proti jāt?

-Ar ko?

Pavīpsnājusi Vila iedzēra vēl.

-    Kā nu kuro reizi. Tu droši vien arī neatšķir vistu no gaiļa.

-   Nu-ū, gaiļus es pamanu pa gabalu! - Tesa novilka un pārsteigta izdzirdēja Viļu smejamies.

-     Cilvēkiem, kuri šeit dzīvo, turklāt ir darba pilnas rokas. Arī tas ir fakts. Man pašai pietiek rūpju par strādniekiem un lopiem un nebūs laika ar tevi noņemties, tāpēc tevi izrīkos Besa.

-    Vai man jāklausa saimniecības vadītājai?

Viļas acīs iemirdzējās tērauds.

-    Tu klausīsi Besai, viņa tevi ēdinās, gādās par tavu apģērbu, tīrīs māju, kurā tu dzīvosi. Pamēģini vien izturēties pret viņu kā pret kalponi! Šeit tev nav Losandželosa, mis Holivuda! Te katrs cilvēks ir cienījams.

-    Man arī ir savs darbs.

-    Kā tad, filmu sacerēšana! - Pēc Viļas domām, nebija bezjēdzīgākas nodarbošanās par scenāriju rakstīšanu. - Tātad ņem vērā - dienā ir divdesmit četras stundas. To tu apgūsi drīz vien. - Vila bija nogurusi, viņa piegāja pie loga aiz rakstāmgalda. - Nesaprotu, ko man iesākt ar to nomaldījušos putnēnu.

-Viņa vairāk atgādina aizlauztu ziedu.

Pārsteigta par līdzjūtību, ko pauda Tesas balss, Vila pagriezās atpakaļ, bet tad paraustīja plecus.

-    Vai viņa tev kaut ko paskaidroja par zilumiem savā sejā?

-    Neesmu ar viņu runājusi vairāk par tevi. - Tesa pūlējās atvairīt vainas apziņu. Viņa sev atgādināja, ka nedrīkst ļauties personiskām emocijām. - Mūsu satikšanos nevar nosaukt par ģimenes atkalapvienošanos.

-   Viņa izstāstīs Ādamam. Agrāk vai vēlāk Ādamam tiek uzticētas visdažādākās sāpes. Pagaidām Lilija ar visām savām brūcēm paliks Ādama ziņā.

-    Labi. Rīt 110 rīta došos uz Losandželosu. Sakravāties.

-    Kāds no strādniekiem aizvedīs tevi uz lidostu.

Izbeigdama sarunu, Vila pievērsās logam.

-    Un, lūdzu, mis Holivuda, esi tik laipna, nopērc sev siltu apakšveļu! Šeit tu bez tās neiztiksi.

Jau bija iestājusies krēsla, kad Vila apsegloja zirgu. Asinssarka- na saule grima rietumu pusē aiz kalnu virsotnēm, nokrāsojot debesis sulīgi sārtas. Vilai bija nepieciešams nomierināties un apdomāties. Apalūzas ķēve dīžājās un raustīja laužņus.

-    Nu, Mēnesnīca, izvēdināsim galvas!

Parāvusi iemauktus, Vila mainīja virzienu, un straujā ķēve metās aulekšot, aizjoņojot no gaismas, ēkām, rančo skaņām atklātajā līdzenumā, kur līkumoja upe.

Vila jāja gar tās krastu uz austrumiem, pretī tumsai; pie debesīm iemirdzējās pirmās zvaigznes, bija dzirdami vienīgi ūdens šļaksti un zirga pakavu dipoņa. Virs galvas riņķoja vakarlēpji, paceļoties arvien augstāk, jūdzēm uz priekšu varēja redzēt koku aprises, viļņaino pļavu zāli, siluetus un ēnas, nebeidzamo žoga līniju, aiz kuras ganījās lopi. Skaidrajā vakara gaisā blāvi atmirdzēja gaisma no kaimiņu rančo. Tā bija Makinona zeme.

Ķēve atmeta galvu un nosprauslojās, kad Vila pievilka pavadu.

-    Mēs vēl neesam nomierinājušās, vai ne?

Nē, dusmas viņā joprojām kūsāja, tāpat kā neremdināmā enerģija. Vila gribēja atbrīvoties 110 sirdi plosošā naida un bēdām. Tā viņa nespēs izturēt veselu nākamo gadu. Tā viņa neizcietīs ne stundu, Vila domāja, acis cieši aizmiegusi.

Viņa nelies asaras, Vila sev solīja. Ne Džeka Mērsija, ne sevis pašas dēļ.

Viņa dziļi ieelpoja zāles, nakts un Mēnesnīcas smaržu. Tagad viņai jārīkojas savaldīgi, piesardzīgi, ar aprēķinu. Viņa atradīs veidu, kā tikt galā ar abām māsām, kuras viņai bija uzkritušas kā sniegs uz galvas, viņa pratīs izrīkot gan tās abas, gan vadīt darbu rančo. Lai tas maksātu ko maksādams, viņa būs šeit noteicēja.

Viņa izdomās, kā atvairīt uzraugus, kas tagad viņai ar varu uzspiesti. Neitans viņu gan kaitināja, bet nesagādāja problēmas, Vila sprieda, liekot Mēnesnīcai pāriet vieglā riksī. Neitans darīs ne vairāk, ne mazāk kā to, ko uzskatīs par savu likuma noteikto pienākumu. Pēc Viļas domām, tas nozīmēja, ka viņš nejauksies rančo ikdienas dzīvē un tēlos savu lomu tikai vispārīgos vilcienos.

Sirds dziļumos Vilai pat bija viņa mazliet žēl. Viņa pārāk ilgi un labi pazina Neitanu, tā ka saprata, cik nepatīkami viņš jūtas situācijā, kas patlaban radusies. Neitans bija godīgs, taisnīgs vīrs, viņam nepatika jaukties citu darīšanās.

Pavisam citādi bija ar Benu Makinonu, Vila nodomāja, un viņā atkal sāka pieaugt rūgtas dusmas. Vila nešaubījās, ka šis cilvēks turpmāk izbaudīs katru mirkli. Ikvienā izdevīgā brīdī viņš bāzīs degunu rančo darbā, un Vila būs spiesta ar to samierināties. Taču Be- nam neklāsies viegli, neviens viņam nepalīdzēs, Vila drūmi nosmīnēja.

Ak, cik labi viņa izprata Džeka Mērsija nolūkus, un no tā viņai asinis dzīslās kaisa. Karstums dedzināja ādu, un tikai vēsais vakara gaiss to atdzesēja, kad viņa skatījās tālumā uz rančo "Trīs klintis" apgaismoto siluetu.

Makinonu un Mērsiju zeme jau paaudzēm ilgi atradās kaimiņos. Dažus gadus pēc tam, kad Kusters bija ticis galā ar siū cilts indiāņiem, divi viri pēc sirojumiem pa kalniem ar ietaupīto devās uz Teksasu, lēti nopirka ganāmpulku un atgriezās ziemeļos, uzsākdami Montānā kopīgi saimniekot. Taču vēlāk abu attiecības saasinājās, viņi sadalīja zemi, lopus un katrs uzcēla pats savu rančo.

Tā nu gan Mērsija rančo, gan rančo "Trīs klintis" arvien vairāk izpletās, uzplauka, zēla un cīnījās ar grūtībām.

Džeks Mērsijs bija kārojis pēc Makinona zemes. Taču to zemi nevarēja nedz nopirkt, nedz nozagt, nedz izmānīt. Toties tagad abus rančo varēja apvienot, Vila domāja. Ja Mērsija un Makinona zeme saplūstu kopā, izveidotos viens no lielākajiem un ietekmīgākajiem rančo Rietumos.

Mērsijam tik vien vajadzēja kā pārdot meitu. Kam citam, pēc viņa domām, sievišķi derīgi, Vila prātoja. Iztirgo viņu kā jauku, apaļu nobarotu teli. Noliec viņu pietiekami bieži priekšā bullim, un daba parūpēsies par visu pārējo.

Tā kā Mērsijam nebija dēla, viņš tā bija rīkojies. Viņš bija atvēlējis meitu Benam Makinonam. Tas bija skaidrs katram, Vila domāja, cenšoties atlaist pirkstus, kas bija cieši sažņauguši pavadu. Mērsijam neizdevās paveikt darījumu, dzīvam esot, tāpēc viņš auda savus tīklus no kapa.

Ja Makinonu neiekārdinās tā meita, kura visu mūžu bija atbalstījusi tēvu, strādājusi kopā ar viņu, atdevusi zemei savus sviedrus un asinis, - nu, nekas, Mērsijam bija vēl divas mantinieces.

-    Esi nolādēts, tēti! - Ar drebošām rokām Vila sakārtoja cepuri uz galvas. - Rančo ir mans un būs mans. Neceri, ka es atpletīšu savas kājas Benam Makinonam vai jebkuram citam.

Vila pamanīja automašīnas priekšējo lukturu gaismu un klusi nomierināja ķēvi. Viņa nevarēja saskatīt, kas tā bija par mašīnu, bet redzēja, kurp tā virzījās. Šaura gaismas strēle stiepās uz rančo "Trīs klintis" galveno māju.

Tātad viņš atgriezies no Bozmenas, Vila nodomāja un instinktīvi saslējās seglos, paslējusi augšup zodu. Skaidrajā gaisā viņa pat saklausīja apslāpētu troksni, ko rada durvju aizciršana un suņu rejas sasveicinoties. Viņa prātoja, vai Bens paskatīsies tālumā uz klajumu. Tad viņš ieraudzītu zirga un jātnieka ēnu. Bens zinātu, kas viņu novēro pie savas zemes robežas, Vila domāja.

-    Gan jau redzēsim, kā mums ies, - Vila nomurmināja. - Tad jau manīsim, kurš galu galā saimniekos Mērsija rančo.

Iekaucās koijots, gaudojot pret šauro mēness sirpi debesīs. Vila savā nodabā pasmaidīja. Pasaule bija pilna ar koijotiem, viņa nodomāja. Lai arī kāda būtu viņu dziesma, viņi visi bija maitēdāji.

Viņa nelaidīs uz savas zemes atkritumu vācējus.

Saraustījusi pavadu, viņa mijkrēslī jāja mājup.

Trešā nodaļa

-    Vecais nelietis! - Bens noliecās pār segliem un nogrozīja galvu, pavērsies pret Neitanu. Vēsi zaļgano acu skatienu slēpa plata tumšpelēkas cepures mala. - Žēl, ka nepaguvu tikt uz viņa bērēm. Manējie stāstīja, ka esot bijušas varenas dzīres.

-    Tā bija. - Neitans izklaidīgi uzsita pa kastrētā ērzeļa melno sānu. Viņš paspēja satikt Benu brīdi pirms tam, kad draugs devās uz augstieni.

Neitans uzskatīja rančo "Trīs klintis" par vienu no skaistākajiem Montānā. Galvenā māja bija ērtas omulības un estētisma paraugs. Nevis tāda pils kā Mērsijam, bet jauka koka būve ar smilšakmens pamatiem, dažādiem jumta līmeņiem, kas saistīja skatienu, vairākām verandām un lieveņiem atpūtai, apcerēm, kalnu ainavas vērošanai.

Makinonu rančo bija labi apkopts, tajā valdīja rosība, un tā teritorija nebija pārblīvēta.

Aplokā atskanēja vērša protesti. No govīm atšķirtie teļi arī nebija apmierināti. Bullēni kļūs vēl nelaimīgāki, kad viņi tiks izkastrēti, Neitans sprieda.

Tieši tā iemesla pēc viņš deva priekšroku zirgiem.

-    Es saprotu, ka tev ir daudz darāmā, - Neitans turpināja. - Negribēju tevi aizkavēt, bet, manuprāt, vajadzēja tevi informēt.

-    Jā. - Benam tiešām bija darbu pāri galvai. Oktobri steidzās nomainīt novembris, un - necik ilgi - ziema būs klāt. Šobrīd saule burvīgi apspīdēja rančo "Trīs klintis". Zirgi ganījās tuvējā palienē, vīri strādāja, izmetušies kreklos ar īsām piedurknēm. Vajadzēja pārbaudīt žogus, novākt labību. Tie mājlopi, ko neatstāja ziemai, bija jānokauj un jāsūta prom.

Bena skatiens pārslīdēja pāri aplokiem un pļavām līdz strautam iepretim Mērsija zemei. Viņš nojauta, ka Viļas Mērsijas prāts šorīt aizņemts ar kaut ko vēl svarīgāku par ikdienas pienākumiem.

-    Es neapšaubu tavas jurista spējas, Neit, bet šis muļķīgais testaments taču neiztur kritiku, vai ne?

-    Nosacījumi ir pilnīgi skaidri un precīzi.

-   Tik un tā - juristu muļķības.

Viņi pārāk ilgi pazina viens otru, tā ka Neitans neapvainojās.

-Vila var apstrīdēt testamentu, bet process būs sarežģīts un diez vai viņai labvēlīgs.

Bens vēlreiz paskatījās uz dienvidaustrumiem, iztēlojās Viļu Mērsiju un nogrozīja galvu. Seglos viņš sēdēja tikpat ērti kā jebkurš cits uz krēsla. Trīsdesmit gadus viņš bija pavadījis rančo - tā bija viņa dabiskā vide. Augumā Bens nesasniedza Neitanu, bet sešu pēdu garais stāvs bija stiegraini muskuļots, spēcīgs. Zeltaini brūnie, cauru vasaru saulē balinātie mati sniedzās gandrīz līdz krekla apkaklei. Vēja aprautajā raupjajā sejā, kas liecināja par tās īpašnieka ilgstošo uzturēšanos ārā, acis raudzījās cieši kā ērglim un bieži vien tikpat dzedri. Horizontāla rēta pār zodu bija suvenīrs 110 bērnības, kad viņi ar brāli spēlēdamies bija staigājuši uz paštaisītām koka kājām.

Ar pierastu, izklaidīgu žestu Bens pārlaida pirkstu pār rētu. Pirmo reizi no Neitana izdzirdējis par testamentu, viņš viegli uzjautrinājās. Nu tas bija kļuvis par reālu faktu un vairs nelikās smieklīgi.

-    Kā Vila to uzņēma?

-    Smagi.

-   Velns lai parauj, man viņas žēl! Viņa mīlēja veco nelieti, tikai - kāpēc gan? - Bens noņēma cepuri, izvilka pirkstus caur matiem un uzlika cepuri atkal galvā. - Viņai īpaši bendē nervus tas, ka vecais izvēlējies mani.

Neitans pasmīnēja.

-    Varētu būt, bet, manuprāt, tas pats notiktu, ja būtu jebkurš cits.

Nē, ne gluži, Bens prātoja. Nez vai Vila zināja, ka Mērsijs, viņas tēvs, reiz bija piedāvājis viņam desmit tūkstošus akru ielejas zemes, lai viņš apprecētu tā meitu. Vecais iedomājies sevi par karali, kuram jāapvieno karaļvalstis. Mērsijs bija gatavs uz visu, Bens domāja, miegdams saulē acis. Mērsijs bija darījis nezin ko, lai noturētu grožus rokās.

-    Viņai nevajag nedz tevi, nedz mani, lai vadītu rančo, - Bens teica. - Taču es izpildīšu norādījumus, kādi doti novēlējumā. Vispār… -Viņa sejā lēni uzplauka pašapmierināts smaids. - Mani gaida laba izklaide - laiku pa laikam krietni paķīvēties ar Viļu. Kādas ir abas pārējās?

-    Citādas. - Neitans domīgi atbalstījās pret "Range Rover" spārnu. -Vidējā, Lilija, ir ļoti tramīga. Liekas, pietiek, ja paceļ roku, un viņa sāk viscaur drebēt. Viņas seja bija sasista zila.

-    Vai viņa cietusi kādā avārijā?

-    Vairāk gan esmu pārliecināts, ka viņa apstrādāta ar dūrēm. Viņa ir šķīrusies. Bijušais vīrs nedrīkst viņai tuvoties. Viņš pāris reižu ietupināts par sievas dauzīšanu.

-    Mēsls! - Sliktāks par zirgu sitēju bija tikai sievas mocītājs.

-    Viņa tūdaļ bija ar mieru palikt šeit, - Neitans turpināja stāstīt un mierīgā, metodiskā manierē sāka tīt cigareti. - Es tā spriežu, ka viņa rančo uztver par piemērotu paslēptuvi. Vecākā ir švītīgāka. Ieradusies taisnā ceļā no Losandželosas, tērpusies itāliešu kostīmā, ar zelta pulksteni uz rokas. - Viņš ielika tabakas maku atpakaļ kabatā un aizdedzināja sērkociņu. - Viņa raksta scenārijus filmām un traki pārskaitās par izredzēm veselu gadu dzīvot ieslodzītai laukos. Taču viņa grib naudiņu, ko par to dabūs. Šodien viņa aizbrauca atpakaļ uz Kaliforniju pēc mantām.

-   Viņa un Vila laikam gan savā starpā nesatiks - kā divas kaķenes.

-    Abas jau paspēja saķerties. - Neitans apcerīgi izpūta dūmu mutuli. - Jāatzīst, tas tik bija lielisks skats! Ādams viņas apklusināja.

-   Viņš vienīgais prot nomierināt Viļu. - Seglu āda nogurkstēja, Benam sagrozoties. Zirgs, kura vārds bija Spoks, kļuva nemierīgs, ar ātriem galvas mājieniem pauzdams vēlmi doties uz priekšu. - Es runāšu ar Viļu. Tagad jāšu pārbaudīt vīrus, kurus aizsūtījām uz augstieni. Sagaidāmas vētras. Māte lielajā mājā ir uzvārījusi kafiju.

-   Paldies, bet man jāsteidzas atpakaļ. Darba pilnas rokas. Tiksimies pēc pāris dienām.

-    Jā. - Bens pasauca suni un noskatījās, kā Neitans iekāpj "Range Rover". - Neit… mēs neļausim viņai zaudēt rančo.

Neitans sakārtoja cepuri un pasniedzās pēc automašīnas atslēgas.

-    Jā, Ben. Mēs neļausim viņai to zaudēt.

Bens priecīgs jāja pāri ielejai uz kalnu pakāji. Zirgam rikšojot vieglā solī, viņš vērīgi noskatīja apkārtējo ainavu. Ganāmpulks bija labi nobarots; pirms ziemas vairāki lopiņi tiks nokauti. Citus pārvedīs no tālajām garībām, lai paturētu uz nākamo gadu.

Gandrīz piecus gadus izvēle un pārdošana bija Bena ziņā, jo vecāki pamazām nodeva "Triju klinšu" vadību abu dēlu rokās.

Garā zāle, joprojām zaļa, mirdzēja uz koku fona. Bens izdzirdēja dūkoņu virs galvas un smaidīdams paskatījās augšup. Viņa brālis Zaks veica pārlidojumu. Norāvis cepuri no galvas, Bens viņam pamāja. Aitu suns Čārlijs, skaļi riedams, meta apkārt lokus. Mazā lidmašīna salutējot pielieca vienu spārnu.

Benam joprojām bija grūti pierast pie domas, ka viņa mazākais brālis ir precēts vīrs un tēvs. Bet tas nu bija noticis. Zaks iemīlējās Šellijā Pītersenā no pirmā acu skatiena un nekavējās izrādīt viņai uzmanību. Pēc nepilniem diviem gadiem viņi Benu padarīja par tēvoci. Bens nekavējoties jutās vecs. Viņam šķita, ka starp viņu un Zaķu vecuma starpība palielinājusies no trim gadiem uz trīsdesmit.

Bens uzmauca cepuri stingrāk galvā un vadīja zirgu augšup kalnā cauri dzeltenu priežu audzei. Gaiss kļuva vēsāks, spirdzinošs. Bens ieraudzīja brieža pēdas un apjauta, ka citreiz viņš būtu vēlējies pasekot dzīvniekam, pārnest mājās mātei svaigu medījuma gaļu, arī Čārlijs ar cerībām ošņāja zemi un atskatījās, gaidīdams atļauju uzsākt rotaļu, taču patlaban Benam nebija noskaņojuma uz medībām.

Viņš sajuta sniega smaržu. Pagaidām viņš atradās stipri zemāk par sniega līniju, bet gaiss kā ķircinādams norādīja uz tā tuvumu. Bens jau bija redzējis zosis no Kanādas aizlidojam uz dienvidiem. Ziema nāca straujiem soļiem, un viņš paredzēja, ka tā šajā gadā iestāsies agri un būs barga. Pat strauta ūdens, tecēdams lejup no kalna, liecināja par aukstumu.

Mežs kļuva arvien biezāks, augsne zem kājām cietāka. Bens jāja gar strauta malu, šo apvidu viņš pazina tikpat labi kā savu sētsvidu. Rau, tepat jau bija nokaltusi lapegle, zem kuras viņi abi ar Zaķu reiz bija meklējuši apslēptās bagātības. Tajā mazajā klajumiņā viņš bija noķēris pirmo buku, tēvam stāvot līdzās. Te viņi cēla laukā no ūdens foreles - tikpat viegli, kā lasīja ogas no krūma.

Uz tiem akmeņiem viņš reiz ar krama gabalu bija uzrakstījis mīļotās vārdu. Gadiem ritot, tas izbaloja un tika izskalots. Skaistā Sū- zija Bolīna aizbēga uz Helēnu kopā ar kādu ģitāristu, bet Bena astoņpadsmit gadus vecā sirds aiz sāpēm vai lūza.

Atmiņas smeldza joprojām, kaut ari Benu neviens nepiespiestu atzīt sevi par sentimentālu. Pagājis garām akmeņiem un aizdzinis atmiņas, viņš devās augšup pa iemīto taku starp kokiem, kas rotājās košās krāsās, gluži kā sievietes sestdienas vakara dejās.

Gaiss kļuva retāks, vēsāks, sniega smarža pastiprinājās, un Bens jāja un svilpoja caur zobiem. Bozmenā ražīgi pavadītais laiks tikai bija pastiprinājis ilgas pēc tā, kas valdīja tepat visapkārt. Plašums, vienatne, zeme. Kaut arī viņš sev teica, ka guļammaisu paņēmis līdzi tikai drošības dēļ, īstenībā viņš plānoja palikt mežā pa nakti. Varbūt pat divas naktis.

Viņš varētu nošaut trusi, uzcept zivi vai pārnakšņot pie brigādes vīriem. Taču labāk viņš ierīkos sev naktsmītni atsevišķi. Ganāmpulks jādzen lejā uz ieleju. Dzedrums gaisā nozīmēja, ka drīz vien sagaidāma sniegavētra, un tā augstajās kalnu pļavās lopiem bija nelaime. Tomēr Bens uzskatīja, ka viņiem vēl ir laiks.

Bens uz mirkli apstājās, lai paskatītos augšup kalnos uz skaisto pļavu, kur gluži kā mazi punktiņi rēgojās govis. Viņš priecājās par robežšķirtni, līkumaino upi, rudens puķu krāšņumu, putnu dziesmām. Viņš nesaprata, kā cilvēki spēj dot priekšroku smacīgām lielpilsētas ielām, celtnēm, kas pilnas ar ļaudīm, un problēmām, kuras neizbēgami saistītas ar to visu.

Šāviena troksnis lika satrūkties zirgam un atgrieza īstenībā Bena aizmaldījušās domas. Kaut arī šajā apvidū lode parasti nozīmēja medības, viņa acis samiedzās. Pēc nākamā šāviena viņš automātiski pagrieza zirgu trokšņa virzienā un lika tam rikšot.

Pirmo Bens ieraudzīja zirgu. Viļas ķēve joprojām drebēja, tās pavada bija pārmesta pār zaru. Asi un saldi smaržoja asinis, un Benam pakrūtē savilkās kamols. Tad Bens ieraudzīja Viļu ar šauteni rokās tik tikko desmit pēdu atstatumā no zemē guļoša grizlilāča. Suns ierūcies metās uz priekšu, tomēr trīcēdams apstājās, paklausot Bena stingrajai pavēlei.

Bens pagaidīja, līdz Vila paskatījās pār plecu, un tad noslīdēja no zirga. Vila bija nobālusi, viņas acis raudzījās gluži melnas.

-    Vai viņš ir pavisam beigts?

-    Jā. - Viņa ar pūlēm norija siekalas. Vila ienīda asinis, nogalināšanu. Pat ieraugot vistas spalvu plucināšanu, kad bija jāgatavo pusdienas, viņa izjuta nelabumu. - Man nekas cits neatlika. Viņš uzbruka.

Bens tikai pamāja un, izņēmis ieroci no maksts, piegāja pie griz- lilāča.

-    Milzenis. - Viņš atvairīja domu, kas būtu varējis notikt ar zirgu un jātnieci, ja viņas šāvieni netrāpītu mērķī - šajā lielajā dzīvniekā. - Tā ir lācene. - Bens ieturēja mierīgu toni. - Iespējams, ka šeit kaut kur apkārt klīst mazuļi.

Vila noglabāja savu ieroci.

-    Es pati to sapratu.

-Vai gribi, lai es to nodīrāju?

-    Es pati protu.

Bens atkal tikai pamāja un devās pēc naža.

-    Es tev tomēr palīdzēšu. Lācis ir liels. Man ļoti žēl, Vila, ka zaudēji tēvu.

Vila izņēma savu nazi, kas bija asi uztrīts un līdzvērtīgs Bena duncim.

-    Tu viņu necieti.

-    Par tevi to nevar teikt, tāpēc es izsaku līdzjūtību. - Bens ķērās pie lāča, pēc iespējas izvairīdamies no asinīm, bet ne jau vienmēr tas izdevās. - Neits šorīt bija iebraucis.

-    Mani tas neizbrīna.

Asinis kūpēja vēsajā gaisā, Čārlijs, asti vicinādams, labpatikā mielojās ar dzīvnieka iekšām, un Bens paskatījās pāri lāča augumam Vilai acīs.

-   Ja gribi, dusmojies uz mani. Taču ne jau es sacerēju to sasodīto testamentu, bet es izpildīšu to, kas man uzticēts. Tomēr vispirms man tev jājautā - ko tu šeit meklē, viena jādelēdama apkārt?

-    Man liekas, tā paša iemesla dēļ, kāpēc tu esi šeit. Man kalnos strādā vīri un jānodzen lejā ganāmpulks. Es protu vadīt saimniecību tikpat labi kā tu savējo, Ben.

Vīrietis brīdi nogaidīja, cerot, ka viņa teiks vēl ko. Viņu vienmēr bija valdzinājusi Viļas balss. Mazliet aizsmakusi, it kā viņa tikko būtu pamodusies no miega. Ne reizi vien Benam ienāca prātā, ka tik ļoti pretrunu pilnai sievietei kā Vila sekss klaji izpaudās viņas balsi.

-    Nu, mums ir vesels gads, lai par to pārliecinātos. - Taču viņam neizdevās izvilināt Viļas piezīmi par šo aizrādījumu, tāpēc viņš tikai pajautāja: - Vai tu taisīsi no lāča galvas izbāzni?

-    Nē. Trofejas nepieciešamas vīriešiem, lai plātītos. Man ne.

Bens pavīpsnāja.

-    Mums tas patīk gan. Tu pati varētu kļūt par jauku trofeju. Tu esi tik mīlīga, Vila. Laikam pirmo reizi es to saku sievietei, dīrājot lāci.

Vila pazina Bena ačgārno valdzināšanas stilu, tāpēc neielaidās pārrunās par šo tematu. Pēdējo divu gadu laikā turēšanās pretim Benam Makinonam Vilai bija kļuvusi par īpašu nodarbi.

-    Man nav vajadzīga tava palīdzība nedz lāča dīrāšanā, nedz rančo pārvaldīšanā.

-   Tev būs jāsamierinās. Mēs to varam izlemt mierīgi vai arī kašķējoties. - Viņš izklaidīgi paglaudīja Čārliju, kas bija nosēdies viņam blakus. - Man, patiesību sakot, vienalga, kurā no abiem veidiem.

Viņš ievēroja, ka Vilai zem acīm iegūlušas tumšas ēnas. Kā notraipītu pirkstu nospiedumi uz zeltainās ādas. Mute, kas Benam vienmēr šķita īpaši pievilcīga, bija sakniebta ciešā un šaurā līnijā. Viņam labāk patika, ja tā teica dusmīgus vārdus, - un viņš zināja, kā to panākt.

-    Vai tavas māsas ir tikpat skaistas kā tu?

Vila neatbildēja, un Bena lūpas savilkās smīnā.

-   Esmu ar mieru saderēt, ka viņas ir draudzīgākas. Vajadzēs man pašam jūs apciemot, jāapskatās ar savu aci. Uzaicini mani vakariņās, Vila, apsēdīsimies un pārspriedīsim plānus, kas saistīti ar rančo.

Nu viņas skatiens uzzibsnīja Benam pretim. Viņš plati pasmaidīja.

-    Es jau gaidīju, ka tas iedarbosies. Apžēliņ, tu labi izskaties, kad dusmojies!

Vila negribēja dzirdēt, ka Bens viņu dēvē par skaistu. Tad viņā viss uzvirmoja nepārvaramā pretestībā.

-    Pataupi spēkus, lai nolaistu asinis lācim.

Tupēdams uz ceļiem un atspiezdamies uz papēžiem, Bens viņu nopētīja.

-   Mēs ātri varētu atrisināt visus sarežģījumus, kuri radušies. Apprecēsimies - un viss būs kārtībā.

Sažņaugusi pJaukstā asiņaino nazi, Vila trīs reizes dziļi ievilka elpu. Kā Bens prata viņu izaicināt! Viņš ar baudu noskatītos, kā Vila kliedz, bļauj, sit kāju pie zemes. Taču Vila tikai pielieca galvu un ledainā balsī - gluži kā ūdens tuvējā strautā - teica:

-    Tas ir iespējams tikpat lielā mērā kā tas, ka šis lācis, pareizāk sakot, tas, kas palicis pāri no viņa, lēks augšā un iekodīs tev pēcpusē.

Bens piecēlās kājās, tāpat kā Vila, un, ignorējot viņas protestē- šanu, stingri satvēra viņas delnas locītavu.

-    Es tevi negribu vairāk kā tu mani. Taču, manuprāt, tas būtu vieglākais risinājums mums visiem. Dzīve ir gara, - viņš piemetināja jau maigāk. - Viens gads paies ātri.

-     Dažkārt diena ir par garu. Laid vaļā, Ben! - Vila cieši ielūkojās vīrietim acīs. - Skaties, ka tev nav jānožēlo, ja nepaklausīsi sievietei, kas tur rokā nazi.

Bens viņai varēja atņemt nazi pāris mirkļos, bet viņš nolēma savaldīties.

-    Tu gribētu man iedurt, ko? - Šāda varbūtība viņu gan uzbudināja, gan sadusmoja. Vilai parasti izdevās panākt vienlaikus tādu efektu. - Iegaumē reizi par visām reizēm: man nevajag to, kas pieder tev. Es arī negrasos pārdoties, lai iegūtu vairāk zemes un lopu, tieši tāpat kā tu. - Vila nobāla, dzirdot šos vārdus, taču Bens tikai palocīja galvu. - Mēs abi, Vila, apzināmies situāciju. Var gadīties, ka viena no tavām māsām atbildīs manai gaumei, bet pagaidām mūsu attiecībās valda tikai bizness.

Pazemojošie vārdi dega kā asinis viņai uz rokām.

-    Tu esi bezkauņa.

Bens drošības dēļ pavērsa nost no sevis viņas plaukstu ar nazi.

-   Tu arī man esi ļoti mīļa, dārgā. Es tikšu galā ar lāci. Ej nomazgājies!

-    Es to nošāvu, un es arī varu…

-     Ka tik tev nav jānožēlo, ja neklausīsi vīrieti, kuram rokās nazis…

Tad Bena sejā atkal atplauka mierīgs smaids.

-    Kāpēc mēs nevaram visu nokārtot bez asumiem?

-    Nevaram, un cauri! - īsajā atbildē Vila pauda savu dziļo iekšējo sašutumu un apjukumu. - Tu taču zini, ka ne. Kā tu pats izturētos situācijā, kādā esmu nonākusi es?

-    Es neesmu nokļuvis tādā situācijā, - Bens pavisam vienkārši atteica. - Ej nomazgā asinis! Mums šodien vēl tālu jājāj.

Nelikdamies vairs par viņu ne zinis, Bens noliecās pār lāci, kaut arī Vila palika stāvam viņam aiz muguras, pūlēdamās atgūt savaldību. īsti viņš atslāba tikai tad, kad izdzirdēja Viļas soļus attālināmies strauta virzienā, un Čārlijs priecīgs viņai sekoja. Smagi nopūties, Bens skatījās uz izplestajām lāča ķetnām.

-    Viņa labāk ļausies tavām ķepām nekā uzklausīs laipnu vārdu no manis, - viņš nopurpināja. - Sasodītās sievietes!

Pabeidzot nepatīkamo uzdevumu, viņš sev atzinās, ka bija melojis. Viņš gribēja gan Viļu. Bet, kā par nelaimi, jo vairāk Bens pūlējās negribēt, jo stiprāk viņš tiecās pēc Viļas.

Vila no jauna ierunājās tikai apmēram pēc stundas. Viņi bija uz- vilkuši aitādas jakas, lai nejustu aukstumu un vēju, bet zirgu pakavi jau grima gandrīz pēdu dziļā sniegā, un Čārlijs līksmi sekoja viņiem pa iemīdīto taku.

-    Ņem pusi no lāča gaļas! Tā būs taisnīgi, - Vila teica.

-    Paldies!

-    Mums abiem nepatīk palikt kādam pateicību parādā, vai ne?

Bens ļoti labi saprata, ko Vila domāja ar šiem vārdiem.

-    Dažkārt labāk ir norīt pašlepnumu.

-    Bet tad iespējams arī aizrīties. - Vilai neviļus izlauzās viena no viņas sirdssāpēm. - Ādamam viņš nav atstājis gandrīz neko.

Bens nopētīja viņas profilu.

-    Džeks bija smaga rakstura cilvēks.

Un Ādams Vulfčailds nebija viņa bērns, Bens nodomāja. Tieši tas arī noteicis Džeka lēmumu.

-    Ādamam pienācās vairāk.

Brālis dabūs vairāk, viņa sev solīja.

-    Par Ādamu es tev piekrītu. Tomēr jāatzīst, ka neviens nepratīs tik labi parūpēties par sevi kā tavs brālis.

Viņš ii" vienīgais, kurš man palicis, Vila gandrīz pateica skaļi, tomēr laikus attapās, ka rīkotos nepareizi, ja būtu tik vaļsirdīga pret Benu.

-    Kā klājas Zakam? Šorīt redzēju viņa lidmašīnu.

-     Zaks pārbauda žogus. Viņš ir bezgala laimīgs, staigā apkārt smaidīdams, diena vai nakts. Viņi ar Šelliju dievina bērnu. - Visi viņu dievināja, taču Bens negrasījās Vilai atklāt savu aizrautīgo pieķeršanos mazajai radiniecei.

-   Viņa ir jauks bērniņš. Tomēr dīvaini noskatīties, kā Zaks Makinons uzsācis ģimenes dzīvi.

-    Šellija prot īstajā brīdī pievilkt grožus. - Bens nespēja atturēties, neuzsmaidījis Vilai. - Tu taču vairs nelolo maigas jūtas pret manu mazo brāli, ko?

Vila uzjautrināta sagrozījās seglos un arī pasmaidīja. Reiz, pusaudzes gados, viņa un Zaks īsu brīdi bija lūkojušies viens uz otru ar teļa acīm.

-    Sirds nodreb, tiklīdz paskatos uz tavu brāli. Tā sieviete, kuru skūpstījis Zaks Makinons, ir pagalam uz mūžu mūžiem.

-    Mīļā… - Bens pastiepa roku un paraustīja no mugurpuses viņai matus. - Tu to saki tāpēc, ka neesi skūpstījusies ar mani.

-Tad es labāk nobučoju smirdīgu skunksu.

Bens smejoties tā sagrozīja zirgu, lai varētu ar ceļgalu pieskarties Viļas kājai.

-   Tieši es biju tas, kurš Zakam visu iemācīja.

-    Varbūt, bet es tomēr iztikšu bez jums abiem, Makinonu zēniem. - Viņa paraustīja plecus, bet tad viegli pielieca galvu. - Dūmi. -Viņa to pateica ar atvieglojumu, jo tas nozīmēja, ka tuvumā ir cilvēki un beigsies viņas divvientulība ar Benu. - Vīri droši vien sagājuši būdā. Tagad ir pusdienlaiks.

Citu - jebkuru citu - sievieti, Bens nodomāja, viņš būtu cieši pie- kļāvis un noskūpstījis. Vienkārši tāpat - principa pēc. Bet tā bija Vila, kas atradās viņam blakus, tāpēc viņš tikai savaldīgi jāja uz priekšu.

-     Es arī esmu izsalcis. Jāsavāc ganāmpulks un jāved lejā. Snigs jau aizvien vairāk.

Vila tikai klusu kaut ko nomurmināja. Viņa sajuta ne tikai sniega smaržu, gaisā vēdīja vēl kas cits. Vispirms viņa minēja, vai maņas būtu saglabājušas nogalināto lāci un asinis viņai uz rokām, bet tad dīvainā sajūta pastiprinājās.

-    Kāds ir pagalam, - viņa nočukstēja.

-    Ko tu teici?

-    Kāds ir miris. - Viņa izslējās seglos un nopētīja kalnu kores un kokus. Apkārt valdīja klusums, nāves miers. - Vai tu kaut ko saod?

-    Nē. - Tomēr Bens neapšaubīja Viļas paredzējumu un virzīja zirgu uz to pašu pusi, kurp devās viņa. Čārlijs bija uzņēmis pēdas un traucās uz priekšu. - Tevī runā indiāņu asinis. Droši vien strādnieks būs nošāvis pusdienu tiesu.

Benam varēja būt taisnība. Strādnieki ņēma līdzi pārtikas krājumus, un būda vienmēr tika piebāzta pilna ar ēdamo, taču svaigam medījumam bija cita garša. Tomēr bailes, kas sažņaudza pakrūti, un auksti drebuļi pār muguru nerimās.

Virs viņu galvām noķērcās ērglis, aizskanēja mežonīga, sirdi plosoša atbalss, tad kalnos iestājās pilnīgs klusums. Saule žilbinoši atstarojās sniegā, un Vila, instinktīvi atstājusi nelīdzeno taku, vadīja zirgu pa grubuļaino zemi.

-    Mums nav laika apkārtceļiem, - Bens viņai atgādināja.

-    Tad ej viens.

Bens klusībā nosodījās un pataustīja, vai ierocis viegli satverams.

Arī šajā apvidū varēja gadīties lāči. Un pumas. Viņš iedomājās par nometni, kas atradās nepilnu desmit minūšu atstatumā, un katlu ar karstu kafiju.

Tad viņš to ieraudzīja. Viņam nebija tik smalka oža kā Vilai, bet skatiens gan pietiekami vērīgs. Sniegā pletās asinis, kas bija izšļak- stītas pret akmeni. To klāja tumša āda. Suns beidza riņķot ap sakropļoto lopiņu un skrēja atpakaļ pie viņiem.

-Velns parāvis! - Bens jau kāpa nost no zirga. - Kāda ķēpa…

-    Vai tic būtu vilki? - Vila bija sašutusi par tik bezjēdzīgu nežēlību.

Bens gandrīz jau piekrita, bet tad apdomājās. Vilks nebūtu nogalinājis un atstājis gaļu. Vilks necirstu un negrieztu. Neviens plēsīgais zvērs tā nerīkotos.

-    Tas ir cilvēks.

Vila spēji ievilka elpu, piejāja tuvāk un ieraudzīja posta ainu. Govij bija pārgriezta rīkle un uzšķērsts vēders. Čārlijs drebēdams spiedās viņai pie kājām.

-    Tā ir noslaktēta. Sakropļota.

Pieliekusies Vila atcerējās lāci. Viņai nekas cits nebija atlicis kā nogalināt dzīvnieku, bet viņa to nošāva ar ieroci, bez liekas asinsizliešanas. Taču te… te bija notikusi mežonīga, ļauna, bezjēdzīga slepkavība.

-   Gandrīz pie pašas būdas, - Vila teica. - Asinis ir sasalušas. Tas izdarīts pirms vairākām stundām, pirms saullēkta.

-    Tā ir viena no tavām, - Bens secināja, pārbaudījis lopiņa piederības zīmi.

-    Ne jau tas ir galvenais. - Tomēr viņa iegaumēja numuru uz dzeltenās plāksnītes ausī. Nāves faktu vajadzēs reģistrēt. Vila piecēlās un skatījās uz dūmu strūklu, kas vijās debesīs. - Svarīgi, kāpēc tas noticis. Vai tev ir pazudis kāds no ganāmpulka?

-    Nē. - Bens izslējās un nostājās Vilai blakus. - Un tev?

-   Līdz šim nebija. Es neticu, ka vainīgais varētu būt kāds no maniem vīriem. - Vila ievilka elpu. - Ne arī no tavējiem. Te, augšā, ir apmeties kāds svešs.

-    Varbūt. - Pieri saraucis, Bens lūkojās zemē. Viņi stāvēja cieši līdzās, un viņiem pie kājām guļošais briesmu darbs abus vienoja. Vila neatrāvās, kad Bens pārlaida plaukstu pār viņas bizi un draudzīgi uzlika roku viņai uz pleca. - Ir krietni sasnidzis, vējš aizputinās pēdas. Zeme te ir pamatīgi nomīdīta, tomēr redzu, ka pēdas ved ziemeļu virzienā. Paaicināšu palīgā pāris vīru un izsekošu.

-Tā ir mana govs.

Bens paskatījās uz Viļu.

-    Tas nav svarīgi, - viņš atkārtoja. - Mums jāsavāc abi ganāmpulki, jānodzen lejā no kalna un jāpaziņo, kas noticis. To pienākumu atstāšu tavā ziņā.

Vila pavēra muti un atkal aizvēra. Benam bija taisnība. Viņa nevarēja palīdzēt pēdu dzīšanā, toties prata organizēt lopu dzīšanu. Piekrītot pamājusi, viņa piegāja pie zirga.

-    Es runāšu ar saviem vīriem.

-   Vila! - Bens uzlika roku viņai uz delma, un abu ādas jakas saskārās. - Esi uzmanīga!

Vila ielēca seglos.

-    Viņi ir mani vīri, - Vila tikai atteica un jāja pretim dūmu strūklai.

Vila iegāja būdā tieši tajā bridi, kad viri gatavojās pusdienu maltītei.

Piklzs stāvēja pie mazās plīts, spēcīgās kājas izpletis, apaļais vēders gāzās pāri platajai jostai ap vidu. Viņš bija tikko četrdesmit gadus vecs, bet jau gandrīz plikpauris, taču to kompensēja ar rudu bārdu, kas gadu no gada kļuva arvien garāka. Viņa vājība uz marinētiem dārzeņiem [1] bija devusi viņam tādu iesauku, un jāatzīst, ka raksturs viņam arī nebija nekāds saldais.

Ieraudzījis Viļu, viņš sasveicinoties nošņaukājās un atkal pievērsa uzmanību šķiņķa cepšanai.

Dzims Brūsters sēdēja, zābakā ieauto kāju uzlicis uz galda, un baudīja pēdējo "Marlboro" cigaretes dūmu. Viņam bija tikko trīsdesmit gadu un tik glīta seja, ka radās vēlme nofotografēt un ierāmēt. Divas bedrītes rotāja vaigus, un tumšie mati viļņojās līdz apkaklītei. Džims starojoši uzsmaidīja Vilai, pašapzinīgi piemiedzot zilo aci, un tajā dzirkstelītes vien nozibēja.

-    Mums pusdienās ciemiņš, Piklz!

Piklzs vēlreiz īgni noņurdēja, atraugājās un apsvieda otrādi šķiņķi.

-   Knapi pietiek gaļas mums diviem. Slienies augšā, sliņķi, un attaisi bundžu ar pupām!

-    Drīz sāksies sniegavētras. - Vila uzmeta jaku uz pakaramā un piegāja pie radio.

-    Ne agrāk kā nākamnedēļ.

Vila pagrieza galvu un ieraudzīja Piklza brūno acu neapmierināto skatienu.

-     Es tā nedomāju. Sāksim gatavoties ceļam lejā jau šodien. - Viņa pagaidīja, nenolaizdama skatienu. Piklzs necieta, ka viņam pavēl sieviete, un abi to zināja.

-    Tavi lopi, dari, kā gribi, — viņš nopurpināja un novērsās, lai uzliktu šķiņķi uz šķīvja.

-     Jā, mani. Turklāt viens ir noslaktēts tepat ceturtdaļjūdzi uz austrumiem no šejienes.

-    Noslaktēts? - Džima roka palika pusceļā ar atvērto pupu kārbu. - Vai puma?

-    Tikai tādā gadījumā, ja plēsoņas nēsā līdzi nazi. Govij pārgriezta rīkle, tā sadalīta pa daļām un atstāta.

-    Nevar būt! - Acis piemiedzis, Piklzs spēra soli uz priekšu. - Nevar būt, Vila! Puma jau pārīti ir saplosījusi. Mēs ar Dzimu vakar redzējām pēdas. Viņa būs riņķojusi apkārt un uzbrukusi vēl vienai govij, citādi nav iespējams.

-    Es protu atšķirt naža dūrienus no nagiem. - Vila pielieca galvu. - Ej pats paskaties! Taisni uz austrumiem, apmēram ceturtdaļ- jūdze 110 šejienes.

-    Skaidra bilde, aiziešu. - Piklzs piešļūca pie savas jakas, kaut ko purpinādams par sievietēm.

-    Tas tiešām nav bijis plēsoņa? - Džims jautāja brīdi pēc durvju aizciršanās.

-    Nē, nebija. Uzvāri man, lūdzu, kafiju, Džim! Es sazināšos ar rančo. Jābrīdina Hems, ka mēs dosimies lejā.

-    Makinona vīri arī strādā tepat augšā, bet…

-    Nē. - Vila papurināja galvu un izvilka krēslu. - Neviens man pazīstams kovbojs tā nerīkotos.

Viņa sazinājās ar rančo, pagaidīja, lai nozūd statiskie traucējumi gaisā. Kafija un malkas pagaļu sprakšķēšana aizdzina aukstuma drebuļus, UN Vila deva rīkojumus dzīt lopus lejā. Dzerot otro krūzi, viņa bija beigusi sniegt informāciju arī uz Makinonu rančo.

Būdā iebrāzās Piklzs.

-    Nolāpītais draņķis!

Pieņēmusi to kā vienīgo atvainošanos, Vila piegāja pie plīts un uzlika sev uz šķīvja ēdienu.

-    Es atjāju reizē ar Benu Makinonu. Viņš sekos nelietim pa pēdām. Palīdzēsim novest viņa ganāmpulku kopā ar mūsējo. Vai jūs abi neesat tuvumā neko manījuši? Vai kāds nav ierīkojis nometni, mednieki, nejēgas no austrumiem?

-    Vakar, ejot pa pumas pēdām, uzgājām nometnes atliekas. Tā bija veca. Ierīkota pirms divām trim dienām.

-    Pametuši tur alus bundžas! - Piklzs ēda, stāvēdams kājās. - Uzvedušies kā savā sētā. Tādus vajag nošaut!

-Vai tu skaidri redzēji, ka govs nav nošauta? - Džimam bija nepieciešams Piklza apstiprinājums, un Vila centās neņemt to ļaunā. - Kurš tos pilsētas Smurguļus nepazīst - bliež uz visu, kas tikai kustas.

-    Nc smakas no šāviena. Tūristi ar šitā nedarās. - Piklzs iemeta mutē pupas. - Draņķa pusaudži vainīgi, cits neviens. Nenormālie sapīpējušies pusaudži.

-    Iespējams. Ja tā, Bens viņus viegli atradīs. - Tomēr Vilai šķita, ka diez vai būs noticis tā. Lai rīkotos tik nežēlīgi, vajadzēja rūdītu vīru.

Džims pastumdīja pa šķīvi jau padzisušās pupas.

-     Mēs te šo to dzifdējām, - viņš nokāsējies ieminējās. - Vakar pašā vakarā sazinājāmies pa radio, un Hems… zini, viņam likās, ka jāizstāsta, kas noticis.

Vila pagrūda prom šķīvi un piecēlās.

-    Es paskaidrošu, kas notiek. - Viņas balss skanēja ļoti vēsi, ļoti klusi. - Mērsija rančo turpināsies ierastais ikdienas darbs. Mans tēvs ir zem zemes, un tagad saimniecību vadīšu es. Jūs klausīsiet maniem rīkojumiem.

Džims, aši saskatījies ar Piklzu, pakasīja sev vaigu.

-    Es domāju taisni tāpat, Vila. Mēs tikai šaubījāmies, kā tu noturēsi šeit, rančo, savas māsas.

-    Arī viņas klausīs manām pavēlēm. - Vila paķēra jaku no pakaramā. - Tā, ja nu esat paēduši, iesim, jāsāk rīkoties.

-    Sasodītās sievietes! - Piklzs nopurpināja, tiklīdz durvis bija droši aizvērušās. - Neko citu nezina kā tikai izkomandēt, visas kā viena.

-    Tu pazīsti pārāk maz sieviešu, tāpēc tā saki. - Džims gāja pēc jakas. - Turklāt viņai ir tiesības komandēt.

-    Pagaidām.

-   Šodien tā ir. - Džims, uzvilcis jaku, paņēma cimdus. - Un mēs dzīvojam šodien.

Ceturtā nodaļa

Kad bija nepieciešams kārtot kādas darīšanas ar māti - un Tesa tikšanos ar māti vienmēr uztvēra tieši tā -, viņa sevi apgādāja ar īpaši stipru eksedrīna tableti. Viņa paredzēja kārtējās galvassāpes, tātad - kāpēc jau laikus nenodrošināties pret tām?

Tesa pagaidīja, lai nav pārāk agrs, taču tieši tad, rīta pusē, bija iespējams satikt Lucllu Beleiras kooperatīvajā mājā. Pirms pusdienlaika māte jau būs prom - kārtos matus, nagus, ļausies iepirkšanās vai kosmētiskā kabineta priekiem.

Pulksten četros Luella būs klubā, jokos ar bārmeni vai stāstīs oficiantēm atmiņas par savu dzīvi, mīlestību, Lasvegasas dejotājas piedzīvojumiem.

Tesa, cik spēdama, izvairījās no Luellas. Mātes māju viņa arī nelabprāt apmeklēja.

Luellas namiņš bija jauka, maza, ar ģipsi apmesta mītne Kali- fornijas spāniešu stilā ar kārniņu jumtu un skaisti noaugušiem krūmiem apkārt. Tā varēja un tai vajadzēja kļūt par jauku dzīvesvietu. Bet, kā Tesa ne vienu reizi vien mēdza teikt, Luella Mērsija prata padarīt bezgaumīgu pat Bekingemas pili.

Ieradusies tieši vienpadsmitos, Tesa centās neskatīties uz mauriņu pie mājas, uz Luellas tā saucamo zāliena māksliniecisko iekārtojumu. Tajā bija izvietots gan žokejs ar platu, muļķīgu smaidu, gan pakaļkājās saslējies plastmasas lauva, spoža, zila mēness ripa un betona paaugstinājums, un strūklaka ar meitenes statuju, kuras sejas izteiksme pauda rāmu mieru, un izbiedētu karpu, kam no mutes šļācās ūdens.

Visās malās auga dažādu krāsu puķes, žilbinādamas acis. Dārza iekārtojumā nebija nekādas sakarības, nekādas jēgas, nebija nedz plāna, nedz saskaņas. Pietika, ja Luella pamanīja kādu augu, viņa tūlīt to iedēstīja zemē, kur vien tobrīd iepatikās. Tesa nodomāja, ka mātei netrūkst nedz iegribu, nedz untumu.

Tesa nostājās starp koši sarkaniem un oranžiem jaunākajiem stādiem un bezgalvainu dievietes Nīkes torsu. Pavīpsnājusi Tesa piespieda zvana pogu, un atskanēja pirmās taktis no "Striptīza dejotājas".

Luella pati atvēra durvis un ieskāva meitu zīda, bagātīgu smaržu un nocenotas kosmētikas saldenā aromāta viļņos. Luella nekad neizgāja no guļamistabas, pirms nebija pilnībā saposusies.

Viņa bija gara, ražena auguma, kājas sniedzās vai veselu jūdzi, un viņa tās joprojām varēja - un to ari darīja - augstu vēzēt. Dabiskā matu krāsa bija sen aizmirsta. Nu jau gadiem Luella tos krāsoja blondus, metāliskā tonī - kā viņas smiekli. Viņa tos nēsāja kuplus, salakotus, tādus, kā apjūsmo televīzijas evaņģēlisti. Zem pārspīlētās pūdera un sārtuma kārtas bija skaista seja ar spēcīgiem vaigu kauliem, pilnīgām lūpām, kas šobrīd bija spīdīgi sarkanas. Acis raudzījās zilas kā bērnam, un plakstiņus klāja tikpat zilas ēnas, uzacis bija nežēlīgi izdzītas un iezīmētas ar tumšu, šauru līniju.

Tesu, kā vienmēr, pārņēma pretrunīgas mīlestības un apjukuma emocijas.

-    Māt!

Lūpas sakniebusi, viņa atsaucās uz apskāvienu un acis vien iepleta, kad divi vaukšķoši mātes dārgie špici aiz sajūsmas par kompāniju uzsāka tik skaļu ļembastu, ka ausis vai plīsa pušu.

-    Tātad esi atgriezusies 110 Mežonīgajiem Rietumiem? - Luellas Teksasas austrumu akcents, viņai runājot it kā caur degunu, skanēja kā sarautas bandžo stīgas. Viņa noskūpstīja meitu uz vaiga, tad ar pirkstu, kam vispirms uzspļāva, noberzēja lūpukrāsas pēdas. - Nu, nu, klāj tik vaļā! Ceru, ka veco nelieti apraka pienācīgā veidā.

-    Tas bija… interesanti.

-    Varu iedomāties! Iedzersim kafiju, mīļā! Karminam šis rīts ir brīvs, tāpēc mums pašām jātiek galā.

-    Es pagatavošu. - Tesa labāk pati vārīja kafiju nekā skatījās uz mātes ducīgo mājkalpotāju. Tesa atvairīja domas, kādus pakalpojumus vēl viņš sniedza mātei.

Viņa izgāja cauri dzīvojamai istabai, kas bija iekārtota sārtos un zeltainos toņos, uz žilbinoši sniegbalto virtuvi. Tajā vienmēr viss spīdēja un laistījās. Lai arī kādi būtu Karmina ikdienas darbu pienākumi, viņš bija tīrīgs kā mūķene.

-    Man kaut kur jābūt arī kafijas kūkai. Esmu izsalkusi kā vilks.

Suņiem trinoties gar kājām, Luella izskatīja plauktus un ledusskapi. īsā brīdī tur valdīja juceklis.

Tesa atkal saknieba lūpas. Haoss sekoja mātei pa pēdām tikpat uzticīgi kā vaukšķošie Mimija un Moriss.

-Vai satikies ar radiniekiem?

-    Ja tu runā par pusmāsām, tad - jā.

Tesa, aizdomu mākta, vēroja mātes atrasto kafijas kūku. Luella ar steika nazi grieza to biezos gabalos. Kūka bija izdekorēta ar milzu rozēm un nozīmēja apmēram desmit tūkstošus kaloriju.

-   Nu, kādas viņas ir? - Tikpat izšķērdīgi Luella nogrieza suņiem pa šķēlei, noliekot tos porcelāna šķīvjos uz grīdas. Suņi aprija kūku un rūca viens uz otru.

-    Tā, no otrās sievas, ir klusa un nervoza.

-   Tā, kuru bijušais vīrs mēdza sist. - Mēli klakšķinot, Luella uz- slidināja apjomīgos gurnus uz sola pie virtuves letes. - Nabadzīte! Kādai manai meitenei bija līdzīgi sarežģījumi. Vīrs viņu dauzīja kā deķi. Beigās aizvedām viņu uz patversmi. Tagad viņa dzīvo Sietlā. Reizēm atsūta pa kartītei.

Tesa pieklājīgi klusu klausījās. Mātes meitenes - tās bija visas, kas pie viņas strādāja, gan oficiantes, gan bārmenes un striptīza dejotājas, gan arī virtuves palīdzes. Luella atbildēja par katru, aizdodot naudu, sniedzot padomus. Tesa mātes klubu uzskatīja daļēji par kaildejotāju pulcēšanās mītni.

-    Un kāda tā otrā? - Luella jautāja, kāri metoties uz kafiju un kūku. - Tā ar indiāņu asinīm?

-    Ak, viņa ir īsta kovbojmeitene. Cieta kā krams, skraida apkārt netīros zābakos. Viņa ir spējīga dzīt lopus ar rīksti, tik tiešām! - Uzjautrināta par šādu domu, Tesa ielēja sev kafiju. - Viņa neslēpa savu nepatiku pret mums abām. - Paraustījusi plecus, Tesa apsēdās un arī pagaršoja gabaliņu tortes. - Viņai ir pusbrālis. •

-    Jā. Es pazinu Mēriju Vulfčaildu - vismaz bieži redzēju. Viņa bija īsta skaistule un mazais zēns ļoti mīļš. Ar eņģeļa sejiņu.

-    Nu viņš ir pieaudzis, bet izskats joprojām eņģelisks. Viņš dzīvo rančo, kopj zirgus vai dara ko tamlīdzīgu.

-    Viņa tēvs bijis kovbojs, cik atceros. - Luella sameklēja sarkanās rītakleitas kabatā "Virginia Slims". - Kā klājas Besai? - Viņa izpūta dūmu un skaļi iesmējās. - Debestiņ, tā nu gan bija… Viņas klātbūtnē es sargājos izteikties nepareizi. Apbrīnojams cilvēks - pēc labākās sirdsapziņas rūpējās par māju un neļāva Džekam kāpt sev uz galvas.

-    Cik saprotu, viņa joprojām vada mājsaimniecību.

-    Varena māja. Varens rančo. - Atmiņu iespaidā Luellas koši sarkanās lūpas savilkās. - Varena zeme. Kaut arī jāatzīst, es nenožēloju, ka pavadīju tur tikai vienu ziemu. Pretīgais sniegs sasniga līdz padusēm.

-    Kāpēc tu ar viņu apprecējies?

Luella savilka uzaci, un Tesa apjukusi sagrozījās.

-    Līdz šim neesmu tev to jautājusi, bet nu mani tas interesē. Ir iemesls.

-    Izskaidrojums ir pavisam vienkāršs. - Luella iebēra kafijā veselu lavīnu cukura. - Viņš bija tik seksuāls kā neviens. Tās acis - tās taisni vai izurbās cauri. Kā viņš pielieca galvu, pasmaidīja… es vairs nespēju pretoties.

Atmiņas par šo laiku Luellai bija ļoti labi saglabājušās. Sviedru un viskija smaka, apgaismojums, kas žilbina acis. Kā Džeks Mērsijs bija iesoļojis naktsklubā un viņa stāvēja uz skatuves, tērpusies tikai spalvās un divdesmit mārciņu smagā galvassegā. Kā viņš smēķēja lielu cigāru un vēroja viņu.

Viņa laikam paredzēja, ka Mērsijs viņu gaidīs pēc pēdējā uzveduma. Viņa bija nedomādama gājusi vīrietim līdzi no viena kazino uz nākamo, dzērusi, spēlējusi, izklaidējusies, uzmaukusi galvā viņa kovboja cepuri.

Pēc četrdesmit astoņām stundām viņa jau stāvēja Mērsijam līdzās kapelā, kurā kā pēc konveijera tika atskaņota ierakstīta mūzika un puķes bija no plastmasas. Viņai pirkstā tika uzvilkts zelta gredzens.

Kāds tur brīnums, ka gredzens pirkstā noturējās nepilnus divus gadus.

-    Nelaime tā, ka mēs viens otru neiepazinām. Mūsu attiecību pamatā bija plika iekāre un spēļu zāles drudzis, nekas vairāk. - Luella filozofiski nodzēsa cigareti uz iztukšotā šķīvja. - Es nebiju radīta dzīvei nomaļā rančo Montānā. Varbūt man būtu izdevies pierast, - kas to vairs zina? Es viņu mīlēju.

Tesa norija gabaliņu kūkas, pirms tas paspēja iestrēgt kaklā.

-    Tu viņu mīlēji?

-   Kādu laiku jā. - Pēc tik daudziem gadiem Luella varēja brīvi paraustīt plecus. - Sieviete, kurai ir kaut cik prāta, nevarēja ilgi mīlēt Džeku. Kādu brīdi es viņu mīlēju. Un dabūju tevi. Un simts tauk- šķu. Man nebūtu meitiņas un nebūtu kluba, ja es Džekam tajā vakarā neiepatiktos. Tātad es viņam esmu pateicību parādā.

-   Tu esi parādā vīram, kurš izmeta pa durvīm tevi un savu meitu? Atpirkās ar nieka simts tūkstošiem dolāru?

-    Pirms trīsdesmit gadiem tā bija daudz iespaidīgāka summa nekā šodien.

Luella pašos pamatos bija apguvusi mātes un biznesa sievietes amatu. Viņa lepojās ar panākumiem abās jomās.

-Ņemot vērā toreizējo situāciju, līgums, kuru noslēdzu, bija ienesīgs.

-    Mērsija rančo ir divdesmit miljonu vērts. Vai tu joprojām uzskati, ka esi ieguvēja?

Luella saknieba lūpas un brīdi klusēja.

-    Tas bija viņa rančo, mīlulīt. Es tur tikai uz brīdi paciemojos.

-    Pietiekami ilgi, lai dabūtu bērnu un šķiršanos.

-    Es gribēju bērnu.

-    Māt! - Tesas dusmas saplaka pēc šiem vārdiem, taču netaisnības sajūta palika. - Tev bija tiesības uz kaut ko vairāk. Man arī bija tādas tiesības.

-    Varbūt bija, varbūt nebija, bet tajā laikā mēs vienojāmies tā.

Luella, aizsmēķējusi kārtējo cigareti, nolēma kavēt skaistuma salona pēcpusdienas apmeklējumu. Bija gan vēl daudz kā, viņa nodomāja.

-    Aizritējis tik ilgs laiks. Džekam galu galā bija trīs meitas. Vai vēlies izstāstīt, ko viņš tev atstājis mantojumā?

-    Sarežģījumus.

Tesa izņēma cigareti Luellai 110 pirkstiem un ievilka ašu dūmu. Viņa neatzina paradumu smēķēt, - kurš saprātīgs cilvēks lai to darītu? Bet viņai bija jāizvēlas starp dūmu vai tūkstošiem kaloriju, kas atradās uz šķīvja.

-    Es dabūju trešo daļu no rančo.

-    Trešo daļu… apžēliņ, Tesa, mīlulīt, tā taču ir vesela bagātība! - Luella palēcās uz augšu. Viņa bija apguvusi dejošanas mākslu un, par spīti piecām pēdām desmit collām un savam svaram, prata kustēties, ja vēlējās. Viņa apskrēja ap leti un pacilājumā metās saspiest meitai ribas. - Ko mēs te ākstāmies ar kafiju? Mums jāiedzer franču šampanietis. Karmins to kaut kur nobāzis.

-    Pagaidi, māt, pagaidi!

Luella vēlreiz ielauzās ledusskapī, bet Tesa raustīja viņu aiz rītakleitas.

-    Tas nav tik vienkārši.

-    Mana meita ir miljonāre. Ganāmpulka grāfiene! - Luella izvilka korķi, un no pudeles izšļācās šampanietis. - Pie velna!

-    Man tur vesels gads jādzīvo. - Tesa izpūta dūmu, kamēr Luella, priecīgi pielikusi pie lūpām pudeli, rija burbuļus. - Mums, māsām, trijatā tur kopā jānodzīvo viens gads. Citādi mēs nedabūsim ne graša.

Luella nolaizīja no lūpām šampanieti.

-    Tev vesels gads jādzīvo Montānā? Rančo? - Viņai sāka drebēt balss. - Pie govīm? Tu - pie govīm?

-    Tādi ir testamenta noteikumi. Kopā ar pārējām abām. Visām trim māsām kopā.

Ar vienu roku turot pudeli, ar otru atbalstījusies pret leti, Luella sāka smieties. Viņa smējās tik skaļi un sirsnīgi, ka asaras saskrēja acīs, iztecinot "Maybellinc" acu tušu un "L'Oreal" balto pūderkrēmu.

-    Ak jēziņ, tas draņķa gabals vienmēr pratis mani izsmīdināt!

-    Priecājos, ka tev tas šķiet smieklīgi! - Tesa noskaldīja, kā cirz- dama ledus gabalu. - Katru vakaru varēsi uzjautrināties, kamēr es klīdīšu tur apkārt, vērodama, kā zāle aug.

Luella ar vērienīgu žestu ielēja šampanieti kafijas krūzītēs.

-    Mīlulīt, tu jebkurā mirklī vari uzspļaut viņiem un aiziet.

-    Un atteikties no vairākiem miljoniem? Diez vai.

-    Nē. - Luella kļuva nopietna un nopētīja meitu, noslēpumaino radījumu, kam bija devusi dzīvību. Tik skaista, Luella domāja, aukstasinīga, pārliecināta par sevi. - Nē, to tu nedarīsi. Tu esi pārāk līdzīga tēvam, lai tā rīkotos. Tu tiksi galā, Tesa.

Viņai ienāca prātā, ka meita varētu iegūt vairāk par trešo daļu no rančo. Vai nu gads nogludinās asumus, vai ari padziļinās nesaskaņas, Luella domās minēja.

Viņa pacēla abas krūzītes, vienu sniegdama Tesai.

-    Kad tev jābrauc?

-    Rīt no rīta. - Tesa skaļi un gari nopūtās. - Jānopērk zābaki, - viņa nomurmināja, tad ar vieglu smaidu uz lūpām pacēla krūzi, lai uzsauktu tostu. - Fie velna! Kas ir viens gads?

Kamēr Tesa pie mātes virtuvē dzēra šampanieti, Lilija stāvēja ganību malā un vēroja, kā zirgi plūc zāli. Viņa vērās neizsakāmi skaistajā ainavā - vējš purināja zirgiem krēpes, zilajās debesīs peldēja balti mākoņi.

Pirmo reizi vairāku mēnešu garumā viņa bija gulējusi visu nakti bez miega zālēm, bez drausmīgiem sapņiem, klusuma ieaijāta.

Arī tagad visapkārt valdīja klusums, vienīgi tālumā bija dzirdama mašīnu dūkoņa un gaisā skanēja smalka sanēšana. No rīta Vila ar kādu bija kaut ko runājusi par labības novākšanu, bet Lilija turējās maliņā. Viņa vislabprātāk kavējās pie zirgiem, netraucējot nevienu, un neviens netraucēja viņu.

Jau trešo dienu Lilija klimta apkārt pati savā nodabā. Neviens neaizrādīja, kad viņa izstaigāja māju, apraudzīja rančo. Vīri piemeta roku pie cepures, kad Lilija gāja garām, un viņai šķita, ka aiz muguras atskan murmināšana, piezīmes. Taču viņu tas neuztrauca.

Gaiss saldi smaržoja. Lai arī kurā vietā viņa apstātos, visur bija skaisti, - upe strauji tecēja pāri akmeņiem, mežā pacēlās spārnos putns, pa olnīcu no ganībām atgriezās mājlopi.

Viņai likās, ka šis gads aizritēs kā paradīzē.

Ādams brīdi stāvēja, turēdams rokā spaini, un vēroja viņu. Lilija Šurp nāca katru dienu, Ādams to jau zināja. Viņš redzēja Liliju staigājam no mājas uz šķūni, uz aploku un tālāk uz ganībām. Viņa stāvēja pie žoga ļoti klusi, ļoti rimti.

Bezgala vientuļa.

Ādams bridi pagaidīja, izprazdams viņas vēlmi palikt vienai. Vientulība varēja arī dziedināt. Taču Ādams saprata arī to, ka viņai nepieciešams draugs. Viņš devās pie Lilijas, ar nolūku saceļot troksni, lai viņu pēkšņi neizbiedētu. Pagriezusies Lilija lēni, vilcinādamās, tomēr pasmaidīja.

-    Atvainojiet! Vai es maisos pa kājām?

-    Nekādā ziņā!

Lilija jau bija sākusi pierast pie Ādama, tāpēc bez mazākā satraukuma pievērsa atkal skatienu zirgiem.

-    Man ļoti patīk viņus vērot.

-   Varat pieiet tuvāk. - Ādamam nebija nepieciešams spainis ar auzām, lai pievilinātu zirgus. Jebkurš no viņiem nāca klāt, kad Ādams viņus klusu pasauca. Ādams sniedza spaini Lilijai.

-    Pakratiet to!

Viņa paklausīja un iepriecināta redzēja, kā saslejas vairāki ausu pāri. Zirgi pierikšoja pie žoga. Nedomādama viņa paņēma saujā auzas un pabaroja skaistu ķēvi.

-    Jūs protat apieties ar zirgiem.

Izdzirdējusi šo Ādama piezīmi, viņa atrāva roku atpakaļ.

-    Atvainojiet! Vajadzēja palūgt, vai drīkstu viņus barot.

-   Viss kārtībā. - Ādams ar nožēlu redzēja, ka smaids viņas sejā nozudis. Arī gaismas stars pelēkzilajās acīs. Kā ezera ūdens saulrieta staros, Ādams nodomāja. - Nāc nu, Mollij!

Atsaucoties uz šo vārdu, salnā ķēve aizrikšoja gar žogu uz vārtiem. Ādams izveda ķēvi no aploka un pārslidināja iemauktus viņai pār galvu.

Lilija bailīgi noslaucīja pelavas no džinsiem un uzmanīgi piegāja zirgam tuvāk.

-   Vai viņu sauc Mollija?

-    Jā. - Ādams nenovērsa skatienu no ķēves, ļaujot Lilijai atkal saņemties.

-Viņa ir jauka.

-    Mollija ir piemērots zirgs jāšanai. Labsirdīga. Solis nedaudz smagnējs, bet viņa cenšas. Vai ne, meitenīt? Vai jūs, Lilija, esat jājusi ar rietumnieku?

-    Es… kā, lūdzu?

-    Jūs droši vien mācījāties jāt uz angļu segliem. - Ādams uzmeta Mollijai uz muguras līdzpaņemto segu. - Neitam ir pārītis angļu seglu. Varam aizņemties no viņa.

Lilija sažņaudza rokas, kā darīja tad, kad saspringa nervi.

-    Es nesaprotu.

-    Jūs taču gribat jāt, vai ne? - Ādams uzlika Mollijai vienu no vecajiem Viļas zirgu segliem. - Dosimies gabaliņu augšup. Varbūt ieraudzīsim kādu alni.

Lilija svārstījās starp vēlēšanos un bailēm.

-    Neesmu to darījusi kopš… pagājis jau ilgs laiks.

-   To māku neaizmirst. - Ādams novērtēja viņas kāju garumu un attiecīgi nostiprināja kāpšļus. - Kad iepazīsiet apkārtni, varēsiet jāt viena. - Viņš pagriezās un tūdaļ ievēroja, ka Lilija ik mirkli meta skatienus uz māju, kā mērot attālumu. - Jums nav jābīstas no manis.

Lilija viņam ticēja. Un tieši tāpēc arī baidījās - viņam tik viegli varēja noticēt. Cik reižu viņa tā bija uzticējusies Džesam?

Ar to bija cauri, Lilija sev atgādināja. Tas bija beidzies. Viņa saņemsies un sāks jaunu dzīvi.

-    Es labprāt dotos jums līdzi, ja jūs esat drošs, ka mēs drīkstam.

-    Kāpēc gan ne? - Ādams paspēra soli viņai tuvāk, tomēr instinktīvi apstājās, pirms Lilija atkal noslēdzās sevī. - Par Viļu neuztraucieties. Viņai ir laba sirds, viņa ir ļoti dāsna. Tikai šobrīd viņai ir smagi.

-    Es saprotu Viļas raizes. Viņai ir tiesības būt neapmierinātai. - Nespēdama atturēties, Lilija pacēla roku, lai noglāstītu Molliju. - Kad tika atrasta nabaga govs, viņa vēl vairāk uztraucās. Kā gan iespējams kaut ko tādu izdarīt! Vila ārkārtīgi dusmojās. Turklāt viņa ir ļoti aizņemta. Vienmēr darba pilnas rokas, bet es, nu, es šeit itin vienkārši esmu.

-Vai jūs arī gribētu ar kaut ko nodarboties?

Starp viņiem stāvēja zirgs, tāpēc Lilija brīvi pasmaidīja.

-    Tikai ne kastrēt lopiņus! Es šorīt dzirdēju… — Viņa nodrebi- nājās, bet tad pasmējās par sevi. - Izbēgu no mājas, pirms Besa piespieda mani ēst brokastis. Diez vai man tās turētos kuņģī.

-Tas ir viens no darbiem, pie kuriem jums jāpierod.

-    Šaubos, vai man izdosies. - Lilija nopūtās, pat nemanot, cik tuvu viņas roka atradās Ādama plaukstai uz ķēves galvas. - Vilai tā ir dabiskā vide. Viņa ir tik droša, pārliecināta. Taisni apskaužami! Es esmu tikai traucēldis, nespēju pat saņemties, lai aprunātos ar viņu, uzzinātu, vai varu ko palīdzēt.

-            No viņas jums arī nav jābaidās. - Ādams ar pirkstiem pieskārās viņas plaukstai, turpinot ķēvi glāstīt ari tad, kad Lilija nolaida roku lejā. - Pagaidām jūs varētu man palīdzēt. Man noderētu papildu strādnieks. Pie zirgiem, - viņš piemetināja, kad Lilija platām acīm skatījās uz viņu.

-    ļums vajadzīgs palīgs pie zirgiem?

-    Darba ir ļoti daudz, īpaši tuvojoties ziemai. - Radījis augsni pārdomām, Ādams atkāpās. - Ņemiet to vērā! — Viņš salika plaukstas kopā. - Atsperieties ar kāju! Pajājiet pa aploku, pierodiet pie zirga, es pa to laiku apseglošu savējo.

Kamols Lilijai kaklā neļāva izrunāt vārdus, un viņa nokāsējās.

-    Mēs gandrīz neesam pazīstami.

-   Mums būs laba iespēja iepazīt vienam otru. - Viņš stāvēja gaidīdams, plaukstas saņēmis kā kausā, un viņa skatiens pauda pacietību. - Lilija, jūs manās rokās ieliksiet tikai kāju, ne jau savu dzīvi.

Juzdamās muļķīgi, Lilija pieķērās pie segliem un ļāva sevi uzsēdināt zirgam mugurā. Ar nopietnām acīm skaistajā sejā viņa paskatījās lejup uz Ādamu.

-    Ādam, mana dzīve ir briesmīga.

Viņš tikai pamāja ar galvu, pārbaudīdams kāpšļus.

-    Jums jāsāk tā no jauna. - Viņš aptvēra Lilijas potīti, lai jaunā sieviete pamazām pierastu pie viņa pieskāriena. - Šodien jūs tikai aizjāsiet līdz kalniem.

Mazā ielene, re, kā ļauj tam jauktenim sevi glaudīt! Mazā, puņķainā ielene iedomājusies, ka aizlavīsies no Džesa Kuka, it kā viņš nevarētu dabūt viņu rokā. Uzlaida viņam virsū policistus. Viņa par to vēl samaksās!

Džess lūkojās tālskatī, un asinis viņam kūsāja aiz niknuma. Viņu interesēja, vai tas metiss, tas kovbojs, jau dabūjis Liliju gar zemi. Nu, arī jauktenis cietīs. Lilija ir Džesa Kuka sieva, un drīzumā viņai tas tiks atgādināts.

Stulbā, mazā palaistuve iztēlojusies, ka ir nezin cik gudra un, aizlaidusies uz Montānu, tiks prom no viņa. Tajā dienā, kad Džess Kuks nespēs pārspēt viltībā sievieti, saule austrumos neuzlēks.

Džess bija paredzējis, ka viņa ne soli nespers, nesazinoties ar mīļoto māmiņu. Viņš apmetās netālu no skaistās mājas Virdžīnijā un katru rītu pārbaudīja pastu, vai nav atsūtīta vēstule no Lilijas.

Neatlaidība nesa augļus. Skaidrs, ka vēstule pienāca. Viņš to paņēma līdzi uz moteļa istabu un atvēra zem tvaika. Nu, Džesu Kuku tik viegli neviens ap stūri neapvedīs. Viņš izlasīja vēstuli un uzzināja, kas Lilijai prātā, kurp viņa dosies.

Tātad viņa gatavojas nokampt kumosu no mantojuma, Džess ar rūgtumu nodomāja. Pašas vīram negrasījās atdot viņa daļu no pīrāga. Nekas nesanāks, Džess sprieda.

Aizlīmējis vēstuli no jauna un iemetis to atpakaļ pastkastē, Džess devās uz Montānu. Viņš nokļuva tur tieši divas dienas pirms tam, kad ieradās viņa idiote sieva. Tik apsviedīgam vīram kā Džess Kuks ar to pietika, lai iepazītos ar apkaimi, apgrozītos un dabūtu darbu "Trīs klintīs".

Nožēlojams, pretīgs darbs, viņš domāja, labojot mašīnas. Viņš bija lietpratējs motoros, un vienmēr atradās kāds mehānisms, kas jānoregulē. Kad viņš nenodarbojās ar tiem, viņam dienu un nakti lika pārbaudīt žogus.

Izrādījās, ka tas ir izdevīgi, pat ļoti - kā patlaban. Cilvēks ar automašīnu varēja viscaur braukāt, pārbaudīdams žogus, un pie viena apskatīties, kas vēl apkārtnē notiek.

Viņš redzēja pietiekami daudz.

Džess pakasīja ataugušo bārdu, kuru viņš krāsoja brūnu — tāpat kā matus. Tas bija piesardzības solis, pagaidu maskēšanās, ja nu Lilija par viņu izpļāpātos. Tad tiktu uzmanīts gludi skūts vīrietis ar gaišiem matiem. Viņš ļāva augt arī matiem. Kā tādam pēdiņām, Džess nodomāja, dusmodamies par nepieciešamību atteikties no stingrā jūras kājnieku "ezīša".

Taču gan jau beigās viss atmaksāsies. Atguvis Liliju, viņš parādīs, kurš ir saimnieks. Kurš ir galvenais.

Līdz tai laimīgajai dienai viņš paliks tepat tuvumā. Un visu novēros.

- Izklaidējies vien, kuce! - samiedzis acis aiz spēcīgajām lauka binokļa lēcām, Džess nomurmināja, skatīdamies, kā Lilija un Ādams tālumā blakus aizjāja. - Atmaksas brīdis tuvojas.

Diena gāja uz beigām un debesis jau tumsa, kad Vila atgriezās mājās. Lopu kastrācija un ragu noņemšana bija nepatīkams, sarežģīts 1111 apnicīgs darbs. Vila apzināti pūlējās pāri saviem spēkiem un bija gatava turpināt tādā pašā garā. Strādniekiem bija jāredz, ka viņa pieliek savu roku katrā saimniecības darbā, visur ņemot dalību. Rančo vadības maiņa bija smags process pat tad, ja apstākļi bija tam ļoti piemēroti, bet šo situāciju nekādā ziņā nevarēja nosaukt par labu.

Tieši tāpēc Vila personiski devās palīgā salabot žogu, kad aļņu bars bija izlauzies tam cauri, nodarot prāvus postījumus. Viņa pati vadīja vīru brigādi, lai novērstu bojājumus un aizdzītu savvaļas dzīvniekus.

Šajā dienā darbs bija galā, strādnieki gatavojās vakariņām un kāršu spēlei sev ierādītajā mājā, un Vila vairs spēja domāt tikai par » karstu vannu un karstu ēdienu. Viņa jau bija pusceļā uz tuvāko mērķi, te pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvējiens. Besa, kā vienmēr, saimniekoja pa virtuvi, tāpēc Vila gāja atpakaļ, lai atvērtu.

Viņa sagaidīja Benu ar drūmu skatienu.

-    Ko tev vajag?

-    Pietiktu ar aukstu aliņu.

-    Šeit tev nav nekāds bārs! - Tomēr viņa apgriezās un devās uz viesistabu pēc alus, kas glabājās saldētavā aiz letes. - Dzer ātri, Ben! Es vēl neesmu ēdusi.

-    Es arī ne. - Viņš paņēma pudeli, kuru Vila viņam pasniedza. - Uzaicinājumu laikam nav vērts gaidīt.

-    Man nav noskaņojuma saviesīgi pļāpāt.

-    Tev nekad nav noskaņojuma.- Bens atvēra pudeli un iedzēra kārtīgu malku. - Neesam tikušies kopš notikumiem augstienē. Man likās svarīgi tev pateikt, ka es neko neatradu. Pēdas pazuda. Jāatzīst, vainīgais pratis tās noslēpt.

Vila arī paņēma alu, viņai sāpēja nogurušās kājas, tāpēc viņa atslīga uz dīvāna blakus Benam.

-    Piklzs domā, ka to izdarījuši pusaudži. Satrakojušies "zālītes" iespaidā.

-    Ko tu pati domā?

-    Sākumā es viņam nepiekritu, - Vila atteica, paraustījusi plecus. - Tagad sāk likties, ka tas ir vienīgais skaidrojums.

-   Varbūt. Nav lielas jēgas meklēt, kas bijis - bijis. Ganāmpulks ir novests lejā. Vai tava māsa atgriezusies no Losandželosas?

Vila, kas bija grozījusi galvu, lai atbrīvotu saspringtos plecu muskuļus, pieri saraukusi, pavērās uz Benu.

-    Makinon, tu briesmīgi interesējies par Mērsijiem.

-    Tas tagad ietilpst manos pienākumos. - Bens labprāt Vilai to atgādināja, tāpat kā viņš labprāt noskatījās uz Viļas matiem, atrisu- šo bizi, blakus noliktajiem zābakiem. - Vai viņa devusi kādu ziņu?

-    Viņa ieradīsies rītdien. Paldau, ja tavi pienākumi nozīmē, ka tev jābāž deguns manās darīšanās, tad ej…

-    Vai tu mūs iepazīstināsi? - Bens apmierināts pasniedzās, lai saņemtu pirkstos Viļas matu cirtu. - Ja man viņa iepatiktos, es viņu izklaidētu, un tad viņa mazāk maisītos tev pa kājām.

Vila parāva nost viņa roku, taču Bens neatstājās.

-    Vai visas sievietes krīt tev pie kājām?

-   Visas, vienīgi tu ne, mīļā. Un tikai tāpēc, ka neesmu atradis īsto veidu, kā izsist tevi no līdzsvara. - Bens ar pirksta galu noslidināja Vilai gar vaigu, un viņas acis samiedzās šaurās svītriņās. - Bet es cenšos. Un kā klājas otrai?

-    Kādai otrai? - Vila gribēja pasēsties pāris sprīžu tālāk, bet saprata, ka tad izskatīsies muļķīgi.

-    Otrai māsai.

-   Viņa ir tepat. Kaut kur tepat.

Bens lēni pasmaidīja.

-    Es tevi uztraucu. Cik interesanti!

-    Tavs ego atkal nez ko iedomājies. - Vila gribēja celties augšā, taču Bens aizturēja viņu, uzliekot roku uz pleca.

-    Nu, nu, - viņš nomurmināja, jūtot, kā notrīs Viļas plecs. - Laikam būšu palaidis garām ko nepamanītu. Paliec nu tepat!

Vila koncentrējās, lai elpotu vienmērīgi, un cieši sažņaudza rokā pudeli. Cik iedomīgs viņš izskatījās, Vila nodomāja. Tik pašapzinīgs. Pārliecināts, ka es izkusīšu, ja vien viņš piespiedis īsto podziņu.

-   Tu gribi, lai es palieku? - viņa nomurrāja, vērojot, kā Bena acis nedaudz ieplešas pārsteigumā par viņas maigo toni. - Bet kas notiks, ja es palikšu?

Bens varētu saukt sevi par muļķi - ja no galvas nebūtu aizplū- dušas visas asinis un viņš spētu domāt. Izdzirdējis Viļas piesmakušo balsi, tās iespaidā viņš tajā mirkli spēja tikai sajust arvien pieaugošu iekāri.

-    Manuprāt, pēdējais laiks to noskaidrot. - Bens satvēra Viļu aiz blūzes un cieši pievilka viņu sev klāt. Viņš jau grasījās Viļu noskūpstīt, taču nepaspēja. Vienā mirkli viņš atrāvās sprīdi nost 110 kārotās mutes, turklāt slapjš, jo Vila bija uzgāzusi viņam virsū alu.

-    Beidz ākstīties, Ben! - Vila apmierināta paliecās uz priekšu, lai noliktu tukšo pudeli uz galda. - Vai tu iedomājies, ka es, visu mūžu dzīvodama rančo starp trakulīgiem večiem, pa gabalu neredzēšu tev cauri?

Bens lēni pārvilka plaukstu pār slapjajiem matiem.

-    Laikam jau tā būs gan. Bet, no otras puses…

Viņa kustības bija zibenīgas. Vila atradās slazdā - zem Bena auguma -, un viņai atlika vienīgi nožēlot, ka pat čūska noklabina, pirms uzbrūk. Nu viņa dusmojās uz sevi, ka ļāvusies muskuļainam vīrietim, kura acīs liesmoja uguns, iespiest sevi dīvāna stūrī.

-    Tu nebiji pietiekami uzmanīga. - Bens satvēra viņas locītavas un salika rokas pāri galvai. Vila pietvīka, taču Bens saprata, ka ne jau tikai aiz dusmām. Tad viņa tā nedrebētu un viņas acīs neparādītos sievietei piemītošā izpratne. - Vai baidies 110 skūpsta, Vila? Vai baidies ļauties emocijām?

Viļas sirds sitās pārāk ātri, šķita, ka tā izlēks no krūtīm. Lūpas trīsēja, it kā nervu gali būtu koncentrēti tieši tur.

-    Kad es gribēšu, lai mani noskūpsta, es pati pateikšu.

Bens tikai smaidīja un pieliecās viņai vēl tuvāk.

-   Tad kāpēc tu man nesaki, ka negribi? Nu, pasaki to skaidri un gaiši! - Bena balss nu jau bija piesmakusi, viņš viegli piedūrās viņas zodam. - Saki, ka nevēlies pamēģināt, kāds ir mans skūpsts. Vienu reizi.

Vila to nevarēja. Ne tāpēc, ka nespētu sameloties. Viņa gluži vienkārši nedabūja vārdus laukā 110 izkaltušā kakla. Izvēlējusies citu iespēju, viņa asi un stingri spēra ar ceļgalu.

Apmierināta viņa noskatījās, kā Bens nobāla balts kā kaļķis, un tad viņš uzkrita Vilai virsū.

-    Vācies nost no manis, idiots tāds! Tu salauzīsi man ribas. - Tverot gaisu, Vila izliecās un grūda Benu, tā ka viņš novaidējās vien. Ievilkusi elpu, viņa sakampa Benu aiz matiem un parāva.

Abi nokrita no dīvāna uz grīdas. Vilai dzirksteles nošķīda gar acīm, kad elkonis trāpīja pa galda stūri. Aiz sāpēm un dusmām Vila metās Benam virsū. Kaut kas sašķīda uz grīdas, bet viņi elsodami un lādēdamies pārvēlās tam pāri.

Bens aizstāvējās, taču Vila iekarsusi kļuva pavisam neganta. Viņa ieķērās Bena rokā un iekoda tajā zem elkoņa. Bens iekaucās, pārliecināts, ka viņa nokodīs gabalu miesas, tāpēc satvēra viņas zodu un saspieda. Viļas tvēriens atslāba.

Viņi ripoja, zābaki klaudzēdami meklēja atbalstu, elkoņi sadūrās, rokas cīkstējās. Kad Bens piespieda Viļu pie zemes, viņa neviļus iesmējās. Viņa smējās, elpai aiztrūkstot, bet Bens drūmi blenza uz Viļu, pārliecies viņai pāri.

-   Vai tev tas šķiet smieklīgi? - Viņš saviebās, tad ar elpu aizpūta matus no acīm. Labi, ka Vilai nebija izdevies kādu kumšķi matu izraut pavisam. - Tu man iekodi.

-    jā. - Vilai kaut kas ieķērās kaklā, un viņa ar mēli aptaustīja zobus. - Man mutē ir gabaliņš no tava krekla. Laid mani vaļā, Ben!

-    Lai tu atkal man kostu vai spertu pa vienu vietu? - Tur sāpēja diezgan pamatīgi, un Bens, acis samiedzis, pavīpsnāja. - Tu kaujies kā skuķis.

-    Nu un? Redz, kā tas palīdz!

Bena noskaņojums atkal mainījās. Viņš izjuta strauju, karstu pāreju no dusmām uz iekāri, no aizvainojuma uz interesi. Tagad viņu abu krūtis bija cieši piespiestas vienam pie otra, Viļas kājas plati ieplestas un Bena kājas starp tām.

-    Palīdz gan. Tomēr esmu tevi pieveicis.

Vila redzēja, kā pārvēršas viņa acu izteiksme - no uzjautrinājuma uz ilgošanos.

-    Beidz! - Viņa mute atradās turpat pie Viļas lūpām, un viņai atkal trūka elpas.

-    Kāpēc? Tas nav nekas slikts.

-    Es negribu, ka tu mani skūpsti.

Viņš parāva augšup uzaci un pasmaidīja.

-    Mele.

Vila nodrebēja. -Jā.

Viņu lūpas atdalīja tikai čuksts, bet pēkšņi atskanēja spalgi kliedzieni.

Piektā nodaļa

Bens uztrūkās augšā. Vila, sekojot viņam, nespēja neapbrīnot ātrumu, ar kādu viņš skrēja. Kliedzieni nemitējās, un Bens atrāva ārdurvis.

-    Ak kungs! - viņš nomurmināja, apstājies pie asiņainas masas uz lieveņa, un satvēra savās rokās Liliju. Neuztraucies, mīlulīt! - Bens automātiski nostājās ar muguru pret nepatīkamo skatu un mierinādams glāstīja Lilijai muguru, lūkodamies pāri viņas galvai uz Viļu.

Arī Vila bija pārbijusies, bet ne jau tik ļoti kā brēkulīgā pink- šķe, kuru viņš patlaban turēja. Viņa bija tik trausla, gluži pretēji Vilai, kas vienmēr būs stipra, Bens nodomāja.

-    Labāk ved Liliju iekšā, - viņš sacīja Vilai.

Vila tikai purināja galvu, skatīdamās uz uzšķērsto, asiņaino masu pie kājām.

-   Viens no šķūņa kaķiem.

'Ris bija kaķis, kas mitinājās šķūnī, viņa drūmi secināja, kāds viņam bija nocirtis galvu un uzšķērdis vēderu, tad asiņaino dāvanu atstājis pie viņas durvīm.

-    Ved viņu iekšā, Vila! - Bens atkārtoja.

Kliedzieni bija atsaukuši arī citus mājas ļaudis. Ādams pirmais atsteidzās uz verandu un ieraudzīja Liliju Bena skāvienos raudam. Sirds viņam sažņaudzās, un tūdaļ viņš pamanīja to, kas gulēja uz lieveņa.

Instinktīvi Ādams uzlika roku Lilijai uz pleca un, kad viņa sarāvās, mierināja:

-    Viss būs labi, Lilija…

-    Ādam, es redzēju… - Nelabums rāvās uz augšu.

-   Jā. Ej nu iekšā! Klausi mani! - viņš čukstēja, uzmanīgi pavilk- dams Liliju nost no Bena uz durvīm. - Vila tev palīdzēs.

-    Ādam, man…

-    Parūpējies par māsu, Vila! - Ādams neklausījās viņā, bet, saņēmis māsas roku, stingri uzlika to uz Lilijas plaukstas.

Vila, sajuzdama Lilijas drebošos pirkstus, zaudēja savaldību. Klusi lādēdamās, viņa rāva māsu sev līdzi.

-    Nāc! Tev jāapsēžas, jānomierinās.

-    Es redzēju…

-    Zinu jau zinu. Nedomā par to! - Vila apņēmīgi aizcirta durvis, atstājot vīriešus pie bezgalvainā līķīša verandā.

-    Kaut kas traks, Ādam, vai tas ir kaķis? - Džims Brūsters pārvilka plaukstu sev pār seju. - Tas tik ir numurs!

Ādams palūkojās atpakaļ, nopētīdams katru vīru atsevišķi: Džims bija nobālis, Hems - cieši sakniebis lūpas, Piklzam šautene pār plecu. Turpat stāvēja Billijs Vinsents, tikko astoņpadsmit gadus vecs, dedzīgs jauneklis, un Vuds Buks, glaudīdams zīdaino, melno bārdu.

Pirmais mierīgā, apvaldītā balsī ierunājās Vuds:

-    Kur ir galva? Nevaru saskatīt. - Viņš piegāja tuvāk. Vuda pienākumos ietilpa rūpes par labību - sēšana, uzraudzība, novākšana. Viņa sieva Nela savukārt gādāja par strādnieku ēdināšanu. Vuds smaržoja pēc "Old Spice" un piparmētru konfektēm. Ādams viņu pazina kā nosvērtu cilvēku, nesatricināmu kā Gibraltārs.

-   Tas, kurš to izdarījis, būs bijis kārs uz trofejām. - Ādama vārdi apklusināja ļaudis. Tikai Billijs nerimās purpināt.

-    Jē-ē-ziņ, vai kaut kas tāds reiz piedzīvots? Pārgriezis no augšas līdz apakšai! Ko nodarījis nabaga kaķis? Kas to būtu…

-   Apklusti, Billij, stulbeni! - gurdi pavēlēja Hems. Nopūties viņš izvilka cigaretes. - Ejiet atpakaļ vakariņot! Saskrējuši un blenž kā vecas kundzītes uz modes skati.

-   Man zudusi apetīte, - Džims nomurmināja, tomēr kopā ar pārējiem virzījās prom.

-    Briesmu darbs, - Hems secināja. - Kāds puišelis būtu uz to spējīgs? Vuda zēni ir trakulīgi, bet ne jau nelieši. Man rādās, ka tikai neģēlis kaut ko tādu var pastrādāt. Tomēr es parunāšu ar viņiem.

-     Hem, ja tev nav iebildumu, uzzini, ko viri darījuši pēdējās stundas laikā.

Hems cauri dūmu mākonim nopētīja Benu.

-   Es biju tepat, mazgājos pirms vakariņām un tamlīdzīgi. Es neuzmanīju pārējos, ja tu to gribi zināt. Mūsu vīri nemēdz joka pēc uzšķērst kaķus.

Bens tikai viegli pamāja ar galvu. Šeit nebija viņa mājas, lai izprašņātu sīkāk, un to apzinājās abi.

-    Tas noticis pēdējās stundas laikā. Es te esmu kādu brīdi, un, kad ierados, nekā tāda vēl nebija.

Hems ievilka atkal dūmu un palocīja galvu.

-    Es runāšu ar Vuda dēliem. - Viņš uzmeta pēdējo skatienu verandai. - Briesmu darbs, - viņš atkārtoja un devās prom.

-    Ādam, tev vienā nedēļā nogalināti divi dzīvnieki.

Ādams notupās un pieskārās asiņainajam kažokam.

-    Viņu sauca Maiks. Vecs kaķis, gandrīz akls, viņam vajadzēja nomirt miegā.

-     Man ļoti žēl. - Izprotot Ādama pieķeršanos, mīlestību pret dzīvniekiem, Bens uzlika roku viņam uz pleca. - Manuprāt, radušies nopietni sarežģījumi.

-    ]ā. Vuda zēni nav vainīgi. Viņi nevienam pāri nedara. Turklāt viņi nekāpa kalnos slaktēt govi.

-    Bez šaubām, es tev pilnīgi piekrītu. Cik labi tu pazīsti savus vīrus?

Ādams pacēla acis. Viņa skatiens pauda sāpes, taču tas bija arī stingrs un tiešs.

-     Es neatbildu par strādniekiem. Manā pārziņā ir zirgi. - Vēl silts, viņš nodomāja, noglāstot kažoku. Dzisa ātri, bet bija vēl silts. - Taču es mūsu vīrus pazīstu diezgan labi. Visi strādā rančo jau gadiem ilgi, vienīgi Billijs atnāca pagājušajā vasarā. Pajautā Vilai, viņa ir vairāk informēta. - Ādams atkal noliecās, viņam bija žēl vecā, pusaklā runča, kuram joprojām patika medīt. - Lilijai nevajadzēja to redzēt.

-    Nevajadzēja gan. - Bens nopūtās un nodomāja, cik tuvu viņa atradusies tam, kurš to nodarījis. - Es tev palīdzēšu kaķi aprakt.

Vila, iegājusi iekšā, staigāja šurpu turpu pa dzīvojamo istabu. Sasodīts, kā lai viņa nomierina to sievišķi? Kāpēc Ādams uzvēla bezjēdzīgo pienākumu tieši viņai? Lilija tikai sēdēja, ierāvusies dīvāna stūrī, un trīcēja.

Viņa taču iedeva Lilijai viskiju, vai tad nepietiek? Viņa pat paglaudīja nabadzītei galvu. Ak debestiņ, viņai bija tik daudz darba, kāda viņai vēl vajadzība pēc vārgules no Austrumu krasta!

-    Es atvainojos… - Lilija ar pūlēm izdabūja pirmos vārdus kopš ienākšanas istabā. Dziļi ievilkusi elpu, viņa vēlreiz atkārtoja: - Es ļoti atvainojos. Par kliegšanu. Pirmo reizi redzēju ko tamlīdzīgu… Mēs ar Ādamu apkopām zirgus, un tad es… es tikai…

-     Iedzer taču viskiju, ko tu gaidi! - Vila viņai uzsauca un tad klusībā nosodījās par savu toni, jo Lilija sarāvusies paklausīgi pielika glāzi pie lūpām.

Dusmīga par savu izturēšanos, Vila saberzēja ar plaukstām seju.

-    Kurš tad nekliegtu, ja ieraudzītu kaut ko tamlīdzīgu. Nevaino sevi!

Lilija necieta viskiju, tā smaku, dedzinošo sajūtu, ko tas radīja. Džess bija iecienījis "Seagram". Krītoties šķidruma saturam pudelē, viņa noskaņojums cēlās. Vienmēr. Tagad viņa izlikās, ka iedzer.

-    Vai tas bija kaķis? Man šķita, ka tas ir kaķis. - Lilija cieši sakoda lūpas, lai nedrebētu balss. - Vai viņš bija jūsējais?

-    Kaķi ir Ādamam. Tāpat kā suņi. Un zirgi. Bet tas, kurš to nodarījis, ir mērķējis uz mani. Kaķis jau nav atstāts pie Ādama durvīm. Tāda izdarība ir vērsta pret mani.

-    Tāpat kā… kā ar govi…

Vila apstājās un paskatījās pār plecu.

-    Jā. Kā ar govi.

Istabā iesteidzās Besa.

-    Iedzer siltu tēju! - Nolikusi paplāti uz galda, viņa sāka rosīties. -Vila, kur tev prāts - dot nabadzītei viskiju? Viņai tikai sametīsies nelabi! - Besa uzmanīgi izņēma glāzi Lilijai no rokas un nolika to malā. - Iedzer tēju, mīlulīt, un ej atpūties! Tev bija briesmīgs pārdzīvojums. Vila, beidz staigāt šurpu turpu, nāc apsēdies!

-    Parūpējies par viņu! Es iešu ārā.

Ar stingru roku ielejot tēju, Besa neapmierināta noskatījās uz aizejošo Viļu.

-    Tā meitene nekad neklausa.

-    Viņa ir uztraukusies.

-    Mēs visi uztraucamies.

Lilija saņēma krūzi abās plaukstās, un visā ķermenī līdz ar pirmo malku ielija siltums.

-    Viņa šo gadījumu uztver smagāk. Te ir viņas rančo.

Besa pielieca galvu.

-    Arī tavs.

-    Nē. - Lilija iedzēra vēl un pamazām nomierinājās. - Tas ir un paliek viņas rančo.

Kaķis bija aiznests, bet uz grīdas rēgojās asins peļķe. Vila iegāja atpakaļ pēc spaiņa ar ziepjūdeni un sukas. Besa jau nomazgātu dēļus, bet šoreiz Vila to uzskatīja par savu uzdevumu.

Nometusies ceļos, laternas gaismā viņa berza nost vardarbības pēdas. Pasaulē eksistēja nāve. Vila to pieņēma un saprata. Lopus audzēja gaļai, un vistas, kad beidza dēt, nokļuva katlā. Aļņus un briežus medīja un lika galdā ēdienreizēs.

Tāda bija ierastā kārtība.

Cilvēki dzīvoja un mira.

Arī vardarbību Vila pazina. Pati savām rokām viņa bija raidījusi lodi dzīvā miesā. Tēvs viņu mācīja medīt, lika vērot, kā krīt buki. Viņa varēja pie tā pierast.

Taču nežēlība, bezjēdzīgais ļaunums, kura apliecinājums bija atstāts pie viņas mājas sliekšņa, neietilpa ierastajā ciklā. Vila notīrīja katru asins lāsi. Atspiedusies uz papēžiem blakus spainim ar asiņaino ūdeni, viņa skatījās augšup debesīs.

Krita zvaigzne, atstājot aiz sevis nakts tumsā baltu švīku, un nogrima aizmirstībā.

Turpat netālu brēca pūce, un laupījums meklēja patvērumu. Šonakt spīdēja medību mēness, apaļš un spožs. Šonakt mežā, kalnos, pļavās valdīs nāve. Vila to zināja un nenoliedza.

Taču viņai nezin kāpēc gribējās raudāt.

Izdzirdot soļus, viņa ātri saņēmās. Kad Bens un Ādams pienāca no mājas otras puses, viņa cēlās kājās.

-    Es pats būtu notīrījis pēdas. - Ādams izņēma spaini viņai no rokām. - Nevajadzēja pūlēties.

-    Ir jau padarīts. - Vila pasniedzās un noglāstīja Ādamam vaigu. - Man ļoti žēl Maika.

-    Viņam patika laiskoties saulītē uz akmens aiz kūts. Tur mēs viņu apbedījām. - Viņš pameta skatienu uz logu. - Kā jūtas Lilija?

-    Pie viņas ir Besa. Un viņa spēs palīdzēt vairāk nekā es.

-Aiznesīšu spaini, tad apraudzīšu Liliju.

-   Jā. - Tomēr Vila vēl paturēja plaukstu uz Ādama vaiga, pačukstēdama viņam kādus vārdus abu mātes valodā.

Ādams pasmaidīja - ne tik daudz par sniegto mierinājumu, cik par valodu. Vila reti to lietoja, tikai īpaši svarīgos brīžos. Ādams aizgāja, atstājot māsu divatā ar Benu.

-    Nu tev, Vila, radušās jaunas rūpes.

-    Man jau to netrūkst.

-   Tas ir izdarīts pa to laiku, kamēr mēs bijām iekšā. - Cīkstēda- mies kā muļķa pusaudži, Bens nodomāja. - I lems runās ar Vuda bērniem.

-    Ar Džo un Pītu? - Vila pajautāja un stāvēdama sāka šūpoties šurpu turpu, lai nomierinātos. - Ne velna, Ben! Vuda zēni gan skraida apkārt kā jukuši, vienā laidā kaujas savā starpā, bet viņi nebūtu spīdzinājuši vecu kaķi.

Bens paberzēja rētu uz zoda.

-    Tu pamanīji, ka tas darīts?

-   Vai man acu nav pierē?

Vila ievilka pāris elpas vilcienu, lai atkal nekļūtu nelabi.

-    Apdegumi uz kažoka liecina par tādiem kā cigaretes nospiedumiem.Vuda zēni nav vainīgi. Ādams viņiem pagājušā pavasarī uzdāvināja kaķēnu pāri. Zēni tos lutina kā mazus bērniņus.

-   Vai Ādams pēdējā laikā nav kādam ieriebis?

Vila neskatījās uz Benu.

-    Tas nav nodarīts Ādamam. Tas ir vērsts pret mani.

-    Jā. - Bens piekrita Vilai, tāpēc pamāja. Viņš bija noraizējies. -Vai tu pēdējā laikā neesi padzinuši kādu strādnieku?

-Vienīgi tevi…

Bens viegli pasmaidīja un paspēra soli, lai ieskatītos Vilai acīs.

-    Tu mani dzenā visu mūžu. Es neskaitos. Taču es runāju nopietni, Vila. - Bens aptvēra Viļas plaukstu. - Vai tu vari iedomāties, kurš gribētu tev nodarīt pāri?

Vila, bezgala apjukusi, skatījās uz abu kopā sakļautajām rokām.

-            Nē. Piklzs un Vuds īpaši nepriecājas par manu nākšanu pie varas. Piklzs jo sevišķi. Viņam nav pa prātam, ka esmu sieviete. Taču viņiem nav iebildumu pret mani personiski.

-    Piklzs bija augstienē, - Bens atzīmēja. - Vai viņš būtu spējīgs tādā veidā tev atriebties? Nobiedēt sievieti?

Vila lepni pavīpsnāja.

-   Vai es izskatos nobijusies?

-    Ja tā būtu, es justos drošāk. - Bens paraustīja plecus. - Vai viņš varētu kaut ko tādu pastrādāt?

-    Pirms pāris stundām es apgalvotu, ka ne. Tagad es vairs neesmu tik droša. - Tas bija pats ļaunākais, Vila aptvēra. Viņa zaudēja ticību, viņa šaubījās par cilvēkiem rančo. - Tomēr nē. Piklzam ir smags raksturs, viņš burkšķ un īgņojas, bet diez vai slepkavos bez jebkāda iemesla.

-    Iemesls ir. Tāpēc mums jāizlemj turpmākā rīcība.

Vila paslēja augšup zodu.

-    Mums?

-    Tava zeme robežojas ar manējo, Vila. Turklāt nākamo gadu man jāuzņemas daļa atbildības par tevi. - Bens tikai saspieda stingrāk Viļas plaukstu, kad viņa to parāva atpakaļ. - Mums jāsamierinās ar neapstrīdamu faktu. Es gatavojos uzmanīt tevi un tavu saimniecību.

-    Tikai nepienāc pārāk tuvu, dabūsi zilu aci!

-    Es uzmanīšos. - Bens tomēr saņēma arī viņas otru roku. - Man ir tāda nojauta, ka nākamais gads solās būt interesants. Ļoti interesants. Nebija izdevies ar tevi cīkstēties… vismaz divdesmit gadus. Tu vareni turējies.

Vila kļuva rāma, jo pretim stāvēja lielāks svars un spēks.

-    Tu gan proti izteikties, Ben. Runā kā dzejā. Vai jūti, kā man iedrebējās sirds?

-    Mīļā, es cenšos, bet tu mani visu laiku atvairi.

Vila pasmaidīja un jutās jau labāk.

-    Ben, es tevi turēšu pa gabalu. Tagad ej! Esmu nogurusi, un man jāpaēd vakariņas.

-    Eju. - Vēl ne, viņš nodomāja. Viņš satvēra plaukstās Viļas locītavas un ieintriģēts sajuta stipri sitamies viņas pulsu. Vēsās, tumšās acis nepauda neko no tā, kas notika viņas būtībā. Un Bens nosprieda, ka Vila Mērsija prot daudz ko noslēpt, no viņas izskata nekas nav manāms. - Vai uz atvadām dosi man buču?

-   Tā es tevi pavisam izlaidīšu. Kas notiks ar citām sievietēm, ar kurām tev tīk parotaļāties?

-    Es tiktu galā arī ar viņām. - Tomēr Bens atkāpās. Šovakar nebija nedz tā reize, nedz tā vieta. Un tomēr nojauta viņam teica, ka drīzumā sagaidīs gan vienu, gan otru. - Es tevi atkal apciemošu.

-   Jā. Nešaubos. - Vila sabāza rokas kabatās, un Bens iesēdās automašīnā. Viļas pulss joprojām smagi sitās.

Viņa pagaidīja, līdz automobiļa aizmugurējās ugunis nozuda garajā, smilšainajā ceļā. Tad viņa paskatījās pār plecu uz māju, uz gaismu logos. Viņa ilgojās pēc karstas vannas, silta ēdiena, ilga naktsmiera. Tomēr vēl vajadzēja paciesties. Viņa vadīja Mērsija rančo, viņai bija jārunā ar vīriem.

Līdz šim viņa bija turējusies pa gabalu no mājas, kurā dzīvoja rančo strādnieki. Vila uzskatīja, ka vīriem ir tiesības uz savu privāto dzīvi, tātad koka ēka ar verandā novietotajiem šūpuļkrēsliem piederēja viņiem. Tur viņi gulēja, ēda, lasīja grāmatas - tie, kuriem lasīšana sagādāja prieku. Viņi spēlēja kārtis, strīdējās spēles laikā, skatījās televīziju, žēlojās par saimnieku.

Nela gatavoja ēdienus vasarnīcas tipa namiņā, kurā mitinājās kopā ar Vudu un dēliem, tad nesa to strādniekiem. Vīri paši sevi apkalpoja, un katru nedēļu viens bija norīkots par atbildīgo mājas uzkopšanā. Maltītes ieturēja, kad paši to vēlējās. Reizēm sēdās pie galda netīri pēc darba vai ģērbušies tikai apakšveļā. Viņi varēja mierīgi gvelzt niekus par sievietēm vai savu dzimumlocekļu lielumu.

Galu galā tās bija viņu mājas.

Vila pieklauvēja un gaidīja uzaicinājumu ieiet. Iekšā bija visi, tikai Vuds vakariņoja kopā ar ģimeni. Vīri bija sapulcējušies pie galda, Hems sēdēja tā galā, krēslu atstūmis atpakaļ, jo viņš tikko bija beidzis vakariņot. Billijs un Džims mielojās ar cāli un ķiļķeniem, kā izsalkuši vilki rīdami gaļu. Piklzs noskaloja maltīti ar alu un drūmi blenza apkārt.

-Atvainojiet, ka iztraucēju.

-    Mēs jau beidzam, - Hems viņai teica. - Billij, ķeries pie trauku mazgāšanas! Ja ēdīsi vēl, pārsprāgsi. Vai vēlies kafiju, Vila?

-    Labprāt. - Viņa piegāja pie plīts un pati ielēja sev krūzē melnu kafiju, neko klāt nepielikdama. Delikāto jautājumu vajadzēja risināt uzmanīgi, taktiski. - Es nesaprotu, kurš nobendējis veco kaķi. - Viņa iedzēra kafiju un mirkli pagaidīja. - Vai jums ir kāda nojauta?

-    Es biju iegājis pie Vuda zēniem. - Hems piecēlās, arī lai ielietu kafiju. - Nela teica, ka bērni augu vakaru pavadījuši mājās. Viņiem abiem ir kabatas naži, Nela viņus pasauca un lika tos parādīt. Naži bija tīri. - Hems saviebās. — Jaunākais, Pīts, sāka raudāt, kad izdzirdēja, kas nodarīts vecajam Maikam. Garš izaudzis - Pīts. Nemaz neizskatās, ka viņam ir tikai astoņi gadi.

-    Man gadījies dzirdēt par līdzīgām puiku izdarībām, - Piklzs drūmi sacīja, iedzerdams alu. - Pēc tam iznāk sērijslepkavas.

Vila veltīja viņam skatienu. Piklzam allaž izdevās situāciju padarīt tikai vēl ļaunāku.

-    Manuprāt, Vuda bērni nav Džona Veina Geisija mācekļi.

-    Tas varētu būt Makinons. - Billijs, cerot, ka Vila viņu ievēros, skaļi šķindināja izlietnē traukus. Viņš visādi centās pievērst sev Viļas uzmanību; viņa mīla pret Viļu bija neaptverama kā Montānas plašumi. - Viņš bija šeit. - Billijs atmeta salmu krāsas matu cirtu no acīm un centīgāk, nekā tas bija nepieciešams, berza šķīvjus, lai Vila ievērotu, kā kustas viņa delmu muskuļi. - Viņa vīri bija kalnos, kad tika uzšķērsta govs.

-    Vispirms padomā, ko runā, un tad tikai ver muti vaļā, stulbeni! - Hems mierīgi secināja. Pēc viņa domām, ikviens, kuram vēl nebija trīsdesmit gadu, varēja būt muļķis. Billiju ar viņa dedzīgajām acīm un bagāto iztēli vēl jo vairāk bija iespējams pie tādiem pieskaitīt. - Makinons nav tāds cilvēks, kas nomaitās kaķus.

-    Bet viņš bija šeit, - Billijs ietiepīgi atkārtoja, pametis skatienu sāņus, lai pārliecinātos, vai Vila klausās.

-    Jā, - Vila piekrita. - Viņš bija iekšā mājā, kopā ar mani. Es pati viņu ielaidu pa durvīm, un tobrīd verandā nekas nebija nomests.

-    Kad vecais saimnieks bija dzīvs, nekas tamlīdzīgs nenotika… - Piklzs, iemetis kārtējo alus malku, aši uzlūkoja Viļu.

-    Beidz, Piklz! - Džims, juzdamies neveikli, sagrozījās čīkstošajā krēslā. - Neuzvel vainu Vilai!

-    Es tikai konstatēju faktu.

-    Tev taisnība. - Vila apdomīgi pamāja. — Tēvam dzīvam esot, nekas tamlīdzīgs nenotika. Bet nu viņš ir miris, un tagad saimniecību vadu es. Kad atradīšu vainīgo, pati personiski tikšu ar viņu galā. - Vila nolika malā krūzi. - Es jūs visus lūgtu padomāt, mēģināt atcerēties, vai neesat manījuši kaut ko aizdomīgu. Tiklīdz kas ataust atmiņā, jūs zināt, kur mani meklēt.

Durvīm aiz viņas aizveroties, Hems tā spēra pa Piklza krēslu, ka tas gandrīz vai aizlidoja pa gaisu.

-    Kāpēc tu tik stulbi uzvedies? Tā meitene dara visu, kas ir viņas spēkos.

-    Viņa tak ir sieviete, vai ne?- Piklzam ar to pietika. - Viņām nedrīkst uzticēties, un nedrīkst būt no viņām atkarīgs. Kurš var apgalvot, ka govju un kaķu bendētājs pēc tam neķeras pie cilvēka? - Viņš iekampa vēlreiz alu, ļaujot šaubu sēklai nostiprināties. - Vai viņa jūs pasargās? Tam nu es neticu.

Trauki Billija rokās nošķindēja vien. Viņa acis plati iepletās 110 pēkšņa uztraukuma.

-   Vai tu domā, ka mums varētu uzbrukt? Nākt virsū ar nazi?

-    Apklusti! - Hems nometa krūzi uz galda. - Piklzs tikai uzkūda pārējos, viņa penis nespēj izturēt, ja sieviete ir par priekšnieci. Govju un vecu, blusu saēstu kaķu slaktēšana nav tas pats, kas uzklupt cilvēkam.

-    Hemam taisnība. - Džims norija kumosu, bet atlikušais šķīvja saturs viņu vairs neinteresēja. - Tomēr nenāktu par ļaunu kādu laiku uzmanīties. Rančo tagad dzīvo vēl divas sievietes. - Viņš atstūma šķīvi un piecēlās. - Mums jāuzmana, lai viņām netiktu nodarīts kas ļauns.

-   Es sargāšu Viļu, - Billijs ātri steidzās pavēstīt, nopelnīdams par to knipi pa ausi no Hema.

-     Tu dari to, kas tev uzdots: Tā tik vēl trūka, lai skuķu bars baidītos no savas ēnas. - Viņš pacēla krūzi un iedzēra malku kafijas. - Piklz, ja tev nav nekā prātīga, ko teikt, turi muti. Tas pats attiecas uz pārējiem. - Veltījis katram vīram savu apaļo acu skatienu, viņš apmierināts pamāja. - Es eju skatīties "Briesmas".

-    Ņemiet vērā, - Piklzs gandrīz čukstēja. - Es turēšu pa rokai šauteni un nazi aiz zābaka stulma. Ja manīšu ko aizdomīgu, pats tikšu galā. Man neviens lai nenāk par tuvu! - Paņēmis alu, viņš iz- klumzāja ārā.

Arī Džims paņēma alus pudeli, kas stāvēja aiz kafijas kannas, un ievēroja, ka Billijs manāmi nobālis. Nabaga puika, Džims nodomāja, naktī viņu mocīs nelabi sapņi.

-    Piklzs tikai izgāž dusmas. Tu taču viņu pazīsti, Billij.

-    Jā, bet… - Billijs ar plaukstu saberzēja seju. Runa bija tikai par kaķi, viņš sev atgādināja. Tikai par vecu, noplukušu runci. - Jā, kurš tad viņu nepazīst.

Viļu mocīja ļauni murgi. Viņa pamodās, noplūdusi ar aukstiem sviedriem, sirdij krūtīs smagi pukstot; kliedziens palika iestrēdzis kaklā. Atmetusi segu murskuli, viņa tvēra pēc gaisa. Drebēdama viņa vientulīgi sēdēja gultas vidū, istabā pa logiem plūda mēnessgaisma, aprautas, vieglas vēja brāzmas draudīgi sita pie rūts.

Vila nespēja skaidri atcerēties, ko sapņojusi. Asinis, bailes, šausmas. Bezgalvains kaķis nāca viņai virsū. Viņa mēģināja atvairīt sapni, piespiežot galvu pie saliektajiem ceļiem un pasmejoties par bailēm. No krūtīm izlauzās vārgas elsas.

Kājas saļodzījās, viņai izkāpjot no gultas, tomēr viņa piespieda sevi aiziet uz vannasistabu; galvu virs izlietnes noliekusi, Vila ietecināja ūdeni kopā saliktās plaukstās un noskaloja lipīgos sviedrus. Nu jau viņa jutās labāk.

Vila pacēla galvu un nopētīja sevi spogulī. Viņa redzēja to pašu seju. Tā nebija kļuvusi citāda. Patiesi - nekas nebija mainījies. Viņai gluži vienkārši gadījies briesmīgs vakars un murgu pilna nakts. Kā lai nesatraucas - vismaz nedaudz - par to, kas noticis? Raizes spieda viņai plecus, bet viņai šī nasta bija jānes vienai. To nevarēja nomest, dalīt vēl ar citiem. Lai arī kādas likstas viņu piemeklētu, tas bija viņas rančo, tās bija viņas māsas. Viņa tiks galā ar visu.

Taču viņā pašā veidojās pārmaiņas, kuras Viļu kaitināja, tas bija kaut kas ārkārtīgi sievišķīgs, kas ar viņu notika, tomēr viņa zināja, ka pārvarēs arī to. Viņai nebija nedz laika, nedz attiecīgo rakstura īpašību, lai uzsāktu koķetas spēles ar Benu Makinonu.

Viņš tikai ķircināja Viļu. Atglaudusi matus no mitrajiem vaigiem, viņa ielēja glāzē aukstu ūdeni. Bens par viņu nopietni neinteresējās. Tagad viņš tikai taisīja brēku. Kā jau Bens Makinons. Vila gandrīz pasmaidīja, kad ūdens malks atvēsināja viņai kaklu.

Vila pat varētu viņu noskūpstīt. Lai tiktu skaidrībā. Tas būtu tāds kā pārbaudes gājiens. Pēc tam viņai labāk nāktu miegs. Viņai izdotos padzīt Benu no saviem sapņiem un murgiem. Atbrīvojusies no iekšējām trīsām, viņa pilnībā pievērsīs visu uzmanību rančo.

Vila paskatījās uz gultu un nodrebinājās. Viņai bija jāizguļas, bet viņa negribēja atkal sapnī redzēt asinis, uzšķērstus ķermeņus. Gan jau viņai vairs nerādīsies nekas slikts.

Dziļi ievilkusi elpu, Vila no jauna devās gulēt. Viņa piespiedīs sevi atvairīt murgus, domās par kaut ko citu. Kaut vai par pavasari, kas vēl ilgi jāgaida. Par ziedošām puķēm pļavās, par siltu vēju no kalniem.

Sapņos viņa redzēja asinis, nāvi, šausmas.

Sestā nodaļa

No Tesas Mersijas dienasgramatas.

Pēc divām rančo pavadītām dienām esmu sapratusi, ka ienīstu Mon- tānu, govis, zirgus, kovbojus un galvenokārt vistas. Saimniecības vadītāja, kaulainā despoteBesa Pringla, mani norīkojusi par vistkopi un uzskata mani tajā mājā par ieslodzīto. Par jauno kāpienu savā karjerā uzzināju vakar pēc pusdienām. Pieminēšu, ka pusdienās bija lāča gaļas gabals. Izrādās, Daniela Būna aizjājusi kalnos un nošāvusi grizlilāci.

Patiesību sakot, ēdiens šķita labs, līdz es atklāju, kas tas ir. Secināju, ka grizlilāča gala pretēji pārējo apgalvojumiem nav pat attāli līdzīga cāļa gaļai. Bet par Besu man jāsaka - es varētu pateikt daudz, kad viņa, acis izvalbījusi, blenž uz mani, - ka šī sieviete ir teicama virēja. Man sevi jāuzmana, citādi atgūšu ļumīgās formas, kādas man bija visu jaunību.

Kamēr uz brītiņu biju atgriezusies reālajā pasaulē, Ponderosā valdījis uztraukums. Kāds noslaktējis govi. Kad es teicu, ka to taču ar lopiem dara, Enija Ouklija man veltīja iznīcinošu skatienu. Viņas arsenālā ir vairāki tamlīdzīgi ieroči. Ja viņa nebūtu tik saspringta un gudra itin visās jomās, man viņa pat varētu patikt.

Taču esmu novirzījusies no temata.

Govs, kā izrādījās, bija noslepkavota, un tas rančo strādniekos radījis bažas. Un iepriekšējā vakarā pirms manas atgriešanās kādam kaķim nogriezta galva un tāds viņš pamests priekšējā verandā. Viņu atradusi nabaga Lilija.

Esmu neziņā, vai šeit kaut kas tāds atgadās bieži vai jāizliekas, ka mani tas neuztrauc, bet jāatceras vakarā aizslēgt istabas durvis. Galvenā kovbojmeitene izskatās nobažījusies. Citā reizē es par to tikai priecātos. Viņa man arvien vairāk krīt uz nerviem. Ja sāku domāt - kaut gan labāk ir nedomāt-, gaidāmie garie mēneši manī izraisa nepatīkamas emocijas.

Lilija daudz laika pavada ar Ādamu un zirgiem. Zilumi izbāl, bet viņas nervozitāte gan ne. Šaubos, vai viņa nojauš, ka lieliskais, cēlais mežonis auž viņai apkārt tīklu. Viņu vērošana man sagādā mazu izpriecu. Man pret nekaitīgo, nevarīgo Liliju nav nekādu iebildumu. Galu galā mēs abas esam vienā laivā, ja tā varētu sacīt.

Vēl starp personām, kas šeit darbojas, jāpiemin Hems; viņš ir pilnīgi atbilstošs laucinieka tēlam - ar līkām kājām, apaļām acīm un tulznainām plaukstām. Sirmais lopkopis, mani ieraugot, paceļ cepuri, bet runāt viņš runā maz.

Ir vēl tāds Piklzs. Man nav ne jausmas, vai viņam ir arī cits vārds. Viņš ir drūms pēc dabas, saīdzis, staigā neapmierināts, kājās zābaki ar smailiem purngaliem, bet es ievēroju, kā viņš rūpējas par lopiem, - viņš prot savu amatu.

Rančo dzīvo arī Buku ģimene. Nela gatavo ēdienus strādniekiem, viņa ir neizskatīga, taču jauka sieviete. Abas ar Besu mēdz patenkot un veic sieviešu darbus rančo, bet mani tas neinteresē. Viņas vīru sauc Vuds, bet, kā izrādās, tas esot saīsinājums no Vudrova. Viņam ir mīksta, melna bārda, patīkams smaids un izturēšanās. Viņš mani dēvē par kundzi un pieklājīgi ieteica valkāt cepuri, lai neapsvilinātu saulē seju. Vudam ir divi bērni, apmēram desmit un astoņus gadus veci, viņi līksmi skraida apkārt un viens otru iedunkā. Ļoti glīti bērni. Es redzēju, kā viņi aiz saimniecības mājas trenējas spļaušanā. Abi divi šo mākslu ir pamatīgi apguvuši.

Dzimu Brūsteru var pieskaitīt pie lāga zēnu tipa. Lunkans, valdonīgs, bet es pie tā sāku pierast. Ļoti pievilcīgs džinsos ar mazo, apaļo kontūru uz aizmugurējās kabatas - tur laikam ir pretīga košļājamā tabaka. Viņš man veltījis pāris pašapzinīgu smīnu un acu miedzienu. Pagaidām es varonīgi turos pretī.

Billijs ir pats jaunākais. Pēc izskata viņam tik tikko drīkst izsniegt autovadītāja tiesības, un viņš ar uzticīgām kucēna acīm uzmana mūsu kovbojmeiteni. Viņš ir liels pļāpa, un katrs uzskata par savu pienākumu likt viņam "aizvērties". Zēns neapvainojas, bet reti arī ņem to vērā. Man pret viņu ir gandrīz mātišķas jūtas.

Kopš atgriešanās neesmu manījusi kovboju advokātu, un mani vēl gaida iepazīšanās ar Viļas nikno ienaidnieku, bēdīgi slaveno Benu Makinonu no rančo "Trīs klintis". Esmu pārliecināta, ka man viņš ļoti iepatiksies kaut vai tāpēc, ka Vila viņu necieš. Vajadzētu pielabināties Besai, lai viņa man pastāsta kaut ko vairāk par Makinonu, taču pagaidām mani gaida vistu kūts.

Centīšos to uztvert kā piedzīvojumu.

Tesa labprāt rītos cēlās agri. Viņa parasti modās ap pulksten sešiem. Stundu viņa pavadīja sporta zālē, tad parasti rīkoja brokastu tikšanos un līdz pulksten diviem cītīgi strādāja. Pēc tam izpeldējās baseinā vai rīkoja nākamo tikšanos, citreiz izstaigāja veikalus. Ja gribēja, norunāja randiņu, ja negribēja, nedarīja to; viņa bija noteicēja pati par savu dzīvi un rīkojās tā, kā pašai patika.

Taču agra celšanās, lai koptu veselu baru vistu, jā, tas bija pavisam kas cits.

Vistu kūts bija liela un izskatījās tīra. Tesas netrenētajai acij piecdesmit vistas, ar kurām lepojās Mērsija rančo, šķita draudīgi kluk- stošu nezvēru pūlis ar apaļām acīm.

Paklausot Besas norādījumiem, viņa nobēra barību un ielēja ūdeni, tad, noslaucījusi putekļus no rokām, nopētīja dējējas.

-   Man uzdeva savākt olas. Tu laikam sēdi uz vienas, tātad, ja tev nav iebildumu… - Tesa piesardzīgi pastiepās, nenovēršot skatienu no vistas. Tūdaļ sekoja reakcija, un Tesai kļuva skaidrs, kura šeit ir noteicēja. Viņa iekliedzās vien, kad knābis trāpīja pa pirkstiem, un palēca atpakaļ. - Paklau, vecenīt, man jāizpilda pavēle.

Cīņa bija nepatīkama. Spalvas lidoja pa gaisu, vistas sadusmojās. Visa kūts sāka kladzināt un plosīties, tuvākās vistas pievienojās vispārējam kautiņam. Tesai izdevās satvert siltu, jauku oliņu, un viņa - sarkana, aizelsusies - atkāpās ar iegūto laupījumu.

-    Izrādās, ka šim darbiņam ir nepieciešami īpaši paņēmieni.

Satrūkusies no balss, kas atskanēja aiz muguras, viņa palaida olu

vaļā. Tā izkrita no pirkstiem un sašķīda uz grīdas.

-    Sasodīts! Pēc tādiem pūliņiem!

-    Es jūs nobiedēju…

Kņada vistu kūtī bija ievilinājusi tajā garām ejošo Neitanu. Viņš bija gaidījis, ka sastaps tur Viļu, bet ieraudzīja ar vistām cīnāmies radinieci no Kalifornijas. Neitans tikai spēja nodomāt, ka dizainera modelētos džinsos un spožos, jaunos zābakos viņa izskatās kā izkāpusi no filmas.

-Vai gādājat brokastis?

-    Tā varētu teikt. - Tesa atmeta matus no pieres. - Ko jūs gribējāt?

-    Man jārunā ar Viļu. Jums asiņo roka, - Neitans atzīmēja.

-     Redzu. - Tesa dusmīgi izsūca asinis no plaukstas virspuses. - Tas negantais putns man ieknāba.

-    Jūs vēl neprotat ar viņām apieties. - Neitans piedāvāja raibu lakatiņu, ar kuru pārsiet brūci, un pats piegāja pie nākamās dējējas. Tesa ievēroja, cik veikli viņš tika galā, kaut arī pašam vajadzēja pieliekties, lai neatsistu galvu pret griestiem. - Jums jāuzvedas brīvi, dabiski. Rīkojieties ātri, bet ne asi. - Viņš demonstrēja kustību, ar kādu jāpaslidina roka zem vistas un jāpaņem no ligzdas ola. Ne spalviņa nepakustējās.

-    Šodien ir mana pirmā darbadiena. - Tikai nedaudz savaikstī- jusies, Tesa pacēla grozu. - Es dodu priekšroku cālim, kas ietīts celofānā un glabājas saldētavas nodalījumā. - Neitans gāja pa priekšu, vākdams olas, un Tesa viņam sekoja. - Jūs arī laikam turat vistas.

-    Agrāk man bija gan. Tagad vairs ar viņām nenoņemos.

-Vai ganāt lopus?

-Nē.

Tesa sarauca uzacis.

-   Varbūt jums ir aitas? Vai nav riskanti? Esmu redzējusi vesternos, kā cīnās par ganībām.

-    Es neaudzēju arī aitas. - Neitans ielika olu grozā. - Man ir tikai zirgi. Vai jūs protat jāt ar zirgu, mis Mērsija?

-    Nē. - Paraustījusi plecus, Tesa atmeta atpakaļ matus. - Man gan ieteica, lai pamācoties. Tad man būtu, ar ko šeit nodarboties.

-Ādams jums iemācīs. Es arī varētu.

-    Tiešām? - Tesa pasmaidīja, viegli noplivinot skropstas. - Kāpēc lai jūs to darītu, mister Torens?

-    Kaimiņu būšana. - Viņa tik jauki smaržo, Neitans nodomāja. Varētu teikt, ka mazliet bīstami, noslēpumaini. Ļoti sievišķīgi. Viņš ielika grozā nākamo olu. - Sauciet mani par Neitu!

-    Sarunāts! - Tesa iemurrājās un veltīja viņam koķetu skatienu no biezo, garo skropstu apakšas. - Vai mēs esam kaimiņi, Neit?

-    Zināmā mērā. Es dzīvoju uz austrumiem no šejienes. Cik jūs patīkami smaržojat, ņemot vērā, ka jums te jācīnās ar vistām.

-   Vari saukt mani par Tesu. Vai tu flirtē ar mani, Neit?

-    Tikai atbildu uz flirtu. - Neitans brīvi un vienkārši pasmaidīja. - Tu taču nupat mēģināji to darīt, vai ne?

-    Zināmā mērā. Ieradumam liels spēks.

-    Klau, varu dot padomu…

-    Advokāti jau to vien dara, - Tesa viņu pārtrauca.

-    Taisnība. Mans padoms ir tāds - nepārcenties! Šejienes zēni nav raduši pie tik smalkām dāmām.

-    Ak tā? - Tesa nebija pārliecināta, vai tas ir kompliments vai apvainojums, tāpēc mēģināja vēlreiz. - Vai tu esi radis pie smalkām dāmām?

-    Šaubos gan. - Neitans veltīja Tesai ilgu, vērtējošu zilo, mierīgo acu skatienu. - Bet es redzu vienu šeit stāvam. Nepaies ne nedēļa, un vīri būs sajukuši prātā 1111 sakāvušies cits ar citu.

Šoreiz Tesa nosprieda, ka tas nu noteikti bijis kompliments.

-    Tas piedotu dzīvīgumu vietējai gaisotnei.

-    Dzirdēju, ka šeit jau pietiek satraukumu.

-    Jā, tiek nogalināti kaķi un govis. - Tesa saviebās. - Briesmīgi! Labi, ka manis te nebija.

-    Toties tagad tu esi te. Visas olas ir savāktas, - Neitans piebilda, un Tesa ieskatījās grozā.

-    Cik daudz! Ak šausmas, tās ir netīras! - Tesa juta, ka ilgāku laiku atturēsies un neēdīs omletes.

-   Olas tiks nomazgātas. - Neitans izņēma grozu Tesai no rokām un devās laukā no vistu kūts. - Vai esi iekārtojusies?

-   Cik nu tas iespējams. Te nekas neatbilst manai sfērai - manai ierastajai videi.

Neitans pavīpsnāja.

-   Ļaudis no tavas - kā tu teici? - no tavas sfēras bieži brauc šurp. Taču viņi nepaliek te uz ilgu laiku. - Neitans automātiski nolieca galvu pret kūts zemo durvju aplodu. - Holivudieši te ierodas pirkt zemi, uzbūvē mājas, kam milzu vērtība. Iedomājas, ka audzēs bifeļus, ganīs mustangus vai vēl nezin ko.

-Vai tev nepatīk kalifornieši?

-            Kalifornieši neiederas Montānā. Tas nu ir neapšaubāmi. Viņi drīz vien aizskrien atpakaļ uz saviem restorāniem un naktsklubiem. - Neitans pagriezās un vērīgi uzlūkoja Tesu. - Pēc gada tu izdarīsi to pašu.

-    Tu esi trāpījis naglai uz galvas. Vari paturēt sev savus plašumus, vecīt! Es dodu priekšroku Beverlihilzai.

-    Smogam, zemes nogruvumiem un zemestrīcēm.

Tesa tikai pasmaidīja.

-    Ak, es jau ilgojos pēc mājām!

Tesai šķita, ka viņai ir gatavs Neitana vērtējums. Dzimis un audzis Montānā, viņš pamatīgi stāvēja uz zemes, viņam patika auksts alus un pieticīgas sievietes. Tesai viņš atgādināja otrās šķiras vesterna varoni, kurš filmas beigās noskūpstītu savu zirgu.

Tomēr - ak vai manu vai! - viņš bija pievilcīgs.

-    Neit, kāpēc tu izvēlējies jurisprudenci? Vai kāds iesūdzējis tiesā tavus zirgus?

-     Pēdējā laikā nav gadījies. - Neitans ejot lika īsākus soļus, lai Tesa tiktu viņam līdzi. - Mani interesē šī joma. Sistēma. Tā es prasmīgāk vadu rančo. Ganāmpulka audzēšana un laba reputācija prasa pacietību un naudu.

-    Tātad tu mācījies juridiskajā fakultātē, lai palielinātu rančo ienākumus. Kur? Vai Montānas universitātē? - Tesa uzjautrināta pārākuma apziņā savilka lūpas. - Montānā arī ir universitāte, vai ne?

-    Esmu dzirdējis, ka ir. - Neitans uztvēra sarkasmu Tesas balsī un paskatījās viņai acīs. - Nē, es mācījos Jeilā.

-    Ē… - Tesa apstājās kā zemē iemieta, un, kad viņa atjēdzās, Neitans jau bija aizgājis krietnu gabalu viņai priekšā. Tesai bija jāpasteidzas, lai viņu panāktu. - Jeilā? Tu mācījies Jeilā? Un atgriezies, lai patēlotu kovboju un rančo strādnieku bariņam advokātu?

-     Es savā amatā nevienam neko netēloju. - Neitans atvadoties piemeta roku pie cepures un devās uz aploka pusi.

-     Jeila… - Tesa, galvu grozīdama, vēlreiz atkārtoja. Bezgala izbrīnījusies, viņa gāja Neitanam pakaļ, nesdama viņa atpakaļ izsniegto olu grozu. - Paklau, Neit…

Tad Tesa apstājās. Aplokā kaut kas norisinājās. Divi vīrieši un Vila nezin ko darīja ar kādu mājlopu. Dzīvniekam tas acīmredzot nepatika. Tesa nodomāja, ka lopiņam varbūt tiks iededzināta zīme, un viņa labprāt gribēja redzēt, kā to dara. Turklāt viņai vēl bija jāaprunājas ar Neitanu, kurš bija pievienojies rančo strādniekiem.

Ar grozu rokā Tesa devās pa vārtiem iekšā aplokā. Neviens uz viņu pat nepaskatījās. Visi bija aizņemti ar lopiņu. Lūpas sakniebusi, Tesa piegāja tuvāk un paliecās uz priekšu, lai Vilai pār plecu noskatītos, kas gan tur tiek darīts.

Ieraudzījusi, kā Džims Brūsters ātri, veikli un prasmīgi izkastrē bullēnu, Tesa izvalbīja acis un, neizdvesusi gandrīz ne skaņu, zaudēja samaņu. Grozs ar blīkšķi nokrita zemē, olas sašķīda, un Vila pagriezās atpakaļ.

-    Apžēliņ, kas šeit notiek?

-   Viņa ir noģībusi, Vila, - Džims paziņoja, saņemot pretī drūmi pārmetošu skatienu.

-    Es redzu. Parūpējies par vērsēnu! - Vila atliecās, bet Neitans jau slēja Tesu kājās. - Nav nekāda smagā nasta.

-   Nav arī viegla kā spalviņa, - Neitans smaidīdams sacīja. — Tava māsa ir tieši tāda, kā vajag, Vila.

-    Papriecājies, kamēr aiznesīsi viņu uz mājām. Pie velna! - Vila pacēla grozu. - Viņa ir saplēsusi gandrīz visas olas. Besu ķers trieka. - Vila dusmīgi paskatījās uz Džimu un Piklzu. - Turpiniet darbu! Es iešu parūpēties par Tesu. Varētu padomāt, ka man nav nekā cita, ko darīt, kā meklēt ožamo spirtu nejēgām pilsētniecēm.

-   Vila, nenosodi nu viņu tik bargi, - Neitans lūdza, nesot Tesu pāri ceļam uz māju. Viņa seja savaikstījās ironiskā grimasē. - Viņa nav savā sfērā.

-   Kaut viņa ātrāk tiktu tajā sfērā atpakaļ un ārā no manējās! Viena ģībst, otra kautrīgi tipina apkārt, it kā es grasītos viņai zvelt starp acīm, ja viņa uz mani paskatītos.

-    Viņām no tevis bail, Vila. - Neitans palūkojās lejup, jo Tesa viņa rokās sakustējās. - Viņa nāk pie samaņas.

-    Noliec viņu! - Vila ieteica, atverot mājas ārdurvis. - Es atnesīšu ūdeni.

Neitanam bija jāatzīst, ka viņam itin labi patīk sava nešļava. Tā nebija kalifornietēm tipiska - kaulaina, adatai līdzīga. Tesas formas bija sievišķīgas, apaļīgas.

Tesa ievaidējās un samirkšķināja skropstas. Rudzupuķu zilās acis, it kā neko neredzēdamas, raudzījās uz vīrieti, kurš viņu nesa uz dīvānu.

-    Kas tad nu? - Tik vien viņa spēja izdvest.

-    Nekas, čabulīt. Tu tikai noģībi, vairāk nekas.

-     Ko? - Pirmajā mirklī Tesas smadzenes neaptvēra dzirdētā jēgu. - Es noģību? Nevar būt!

-    Graciozi noslīgi zemē. - Viņa bija nogāzusies kā bluķis, Neitans atcerējās, bet skaļi to nebilda, jo Tesa nenovērtētu viņa salīdzinājumu. - Vai nesasiti galvu?

-    Galvu? - Vēl īsti neatjēgusies, viņa pielika plaukstu pie deniņiem. - Nē, laikam ne. Es… - Tad viņa atguvās. - Vai, tas lopiņš! Ko viņam izdarīja? Kāpēc tu smīni?

-     Iedomājos, kā tu juties, pirmo reizi noskatoties buļļa kastrēšanā. Beverlihilzā laikam tā nemēdz gadīties.

-    Mēs lopus turam viesu mājā.

Neitans atzinīgi pamāja.

-    Skaidrs, tu esi atjēgusies.

Tā arī bija. Tesa apjēdza, ka viņa tiek nesta uz rokām, gluži kā bērns.

-    Kāpēc tu mani nes?

-     Nebūtu pareizi, ja es vilktu kaimiņieni pa zemi aiz matiem. Tev vaigos parādās sārtums.

-    Vai tu liksi viņu zemē! - Vila pieprasīja, ienākusi istabā ar glāzi ūdens rokā.

-    Man patīk viņu turēt. Viņa jauki smaržo.

Pārspīlētais runasveids, kā Neitans gari vilka vārdus, lika Vilai iesmieties, un viņa nogrozīja galvu.

-    Neāksties, Neit, laid viņu vaļā! Man jātiek atpakaļ pie darba.

-    Vai es drīkstu viņu paturēt sev, Vila? Man rančo nav sievietes. Dažreiz sametas vientulīgi.

-    Jūs abi esat traki. - Vācot kopā pašcieņas paliekas, Tesa atmeta matus no pieres. — Laid mani vaļā, tukšpauri!

-     Jā, kundze! - Neitans nometa viņu no krietna augstuma uz ādas dīvāna. Tesa palēcās, saviebās un slējās sēdus.

-    Iedzer! - Vila bez mazākās līdzjūtības izpausmes iespieda Tesai rokā glāzi ūdens. - Turpmāk aplokam met likumu!

-    Par to tu vari būt droša. - Tesa, dusmīga uz sevi, ar trīcošiem pirkstiem saņēma glāzi un iedzēra. - Jūsu darbība tur bija pretīga, barbariska un nežēlīga. Vajadzētu aizliegt ar likumu bezpalīdzīgu dzīvnieku kropļošanu. - Neitans Tesai starojoši uzsmaidīja, bet viņa sakoda zobus. - Beidz smīkņāt, muļķi! Šaubos, vai tev patiktu, ja tev ar šķērēm nošņāptu olas.

Neitans, sajutis tās savelkamies, nokāsējās.

-    Nē, kundze, tas man nepatiktu vis.

-     Mēs šeit nemēdzam kastrēt vīriešus bez vajadzības, - Vila dzedri aizrādīja. - Ņem vērā, mis Holivuda, ka dzīvnieku mazuļu atšķiršana no mātes un rūnīšana ir rančo ikdiena. Kas gan notiktu, ja visiem buļļiem atstātu viņu mantiņas. No viņiem vairs nebūtu glābiņa.

-    Katru nakti ietu vaļā orģijas, - Neitans iestarpināja, bet atkāpās, sastapies ar abu sieviešu atturīgajiem skatieniem.

-   Man nav laika tev izskaidrot dzīves likumsakarības, - Vila turpināja. - Nomierinies un pāris dienu neej aplokam ne tuvumā. Besa tev salūkos nodarbošanos tepat pa māju.

-    Kāda laime…

-    Nevaru iedomāties, kur citur gan tu noderētu. Tu pat nespēj savākt olas, tās nesaplēšot.

Tesa nošņācās, bet Vila vērsās pie Neitana.

-Vai tu gribēji ar mani runāt?

-    Jā. - Neitans ierodoties nebija cerējis uz tik varenu izklaidi. — Gribēju pārliecināties, kā tev klājas. Dzirdēju par nepatikšanām tavā rančo.

-    Esmu jau nomierinājusies. - Vila izņēma Tesai no rokām glāzi un izdzēra atlikušo ūdeni. - Necik daudz te nav līdzams. Vīri ir mazliet nobijušies un tur acis vaļā. - Viņa nolika tukšo glāzi un uzmauca galvā cepuri. - Vai tev nav gadījies dzirdēt par kaut ko līdzīgu citur apkaimē?

-     Nē, - Neitans noraizējies atbildēja. - Nezinu, ko darīt tavā labā, bet, ja vajadzīgs nākt talkā, saki tūlīt.

-    Paldies par atbalstu! - Vila saņēma Neitana roku un paspieda to, bet Tesai tāds žests lika domīgi sakniebt lūpas. - Vai tev iznāca laiks nodarboties ar otru jautājumu, par kuru mēs apspriedām ies?

Runa bija par Viļas dāvinājumu, ar kuru viņa bija piešķīrusi Ādamam daļu sava īpašuma, Neitans atcerējās. Gada beigās Viļas brālis likumīgi iegūs savu māju, zirgus un pusi Viļas īpašuma rančo.

-    Jā, es tev atsūtīšu uzmetumu līdz nedēļas nogalei.

-            Paldies! - Viņa palaida vaļā Neitana plaukstu un sakārtoja ce- pūri. - ja tev cita nekā nav, ko darīt, parunājies ar viņu. - Vila veltīja Tesai ironisku vīpsnu. — Man jāiet rūnlt buļļus.

Vilai aizejot, Tesa, dusmas valdīdama, sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Es viņu drīz vien ienīdīšu. Tas neglābjami notiks.

-   Tu viņu gluži vienkārši vēl nepazīsti.

-    Viņa ir auksta, rupja, nedraudzīga, izmanto savu varu. Man ar to pietiek! - Tesa cēlās kājās, viņas niknums nerimās. - Ko es viņai esmu nodarījusi, ka viņa tā izturas? Es taču nelūdzu, lai mani šeit ieslodzītu, un es pati nepieteicos par radinieci šai nekaunīgajai raganai.

-    Viņa jau arī nepieteicās. - Neitans apsēdās uz krēsla paroča un metodiskām kustībām uztina cigareti. Viņš uzskatīja, ka mazliet jāaprunājas ar Tesu, un laika viņam pietika. - Vai drīkstu tev kaut ko jautāt? Kā tu justos, ja pēkšņi izrādītos, ka tev var atņemt mājas? Tavu māju, dzīvi, visu, kas tev ir ierasts, mīļš.

Ar atmaigušu skatienu viņš aizdedzināja sērkociņu un pielika pie cigaretes gala.

-    Iznākums būtu atkarīgs no tev svešiem cilvēkiem, turklāt visu tu vairs nespētu atgūt. Krietni kumosi pārietu svešu rokās. Tavā mājā ar vienādām tiesībām sāktu dzīvot tev līdz šim nepazīstami ļaudis. Un tu neko nespētu grozīt. Bet jāatbild par saimniecību vajadzētu tev, jo atnākušajiem nav nekādas jēgas par rančo vadīšanu. No tevis būtu atkarīgs ikviens solis katru mīļu dienu. Viņiem tikai jāgaida, un sagaidījuši viņi dabūs tikpat, cik tu, kaut arī darbs, sviedri, raizes paliek tavā ziņā.

Tesa pavēra muti, bet atkal aizvēra. Patiesību sakot, viņas noskaņojums sāka mainīties.

-    Mani nevar vainot tajā, kas noticis, - viņa klusi teica.

-    Nē. Bet Viļu arī ne. - Neitans pagrieza galvu un nopētīja Džeka Mērsija portretu virs kamīna. - Turklāt tev nav bijis ar viņu kopā jādzīvo.

-    Vai viņš bija… - Tesa aprāvās un klusībā nosodījās. Viņa negribēja jautāt. Negribēja zināt.

-    Kāds viņš bija? - Neitans izpūta dūmu. - To es varu pastāstīt. Mērsijs bija smaga rakstura cilvēks, ciets, savtīgs vīrs. Viņš vadīja savu saimniecību labāk par jebkuru man pazīstamu rančo īpašnieku. Bet viņš neprata audzināt bērnu. - Atmiņas iededza dusmas Neitana sirdi. Viņam aizrāvās balss. - Viņš neveltīja meitenei ne kripatiņas mīlestības, ne reizi Viļu neuzslavēja, kaut arī viņa neganti strādāja. Vila Džekam Mērsijam nebija pietiekami laba, veikla, gudra.

Viņam neizdosies pamodināt manī līdzjūtību, Tesa sev iegalvoja. Viņa nejutīs nedz vainu, nedz žēlumu.

-   Vila varēja braukt prom.

-    Jā, varēja. Bet viņa bija pieķērusies mājām. Viņa mīlēja tēvu. Tev nav jāsēro pēc sava tēva, Tesa. Tu viņu zaudēji agrā bērnībā. Bet Vilai tēva ir ārkārtīgi žēl. Kaut arī viņš to nav ne drusciņas pelnījis. Viņš negribēja Viļu, tāpat kā negribēja nedz tevi, nedz arī Liliju, taču Vilai nelaimējās, jo viņai nebija mātes.

Ko lai dara, Tesa tomēr izjuta līdzcietību. Mazliet.

-   Saprotams, ir skumji, ka tā iznācis. Taču man ar to nav nekāda sakara.

Neitans lēni ievilka vēl vienu dūmu no cigaretes, tad rūpīgi to nodzēsa un cēlās kājās.

-    Tu šeit esi visā pat ļoti iesaistīta. - Viņš nopētīja Tesu ar gluži citām acīm - ar atsvešinātu, atturīgu, juristam nepatīkami atbilstošu skatienu. - Ja tu to neapjēdz, tad tevī ir pārāk daudz kā no Džeka Mērsija. Bet nu es iešu. - Viņš atvadoties pieskārās cepures malai un izgāja no istabas.

Tesa kā sastingusi nepakustēdamās ilgi stāvēja un lūkojās uz gleznu, kurā attēlotais vīrs reiz bija viņas tēvs.

Jūdzēm tālu 110 Mērsija rančo "Trīs klintīs" Džess Kuks, starp zobiem svilpodams, mainīja vecā "Ford" pikapa aizdedzes sveces un pievilka skrūves. Viņam bija lielisks noskaņojums pēc brokastojot dzirdētās sarunas par uzšķērstajiem dzīvniekiem Mērsija rančo. It īpaši līksms tāpēc, ka tieši Lilija bija atradusi bczgalvaino kaķi.

Kaut viņš būtu to redzējis!

Vuds Buks no Mērsija rančo bija pastāstījis, ka mazā pilsētniece ar zilumu zem acīm esot brēkusi kā aizkauta.

Tas nu tiešām bija jauki.

Džess svilpoja kādu kantrimūzikas meldiju, ar prasmīgiem pirkstiem regulējot mehānismus. Viņš necieta kantrimūziku, kurā sievietes žēlabaini vaimanāja pēc vīriešiem, savukārt mīkstmieši vīrieši elsa pēc sievietēm. Tomēr viņš pamazām pielāgojās. Visi strādnieki viņu mājā jūsmoja par šo mūziku un klausījās tikai to. Gan jau viņš pieradīs pie tās. Īstenībā viņš sāka uztvert Montānu kā sev gluži piemērotu vidi.

Džess sprieda, ka Montānā ir zeme īstiem vīriešiem. Šeit vīri prata saglabāt pašcieņu un turēja sievietes paklausībā. Pēc tam kad Lilija būs dabūjusi no viņa mācību, viņš te iekārtosies uz dzīvi. Lilija tad jau būs bagāta.

Nākotnes izredzes lika Džesam iekrekstēties un piccirst kāju, dungojot savu meldiju. Kas gan to varēja iedomāties, ka muļķe Lilija mantos trešo daļu no rančo, kas visā štatā ir gandrīz lielākais. Tā taču bija milzu manta. Jāpagaida tikai viens gads.

Džess pacēla galvu 110 mašīnas pārsega un paskatījās apkārt. Debesis, zeme, kalni - cieti un stingri. Stingri un spēcīgi kā viņš pats. Viņš bija piemērots šai zemei, un viņš piespiedīs Liliju saprast, ka viņai jābūt blakus vīram. Džesa Kuka priekšstatos laulības šķiršanai nebija nekādas nozīmes. Sieviete piederēja viņam, un, ja vajadzīgs, viņš liks lietā dūres, lai viņai atgādinātu vīra tiesības.

Džesam atlika vienīgi paciesties. Viegli tas nebija, viņš atzina, novilkdams eļļaino plaukstu pār vaigu. Ja Lilija atklās, ka viņš ir šeit tuvumā, viņa bēgs prom. Džess nevarēja atļauties viņu palaist vaļā pirms gada beigām.

Tas gan nenozīmēja, ka viņš neuzmanīs Liliju, nu nē! Viņš novēros aplamo radījumu, ko sauca par viņa sievu.

Džess bez pūlēm bija paguvis iedraudzēties ar pāris nejēgām no Mērsija rančo. Strādnieki kopā iedzēra alu, uzspēlēja kārtis, un Džess izvilināja sev nepieciešamo informāciju. Tagad viņš pat varēja aizstaigāt uz kaimiņu rančo, ja tikai Lilija viņu neredzēja.

Tajā dienā, kad Džesu Kuku, bijušo jūras kājnieku, apvedīs ap stūri sieviete, elle mielosies ar augļu saldējumu.

Pabāzis galvu zem pārsega, viņš no jauna ķērās pie darba. Un sāka no jauna kalt plānus par nākamo Mērsija rančo apciemojumu.

Septītā nodaļa

Sāra Makinone apmeta uz pannas pankūkas, priecādamās, ka vecākais dēls sēž viņas virtuvē un dzer kafiju. Pēdējā laikā viņam biežāk iznāca vārīt kafiju savā mītnē virs garāžas.

Sārai pietrūka dēla klātbūtnes.

Viņa ilgodamās atcerējās abus zēnus, kā viņi mazi draiskuļoda- mies un grūstīdamies bija pinušies viņai pa kājām. Ak kungs, viņa atcerējās, reizēm viņai bija šķitis, ka sajuks prātā, ja nedabūs kaut mirkli miera.

Tagad, kad dēli bija pieauguši un Sārai miera netrūka, viņa alka pēc trokšņa, pēc kustības un ķīviņiem.

Viņa gribēja vēl bērnus, no visas sirds viņa ilgojās pēc mazas meitiņas, par kuru rūpēties mājā, kas pilna ar vīriešiem. Taču viņai un vīram neizdevās tikt pie trešā bērna. Sāra sevi mierināja, ka viņai laimējies uzaudzināt divus veselīgus, skaistus zēnus, un ar to pietika. Nu viņai bija mīļa vedekla un mazmeita, kuru Sāra dievināja. Nākotnē viņai būs vēl citi mazbērni. Ja viņa palīdzēs Benam atrast īsto sievieti.

Vecākais dēls bija tik īpatnējs, Sāra domāja, uzmetot iesāņus skatienu rīta avīzē iegrimušajam Benam. Trīsdesmit gadu vecumā viņš joprojām dzīvoja viens - ne jau tāpēc, ka viņam trūktu iespēju. Ap- žēliņ, cik sieviešu viņš bija mainījis - arī gultā -, bet šajā jomā Sāra neiedziļinājās.

Bens neapstājās pie vienas, un Sāra saprata iemeslu. Apstāšanās nozīmēja mīlestību, un tā savukārt bija nopietna padarīšana. Ja vīrietis rīkojās ar apdomu, tad parasti viņš izvēlējās pareizi.

Taču Sāra tik ļoti gaidīja vēl mazbērnus…

Ar pankūkām pilnu šķīvi rokā viņa mirkli apstājās pie virtuves loga. Rītausma bija izlauzusies austrumpuses debesis, un Sāra vēroja, kā gaišs sārtums atplauka zemajos mākoņos.

Strādniekiem savā mājā arī vajadzēja būt jau nomodā un pie brokastgalda. Pēc brīža atskanēs vīra soļi augšstāvā virs galvas. Sāra allaž cēlās agrāk par viņu, izbaudīdama omulīgos mirkļus pirms ikdienas darbiem. Drīz vien vīrs nokāps lejā ar mitriem matiem, svaigi skuvies, smaržodams pēc ziepēm. Iedevis Sārai lielu rīta buču, viņš uzplikšķinās sievai pa dibenu un sāks tik sparīgi dzert pirmo kafijas krūzi, it kā no tās būtu atkarīga viņa dzīvība.

Sāra mīlēja vīru par iepriekš paredzamo noteiktību.

Viņa mīlēja šo mūžam neizzināmo zemi.

Viņa mīlēja savu dēlu, cilvēku, kuram viņa bija devusi dzīvību un kurš apvienoja abu vecāku īpašības.

Nolikusi šķīvi uz galda, viņa pārvilka roku pār Bena biezo matu ērkuli. Sārai pēkšņi skaidri uzausa atmiņā dēla pirmais friziera apmeklējums septiņu gadu vecumā.

Kā viņš bija lepojies ar jauno griezumu! Savukārt viņa pati muļķīgi bija apraudājuši zeltainās cirtas, kas krita frizētavā uz grīdas.

-    Par ko prāto, zēn?

-    Hmm… - Bens nolika avīzi malā. Lasīšana pie galda bija atļauta vienīgi tik ilgi, kamēr tika uzlikts ēdiens. - Ne par ko, mīļā. Un tu pati?

Sāra paņēma kafijas krūzi.

-    Es redzu tev cauri, Bendžamin Makinon. Tev iedarbināti visi smadzeņu ritentiņi.

-    Es domāju par rančo. - Lai iegūtu laiku, viņš ķērās pie brokastīm.

Pankūkas bija tik gaisīgas, ka likās - tās uzlidos virs šķīvja, un šķiņķis garšīgi kraukšķēja zobos.

-    Tu esi nepārspējama pavāriene, mamrn! - Bens smaidīdams uzslavēja Sāru.

-    Tu esi nepārspējams ēdājs. - Sāra atsēdās un gaidīja.

Kādu brīdi Bens neko neteica, baudīdams maltīti, smaržas, rīta gaismas svīdumu logā. Viņš priecājās, ka var būt kopā ar māti. Viņa bija uzticama kā saullēkts, Bens domāja. Sāra Makinone ar skaistajām, zaļajām acīm un mirdzoši gaišajiem zemeņkrāsas matiem. Viņas pienbaltā īrietes āda necieta sauli. Maigās krunciņas tik dabiski rotāja seju, ka tās pat nevarēja ievērot, Bens prātoja. Uzmanību saistīja sirsnīgs, neatvairāms smaids.

Sāra izskatījās pavisam sīka džinsos un svītrainajā blūzē. Toties kādu spēku sevī slēpa viņas slaidais augums! Ne jau fizisko spēku, kaut arī viņa kādreiz viegli bija pacēlusi savus dēlus, nenogurdināma jāja ar zirgu, vadīja traktoru spalgā aukstumā vai nežēlīgā karstumā, nesa uz pleca piecdesmit mārciņas smagu maisu ar lopbarību, kā cita sieviete turētu zīdaini.

Galvenais Sārā bija viņas dzelžainais gribasspēks. Viņu nekas nespēja izkustināt. Ne reizi mūžā Bens nebija piedzīvojis, ka viņa pagrieztu muguru izaicinājumam vai draugam.

Ja Bens neatradīs tikpat stipru, laipnu, dāsnu sievieti, viņš paliks vecpuisis.

Tādas izredzes ļoti sāpinātu Sāras sirdi.

-    Es domāju par Viļu Mērsiju.

Sāra, pēkšņu cerību pārņemta, parāva augšup uzacis.

-    Ak tā? Vai patiešām?

-    Ne jau tādā ziņā, māt. - Kaut ari viņš domāja gan tādā ziņā. Turklāt bieži. - Viņai ir nepatikšanas.

Dejojošās uguntiņas Sāras acīs nodzisa.

-    Man viņas ļoti žēl! Vila ir laba meitene, viņai nevajadzētu ciest.

-   Man padomā aizbraukt pie viņas ciemos. Viņa gan tagad ir dikti aizņemta. - Sāra savilka lūpas. - Turklāt mani moka ziņkāre - gribu redzēt tās divas. Bērēs neizdevās viņas kārtīgi nopētīt.

-Vila labprāt ar tevi aprunātos. - Vilkdams garumā laiku, Bens ar dakšiņu uzdūra vēl pankūkas. - Mūsu rančo valda kārtība. Manuprāt, man jāvelta vairāk uzmanības Mērsija saimniecībai. Vila, protams, iebildīs, bet pāris vīru ierašanās tur reizi pa reizei atrisinātu problēmas.

-    Ja tu par viņu tā nezobotos, jūs abi labāk saprastos.

-   Varbūt. - Bens paraustīja plecus. - Redzi, es nezinu, cik lielu pieredzi Vila guvusi rančo vadīšanā pirms sava tēva nāves. Ticu, ka viņa spēj tikt galā, bet viena vīra tur tagad trūkst. Neesmu gan dzirdējis, ka viņa interesētos par jauna strādnieka algošanu.

-    Tā runā, ka viņa pieņemšot par darbu vadītāju kādu ar universitātes izglītību. - Baumas no rančo uz rančo klīda pa telefona vadiem. — Kādu jauku jaunekli ar zināšanām lopkopībā. Hems gan pats nav zemē metams, kaut arī jau gados, darbi viņam veicas arvien labāk.

-    Tā nu gan Vila nerīkosies. Viņai jāpierāda sava varēšana, un viņa uzticas Hemam. Esmu ar mieru saderēt, - viņš piebilda, - ka manu diplomu viņa augstu nevērtē. Vēlāk jāaizbrauc turp, jāapskatās, kā viņai klājas.

-    Tu jau izturies ļoti laipni pret viņu, Ben.

-    Es to nedaru aiz laipnības. - Pāri krūzes malai viņš uzsmaidīja mātei kopš bērnības pazīstamo seno, velnišķo smaidu. - Man būs izdevība viņu atkal pavilkt uz zoba.

Sāra iesmējās un cēlās, lai paņemtu kafijas kannu. Viņa bija izdzirdējusi tuvojamies vīra soļus.

-    Tā es novirzīšu viņas uzmanību no nepatikšanām.

Vila juta, ka viņai šobrīd noderētu maza izklaide sasprindzinājuma novēršanai. Vuda zēni, paņēmuši mātes sarkano Ziemassvētku priekšautu, bija ielavījušies buļļa aplokā, lai tēlotu matadorus. Viņi tika cauri ar izbailēm un Pīts ar sastieptu potīti. Vila viņus izglāba, aizvelkot apdullušo, nosvīdušo Pītu aiz žoga un atstājot saniknoto bulli ar asinīm pielijušām acīm aiz muguras.

Puišeļi, galvu nokāruši, noklausījās Viļas lekciju, kas viņai gan nesniedza nekādu gandarījumu, - viņa viscaur drebēja pēc pārdzīvotā. Galu galā viņa kļuva par līdzvainīgo, paņemot sarkano priekšautu un apsolot to izmazgāt, pirms Nela pamanīs, ka tas nekur nav atrodams.

Vila ieguva trakuļu nerimstošu, svētu apbrīnu. Līdz ar to viņa cerēja, ka iedzinusi bērnos pietiekami lielu baiļu devu, lai viņi tuvākā nākotnē nekliegtu: "Toro!" - uz šņācošo melno bulli.

Kādam traktoram bija pārlūzusi jūgvārpsta, un Vilai vajadzēja aizsūtīt Biliiju uz pilsētu pēc rezerves daļām. Brieži atkal bija izgāzuši daļu žoga ziemeļrietumos, un nācās ātri vākt kopā ganāmpulku.

Besa bija saaukstējusies, Tesa saplēsusi olas jau trešo reizi šajā nedēļā, un biklā Lilija pagaidām atbildēja par darbu virtuvē.

Plus pie visa - vīri nesatika savā starpā.

-    Ja cilvēkam veicas pokera spēlē, viņš pagaida, lai pārējie var izlīdzināt rezultātu. - Piklzs satvēra aizvainoto lopu aiz ragiem, tā ka tas sāka nikni maurot. ,,M

16. 07

-    Ja nevari atļauties zaudēt, nespēlē! - Džims atcirta.

-    Cilvēkam ir tiesības atgūt zaudēto.

-    Var arī atdot atpakaļ iegūto. Vai man taisnība, Vila?

Vila injicēja lopiņam zāles, ātri, prasmīgi iedurot šļirci. Diena bija vēsa, strauji tuvojās rudens. Vila bija iznākusi laukā, uzvilkusi jaku, taču tā patlaban karājās uz kārts, jo viņai lija sviedri, sūkdamies cauri kreklam.

-    Es nejaukšos pa vidu jūsu muļķīgajiem strīdiem.

Piklza pierē starp uzacīm iegūla dziļa rieva, un viņa bārda nodrebēja.

-    Džims un tas blēdis trumpotājs no "Trim klintīm" apspēlēja mani par diviem simtiem.

-    Dž. K. nav nekāds blēdis. - Vairāk gan tādēļ, lai ieriebtu Pikl- zam, Džims metās aizstāvēt jauno draugu. - Viņš itin vienkārši spēlē labāk par tevi. Tu nespētu tikt galā pat ar aklo uz rikšojoša zirga. Turklāt tu esi nikns uz viņu arī tāpēc, ka viņš salaboja Hema braucamo, kas tagad iet, murrādams kā kaķēns.

Tā bija tīra patiesība un lika Piklza zodam saslieties kā pīķim.

-     Man nav vajadzīgs nez no kurienes uzradies tips, kas nāks šurp labot mūsu tehniku un izkrāps mums naudu 110 kabatām. Es pats visu salabotu, kad būtu laiks.

-    Tu to saki jau veselu nedēļu.

-    Man pietiek! - Zobus griezdams, Piklzs cēlās kājās. - Man nav vajadzīgi te nekādi jauni tipi. Iedomājušies mainīt kārtību. Nākamajā maijā būs jau astoņpadsmit gadu, kopš strādāju rančo. Kam man šādi tādi nezin no kurienes izlīduši svešinieki, kas mācīs mani dzīvot!

-    Kurš tev šeit ir svešais? - Džims piesarcis lēca kājās, stādamies pretī Piklzam. - Vai tu apvaino mani, vecīt? Nu?

-     Izbeidziet! - Vila iespraucās vidū starp abiem, kaut arī viņu savilktās dūres ar baltiem pirkstu kauliņiem jau bija atvēzētas. - Es teicu, beidziet! - Viņa atgrūda vīrus katru uz savu pusi. Viens skatiens apvaldīja abu degsmi. - Ko jūs kašķējaties, muļķi tādi, domājiet labāk par darbu, jums tā pietiek pāri galvai.

-    Es tieku galā ar darbu. - Piklzs sakoda zobus, nikni skatoties lejup uz Viļu. - Man nevajag ne viņam, ne tev skaidrot, kas man jādara.

-    Ļoti labi. Tad neaizraujieties ar strīdiem, kad mēs te esam līdz ausīm pautos un ragos. Ej atvēsinies! Kad būsi nomierinājies, aizbrauc pārbaudīt, kā veicas vīriem ar žoga labošanu.

-    Hems nav jāpārbauda, man tepat darba gana.

Vila spēra soli tuvāk, arī viņā auga dusmas.

-    Es teicu - ej nomierinies! Pēc tam papūlies iesēsties mašīnā un brauc pārbaudīt žogus. Kusties ātri un tūlīt - vai ari savāc mantiņas kopā ar pēdējo algas izmaksu!

Piklzs kļuva sarkans no apvainojuma un pazemojuma par pavēlēm, kuras izteica uz pusi par viņu jaunāka sieviete.

-Vai tu domā, ka vari mani atlaist?

-    Es zinu, ka varu, un tu arī to zini. - Viņa ar galvu asi pamāja uz vārtiem. - Kusties! Tu stāvi man ceļā.

Desmit dunošas sekundes viņi nenolaida viens no otra skatienu. Tad Piklzs atkāpās, nospļāvās un devās uz vārtiem. Džims, kas stāvēja Vilai blakus, nosvilpās caur zobiem.

-    Tu taču negribi tikt no viņa vaļā, Vila. Viņš, protams, ir kašķīgs, bet ļoti labs kovbojs.

-    Viņš nekur neies. - Ja Vila būtu viena, viņa piespiestu plaukstu pie pakrūtes, kur bija savilcies īsts nervu kamols. Tagad viņa noliecās sagatavot nākamo šļirci. - Izvēdinājis niknumu, Piklzs atjēgsies. Viņš negribēja mesties tev virsū, Džim. Tu viņam patīc tikpat, cik jebkurš cits.

Džims, atkal smaidīdams, pievilka lopu pie operēšanas vietas.

-    Tas nav daudz.

-    Laikam gan. - Vila ari pasmaidīja. - Vecais īgņa! Cik daudz tu no viņa vakar iespēlēji?

-    Apmēram septiņdesmit. Esmu nolūkojis skaistus čūskādas zābakus.

-   Tev gan patīk pucēties, Brūster!

-    Gribu patikt dāmām. - Džims piemiedza Vilai ar aci, un diena atgriezās ierastajās sliedēs. - Varbūt tu reiz atļausi man tevi izdancināt.

Vecais joks izklīdināja atlikušo spriedzi. Vila Mērsija nedejoja.

-   Varbūt šovakar tu savukārt viņam zaudēsi septiņdesmit? - Vila noslaucīja sviedrus no pieres un uzmanīgi pajautāja: - Kāds ir tas puisis no "Trim klintīm"?

-    Dž. K.? Normāls džeks.

-Vai viņš pastāstīja ko jaunu par savu rančo?

-    Necik daudz. - Strādādams Džims atcerējās, ka Dž. K. vairāk bija interesējies par notikumiem pie Mērsijiem. - Viņš teica, ka Džona Konera meitene sastrīdējusies ar Džonu un viņš tā piedzēries, ka tualetē atslēdzies.

Vilai kļuva arvien vieglāk. Palīdzēja zināmu vārdu nosaukšana, vecas tenkas.

-    Sisija ik pēc nedēļas iet prom no Konera, un tad viņš vienmēr piedzeras kā lops.

-    Tātad dzīve rit ierasto gaitu.

Viņi uzsmaidīja viens otram, abiem rokas bija notraipītas ar mēsliem un asinīm, vieglais vējš izplatīja smaku apkārt.

-   Viņš saka, ja nopirkšot šai kādu greznumlietiņu, līdz pirmdienai viņa būs piedevusi.

-    Kā gan citādi! Džons jau nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta.

Viņi turpināja strādāt vēl minūtes divdesmit, sazinoties ar balss un žestu signāliem un pārtraucot darbu vienīgi uz īsu brīdi, lai dzesētu slāpes. Džims pamīņājās no vienas kājas uz otru.

-Vila, Piklzs jau ne tik negribēja tevi apvainot. Viņš skumst pēc vecā. Piklzs ārkārtīgi cienīja tavu tēvu.

-   Zinu. - Vila, atvairījusi sāpīgo dūrienu sirdī, samiedza acis. Putekļu mākonis uz ceļa norādīja, ka atgriezies Billijs. Vila nosprieda, ka jāsameklē Piklzs, jānomierina viņa ievainotā patmīļa un jāiedod traktors, lai viņš to salabo.

-    Ej nu tagad paēst, Džim!

-    Ar nepacietību gaidīju šos vārdus.

Vila pati paņēma pusdienu sainīti līdzi "Land Rover" un, turēdama vienā rokā sviestmaizi ar galu, bet otrā stūri, vadīja mašīnu pa riepu un lopu nagu nospiedumiem krustu šķērsu izdangāto zemesceļu. Tas gāja cauri ganībām, pretim pauguriem uz augšu, sniedzot skatienam elpu aizraujošu krāsu ainavu, kāda ir vienīgi lapkritī.

Vila apcerēja, ka rudens košums iet uz otru pusi, krāsas bālēja, lapas jau raisījās no kokiem. Atvērusi mašīnas logu, viņa gan sadzirdēja vējā pļavu cīruļa augsto, uzstājīgo trillināšanu, kas ieplūda salonā. Pazīstamajām skaņām vajadzēja remdēt kluso sāpi. Viņa ilgojās pēc miera, bet nesaprata, kāpēc to nesaņēma.

Braukdama garām, Vila rūpīgi nopētīja žogu un apmierināta secināja, ka tas ir kārtīgi salabots. Ganāmpulks rāmi plūca zāli, kāda govs reizēm pacēla galvu, ar uzsvērtu vienaldzību bez intereses paskatoties uz automašīnu un vadītāju.

Rietumos dusmīgi tumsa debesis, metot baisu gaismas un ēnu plaiksnījumu pār kalnu virsotnēm. Vila paredzēja, ka augšā, kalnos, pirms iestāsies vakars, sagaidāma sniegavētra un ielejā lietus. Tas ļoti noderētu, viņa sprieda, tikai maz cerību, ka smidzinās lēna, vienmērīga rasa, ko zemei viegli uzsūkt. Vairāk ticams, ka būs īsta lietusgāze ar asām milzu lāsēm, kas sakapās labību, triecoties pret zemi gluži kā lodes.

Vila sāka ilgoties pēc lietus niknās dūru dauzīšanas pret mājas jumtu, lai viņa uz pāris stundām varētu palikt viena ar neganto dabu un savām domām. Viņa skatītos laukā pa logu, Vila domāja, uz mulsinošo ūdenslāšu sienu, kas nomaskēja visu un ikvienu.

Varbūt tā bija negaisa tuvošanās, kas darīja viņu nemierīgu un aizkaitinātu, Vila sprieda, pieķērusi sevi jau nezin kuro reizi palūkojamies atpakaļskata spogulī. Iespējams, ka viņai nepatika novērtēt, kā vīri salabojuši žogu, ja neviena no viņiem nebija klāt.

Neskanēja motora rūkoņa, neklaudzēja cirvji, nebija redzami strādnieki staigājam gar žogu, kas aizstiepās tālumā. Skatienam pavērās vienīgi zeme un kalni pret zilganajām debesīm.

Vila jutās bezgala vientuļa. Viņa neizprata, kas ar viņu notiek. Parasti viņai patika būt vienai ar pašas zemi. Arī tagad Vila gaidīja to mirkli, kad neviens netincinās viņu, neuzstās ar jautājumiem, sūdzībām.

Nervi nedeva mieru, kņudināja pakrūtē, it kā tur lēkātu zivis, līda pa muguru uz kaklu kā kustīgas skudriņas. Vila neviļus pataustīja ar roku pēc ieroča, kas atradās somā aiz sēdekļa. Tad, kļuvusi pavisam nopietna, viņa apturēja mašīnu un izkāpa ārā, lai pārlūkotu apkārtni, vai nav manāmas kādas dzīvības pazīmes.

Tas bija bīstami. Viņš apzinājās risku, bet, reiz jau guvis baudu, nespēja sevi apturēt. Viņš uzskatīja, ka ir diezgan veikli izvēlējies laiku un vietu. Tuvojoties vētrai, vīri bija pabeiguši labot šo žoga posmu. Viņš' paredzēja, ka tie jau būs atgriezušies rančo, lai dotos pusdienās.

Viņš zināja, kā izmantot nelielo iespēju, un bija izraudzījies ganāmpulkā labāko vērsi, labi barotu, koptu dzīvnieku, kas maksāja krietnu žūksni.

Viņš rūpīgi nolūkoja darbības vietu. Ticis galā, viņš, cik vien ātri varēs, brauks atpakaļ uz rančo vai arī uz Mērsija zemes tālāko malu. Viens ceļa gals atdūrās pret klinšainu kalnu koku aizsegā.

Tur neviens viņam nejauši neuzskries virsū.

Kad viņš to bija izdarījis pirmo reizi, asinīm izšļācoties, viņš juta vēderā visu sagriežamies otrādi. Pirmo reizi viņš dūra tik dzīvā, lielā miesā. Pēc tam - nu, pēc tam bija… interesanti. Viņš graizīja vareno, pulsējošo masu, tad pulss kļuva arvien vājāks un apslāpa kā apstājies pulkstenis.

Tā viņš novēroja izdziestam dzīvību.

Asinis bija siltas, tās it kā elpoja - vismaz sākumā šķita vilnījam, bet tad izplūda sarkanas un slapjas kā ezers.

Vērsis nepretojās. Viņš pievilināja dzīvnieku ar vārpu kūli un aizveda prom, apmetis virvi. Viņš to gribēja izdarīt rančo ceļa pašā vidū. Agrāk vai vēlāk kāds to uzies - un, ak, tas tik būs pārsteigums! Putni riņķos virs galvas, nāves smakas pievilināti.

Nāve pievilinās arī vilkus.

Pirms tam viņam nebija ne jausmas, cik pavedinoši smaržoja nāve. Līdz viņš pats izraisīja nāvi.

Viņš pasmaidīja par vērsi, kas čāpstinādams gremoja graudus, pārvilka ar roku pār tā raupjo, melno ādu. Sakārtojis plastmasas lietusmēteli, lai pārliecinātos, cik droši tas viņu pasargā, viņš ar veiklu kustību pārgrieza dzīvniekam kaklu, secinādams, ka dara to arvien prasmīgāk, un laimīgs iesmējās, izšļācoties asinīm.

- "Vācies, mazo kucentiņ,"- viņš iedziedājās, vērsim sabrūkot uz zemes.

Tad viņš ķērās pie interesantā darbiņa.

Piklzs bija aizkaitināts līdz sirds dziļumiem. Braucot gar žogu, viņš domās iztēlojās dažādus variantus, ko viņš sacīs. Ko viņš teiks Džimam. Ko teiks Vilai. Viņš izmēģināja, kā pasūdzēsies Hemam par Viļas draudiem viņu atlaist.

Varētu padomāt, ka viņai ir tādas tiesības.

Viņu bija noalgojis Džeks Mērsijs, un Piklzs nešaubīdamies uzskatīja, ka tikai vecais Mērsijs viņu drīkst atbrīvot. Tā kā Džeks bija miris - lai miers viņa pīšļiem! - ar to viss bija pateikts.

Viņš arī varēja aiziet pats. Viņam bija iekrāts kapitāls, Bozme- nas bankā viņam glabājās naudiņa. Viņš nopirktu savu rančo un palēnām vien itin viegli to iekoptu par labu saimniecību.

Nez ko iesāktu valdonīgais sievišķis, ja būtu jāzaudē Piklzs. Ne- izvilktu ne ziemu, kur nu vēl veselu gadu, viņš īgni prātoja.

Varbūt es pat paņemšu līdzi Džimu Brūsteru, Piklzs domāja, nepieļaudams domu, ka jauneklis varētu nepiekrist. Džims bija labs strādnieks, centīgs, kaut ari mūžīgi parādos.

Es tiešām varētu tā izdarīt, Piklzs nerimās gudrot, nopirkšu zemi tālāk uz ziemeļiem, audzēšu pats savus lopus. Ja gribēšu, paņemšu līdzi arī Billiju. Es pratīšu pareizi saimniekot, Piklzs fantazēja. Nekādu muļķīgu cāļu, zemu labību, cūku, zirgi būs tikai darbam. Novēršanās no galvenā nekam nederēja. Tā bija pagalam aplama rīcība. Piklzs nelokāmi uzskatīja, ka Džeks Mērsijs ar saimniecības paplašināšanu vienīgo reizi bija kļūdījies.

Padomā tik, atļāva indiānim audzēt zirgus govīm domātās ganībās.

Piklzam, protams, nebija nekādu iebildumu pret Ādamu Vulf- čaildu. Puisis nemaisījās citu darīšanās, turējās savrup, trenēja dažu labu izcilu jājamzirgu. Bet tas neko nemainīja. Vilai bija sava galva uz pleciem, viņai bija savi principi, un viņa kopā ar indiāni vadīs rančo plecu pie pleca.

Piklzs uzskatīja, ka viņi to aizvadīs taisnā ceļā uz bezdibeni.

Sievietes, Piklzs nebeidza īgņoties, viņām piederējās virtuve, nevis skraidīšana apkārt un vīriešu izrīkošana. Ko vēl ne, atlaist viņu, jupis parāvis! Piklzs nošņācās un griezās pa kreisi, kur atzarojās ceļš uz ganībām. Viņš gribēja pārbaudīt, vai Hems un Vuds pabeiguši darbu.

Izklaidīgi viņš secināja, ka tuvojas negaiss, un tad ieraudzīja ceļa malā automašīnu. Piklzs pasmaidīja.

Ja mašīna bija salūzusi, viņam bagāžniekā stāvēja instrumentu kaste. Simt jūdžu apkārtnē Montānas dienvidrietumos viņš jebkuram varēja pierādīt savu lietpratību mašīnu labošanā.

Apturējis savu braucamo un īkšķus džinsu priekšējās kabatās sabāzis, viņš gāja klāt.

-   Vai kas samaitājies? - Piklzs ierunājās, bet pēkšņi aprāvās.

Vērša ķermenis bija uzšķērsts, asiņu paltī varēja vai peldēt. Iepletis nāsis no smakas, Piklzs piegāja tuvāk, pat neuzlūkojot vīru, kurš bija noliecies pie beigtā ķermeņa.

-   Vai vēl viens? Piķis un zēvele, kas šeitan notiek? - Piklzs spēra soli vēl tuvāk. - Tikko nodurts, - viņš teica, bet tad ieraudzīja nazi un asinis, kas pilēja no asmens. Un acis vīrietim, kurš turēja rokā nazi. - Svētā debess, vai tu? Kāpēc tu tā dari?

-    Tāpēc, ka gribu. - Vīrietis redzēja, kā Piklza skatienā parādījās apjausma un kā viņa acis pašāvās uz automašīnas pusi. - Tāpēc, ka man patīk, - vīrietis klusi piebilda. Zināmā mērā nožēlodams, viņš pacēla nazi un iedūra to Piklza mīkstajā vēderā. - Pirmo reizi nogalinu cilvēku, - viņš secināja, ar stingru roku paraujot nazi uz augšu. - Tas ir interesanti.

Tiešām interesanti, viņš domās vēlreiz nosprieda, skatoties, kā Piklza acīs mainījās pārsteigums, sāpes un stingums. Viņš rāva nazi augšup, uz sirdi, noliecoties līdzi krītošajam ķermenim, tad, kājas plati iepletis, atstāja to guļam starp tām.

Bauda, ko bija sagādājusi vērša nogalināšana, nu šķita nieks. Izrādījās, ka šī ir daudz varenāka spēle. Cilvēkam ir prāts, viņš apcerēja, izraujot nazi ar slapju, uzsūcošu skaņu. Vērsis bija stulbs radījums. Kaķis - gudrāks, taču pārāk nenozīmīgs.

Viņš atliecās, apsvērdams nākamo soli, domādams, ko vēl īpašu izdarīt. Lai ļautiņi par to ilgi, ilgi visur runātu.

Viņš pasmaidīja un iesmējās tā, ka vajadzēja asiņaino plaukstu pielikt pie mutes. Viņš bija izdomājis, kā atzīmēt paveikto.

Satvēris nazi stingri rokā, viņš priecīgs ķērās pie darbiņa.

Ieraudzījusi auļojam pa ganībām jātnieku, Vila apturēja mašīnu. Viņa pazina Bena lielo, melno Spoku un Čārliju, suni, kas sekoja zirgam cieši pa pēdām kā ēna. Viņas pirmā reakcija bija atvieglojums un vēl kaut kas, ko viņa neatzina. Gaisā valdīja baismas, un Vila bija gatava satikt kaut pašu nelabo uz zirga.

Vila tikai novaibstījās par melna vieglo lēcienu pār žogu, iespaidīgajiem muskuļiem novirmojot vien.

-   Vai neesi sajaucis virzienu, Makinon?

-            Nē. - Viņš sagrieza zirgu blakus mašīnai. Čārlijs laimīgs apsveicinoties pacēla kāju un uzčurāja priekšējai riepai. - Vai žoga posmu salabojāt? - Bens pasmaidīja par Viļas izbrīnu. - Zaks šā rīta apgaitā redzējis vienu apgāztu. Šogad brieži ir īpaši neciešami.

-    Kā parasti. Hems droši vien jau būs ticis ar to galā. Es grasījos aizbraukt turp un pārbaudīt.

Bens nolēca no zirga un noliecās pie loga.

-   Vai tev tur ir sviestmaize?

Vila paskatījās uz pārpalikušo pusi no pusdienu tiesas.

-    Jā. Nu un?

-    Vai tu to pati apēdīsi?

Vila nopūtusies paņēma maizi un sniedza Benam.

-Vai tu auļoji man pakaļ, lai dabūtu par velti pamieloties?

-   Tas ir tikai papildu labums. Es gatavojos vest daļu savu lopu uz ganībām Kolorādo, bet varbūt tu gribētu tos nopirkt no manis?

Bens draudzīgi nolauza sviestmaizei stūri un pasvieda gaidošajam sunim.

Vila noskatījās, kā suns aprij maizi ar gaļu un atiež zobus. Vila salīdzināja, ka Čārlijs smaida gluži kā viņa iedomīgais, pašapmierinātais saimnieks.

-Tu sāksi kaulēties, vai?

-    Mēs varētu vienoties draudzīgā gaisotnē. Vakarā pie glāzītes. - Viņš pastiepa roku caur logu, lai satvertu no bizes atrisušu Viļas matu cirtu. - Es joprojām neesmu iepazinies ar tavu vecāko māsu.

Vila iedarbināja motoru.

-    Viņa nav tavā gaumē, gudriniek, bet, ja vēlies, nāc vien ciemos! - Viņa pagaidīja, kamēr Bens apēd sviestmaizi. - Pēc vakariņām.

-    Vai man paņemt līdzi pudeli?

Vila tikai pasmaidīja un piespieda gāzes pedāli. Mirkli padomājis, Bens uzlēca zirgā un rikšoja blakus mašīnai. Vila apzināti brauca lēnām, lai Bens paspētu tikt viņai līdzi.

-    Vai Ādams būs mājās? - Bens jautāja skaļā balsī, lai Vila viņu skaidri sadzirdētu cauri motora troksnim. - Mani interesē pāris jaunu poniju.

-    Paprasi viņam pats! Man nav laika pļāpām. - Kaitinot Benu, Vila paātrināja automašīnas gaitu, uzpūšot smiltis viņam sejā. Tomēr viņa jutās vīlusies, kad redzēja Benu nogriežamies pa kreisi un aizjājam pretējā virzienā.

Viņa gribētu Benu tā nokaitināt, lai tas atkal satvertu viņu. Vilai neizgāja no prāta, kā Bens bija viņu turējis savās spēcīgajās rokās.

Vila diezgan reti domāja par vīriešiem - un ne jau tādā ziņā. Taču Bens… tas bija viņu izklaidējis. Viņai tikai nevajadzētu ar to aizrauties.

Tomēr viņa varēja arī mainīt savu attieksmi.

Vila pasmaidīja. Viņa varētu mainīt attieksmi, lai redzētu, kas tad notiks. Nojauta teica priekšā, ka Bens viņai atklātu daudz vairāk un labāk nekā citi vīrieši.

Iespējams, ka šovakar viņa pavedinās Benu uz skūpstu. Ja viņa uzmanību nenovērsīs Tesa ar lielajām krūtīm un lepnajām franču smaržām. To iztēlojusies, Vila piedeva gāzi, tomēr tūlīt spēji nobremzēja, jo ceļa līkumā pamanīja Piklza mašīnu.

-    Tā, atradu gan tevi!

Vilai bija jāpanāk, ka Piklzs pārstāj dusmoties. Viņa izkāpa un nopētīja žogu un ganības uz vienu un otru pusi. No Piklza nebija ne miņas, un ceļa vidū atstātā mašīna radīja Viļā neizpratni.

-   Kaut kur nolīdis un skaišas, - viņa nopurpināja, griežoties atpakaļ, lai piespiestu automašīnas skaņas signālu.

Tajā mirklī Vila ieraudzīja viņu un vērsi - automašīnas priekšā, asins jūrā. Kā gan viņa jau tūlīt nebija saodusi gaisā biezo, aso nāves dvaku! Tagad šī smaka tā iesitās pakrūtē, ka Vila aizstreipuļoja uz ceļa malu un izvēma pusdienas.

Nelabums asi graizīja visas iekšas, viņa aizvilkās pie savas mašīnas un smagi atkrita pret stūri. Cieši turēdamās pie tās ar rokām, galvu atspiedusi pret logu, viņa tvēra pēc elpas.

Viņa pagrieza galvu, cenzdamās izspļaut nepatīkamo garšu, kas krājās kaklā, tad saberzēja ar plaukstām seju, kura bija kļuvusi lipīga. Acu priekšā viss miglojās, viļņojās, un Vila stingri iekoda sev lūpā. Viņa nespēja sevi piespiest iet atpakaļ un vēlreiz paskatīties. Padevusies viņa sakrustoja rokas un nokāra galvu. Viņa to nepacēla arī tad, kad izdzirdēja pakavu dipoņu un Čārlija spalgās rejas.

-    Sveika, Vila, vēlreiz! - Bens nokāpa no zirga, šautene karājās, iekārta plecā.

Savvaļas kaķa lēciens nepārsteigtu viņu vairāk kā Vila, kas, iz- klupusi no mašīnas, piespiedās viņam pie krūtīm.

-    Ben… Ak dievs! - Viņa abām rokām apskāva Benu ap kaklu.

-    Ak dievs…

-    Nomierinies! Ir jau labi…

-    Nē! - Vila cieši samiedza acis. - Nē… Tur, pie mašīnas… Pie otras… tur. Ak kungs, asinis…

-    Labi, apsēdies! Es iešu apskatīties. - Bens ar nopietnu izteiksmi sejā nosēdināja Viļu uz automašīnas kāpšļa un sarauca pieri, kad viņa drebēdama nokāra galvu uz ceļiem. - Pagaidi, Vila!

Pēc viņas izturēšanās un suņa gaudām Bens paredzēja, ka notikusi nelaime ar kārtējo vērsi vai rančo suni. Viņā auga dusmas, ejot uz otru mašīnu. Un tad viņš ieraudzīja daudz, daudz vairāk nekā tikai vērsi.

-    Ak dievs!

Bens nepazītu līķi, nē, pēc tā, kas ar viņu bija izdarīts. Bet viņš redzēja mašīnu, zābakus, asinīm notraipīto cepuri blakus ķermenim. Benam kļuva nelabi no ieraudzītā skata un milzīgā niknuma. Asi pavēlot Čārlijam, lai apklust, Bens saprata tikai vienu. Tas, kurš to izdarījis, ir ne tikai vājprātīgs, bet pats ļaunuma iemiesojums.

Izdzirdējis soļus, Bens apsviedās otrādi un aizšķērsoja ceļu.

- Nenāc! - viņš skarbi pavēlēja, stingri satverot Viļu aiz rokas.

-    Tu neko nevari palīdzēt, un tev tas nav jāredz.

-    Esmu jau atguvusies. - Vila uzlika plaukstu uz Bena rokas un paspēra soli tuvāk. - Viņš bija mans cilvēks, man viņš jāapskata. - Vila saberzēja acis. - Ben, viņam noņemts skalps. Ak kungs! Ak kungs… Sadurts un noskalpēts.

-    Pietiek! - Bens ar maigu kustību apgrieza Viļu otrādi, un viņu skatieni sastapās. - Pietiek, Vila! Ej uz mašīnu, jāziņo policijai.

Vila māja ar galvu, bet nekustējās, un Bens atkal apskāva viņu, piekļaudams viņas galvu sev pie krūtīm.

-    Būs labi, - viņš nomurmināja. - Pieglaudies man!

-    Es viņu šurp atsūtīju, Ben.-Vila ne tikai piespiedās pie Bena krūtīm, viņa slēpās pie tām kā alā. - Mēs sastrīdējāmies, es viņam liku braukt uz šejieni vai kravāt mantas ar pēdējo algas čeku kabatā. Es viņu te atsūtīju.

-   Beidz! - Nobijies par Viļas aizlauzto balsi, kā viņa izdvesa katru vārdu atsevišķi, Bens pieskārās ar lūpām pie Viļas matiem. - Tu t^iču saproti, ka neesi vainīga.

-   Viņš bija mans cilvēks, - Vila atkārtoja, tad, stipri nodrebējusi, atkāpās. - Apsedz viņu, Ben! Lūdzu! Viņš jāapsedz.

-   Es to izdarīšu. - Bens noglauda Viļas vaigu, vēloties, kaut sārtums atgrieztos viņas sejā. - Pasēdi tagad mašīnā, Vila!

Bens pagaidīja, kamēr viņa iekāpa automašīnā, tad izņēma eļļainu brezentu no Piklza bagāžnieka. Ar to vajadzēja pietikt.

Astotā nodaļa

Pa virtuves logu Lilija redzēja mežu un kalnu virsotnes, kas sliecās pret debesim. Vakars iestājās agri, oktobrim pārejot uz novembri. Lilija noskatījās, kā saule slīd arvien zemāk pret kalna galu. Kopš ierašanās Montānā divu nedēļu laikā viņa bija iepazinusi saules ceļu aiz ēnainajiem pauguriem, pēc tās nozušanas ātri iestājās tumsa un gaiss kļuva vēss.

Tumsa viņu joprojām biedēja.

Lilija gaidīja rītausmu, gaidīja gaismu. Dienā viņai bija daudz pienākumu, un darbā strauji aizritēja stundas. Lilija bija priecīga, ka var visur iesaistīties, būt noderīga. īsā laikā viņa pierada pie apkārtējās ainavas, ar patiku vēroja nebeidzamās debesis, kalnu grēdas, plašo zemi. Viņa pierada klausīties, kā zviedz zirgi, mauj govis, sarunājas vīri. Pierada pie rančo smaržām un smakām.

Viņa iemīlēja savu istabu, norobežošanos un atpūtu tajā, lielo, spodro māju. Bibliotēka bija stāvgrūdām pilna ar grāmatām, ja viņa vēlējās, varēja katru vakaru lasīt vai klausīties mūziku, atstāt dūcam televizoru.

Nevienam vairs nebija nekādas daļas, ko viņa darīja vakaros. Neviens nekritizēja katru viņas soli, nepacēla roku pret viņu.

Pagaidām ne.

Ādams bija tik pacietīgs. Ar zirgiem viņš apgājās maigi kā māte. Tāpat kā ar viņu, Lilija atzina. Ādams neuzmācīgi parādīja, kā pārbaudīt zirgam kājas sastiepumu. Viņš bija pamācījis, kā tīrīt zirgu ar skrāpi, kā ārstēt atšķeltu nagu, kā sagatavot barības piedevas grūsnai ķēvei.

Nejauši ieraudzījis Liliju barojam gadu vecu dzīvnieku ar ābolu, Ādams nebārās. Viņš tikai pasmaidīja.

Viņi abi pavadīja darbā brīnišķīgas stundas. Jaunatvērtā pasaule sniedza Lilijai cerību, citu iespēju nākotnē.

Tagad tas varēja beigties.

Bija nogalināts cilvēks.

Lilija nodrebēja, to iedomājoties, viņa bija spiesta atzīt, ka slepkavība ielauzusies viņas jaunajā, mirdzošajā pasaulē. Ar vienu varmācīgu triecienu iznīcinātā cilvēka dzīvība atkal padarīja viņu par bezpalīdzīgu, nevarīgu radījumu.

Lilijai sametās kauns, ka viņa vairāk uztraucās par sevi un savu turpmāko likteni, kas notiks ar viņu pašu, nekā par mirušo cilvēku. Protams, Lilija viņu nepazina. Kā tas bija raksturīgs vajātiem cilvēkiem, viņa viegli prata izvairīties no tikšanās ar svešiem, ar rančo vīriem. Tomēr nogalinātais piederēja pie viņas jaunās pasaules, un viņa nedrīkstēja par šo cilvēku nedomāt.

-    Apžēliņ, kāda nekārtība!

Lilija satrūkās, Tesai ienākot virtuvē, un pakampa aizmirsto trauku dvieli.

-    Es gatavoju kafiju. Svaigu. Vai viņi… vēl ir te?

-   Vila vēl apspriežas ar policistiem, kovbojiem, ja tu runā par viņiem. - Tesa piegāja pie plīts un, uzlūkojusi kafijkannu, sarauca degunu. - Es turējos pa gabalu, tāpēc īsti nezinu, ko viņi tur dara. - Viņa atvēra pieliekamā durvis un spēji aizsita atkal ciet. - Vai te nav nekā stiprāka par kafiju?

Lilija žņaudzīja rokā dvieli.

-    Man šķiet, ka ir vīns, bet šaubos, vai mums tagad jātraucē Vila.

Tesa tikai izvalbīja acis un atrāva vaļā ledusskapi.

-   Šis ne visai kvalitatīvais, bet brīdim piemērotais "Chardonnay" ir tikpat mūsu, cik viņas. - Izņēmusi pudeli, Tesa pajautāja: - Vai tev ir korķviļķis?

-    Kaut kur to manīju. - Lilija piespieda sevi nolikt dvieli. Viņa jau divas reizes bija notīrījusi virtuves leti. Atvērusi bufetes atvilktni, viņa izņēma korķviļķi un sniedza to Tesai.

-    Es… hmm… uzvārīju zupu. - Viņa pamāja uz plīts pusi, kur stāvēja katls. - Besa joprojām ir saaukstējusies, tomēr piespiedās izēst vienu šķīvi. Man liekas… ceru, ka rit viņa jutīsies labāk.

-    Nūjā. - Tesa sameklēja glāzes un ielēja vīnu. - Apsēdies, Lilija! - Mums jāaprunājas.

-    Man vajadzētu aiznest kafiju.

-    Apsēdies! Lūdzu! - Tesa apmetās uz koka sola pie pusdienu galda stūra un gaidīja.

-    Labi. - Lilija atslīga viņai iepretim pie pulētā galda un salika rokas klēpī.

Tesa pastūma Lilijai glāzi un pacēla savējo.

-    Mums reiz vajadzētu kārtīgi aprunāties par dzīvi, bet šis nav īstais brīdis. - Tesa izņēma no kabatas vienīgo cigareti, ko glabāja paciņā skaudras nepieciešamības gadījumiem, pagrozīja pirkstos, tad pastiepās pēc sērkociņu kastītes. - Pretīga padarīšana.

-   Jā. - Lilija automātiski piecēlās, lai paņemtu pelnutrauku, un uzlika to uz galda. - Nabaga cilvēks! Nezinu, kurš tas bija, bet…

-Tas ar pliko pakausi, bārdu un lielo vēderu, - Tesa paskaidroja un, uzrāvusi plecus, lai saņemtos, aizsmēķēja cigareti.

-    Ak… - Lilijai kļuva neērti, acu priekšā iztēlojoties nu jau mirušo cilvēku. - Jā, esmu viņu redzējusi. Vai viņš ir nodurts?

-   Cik saprotu, noticis vēl ļaunāk, bet es zinu tikai to, ka Vila viņu atradusi uz ceļa, kas šķērso rančo īpašumus.

-Vilai tas noteikti bija šausmīgs trieciens.

-    Jā. - Tesa saviebās un pacēla glāzi. Varbūt viņa nebija sajūsmināta par jaunāko pusmāsu, bet pieredzēt kaut ko tādu viņa nenovēlēja nevienam. - Viņa tiks galā. Te augušie ir diezgan sīksti. Un… - Viņa iedzēra, secinot, ka vīns nemaz nebija tik zemas kvalitātes. - Kā tu jūties? Vai paliksi vai brauksi prom?

Lai nodarbinātu rokas, nevis aiz vēlmes iedzert, Lilija pasniedzās pēc glāzes.

-    Man nav, kurp braukt. Tu laikam atgriezīsies Kalifornijā.

-    Esmu par to domājusi. - Tesa atzvila uz sola, nopētīdama jauno sievieti galda pretējā pusē. Skatiens nodurts, rokas sažņaugtas. Sākumā Tesa bija pārliecināta, ka bailīgā Lilija jau pasūtījusi biļeti, vienalga, uz kurieni. - Klau, ko es nospriedu. Losandželosā katru dienu slepkavo cilvēkus. Bērni pastāvīgi cīnās par grafīti zīmēšanas teritorijām. Nemitīgi notiek noziegumi narkotiku dēļ. Cilvēkus šauj, dur, aplaupa, nosit ar nūjām. - Tesa pasmaidīja. - Ak, kā es mīlu savu pilsētu!

Ieraudzījusi pārbīli Lilijas sejā, Tesa, galvu atmetusi, skaļi iesmējās.

-   Atvaino! - viņa pēc brīža lūdza, piespiedusi roku pie sirds. - Es gribēju teikt, ka šī slepkavība, kaut ari neģēlīga un izdarīta pavisam tuvu rančo, tomēr ir tikai viens noziegums. Ja salīdzina ar to, kas notiek citur, šeit nav atgadījies nekas īpašs, nekas tik nozīmīgs, lai es bēgtu no man piederošā īpašuma.

Lilija iedzēra vēl malku vīna, cenzdamās apkopot domas.

-    Tātad tu paliec. Tu paliksi tepat.

-    Jā. Nekas taču nemainīsies.

-     Es domāju… - Acis aizvērusi, Lilija ļāvās atvieglojumam un nožēlai par savu prieku. - Es paredzēju, ka tu nenobīsies, bet ka tikai man pašai nav jādodas projām. - Lilija atvēra maigās, zilās acis ar pelēkiem lāsumiņiem. - Šausmīgi! Nabaga cilvēks ir miris, bet es spēju domāt tikai par to, kā tas ietekmēs mani.

-   Tas ir pilnīgi saprotams. Tu taču viņu nepazini. Nu, nu! - Tesa paspieda māsai roku, kaut kas viņu Lilijā aizkustināja. - Nemoki sevi! Mums šeit daudz kas ir likts uz spēles. Mums nekas cits neatliek kā rūpēties par savu daļu.

Lilija palūkojās uz abu kopā saņemtajām rokām. Tesa bija tik skaista, Lilija to redzēja, gredzeni mirdzēja viņai pirkstos, viss viņā pauda apskaužamu gribasspēku un pašpārliecību. Lilija pacēla skatienu.

-    Es neesmu paveikusi neko, lai man šeit kas pienāktos. Tu arī ne.

Tesa tikai pamāja un, atvilkusi roku, paņēma glāzi.

-Toties par mani visu mūžu neviens nav licies ne zinis. Par tevi arī ne.

Vila ienāca virtuvē un palika stāvam, ieraudzījusi abas jaunās sievietes pie galda. Viņa joprojām bija bāla un iekšēji drebēja. Pēc neskaitāmajiem jautājumiem par līķa atrašanas apstākļiem viņa nespēja ne sagaidīt, kad beidzot policisti dosies prom.

-    Cik omulīgs skats! - Vila, tuvojoties galdam, sabāza kabatās rokas. Tās nebeidza trīcēt. - Es gaidīju, ka jūs abas jau kravājat mantas, nevis te sēžat un pļāpājat.

-    Mēs apspriežam šo atgadījumu. - Tesa sarauca uzaci, bet neizteica piezīmi, kad Vila pacēla viņas vīna glāzi un iedzēra. - Mēs nekur negrasāmies braukt.

-            Tiešām? - Nospriedusi, ka vīns šobrīd būs pašā laikā, Vila piegāja pie bufetes un izņēma sev arī glāzi. Tad viņa palika stāvam, nespējot ne pakustēties, ne domāt.

Viņa nebija paguvusi aptvert iespēju, ka varētu zaudēt rančo. Dziļi smadzenēs gan slēpās pārliecība, ka abas viņai uzspiestās pusmāsas aizbēgs, atpakaļ neatskatīdamās. Un kopā ar viņām nozudīs visa Viļas dzīves jēga. Tikai tagad, izdzirdējusi par abu lēmumu, pilnībā atklājās patiesība. Trieciens bija pamatīgs.

Padevusies Vila atbalstīja galvu pret bufetes durvīm un aizvēra acis.

Piklzs. Ak kungs, vai viņai līdz mūža galam rēgosies sakropļotais līķis, tas, kas no cilvēka bija palicis pāri? Saulē žūstošu asiņu jūra. Kā viņa šausmās sastingušo acu skatiens vērās augšup.

Rančo - vismaz pagaidām - atradās drošībā.

-    Ak kungs, ak kungs, ak kungs…

Vila neaptvēra, ka vaidējusi skaļi, līdz Lilija piesardzīgi uzlika roku viņai uz pleca. Sarāvusies no pieskāriena, Vila spēji izslējās.

-    Es uzvārīju zupu. - Lilija jutās muļķīgi, to sacīdama, bet nekas labāks viņai nenāca prātā. - Tev kaut kas jāieēd.

-    Man šķiet, ka tagad es nespēšu neko norīt. - Vila atkāpās bailēs no mierināšanas, kas viņu salauztu. Viņa aizgāja atpakaļ pie galda un, Tesas pārsteigto acu skatiena pavadīta, pielēja glāzi pilnu ar vīnu.

-    Pareizi, - Tesa nomurmināja, apbrīnojot Viļas spēju dzert vīnu gluži kā ūdeni. - Ļoti labi. Cik tu vari izturēt, nekrītot no kājām?

-   Tas vēl jānoskaidro. - Atvērās durvis, un virtuvē ienāca Bens. Vila savaldīdamās ievilka elpu.

Viņa negribēja sev pārmest vājumu, ka meklējusi palīdzību pie Bena, ka ļāvusi viņam tikt galā ar visu nepatīkamo, pati aiz nelabuma nespēdama rīkoties. Tomēr viņai bija grūti ar to samierināties.

-    Dāmas! - Bens, atkārtojot Viļas kustību, paņēma glāzi viņai no rokas un iedzēra. - Nu tad - uz riebīgas dienas noslēgumu!

-    Uz to es iedzeršu. — Tesa tā arī darīja, vienlaikus nopētīdama Benu. Kovbojs bruņinieks, viņa secināja. Turklāt kārdinātājs. - Mani sauc Tesa. Jūs tātad esat Bens Makinons.

-    Patīkami iepazīties. Žēl, ka tas notiek šādā situācijā. - Bens pacēla plaukstā Viļas zodu un pagrieza viņas seju pret sevi. - Ej pagūli!

-    Man jārunā ar vīriem.

-   Nekas tev nav jārunā. Ej pagūli un uz bridi atslēdzies!

-    Es nevilkšu segu pār galvu, kad…

-    Tu neko nevari līdzēt, - Bens viņu pārtrauca. Vila drebēja. Bens juta, kā viņa cenšas apslāpēt šermuļus, bet tie skrēja cauri līdz pat viņa pirkstu galiem. - Tev ir nelabi, un tu esi nogurusi, tev nezin cik reižu nācās pārdzīvot to visu no jauna. Ādams aizvedīs policistus pie strādniekiem uz viņu māju, tā ka tev atliek tikai likties gultā.

-    Mani vīri ir…

-    Kurš viņus pulcēs kopā rīt, parit, ja tu saslimsi? - Bens pielieca galvu, un Vila apklusa. - Tagad ej pati ar saviem spēkiem, Vila, citādi es tevi aizvedīšu. Tev tikpat nekas cits neatliks. Klausi, ko saku!

Asaras dedzināja viņai acis, karstas sūrstēja kaklā. Būdama pārāk lepna, lai tās lietu Bena klātbūtnē, Vila pagrūda nost viņa roku, apcirtās uz papēža un izgāja no virtuves.

-    Neticami, - Tesa nomurmināja, kad ar troksni aizvērās virtuves durvis. - Izrādās, kāds ar viņu spēj tikt galā.

-    Vila neļautos, bet viņa apzinājās savu spēku robežu. Vila ne- sabruks. - Bens, pieri saraucis, lūkojās glāzē ar vīnu, vēloties, kaut būtu varējis izturēties pret Viļu mīļi, nevis bargi. - Nez vai daudzi pārciestu šo dienu un nesabruktu.

-Vai viņai jāpaliek vienai? - Lilija piespieda pirkstus pie lūpām. - Es varētu uziet pie viņas, taču… nez vai viņa to gribētu.

-    Nē, viņai tagad ir vieglāk būt vienai. - Bens pasmaidīja, priecīgs par piedāvājumu. - Diez vai pilsētniecēm iznācis atpūsties lauku rančo, tomēr - esiet sveicinātas Montānā!

-     Man šeit ļoti patīk. - To pateikusi, Lilija pietvīka un trūkās augšā, bet Tesa iesmējās. - Vai nevēlaties kaut ko ieēst? Es uzvārīju zupu, arī sviestmaižu pagatavošanai te visa kā gana.

-   Eņģelīt, ja tā ir tava zupa, kas tik ļoti smaržo, es ļoti labprāt to nogaršotu.

-    Lūdzu! Un tu, Tesa?

-    Protams, kāpēc gan ne?

Lilija bija gatava pakalpot, un Tesa palika sēžam, bungodama ar pirkstiem pa galda virsmu.

-Vai policijai ir aizdomas uz kādu no rančo?

Bens apsēdās viņai iepretim.

-    Izmeklēšana droši vien tiks pievērsta galvenokārt šejienei. No citām vietām tur nemaz netiek klāt, tomēr tas nenozīmē, ka svešinieks nevarētu iekļūt rančo teritorijā. Ar zirgu, ar džipu. - Bens pagrozīja plecus un pārlaida plaukstu pār matiem. - No "Trim klintīm" ir viegli nokļūt līdz Mērsija rančo. Sasodīts, es pats tur biju neilgi pirms tam.

Viņš sarauca uzacis, atbildot uz Tesas aizdomu pilno skatienu.

-    Es, bez šaubām, neesmu to darījis, bet tu jau mani nepazīsti, tāpēc tā skaties. Vēl tur var nokļūt no rančo "Akmeņi" vai Neita mājām, vai 110 augstienes.

-   Nu… - Tesa ielēja sev vēl vīnu. - Tātad meklējamo loks sašaurinās.

-    Teikšu tā… cilvēks, kurš pazīst kalnus, šejienes apkārtni, var slēpties mēnešiem ilgi, cik vien viņam tīk. Tādu būs sasodīti grūti atrast.

-    Paldies par nomierinošajiem vārdiem! - Tesa uzmeta skatienu Lilijai, kura nolika uz galda šķīvjus ar kūpošo zupu. - Ko tu par to saki, Lilija?

-    Es gribētu zināt patiesību. - Lilija apsēdās uz sola maliņas blakus Tesai un atkal salika rokas klēpī. - Tad ir vieglāk veikt piesardzības soļus.

-Tieši tā. Pirmais piesardzības pasākums jums pagaidām būtu tāds: vienām pašām nestaigāt tālu no mājām.

-    Es nemēdzu klaiņot apkārt. - Tesa pēkšņi sajuta pakrūtē nepatīkamu nelabumu, tomēr viņa pasmēla ar karoti zupu. - Lilija savukārt turas kopā ar Ādamu. - Viņa palūkojās uz Benu. - Vai uz viņu varētu krist aizdomas?

-    Neesmu informēts par policijas viedokli, bet inan ir skaidrs, ka Ādams Vulfčailds nenodurs cilvēku un nenoskalpēs viņu, tas ir tikpat droši, kā viņš neuzšausies spārnos un neaizlidos uz Aidaho.

Viņš pacēla skatienu, kad Tesas karote nokrita uz galda. Bens ar novēlošanos apjēdza, ko pateicis, un nožēloja to.

-    Atvainojiet! Es domāju, ka jums tas ir pastāstīts.

-    Nē. - Tesa ķērās pie vīna, nevis zupas. - Nav pastāstīts.

-    Vai Vila to pali redzēja? - Lilija sažņaudza klēpī saliktās rokas. - Viņa atrada līķi?

-            Viņa tiks ar to galā. - Arī es, Bens nodomāja, kaut gan redzēto nemūžam nespēs izdzēst no atmiņas. - Es jūs nebiedēju, tikai iesaku uzmanīties.

-     Par mums vari nešaubīties, - Tesa solīja. - Bet kā būs ar viņu? - Tesa pavērsa īkšķi pret griestiem. - Viņu tu ar auklu nenoturēsi pie mājas.

-   Ādams parūpēsies par Viļu. Es arī. - Cerēdams mazināt spriedzi, Bens ieēda zupu. - Man nebūs iebildumu pret biežāku ciemo- šanos, ja mani gaidīs tādas maltītes.

Abas sievietes satrūkušās palēcās, kad atvērās ārdurvis. Ienāca Ādams, ielaizdams sev līdzi vakara dzestrumu.

-    Šodien es viņiem vairs neesmu vajadzīgs.

-    Nāc pievienojies mums! - Tesa aicināja viņu. - Šovakar ēdienkartē ir zupa un vīns.

Ādams ar nopietnu skatienu uzlūkoja viņu, tad Liliju.

-    Es labāk iedzeršu kafiju. Nē, sēdi! - viņš piemetināja, kad Lilija gribēja celties kājās. - Es pats paņemšu. Gribēju tikai apraudzīt Viļu.

-    Bens pierunāja viņu, lai iet augšā gulēt. - Nervu stress un atvieglojums lika Lilijai izplūst neaptveramā vārdu straumē. - Viņai ir nepieciešams atpūsties. Es tev iesmelšu zupu. Tev kaut kas jāieēd, zupas ir pietiekami daudz.

-    Es pats iesmelšu. Sēdi vien!

-Vēl ir maize. Es aizmirsu uzlikt uz galda maizi. Man…

-    Lūdzu, pasēdi kādu brīdi mierīgi! - Ādams klusi teica, ieliedams zupu. - Centies nomierināties! - Viņš pielēja otru šķīvi un, atnesis abus, uzlika uz galda. - Tev pašai arī jāēd. Es paņemšu maizi.

Lilija apjukusi lūkojās uz Ādamu, kurš prasmīgi saimniekoja virtuvē. Neviens vīrietis Lilijas dzīvē pats nebija pacēlis vairāk par šķīvi, ja tas neprasīja piepūli. Viņa pameta skatienu uz Benu, gaidīdama, ka viņš pavīpsnās, taču viņš turpināja ēst, it kā vīrieša rosīšanās virtuvē nebūtu nekas neparasts.

-    Ādam, vai vēlies, lai pāris dienu palieku pie jums un palīdzu darbos?

-    Nē. Paldies! Mēs izplānosim, kā turpmāk rīkoties. - Viņš apsēdās pretim Lilijai un ieskatījās viņai acīs. - Kā ir ar tevi, vai turies?

Lilija pamāja un, paņēmusi karoti, mēģināja ēst.

-    Piklzam nebija ģimenes, - Ādams turpināja. - Viņam Vaio- mingā laikam esot māsa. Centīsimies sameklēt viņu rokā, ja viņa tur vēl dzīvo, bet apbedīsim tepat, kad varēs dabūt līķi.

-    Lai Neits ar to nodarbojas! - Bens nolauza maizes donu. - Vila ļaus viņam rīkoties, ja tu to ieteiksi.

-    Labi, mēģināšu. Šaubos, vai viņa būtu izturējusi līdz galam, ja tu nebūtu viņu atbalstījis. Gribēju tev to pateikt.

-    Es nejauši braucu garām. - Bens joprojām nespēja aizmirst, kā Vila bija viņam piekļāvusies. Cik labi viņa iederējās Bena apskāvienos. - Kad viņa atgūsies no šoka, droši vien nožēlos, ka tur gadījos tieši es.

-    Tu maldies. Viņa būs tev pateicīga - un es arī. - Ādams pagrieza augšup plaukstu ar garu, šauru rētu starp sirds un prāta līniju. - Mēs taču esam brāļi.

Benam noraustījās lūpas, paskatoties uz līdzīgu rētu savā plaukstā. Viņš atminējās divus jaunus zēnus stāvam ezera krastā kanjona pustumsā un visā nopietnībā apmaināmies ar asinīm, tādējādi apliecinot, ka turpmāk abi būs brāļi.

-    Ak, vīriešu rituāli! - Tesa, neparasti aizkustināta, iegrūda Lilijai dunku, tā ka viņa gandrīz nokrita. - Atstāšu kungus pie vīna un cigāriem un iešu augšā nodarboties ar patīkamo kāju nagu lakošanu.

Bens atzinīgi pasmaidīja.

-   Varu saderēt, ka tie arī bez lakas ir apburoši.

-    Mīlulīt, nagi ir briesmīgi! - Tesa bez liekas minstināšanās bija ļāvusies patikai pret kaimiņu. Daudz netrūka, lai viņa arī izlemtu, ka Benam var uzticēties. - Pievienojoties Ādamam, vēlos pateikties par ierašanos pie mums. Arlabunakti!

-    Es arī iešu. - Lilija sniedzās pēc Tesas pusizēstā zupas šķīvja.

-    Paliec! - Ādams uzlika roku viņas delmam. - Tu vēl neesi paēdusi.

-    Jūs gribēsiet aprunāties. Es paņemšu zupu līdzi augšā.

-    Manis dēļ nesteidzies. - Skaidri nojauzdams, ilo kurienes pūš vējš, Bens cēlās kājās. - Man jābrauc mājās. Paldies par maltīti, Lilija! - Viņš pieskārās Lilijas vaigam, un viņa instinktīvi kā aizstāvoties samiedza acis. Bens viegli nolaida roku, it kā nekas nebūtu bijis. - Ēdiet, kamēr karsts, - viņš ieteica. - Es iegriezīšos rīt, Ādam.

-   Arlabunakti, Ben! - Ādams neatlaida Lilijas roku un vēl parāva to, līdz piedabūja viņu apsēsties. Tad saņēma arī otru roku, sa- vīdams kopā pirkstus. Lilija pacēla skatienu. - Nebaidies! Es nepieļaušu, ka ar tevi kas notiek.

-    Es vienmēr baidos.

Viņas rokas saspringa, bet Ādams notvēra īsto brīdi, lai izmantotu iespēju, un nelaida viņu vaļā.

-    Tu ieradies svešā vietā pie svešiem cilvēkiem. Tu paliki. Tev ir drosme.

-    Es ierados, lai šeit paslēptos. Tu mani nepazīsti, Ādam.

-    Ja ļausi - iepazīšu. - Viņš atbrīvoja vienu roku un noglauda ar īkšķi daļēji izbalējušo zilumu viņai zem acs. Lilija sastinga, piesardzīgi ļaudama Ādamam aizskart rētas viņai uz zoda. - Es gribu tevi iepazīt un gaidīšu, kad tu to vēlēsies, Lilija.

-    Kāpēc?

Ādama acis atmaiga smaidā, tā ka viņas sirds iesmeldzās.

-   Tu saproties ar zirgiem un čiep no virtuves ēdienu atliekas maniem suņiem. - Smaids jau sasniedza Ādama lūpas, un Lilija pietvīka. - Tu māki pagatavot garšīgu zupu. Ēd! - viņš teica, atbrīvojis otru roku. - Tūlīt atdzisīs.

Vērodama viņu no pusnolaisto skropstu apakšas, Lilija paņēma karoti ar virumu un pielika pie mutes.

Augšstāvā, bruņojusies ar grāmatu no bibliotēkas un minerālūdens pudeli no bāra, Tesa devās uz istabu. Viņa grasījās lasīt, līdz acis lips ciet, cerēdama gulēt ciešā miegā, neredzot nekādus sapņus.

Tesa domāja, ka viņai ir pārāk spilgta iztēle. Tā paša iemesla pēc viņa bija sākusi rakstīt scenārijus. Tagad Bena izteikto vārdu dēļ iztēle sarosījās un veidoja acu priekšā neglītas ainas.

Tesa ļoti cerēja, ka romāns par mīlestību ar kaisles pilnu attēlu uz plānā vāka novirzīs viņas prātu uz citām jomām.

Ejot garām Viļas durvīm, viņa izdzirdēja rūgtu, izmisīgu raudāšanu. Tesa saminstinājās, dusmojoties, ka nav nākusi augšā pa otrām kāpnēm. Turklāt viņa vēlējās, kaut bezpalīdzīgie šņuksti neaizskartu ne stīgu pašas sirdi. Kad raudāja stipras gribas sieviete, asaras lija no dziļākajiem, tumšākajiem dvēseles nostūriem.

Tesa pacēla roku, lai pieklauvētu, tomēr, bez vārdiem nosodīju- sies, tikai uzlika plaukstu uz ozolkoka paneļa. Ja viņas būtu bijušas agrāk pazīstamas vai - gluži pretēji - būtu svešinieces, Tesa dotos iekšā. Nē, abas šķīra slēpts aizvainojums, viņa nespēja ieiet un… mierināt.

Viņa tur nebūtu gaidīta. Viņas nevarēja atrast kopīgu valodu, kā to rod sieviete ar sievieti, kur nu vēl māsa ar māsu. Aptvērusi, cik ļoti viņa to nožēlo, Tesa turpināja ceļu uz savu istabu un, aizvērusi durvis, cieši ieslēdzās.

Viņa vairs neticēja, ka miegā viņai nerādīsies murgi.

Tumsā, nakts vidū, vējam draudīgi pieņemoties spēkā, lietum ļauni rībinot pa jumtu, viņš gulēja un smaidīja. Slepkavības izjušana no jauna mirkli pēc mirkļa sniedza viņam īpatnu baudu.

Viņš aptvēra, ka tajā brīdī, kad tas notika, viņš ir bijis pavisam kāds cits. Kāds cits - ar skaidru prātu, aukstasinīgs, kas gandrīz neatgādināja cilvēku.

Viņš nebija apjautis, ka tas viņā slēpjas.

Viņš nebija zinājis, ka tas viņam tik ļoti patiks.

Nabaga vecais Piklzs! Apspiezdams skaļus smieklus, viņš piespieda plaukstu pie mutes - kā bērns, kurš ķiķina baznīcā. Viņam nebija nekādu iebildumu pret veco ķēmu, bet Piklzs gadījās neīstajā laikā un neīstajā vietā. Tas bija viens no viņa vecās māmiņas izteicieniem. Pat dzērumā viņa neiztika bez sprediķiem. Neīstajā laikā un neīstajā vietā. Pietiek ar mazumiņu. Kas grasi netaupa, pie mantas netiks. Asinis ir biezākas par ūdeni.

Viņš apmierināts nopūtās un uzlika rokas uz vēdera.

Viņš atcerējās, kā nazis bija ieslīdējis Piklza vēderā. Kādi tauku slāņi, viņš prātoja, paplikšķinādams pats pa savējo. Tas bija tikpat kā durt spilvenā. Tāda plakšķoša skaņa, kādu dzird, uzsūcot zilumu sievietei uz kakla.

Tomēr pats labākais bija paņemt to, kas bija palicis pāri no Piklza matiem. Nekāda lielā trofeja, protams, neiznāca no plānajiem, retajiem kumšķiem, bet mežonīgais naža grieziens bija viņu ļoti aizrāvis.

Tāpat arī asinis.

Ak debestiņ, kā viņš asiņoja!

Žēl, ka neiznāca vairāk laika tur pakavēties, nodejot uzvaras deju. Nākamreiz…

Viņš apslāpēja vēl vienu smieklu šalti. Gan pienāks nākamā reize. Lopi un mājdzīvnieki viņam bija apnikuši. Izrādījās, ka cilvēki saista viņu daudz vairāk. Tagad gan jāpiesargājas, jānogaida. Ja par agru ķersies pie nākamā, tad sabojās gaidas.

Nākamo viņš gribēja izvēlēties, nevis nejauši uzdurties upurim.

Varbūt viņš ķersies pie sievietes. Ievilks viņu biezokni, kur glabāja savas trofejas. Noraus viņai drēbes, kamēr viņa lūgsies, lai apžēlo. Tad viņu, kā nākas, izvaros.

Viņš uzbudinājās, glaudīdams pats sevi, un prātoja, kā rīkosies. Viņš gūtu jaunu izpriecu, paildzinādams baudu, novērojot upuri, kā viņas acis iepletīsies bailēs, kad viņš sīki paskaidros, ko tieši gatavojas darīt.

Tā būtu interesantāk. Kad upuri zinās, kas sagaidāms.

Viņam nepieciešama prakse. Sieviete būs nākamais solis, viņš to vēl nebija apguvis.

Nekādas steigas, viņš sapņaini nodomāja, sākdams aizrautīgi masturbēt. Nekādas steigas.

O trā daļa

Ziema

Viņi pazīst savas zemes saltās, niknās ziemas..

Viljams Bredfords

Devītā nodaļa

Pat slepkavība neapturēja ierasto darba ritmu. Viri bija nervozi, taču paklausīgi izpildīja rīkojumus. Tā kā nu trūka vienu darbaro- ku, Vila pati uzņēmās papildu pienākumus. Viņa uzmanīja žogus, brauca uz druvām pārbaudīt ražu, vadīja lopu apzīmogošanu un vēlu vakaros snauduļodama kārtoja grāmatvedību.

Laika apstākļi mainījās - turklāt visai strauji. Vēsais gaiss draudīgi liecināja, ka tuvojas ziema, un rītos ganības klāja sarma. Tos lopus, kurus nebija paredzēts atstāt turpat pārziemot, vajadzēja vest uz fermām nokaušanai -Enisas apkaimē un Kolorādo.

Kad Vila neatradās zirgam mugurā vai džipā, viņa kopā ar Dzimu pacēlās gaisā lidmašīnā. Vila bija domājusi iegūt pilota licenci, bet ātri vien saprata, ka lidotājas amats nav viņai piemērots. Viņu traucēja dzinēja radītais troksnis, un vēderā viss sagriezās no stāvās pacelšanās augšup un laišanās lejā.

Tēvam savulaik bija paticis lidot pāri savai zemei mazajā "Cessna". Pēc pirmā lidojuma tēvam līdzi viņai bija briesmīgi nelabi. Tad viņa vairs nesēdās lidmašīnā.

Nu vienīgais pilots bija Džims, bet viņš bija ļoti pārgalvīgs, un Vilai neatlika nekas cits kā pārdomāt savu nostāju. Mērsija rančo nevarēja iztikt bez otra pilota, un varbūt viņai, sēžot pie stūres, izdotos pārvarēt reiboni un nelabumu.

- Skaisti kā gleznā, ja skatās no šejienes, no augšas! - Džims smaidīdams pielieca spārnu, bet Vilai brokastis taukaini paslīdēja kakla virzienā. - Re, žogs atkal salauzts! - Viņš ņipri samazināja augstumu, lai aplūkotu to tuvāk.

Vila, zobus sakodusi, domās iegaumēja salauztā žoga atrašanās vietu. Viņa piespieda sevi skaitīt mājlopus.

-    Mums jāpadzen govis tālāk, iekams nav nograuzušas pēdējo zāli.

Lidmašīnai spēji sagriežoties asā leņķī, viņa nošņācās caur zobiem:

-   Vai tiešām tu nevari to vadīt taisni?

-   Atvaino! - Džims pabāza mēli pret vaigu, lai neiesmietos. Tad, ieraudzījis Viļas seju, viņš uzmanīgi izlīdzināja gaitu. Vila bija no- bālusi gaiši zaļa. - Tev nevajadzētu lidot, Vila, vai arī pirms tam jāieņem tablete pret nelabumu.

-   Es jau iedzēru tās pretīgās tabletes. - Vila koncentrējusies centās pareizi elpot, cerēdama, ka varēs patīksmināties par ainavas skaistumu - zaļajām ganībām, sarmas atspīdumu, dāsni ar kokiem apaugušajiem kalniem un to sniegotajām virsotnēm.

-   Vai vēlies laisties lejā?

-   Es izturēšu. - Ar mokām gan. - Pabeigsim darbu.

Kad Vila atkal spēja paskatīties lejup, viņa ieraudzīja ceļu, uz kura bija atradusi līķi. Policija to bija aizvedusi, arī uzšķērstā vērša atliekas. Viņi sīki pārbaudīja visu apkārtni, meklēdami pierādījumus. Lietus bija gandrīz aizskalojis asinis.

Tomēr Vilai šķita, ka viņa saredz tumšākus plankumus, kas ie- sūkušies dubļos. Asaras neglābjami saskrēja acīs, aizmiglojot skatienu, un viņa vairs nesaredzēja nedz ceļu, nedz tumši sarkanos plankumus uz tā.

Džims nenovērsdamies lūkojās uz apvārsni.

-Vakar atkal ieradās policija.

-    Zinu.

-   Viņi neko nav atraduši. Pagājusi jau gandrīz nedēļa. Vila, viņi nav pakustējušies uz priekšu ne par sprīdi.

Dusmīgais balss tonis palīdzēja Vilai norīt asaras, un viņa spēja pagriezt galvu pret Džimu.

-    Šaubos, Džim, vai šeit izmeklēšana veiksies kā televīzijas seriālā. Gadās arī, ka noziedzniekus nenoķer.

-   Man neiziet no prāta, kā es iepriekšējā vakarā apspēlēju viņu. Kaut es nebūtu laimējis no viņa to naudu, Vila! Es jau saprotu, ka tam nav nozīmes, bet es tomēr tā vēlētos.

Vila pasniedzās un paspieda viņam plecu.

-    Es savukārt vēlētos, kaut nebūtu ar viņu strīdējusies. Arī tam vairs nav nozīmes, bet es to ļoti vēlētos.

-    Ak, tas vecais savādnieks! Tāds nu tas Piklzs bija. Jocīgs dīvainis. - Džimam aizlūza balss, un viņš nokāsējās. - Es… mēs dzirdējām, ka tu grasoties viņu apbedīt Mērsiju kapsētā.

-    Neitam neizdevās atrast viņa māsu, vispār nevienu radinieku. Apglabāsim Piklzu Mērsija zemē. Kā teiktu Besa - tā piederas.

-   Jā. To tu pareizi dari, ierādot viņam vietu pie jūsu ģimenes locekļiem. - Džims vēlreiz nokāsējās. - Mēs ar puišiem aprunājāmies un nospriedām tā, ka mēs gribētu nest zārku un samest naudu kapakmenim. - Džims piesarka, uztvēris Viļas skatienu. - Tas bija Hema priekšlikums, un mēs piekritām. Ja tev nav iebildumu.

-   Tā arī darīsim. - Vila aizgriezās un lūkojās ārā pa iluminatoru. - Laidīsimies lejā, Džim! Man pagaidām pietiks.

Braucot atpakaļ uz rančo, Vila pagalmā ieraudzīja Neitana un Bena automašīnas. Vila apstājās pie Ādama mazā, baltā namiņa. Viņai bija nepieciešams apdomāties pirms tikšanās ar viesiem. Kājas viņai ļodzījās, kaklu žņaudza tajā sakāpušais nelabums. No lidaparāta nepārtrauktās dūkoņas viņa juta durstošas sāpes acīs, galvā.

Vila izkāpa no automašīnas un, iegājusi pa mietu žoga vārtiņiem, atļāvās notupties blakus Bīnam. Šunelis bija apaļš kā maiše- lis, ar nokarenām ausīm un lielām, mīkstām ķepām. Sajūsmināts par Viļas labvēlību, Bīns apmetās uz muguras un ļāva pakasīt vēderu.

-   Ak tu resni! Vai visu dienu te gulšņāsi? - Suns piekrītot luncināja asti, izraisot Viļas smaidu. - Tavs dupsis izpleties kā šķūnis.

Izdzirdējis viņas balsi, lēkšiem ap stūri atjoņoja Ādama plankumainais medību suns Nozijs. Ausis saslējis, asti gluži kā karogu vicinādams, viņš pašāvās Vilai zem rokas.

-   Vai atkal biji nedarbos, Nozij? Neceri, es zinu, ka tu esi iekārojis manas vistas.

Nozijs priecīgs centās nolaizīt Vilai rokas, seju un, tā mīdīdamies, uzvēlās draugam. Abi suņi sāka cīkstēties un riņķot viens otram apkārt, bet Vila slējās kājās. Viņai bija kļuvis vieglāk. Varbūt palīdzēja Ādama pagalms, kurā joprojām vēl kupli ziedēja pļavu puķes, un suņu rotaļīgā plosīšanās.

-    Nu, vai beidzi delverēties ar šuneļiem?

Vila atskatījās pār plecu. Otrpus vārtiņiem stāvēja Hems, cigareti viļādams no viena lūpu kaktiņa otrā. Ar aizpogātu jaku un ādas cimdiem rokās viņš pēdējā laikā izskatījās mūžam nosalis.

-    Kā redzi.

-Vai apnika lidināties tajā nāves slazdā?

Vila gāja Hemam preti. Hemam bija sešdesmit pieci gadi, un viņš visā savā mūžā ne reizi nebija sēdies nevienā lidmašīnā. Hems ar to ļoti lepojās.

-    Man pietika ar to, ko redzēju. Mums jāpārdzen ganāmpulks, Hem.

Viens žoga posms atkal ir salauzts. Govis 110 dienvidu ganībām jāpārved jau šodien.

-    Es norīkošu turp Billiju. Viņam gan viss jāskaidro pa divi lāgi, varētu padomāt, ka trūkst smadzeņu. Džims savukārt lai salabo žogu. Vudam darba pilnas rokas uz lauka, un man jāgatavo lopi nosūtīšanai uz kautuvi.

-Vai tu, to visu stāstīdams, centies man pateikt, ka mums trūkst strādnieku?

-     Es tieši gribēju par to ar tevi runāt. - Hems, izbaudīdams dūmu, pagaidīja, kamēr Vija izgāja pa vārtiem. - Mums vajadzētu vēl pāris cilvēku. Tomēr es uzskatu, ka tev jānogaida līdz pavasarim.

Viņš pasvieda cigaretes nodeguli gaisā un noskatījās, kā tas aizlido. Bīns un Nozijs palika aiz vārtiem smilkstēdami, lūgdamies, lai viņiem veltītu vēl mazliet uzmanības.

-   Piklzs bija vecs īgņa. Viņš lamāja pat sauli, ka tā atļaujas spīdēt, un mākoņus debesīs. Viņam mūždien patika žēloties. Bet viņš bija labs kovbojs 1111 diezgan prasmīgs mehāniķis.

-    Džims teica, ka jūs ar vīriem uzlikšot viņam kapakmeni.

-    Tā būtu pareizi. Gandrīz divdesmit gadu esmu strādājis kopā ar to veco kašķi. - Hema skatiens bija vērsts tālumā. Pēc Viļas sejas izteiksmes viņš saprata jaunās sievietes jūtas. - Nevaino sevi, ar to nekas nav līdzēts.

-    Es biju tā, kas viņu aizdzina uz ganībām.

-    Nieki! Varbūt tu esi stūrgalvīga un nesavaldīga, bet ne jau nesapraša.

Vila gandrīz pasmaidīja.

-    Es netieku tam pāri, Hem. Nespēju.

Hemam nekas nebija jāskaidro - viņš taču pazina Viļu. Viņš lieliski izprata, ko Vila jūt.

-    Tevi vajā atmiņas par to, kā tu viņu atradi. Bet tev neatliek nekas cits kā nogaidīt. - Hems vēlreiz atskatījās un sagrieza noplukušo cepuri leņķī pret sauli. - Nodzīšanās līdz spēku izsīkumam nepalīdzēs tās atvairīt.

-   Mums trūkst strādnieka, - Vila atkal ierunājās, bet Hems tikai nogrozīja galvu.

-    Vila, tu pārāk maz laika atvēli miegam, un tu par maz ēd. - Cirtainās bārdas vidū viņa lūpas savilkās vieglā smaidā. - Kopš Besa atkal ir uz kājām, man jānoklausās vesels lērums galvenās mājas jaunumu. Tas sievišķis ikvienu aizrunās. Es gan pats visu redzu arī bez viņas tarkšķēšanas.

-    Man ir ļoti daudz pienākumu.

-    Jā, zinu. - Hemam no viņam vien raksturīga skarba saviļņojuma aizkrita balss. - Es tikai gribu tev ieteikt, lai tu necenties pielikt savu roku visam, kas rančo darāms. Es Šeit jau strādāju, pirms tu biji nākusi pasaulē, un, ja tu neuzticies, ka spēšu tikt ar darbiem galā, nu, tad uz pavasari varbūt sāc meklēt trešo algādzi.

-    Es taču tev uzticos, Hem, tas nav… - Vila aprāvās un ievilka elpu. - Tā nerunā, Hem!

Hems apmierināts pamāja ar galvu. Jā, viņš labi pazina Viļu Viņš izprata Viļu. Viņš mīlēja Viļu.

-    Kā lai citādi piespiežu tevi būt apdomīgākai. Mēs izturēsim šo ziemu paši ar saviem spēkiem. Vuda vecākais dēls arī var mazliet palīdzēt. Drīz viņam paliks divpadsmit gadu, viņš ir brašs puika. Un jaunākais ir kā apsēsts uz lauku darbiem. - Hems, būdams pats pārsteigts par Vuda jaunāko zēnu, izvilka no rīta svaigi satīto nākamo cigareti. - Viņš dod priekšroku siena vākšanai, nevis zirgam, un Vuds apgalvo, ka puika ir jau kārtīgs strādnieks. Mēs izturēsim ziemu ar tiem, kas mums pašiem ir.

-    Labi. Vai vēl kas?

Hems uz brīdi ieturēja pauzi. Viņš bija ieguvis Viļas uzmanību, tātad varēja izrunāt visu līdz galam.

-    Tās tavas māsas… Pasaki tai īsmatainajai, lai nopērk sev džinsus, kas nav tik šauri apžmiegti un nelīp pie ādas. Tiklīdz viņa pa- soļo garām, Billijam mēle pa muti laukā. Dabūs vēl kādu kaiti…

Vila iesmējās - pirmo reizi pēdējo dienu laikā.

-    Hem, bet uz tevi taču tas neattiecas?

-    Es jau ari paskatos, kāpēc ne? - Hems izpūta kārtējo dūmu. — Bet es esmu pietiekami vecs un tāpēc jau nesavārgšu. Tā otra itin glīti sēž zirgam mugurā. - Piemiedzis acis, viņš pamāja ar cigareti. - Paveries pati!

Vila palūkojās uz ceļu, kur austrumu pusē bija redzami jātnieki. Ādams ar kailu galvu jāja ar iemīļoto dārko rumaku, kam abās pusēs rikšoja vēl divi zirgi. Vilai bija jāatzīst Lilijas nenoliedzamā prasme stalti sēdēt salnās ķēves mugurā, līgani kustoties līdzi tās gaitai. Savukārt Tesa lēkāja skaistā bēra seglos Ādamam otrā pusē. Papēži viņai cilājās vairāk uz augšu nekā leju, pēcpuse asi un sāpīgi svaidījās, sitoties pret seglu ādu, un pavadu viņa turēja tik cieši sažņaugtu dūrēs, it kā cīnītos uz dzīvību un nāvi.

-    Vai dieviņ, viņai šovakar klāsies grūti… - Vila uzjautrināta atbalstījās pret vārtiņiem. - Cik ilgi viņas jau tā jādelē?

-     Pēdējās pāris dienas. Tesa ieņēmusi galvā, ka iemācīsies jāt. Ādams viņu trenē. - Hems galvu vien nogrozīja, kad Tesa gandrīz izslīdēja no segliem. - Šaubos, vai pat tas puisis tiks ar viņu galā. Apseglo Mēnesnīcu un panāc viņus!

-    Es viņiem neesmu vajadzīga.

-    Es jau to nemaz nesaku. Tev pašai vajadzīga pamatīga izjāde. Tā tev palīdzēs izvēdināt galvu - tāpat kā allaž.

-    Varbūt. - Vila iedomājās ilgu, patīkamu auļošanu, vējam brā- žoties sejā un noskaidrojot, izvēdinot prātu. - Varbūt vēlāk. - Vila vēl brīdi pavēroja visus trīs jātniekus, apskauzdama bezrūpīgo, draudzīgi noskaņoto pulciņu. - Varbūt vēlāk, - viņa atkārtoja un iekāpa automašīnā.

Vila nebūt nebrīnījās, ieraudzījusi Neitanu un Benu virtuvē mielojamies ar liellopu gaļu, kuru Besa bija uzcepusi uz restēm. Lai izvairītos no Besas pārmetumiem, ka viņa neēd, Vila pati paņēma šķīvi un sēdās pie galda.

-    Beidzot tu esi klāt! - Besa, mazliet vīlusies, ka viņai atņemta iespēja aizrādīt Vilai, lai ķeras pie ēšanas, steidzās izteikt citu pārmetumu. - Pusdienlaiks sen garām.

-    Ēdiens vēl ir silts, - Vila atzīmēja un nokoda gabaliņu gaļas. - Tev taču vai puse apgabala jāpabaro, par mani neuztraucies.

-    Tu uzvedies sliktāk nekā strādnieki. — Besa skaļi nolika krūzi ar kafiju pie Viļas elkoņa un nošņācās. - Man ir pārāk daudz darba un nav laika noņemties vēl ar tevi, ar tavu pamācīšanu. - Ar nepacietīgu kustību viņa noslaucīja rokas trauku dvielī.

-    Besa tevi gaida jau kādu pusstundu. - Neitans, pagrūdis tālāk tukšo šķīvi, paņēma savu kafijas krūzi. - Viņa raizējas par tevi.

-    Nav nekādas vajadzības.

-   Viņai nebūs miera, kamēr tu viena pati braukāsi apkārt.

Vila veltīja Benam skatienu.

-    Nāksies ar to samierināties. Padod sāli!

Bens ar blīkšķi nolika sālstrauku viņai priekšā uz galda. Otrā pusē Neitans paberzēja sev skaustu.

-    Labi, ka esi pārradusies, Vila. Esmu tev sagatavojis pāris dokumentu.

-    Skaidrs. Es tos izskatīšu vēlāk. - Vila uzkaisīja gaļai sāli. - Un saprotams arī, kāpēc tu esi ieradies. - Viņa zīmīgi palūkojās uz Benu.

-    Man ir darīšanas ar Ādamu… zirgi. Un man taču jāizpilda uzraudzības pienākumi. Turklāt ja vēl maltīte par brīvu…

-    Es uzaicināju Benu palikt uz pusdienām, - Neitans viņu pārtrauca, pirms Vila paspēja sadusmoties. - Šorīt runāju ar policiju. Rīt atvedīs Piklza mirstīgās atkliekas. - Viņš pagaidīja un, kad Vila pamāja, turpināja: - Izlasi papīrus par bēru organizēšanu! Vēl jāatrisina finansiālas dabas jautājums. Piklzam ir mazs iekrājumu fonds un parastais algas konts. Kopā mēs saskaitījām apmēram trīs tūkstošus piecus simtus. Gandrīz tikpat daudz viņš bijis parādā par mašīnu.

-    Nauda nav svarīga. - Vila vairs nespēja norīt ne kumosa, kaut arī viņai pieliktu pistoli pie deniņiem. - Es būtu ļoti pateicīga, ja tu nokārtotu formalitātes un parādus. Lūdzu, Neit!

-    Lai notiek! - Viņš izņēma piezīmju grāmatiņu no portfeļa, ko bija nolicis pie kājām, un izdarīja dažus ierakstus. - Tagad - par viņa piederīgajiem. Neatradu nedz viņa ģimeni, nedz mantiniekus, viņš nav atstājis testamentu.

-    Nccik liels tas mantojums tikpat nebūtu. - Vilai mācās virsū smaga grūtsirdība. - Drēbes, segli, darbarīki. Ja nav iebildumu, es tos atdošu viņa darbabiedriem.

-    Manuprāt, tā ir pareizi. Es nokārtošu juridisko pusi. - Neitans, viegli saņēmis Viļas roku, paturēja to savējā. - Ja tev rodas jautājumi, lai arī kādi tie būtu, piezvani.

-    Pateicos!

-   Nav par ko. - Neitans izslējies cēlās kājās. - Ja tu atļauj, es aizņemšos zirgu un aizjāšu pie Ādama un…

-    Izgudro ko ticamāku, ja vēlies paošņāt sievieti, - Bens viņu pārtrauca.

Neitans tikai pavīpsnāja un noņēma cepuri, kuru bija pakari- nājis uz āķa pie durvīm.

-    Paldies, Besa, par maltīti! Būšu tepat netālu.

Vila sarauca pieri, noskatīdamās uz durvīm, kuras Neitans izgājis aizvēra.

-    Kādu sievieti paošņāt?

-    Tava lielā māsa lieto varenas smaržas.

Vila iespurcās un, paņēmusi šķīvi, aiznesa to uz leti blakus izlietnei.

-    Mis Holivuda? Neitam pietiek saprašanas, lai neielaistos ar viņu.

-    īstas smaržas spēj sajaukt vīrieša prātu. Tu nepaēdi pusdienas.

-    Man zuda apetīte. - Vila pagriezās atpakaļ un, atspiedusies pret leti, ziņkāri jautāja: - Ben, vai tevi saista smalkas smaržas?

-    Par ļaunu jau nenāktu. - Viņš atzvila ērtāk uz krēsla. - Kaut gan laba āda un ziepes var panākt tikpat daudz. Sievietei piemīt milzīgs, noslēpumains spēks.-Viņš paņēma kafiju un pāri krūzes malai vēroja Viļu. - Gan jau tu pati to apzinies.

-    Rančo ir vienalga, kāda man āda.

-    Kā nu ne! Pietiek tev nostaigāt garām jaunajam Billijam piecu pēdu atstatumā, un viņam jau acis sagriežas šķērsām.

Vila viegli pasmaidīja par šiem patiesajiem vārdiem.

-    Billijs ir delveris, kādam jau jābūt astoņpadsmit gadus vecam puisim. Tiklīdz viņš izdzird vārdu "krūtis", asinis viņam saskrien no galvas lejup. Gan jau paaugsies un kļūs prātīgāks.

-Varbūt viņam veiksies.

Vila, juzdamās brīvāk, sakrustoja kājas pie potītēm.

-    Es jūs, vīriešus, nesaprotu, kā gan jūs tiekat galā. Ego, personība, mīlestības izpratne - viss karājas starp kājām.

-    Nemitīgs izaicinājums. Vai izdzersi vismaz kafiju?

-    Man jāiet pie darba.

-    To tu atkārto katru reizi, tiklīdz es pēdējo dienu laikā pieeju tev tuvāk par piecām pēdām: - Bens paņēma krūzi, piecēlās un aiznesa viņai. - Tu tikai strādā, bet neko neēd, tā jau drīz nokritīsi no kājām. - Viņš pacēla augšup Viļas zodu un dziji ieskatījās viņai acīs. - Žēl, sasitīsi sejiņu.

-    Tu pēdējā laikā pārāk bieži ap to grābsties. - Vila parāva atpakaļ galvu, cenšoties saglabāt vēsu atturību, taču Bena roka neatlaidās. - Kas ar tevi notiek, Makinon?

-    Nekas īpašs. - Bens kā pārbaudīdams novilka pirkstu pār viņas lūpām. Kāds izliekums, Bens apbrīnoja, mute, kas gatava šņākt un kost. - Toties ar tevi gan notiek. Tu manā klātbūtnē esi kļuvusi nervoza. Agrāk tu biji tikai neganta.

-    Tu neproti noteikt atšķirību.

-    Varu gan. - Bens nostājās tā, ka Vila palika piespiesta pie letes. - Vai zini, ko es domāju, Vila?

Benam bija plati pleci, garas kājas. Vila pēdējā laikā pārāk skaudri uztvēra viņa auguma lielumu un apmērus.

-    Mani neinteresē, ko tu domā.

Būdams piesardzīgs, turklāt ar labu atmiņu, Bens nostājās pret notēmēto ceļgalu.

-    Es tev tomēr pateikšu. - Viņš atlaida Viļas zodu un sakārtoja viņas šorīt vaļā atstātos matus. - Tu tiešām jauki smaržo pēc ziepēm, tagad, būdams tev tuvumā, es to jūtu.

-    Panāc tikai vēl tuvāk!

-    Kādi tev krāšņi mati! Taisni, mīksti kā zīds. - Skatienu nolaidis, viņš mazliet nolieca Viļas galvu. - Redzams, kā tev sirds pukst. Kaklā pulsē dzīsliņa. - Ar otru roku viņš noglāstīja iedobī- ti un sajuta to drebam. - Tā sitas, ka liekas, tūlīt izlēks ārā man plaukstā.

Vilai sāka trūkt elpas un galva griezās.

-    Ben, nekaitini mani! - Viņai ar pūlēm izdevās noturēties, lai balss netrīsētu.

-    Es tevi pavedinu, Vila, - Bens medussaldā toni nomurrāja. Vilai nodrebot, viņš lēni, mērķtiecīgi pasmaidīja. - Tev no tā bail. Es tevi pavedināšu, un tu nespēsi man pretoties.

-Atkāpies! - Nu jau viņas balss vairs neskanēja mierīgi, arī rokas nebija iespējams savaldīt, viņa saņēma tās pie krūtīm.

-    Nē. - Bens vēlreiz sabužināja viņai matus. - Šoreiz ne. '

-    Tu vēl nesen apgalvoji, ka nevēlies mani vairāk kā es tevi. - Kas ar mani notiek, Vila iztrūkusies klusībā brīnījās. Drebuļi, tirpas. - Tu tikai spēlējies ar mani, lai sadusmotu.

-    Es kļūdījos. Man vajadzēja teikt, ka vēlos tevi tikpat ļoti kā tu mani. Tu gluži vienkārši esi nobijusies.

-   Es nebaidos no tevis. - Tomēr tas, kas ar viņu notika, Viļu biedēja. Taču nejau Bena dēļ. Vila sev iegalvoja, ka ne jau Bena dēļ.

-    Pierādi! - Spilgti zaļās acis tik ciešā tuvumā kareivīgi iedegās. - Tūlīt. Ne mirkli nevilcinoties.

-    Lūdzu! - Vila pieņēma izaicinājumu un, mulsdama, vai spēs to izdarīt, satvēra Benu aiz matiem un pievilka viņa seju sev klāt.

Viņam bija Makinonu lūpas, Vila aptvēra. Tāpat kā Zakam, tās bija pilnīgas, stingras. Ar to arī līdzība beidzās. Romantiskā skūpstīšanās ar Zaķu pirms vairākiem gadiem pilnīgi atšķīrās no tā, ko darīja prasmīgās, iekāres pilnās Bena lūpas. Dedzīgi un nepacietīgi viņš lika lietā arī mēli, zobus, lai nomāktu jebkuru citu domu un valdītu tikai sajūta, kāda rodas, saskaroties divām mutēm.

Vilai mugurā iespiedās letes mala. Pirksti Bena matos saspringti sažņaudzās. Bauda, ko sniedza vīrietis, uzbangoja visā viņas augumā, pilnīgi to pakļaujot. Viņš nedeva Vilai ne mirkli, lai viņa aizstāvētos. Viņš nepieļāva ne mazāko atkāpšanos.

Vila sarāvās un sastinga no straujā uzbrukuma. Bens domās minēja, vai Viļas iekšējā pretestība bija kaut uz pusi tik stipra kā cīņa viņā. Viņš bija gaidījis vai nu kvēlu atsaucību, vai dzedru noraidījumu. Viļā apvienojās abas izjūtas. Viņš gaidīja spēku, jo Vila nekādā ziņā nebija vārga. Viņš cerēja uz baudu, ko sniegs lūpas, kuras kā radītas došanai un atdevei. Bens tomēr nebija gaidījis visu kopā triecamies kā dūres belzienu pret kailām krūtīm.

-    Sasodīts! - Bens atņēma savas lūpas no viņējām un ieskatījās pārsteigtajās, lielajās, tumšajās acīs. - Sasodīts! - Viņa mute vēlreiz piekļāvās pie sievietes lūpām.

Vila ievaidējās, taču skaņa noslāpa kaklā, kuru Bena roka maigi un viegli noglāstīja un paspieda. Viņš gribēja izbaudīt tieši to vietiņu, kur lēkāja pulss, kur apdzisa vaids, bet nespēja atrauties no viņas lūpām. Vila turēja viņu apskautu, gurnus cieši piekļāvusi klāt.

Bens uzlika roku uz viņas krūtīm, cauri flaneļa blūzei juzdams, cik tās stingras. Ar to viņam nepietika, viņš izrāva blūzi no džinsiem un sāka glāstīt Viļu.

No cietās, raupjās, spēcīgās plaukstas pieskāriena viņas gurni kļuva slābani, sasprindzinājums vēderā gandrīz radīja sāpes. Bens ar īkšķi paspieda viņas krūts galiņu, raidot karstu ložu lādiņu caur saspriegto organismu.

Vila pavisam atslāba un izslīdētu viņam starp rokām gluži kā tvaiki, ja Bens viņu cieši neturētu. Pēkšņā pilnīgā padošanās uzbudināja viņu vairāk nekā kvēlā degsme.

-    Mums tas jānokārto. - Bens viegli ar pirkstiem glāstīja Vilai krūtis, gaidot, kad viņa atvērs acis. - Lai arī cik liels būtu kārdinājums turpināt tepat, Besa varētu brīnīties, ja ieraudzītu mūs vaskojam grīdu, kā esmu to iedomājies.

-    Atkāpies! - Vila tvēra pēc gaisa. - Man trūkst elpas, atkāpies…

-   Man arī ir grūti… Gan jau paspēsim izelpoties. - Galvu noliecis, viņš pakutināja Viļu zem zoda. - Vila, brauc man līdzi uz mājām…

-To es nedarīšu. - Viņa atbrīvojās no Bena apskāviena un grīļodamās atbalstīja plaukstas pret galda virsmu, lai nostāvētu taisni. Viņai bija jāapdomājas, jāatjēdzas. Bet viņa spēja tikai just. - Nelien man klāt! - viņa uzsauca, Benam no jauna viņai tuvojoties. - Nelien klāt, ļauj atvilkt elpu!

Viņas balsī ieskanējās patiesas bailes, kas lika Benam palikt pie letes.

-    Labi jau labi. Kam jānotiek - tikpat notiks. - Bens sniedzās pēc savas kafijas krūzes, taču pirksti trīcēja, un viņš atstāja to uz galda. - Es pats šaubos, vai man tas patīk.

-   Pietiek! - Mazliet atguvusies, Vila jau drošāk paskatījās Benam acīs. - Tu domā, ja tev izdevies kādu duci sieviešu dabūt gultā, tad pierunāsi arī mani. Viegls ķēriens, ņemot vērā, ka nekad to neesmu darījusi.

-            Pēc mana rēķina, neiznāk vairāk par desmit sievietēm, - Bens vaļsirdīgi attrauca. - Man nav tevi… - Aprāvies viņš iepleta acis, zods izstiepās uz priekšu. - Ko tieši tu neesi darījusi?

-    Pie velna, pats zini!

-    Nekad? - Bens iebāza rokas sev kabatās. - Vispār nekad?

Vila tikai stāvēja un gaidīja, ka viņš sāks smieties. Tad viņai būs

neapstrīdams iemesls Benu nogalināt.

-    Bet es sapratu tā, ka tu un Zaks… - Viņš neturpināja, aptvēris, ka viņam tas nemaz īpaši nepatiktu.

-    Vai viņš tev tā teica? - Vilai acis samiedzās šaurās spraudzi- ņās, un viņa izslējās, gatava lēcienam.

-    Nē, ko tu runā, nē! - Bens apjucis izņēma roku no kabatas un pārvilka pār matiem. - Es pats tā iedomājos. Tikai pieņēmu, ka tuvai nu tad, vai citreiz. Galu galā, Vila, tu esi pieaugusi sieviete. Skaidrs, es pieņēmu, ka tu…

-    Gulēju, ar kuru pagadās?

-    Nē, ne jau gluži tā. - Palīgā, viņš domāja. Es viens netieku galā ar tik neierastu gadījumu. - Tu esi izskatīga… - Bens iesāka, taču tad saviebās, sapratis, cik muļķīgi izrunājies. Bet mēle bija kā sapīta. - Es tiešām nešaubījos par tavu pieredzi šajā jomā.

-   Man nav nekādas pieredzes! - Dusmu uzliesmojumu nomainīja apmulsums. - Es pati izlemšu, kad un ar kuru kopā to iegūšu.

-    Neapšaubāmi. Es tev neuzmāktos, ja zinātu… - Bens nespēja nolaist no Viļas acu, kā viņa tur stāvēja pietvīkusi, ar saburzītām drēbēm, lūpas seksuāli pietūkušas no viņa skūpstiem. - Vai arī rīkotos citādi. Pēdējā laikā es par tevi daudz domāju.

Viļas acīs iedegās aizdomas.

-    Kāpēc?

-    Pats nezinu. Tas gluži vienkārši tā notiek. Atceroties, kā mēs apkampāmies te abi, es domāšu vēl vairāk. Vila, tu esi tik jauka. - Bena humora izjūta atgriezās, savilcis lūpas, viņš piebilda: - Tev labi padodas bučošanās, ņemot vērā, ka tu esi amatiere.

-   Tu neesi pirmais vīrietis, ar kuru skūpstos, un pēdējais ne tik!

-    Bet tas neliedz tev praktizēties ar mani, kad vien uznāk vēlēšanās. -Viņš piegāja pie durvīm un paņēma no āķa cepuri un jaku. Var jau būt, ka viņi ievēroja, kādu līkumu Bens apmeta, izvairīdamies no Viļas, taču nedz viens, nedz otrs skaļi neko neteica. - Mēs taču esam draugi.

-    Es protu apvaldīt savas vēlmes.

-    Esmu bijis tam liecinieks, - Bens izjusti piekrita un uzmauca cepuri galvā. - Par sevi gan negalvoju, man tavā klātbūtnē jāpieliek krietnas pūles.

Atvēris durvis, viņš veltīja Vilai ilgu skatienu.

-    Kādas tev lūpas, Vila… Tās tik ir lūpas!

Viņš aizvēra durvis un uzmeta sev plecos jaku. Iedams apkārt mājai uz savu automašīnu, viņš svelpjoši nopūtās. Kas to varēja paredzēt, ka maza paspaidīšanās virtuvē ne tikai atvairīs viņa domas no nepatikšanām Mērsija rančo! Viņš bija atklājis daudz jauna.

Bens saberzēja sev pakrūti, kur bija savilcies kamols. Vila viņu bija pārsteigusi, pamatīgi pārsteigusi. Pat pārbiedējusi, jo izrādījās, ka viņai nebija ne jausmas, ko viņi divatā varēja viens ar otru izdarīt. Vilai turklāt bija izdevies viņu uzbudināt.

Parasti Bens izvēlējās sievietes, kurām bija pieredze gan priekos, gan atbildībā, gan noteikumos. Jā, viņas negaidīja neko vairāk par kārtīgu, veselīgu seksu, kas nevienu nesāpināja, nevienu neierobežoja.

Pirms iekāpšanas automašīnā Bens paskatījās atpakaļ uz māju, tad, apsēdies pie stūres, pagrieza aizdedzes atslēgu. Ar Viļu būs sarežģītāk, viņš Vilai būs pirmais.

Bens brauca prom no Mērsija rančo dziļā neizpratnē, kā turpmāk rīkoties. Viņš bija pārliecināts tikai par to, ka tieši viņš, Maki- nons, pārvērtīs Viļas dzīvi.

Bens aiztraucās garām mājai, kurā dzīvoja strādnieki, un iedomājās Viļas pārdzīvojumus pēdējo nedēļu laikā. Neviena cita to nebūtu izturējusi. Neviena, taču Vila to spēja.

Gari nopūties, viņš uzņēma virzienu uz savu rančo. Viņš sniegs atbalstu Vilai, vai nu viņa to grib, vai ne. Taču zināmajā jomā viņš rīkosies lēnītiņām. Pat centīsies būt maigs.

Viņš būs tepat blakus.

Desmitā nodaļa

Sniegs sāka snigt agri un strauji. Biezā kārtā tas noklāja ganības, un žogi čīkstēja no kupenu smaguma. Vīri strādāja dienu un nakti, kopjot un barojot lopiņus, jo tie, protams, neprata izrakties cauri sniegam pie zāles.

Novembrim neizdevās aizstāvēties pret ziemas uzbrukumu, un mēneša beigās visu ieleju jau sedza sniegs.

Saradās slēpotāji, apmezdamies "Plašajās debesīs" un citos kūrortos, traukdamies lejup pa nogāzēm un dzerdami brendiju pie iekurtiem kamīniem. Tesa labprāt viņiem pievienotos uz kādu dieniņu. Viņa īpaši neaizrāvās ar slēpošanu, taču pret brendiju viņai nebija iebildumu. Tur viņu gaidītu cilvēki, sarunas, varbūt flirts, vārdu sakot, civilizācija. Tātad bija vērts pielikt koka dēļus pie kājām un nolaisties lejā no kalna.

Tesa pastāvīgi sazvanījās ar aģentu, izmantojot Airu vairāk kā saikni ar dzīvi nekā pārstāvi darbam. Viņa rakstīja, turpināja sacerēt jaunu scenāriju un katru dienu žurnālā atzīmēja, kas noticis.

Ikdiena rančo, pēc Tesas domām, neizcēlās ne ar ko īpašu. Viņa joprojām kopa vistas un apmierināta konstatēja progresu darbā - nu viņai izdevās pat izraut olu zem perētājas, nesaņemot knābienu.

Kādu dienu Tesa pieredzēja kaut ko briesmīgu - aizgājusi aiz kūts, viņa nejauši uzdūrās Besai, kura prasmīgi, bez sirdsapziņas pārmetumiem apgrieza kaklu vienai no Tesas vistu saimes.

Sākās liela bļaustīšanās - ne jau starp vistām. Divas vistas jau gulēja zemē beigtas un pagalam, bet abas sievietes ņēmās kliegt viena uz otru.

Tovakar Tesa atteicās no ēdiena - vistas gaļas sautējuma - un turpmāk atturējās dot vārdus savām draudzenēm ar knābi un spalvām.

Katru vakaru Tesa izmantoja iekšējo peldbaseinu ar izliekta stikla sienu dienvidu pusē. Viņai bija jāatzīst, cik brīnišķīgi balts ārpusē mirdzēja sniegs, viņai mērcējoties personiskajā ezerā, no kura augšup cēlās tvaiks.

Tomēr katru ritu ceļoties viņa aizvēra acis, lai nebūtu jālūkojas uz sniegoto ainavu aiz loga, un sapņoja par palmām un pusdienām pie Mortona.

Tikai aiz stūrgalvības Tesa nepārtrauca treniņus jāšanā. Zobus sakodusi, viņa centās nevaidēt, kad, kāpjot zemē no segliem, šķita, ka muskuļi deg aiz sāpēm. Viņai pat bija izdevies panākt zināmu tuvību ar Meiziju, ķēvi, kuru Ādams viņai bija piešķīris. Tomēr izjāde vējā un aukstumā Tesai nesaistījās ar lielisku izklaidi.

-   Apžēliņ! Kaut kas neaptverams! - Tesa izgāja no mājas, ievīs- tījusies biezā vilnas jakā. Viņa vēlējās, kaut mugurā būtu vēl divi pāri siltas apakšveļas. - Tas nav izturams! Šķiet, ka es elpoju saplēstus stiklus.

-    Ādams apgalvo, ka mēs tagad vairāk novērtēšot pavasari.

Aizsargājoties no vēja, Lilija ciešāk aptina ap kaklu šalli. Viņa

atzina ziemu - tās dižo varenumu, kā sniegs klāja kalnu virsotnes, asi iezīmējoties pret stāvo debesu sienu. Tumšā koku josla kalnu pakājē ari bija skaisti apsnigusi, sudrabainās klintis un aizas veidoja ēnas un kontrastus kā milzu segas krokas.

-   Cik burvīgi! Jūdžu jūdzēm viss balts… Priedes. Debesu zilums gandrīz dedzina acis. - Viņa uzsmaidīja Tesai. - Nevar ne salīdzināt ar pilsētu.

-    Man nav bieži gadījies redzēt sniegu, bet es neteiktu, ka tas būtu kas īpašs. - Tesa izvingrināja cimdotos pirkstus, dodamās uz stalli.

Labi, ka vismaz pāri pagalmam bija iespējams pārvietoties, Tesa nodomāja. Takas uz laidariem un aplokiem bija izraktas. Ceļus no sniega tīrīja traktors ar īpaši pievienotu lāpstu. To paveica jaunais Billijs, Tesa atcerējās. Varēja redzēt, ka viņš to darīja ar īstu prieku.

Tesa skatījās, kā gaisā parādās viņas elpa, un viņai uznāca kārdinājums atkal pažēloties. Tomēr apkārt valdīja īsts skaistums, auksts skaistums. Debesis staroja trausli zilas, un šķita, ka tās kuru katru mirkli saplaisās, bet kalni skaidrajā gaisā izcēlās tik spilgti, it kā būtu uzzīmēti. Saules gaisma vizuļoja uz sniega klātajiem laukiem ar mirdzošiem zibšņiem, uzpūšot vējam, augšup pacēlās plāna sniega kārtiņa, līksmi dzirkstot. Palmas, silta pludmale un rnai tai šķita gaismas gadu attālumā.

-    Kas viņai šodien padomā? - Tesa izņēma saulesbrilles un uzlika tās.

-   Vilai? Viņa agri aizbrauca ar pikapu.

Tesas mute savaikstījās.

-   Viena?

-Viņa gandrīz vienmēr brauc viena.

-    Uzprasās uz nepatikšanām, - Tesa nopurpināja un sabāza rokas kabatās. - Laikam uzskata sevi par neredzamu. Slepkava taču

vēl nav noķerts… >

-   Tu tā domā? - Lilija satraukusies sāka lūkoties apkārt uz laukiem, it kā vājprātīgais no kupenām varētu izlīst smaidīga rūķa izskatā. - Policija neko nav atradusi. Man liekas, sākumā viņš būs slēpies kalnos. Bet tādos laika apstākļos kā tagad tur nav iespējams uzturēties. Kopš tas notika, pagājušas jau nedēļas.

-    Taisnība. - Tesa nebūt nebija par to pārliecināta, bet negribēja vēl vairāk nobiedēt Liliju. - Tādā aukstumā neviens nerīkos apmetni ārā, īpaši apkārt klīstošs maniaks ne. Vila mani gluži vienkārši kaitina ar savu uzvedību. - Tesa piemiedza acis, pamanījusi automašīnu, kas tuvojās rančo pa austrumu puses ceļu. - Kā vilku piemin, tā vilks klāt.

-   Varbūt tev… - Lilija aprāvusies papurināja galvu.

-    Nu, turpini! Ko - man?

-    Tev nevajadzētu tā īpaši censties viņu kaitināt.

-    Es nemaz īpaši necenšos. - Tesa nepacietīgi saknieba lūpas. - Tas notiek pats no sevis. - Mašīnai piebraucot, Tesa tomēr atkal nespēja rimties.

-    Vai biji pārbaudīt īpašumus? - viņa pajautāja, kad Vila atvēra logu.

-Vai tu vēl esi šeit? Es domāju, ka tu jau "Plašajās debesīs" mērcējies džakuzi un pavedini vīriešus.

-    Es tam gatavojos.

Vila pievērsās Lilijai.

-     Ja tu ej pie Ādama, pasteidzies, bet nepaliec ilgi. Drīz sāks snigt. - Samirkšķinājusi acis, viņa palūkojās debesīs, kur draudīgi savilkās biezi mākoņi. - Pasaki Ādamam, ka es redzēju briežu pulku ziemeļrietumos no šejienes. Apmēram pusotras jūdzes attālumā. Tev arī derētu to redzēt.

-    Labprāt! - Lilija iesaucās. - Esmu paņēmusi arī fotoaparātu. Vai dosies mums līdzi? Besa iedeva daudz kafijas.

-    Nē, man jāstrādā. Vēlāk atbrauks Neits.

-   Ak tā? - Tesa parāva augšup uzacis, izlikdamās, ka tas viņu nemaz neinteresē. - Kad?

Vila ieslēdza pirmo ātrumu.

-    Vēlāk, - viņa atkārtoja un aizbrauca, atstājot abas māsas.

Viņa ļoti labi saprata, ka Tesa met acis uz Neitanu, un negrasī-

jās pusmāsu vēl iedrošināt. Vila bija svēti pārliecināta, ka Neitanam nevar būt nekā kopīga ar seklu Holivudas piraiju.

Kas zina, varbūt Neitans atbildēja uz Tesas kārajiem skatieniem, vīrieši parasti apreiba skaistu, raženu sieviešu klātbūtnē. Paņēmusi termosu ar kafiju, kas bija nolikts blakus uz sēdekļa, Vila izkāpa no automašīnas. Tesa bija skaista un panākumiem bagāta, Vila atzina, izjuzdama vieglu skaudības dūrienu sirdī. Pašpārliecināta, asprātīga. Droša par sevi un savu sievišķību. Par savu varu pār vīriešiem.

Vilai ienāca prātā, vai viņa līdzinātos Tesai, ja viņai būtu bijusi māte, kas ieaudzinātu ņemt grožus savās rokās. Ja viņa būtu augusi citā vidē, kur sieviešu dzimuma pārstāves vīpsnātu par neveiksmīgu matu sakārtojumu, apakšsvārkiem, lūpukrāsas toņiem un smaržām.

Taču kam viņai tas, Vila centās sevi pārliecināt, ieejot iekšā un velkot nost cimdus. Viņu neinteresēja muļķīga, nevajadzīga ņemšanās, bet viņai sāka likties, ka tas būtu devis lielāku pašpaļāvību, tiekoties ar vīriešiem.

Vila nejutās tik droša, kā vēlētos. Vismaz viena vīrieša klātbūtnē viņa tāda nejutās.

Nometusi mēteli un cepuri, viņa paņēma termosu līdzi uz kabinetu augšstāvā. Tēva darbistabā viņa vēl neko nemainīja. Te joprojām valdīja Džeka Mērsija gars ar visām trofeju galvām un viskija karafēm. Katru reizi apsēžoties pie tēva rakstāmgalda, Vila juta pakrūtē kaut ko iekņudamies.

Vai viņa skuma pēc tēva? Varbūt baidījās? Vila vairs nebija pārliecināta nedz par vienu, nedz otru. Tomēr telpa uzdzina nepatīkamu emociju un atmiņu brāzmu.

Viņai reti šeit gadījās ienākt, kad tēvs bija dzīvs. Ja Mērsijs aicināja viņu, lika viņai apsēsties krēslā otrpus galdam, tad tikai tādēļ, lai kritizētu vai uzveltu jaunus pienākumus.

Vila skaidri acu priekšā redzēja tēvu sēžam tur, kur tagad sēdēja viņa. Cigārs pirkstos, bet vakaros arī glāze ar viskiju uz rakstāmgalda.

"Meitēn!" viņš mēdza uzsaukt. Mērsijs reti uzrunāja viņu vārdā. "Meitēn, nu tu esi ievārījusi pamatīgu putru!"

"Meitēn, sāc kārtīgi vadīt saimniecību!"

"Labāk dabū sev vīru un gādā bērnus. Nekam citam tu neesi derīga."

Vai šajā telpā kaut reizi bija izstarojusi labsirdība? Vila pati par to brīnījās un stingri saberzēja deniņus. Viņa ļoti gribētu paturēt atmiņā brīdi, kad tēvs smaidīdams viņu sagaida pie galda. Kad viņš, lepodamies ar meitu, paslavētu Viļu par padarīto. Lai ari kas būtu tas, ko viņa paveikusi.

Tādu atmiņu nebija. Smaidi, laipni vārdi neiederējās Džeka Mērsija uzvedības stilā.

Ko viņš teiktu tagad, Vila domāja. Ja tēvs šeit ienāktu un ieraudzītu viņu, ja zinātu, kas noticis uz viņa zemes ar vienu no viņa strādniekiem, par kuriem Vila nu bija atbildīga.

"Tu esi iebraukusi grāvī, meitēn…"

Vila mirkli nokāra galvu uz rokām, cerēdama rast atbildi. Loģiski spriezdama, viņa apzinājās, ka nav vainīga par ļaunprātīgo slepkavību. Bet sirdi smagi nomāca atbildība.

- Saņemies! - viņa nomurmināja. Atvērusi atvilktni, viņa izņēma atskaišu grāmatas. Viņa gribēja rūpīgi pārbaudīt lopu skaitu un svaru. Ganību rotāciju, barības piedevas, labību. Katram skaitlim bija precīzi jāatbilst, kad vēlāk ieradīsies Neitans pārskatīt viņas grāmatvedību.

Apslāpējusi aizvainojumu, ka viņš vai arī jebkurš cits ir noteicējs par Mērsija rančo, Vila ķērās pie darba.

Gandrīz divas jūdzes tālāk 110 mājām Lilija laimīga fotografēja briežus. Dzīvnieki izskatījās smieklīgi ar biezo ziemas vilnu un neizteiksmīgo skatienu. Lilija sprieda, ka attēls droši vien nebūs precīzs, jo viņai pietrūka mātes talanta fotografēt, tomēr pats process sagādāja viņai prieku.

-    Atvaino! - Lilija nolaida lejā fotoaparātu, kuru bija iekārusi siksnā ap kaklu. - Es aizrāvos. Un laiks aizskrēja nemanot.

-    Mēs paspēsim. - Brīdi nopētījis mākoņus, Ādams sagrozījās seglos un uzrunāja Tesu: - Tu labi jāj. Esi jau apguvusi šo māku.

-   Aizsardzības nolūkos, - viņa atteica, bet iekšēji jutās glaimota. - Negribu vairs dabūt tādus zilumus kā pirmajās dienās. Fiziskais treniņš arī vajadzīgs.

-    Ne tikai, es redzu, ka tev patīk jāt.

-    Taisnība. Bet, ja kļūs vēl aukstāks, man tas līdz pat pavasarim vairs nepatiks.

-    Laiks kļūs aukstāks. Taču tavas asinis sabiezēs. Galva norūdīsies. - Ādams paliecās, lai noglaudītu sava zirga kaklu. - Tu pieradīsi. Diena bez izjādes tev liksies nevērtīga.

-    Katra diena, kas pavadīta bez pastaigas pa Saulrieta bulvāri, liek man justies tā, it kā man būtu kaut kas atņemts. Gan es iztikšu bez izjādēm.

Ādams iesmējās.

-   Atgriezusies Saulrieta bulvārī, tu atcerēsies šejienes debesis un kalnus. Tad tu brauksi atpakaļ.

Tesa ieinteresēta pavilka saulesbrilles zemāk un paskatījās uz Ādamu pāri to malai.

-    Kas tas ir? Indiāņu misticisms vai pareģošana?

-    Nē. Psihologa spējas. Lilija, vai iedosi fotoaparātu? Es nofotografēšu tevi kopā ar Tesu.

-    Labi. Vai tu neiebilsti? - Lilija jautāja Tesai.

-Es nekad nenovēršos no fotoobjektīva. - Viņa paskubināja zirgu, lai apiet apkārt Ādamam, diezgan prasmīgi, kā pati sprieda, to pagrieza un nostājās pa labi no Lilijas. - Vai tā būs labi?

-     Jā, jā. - Ādams pacēla fotoaparātu un noregulēja. - Divas skaistas sievietes vienā ietvarā. - Viņš divas reizes nospieda slēdzi. - Paskatīsieties uz fotogrāfiju un sapratīsiet, cik līdzīgas esat. Sejas forma, krāsa, pat veids, kā jūs sēžat seglos.

Tesa automātiski iztaisnoja plecus. Zināmā mērā viņa bija pieķērusies Lilijai, taču ciešākas attiecības starp abām viņu nevilināja.

-     Ādam, tagad iedod fotoaparātu man. Es uzņemšu jūs abus. Virdžīnija Magnolija un lielais mežonis.

Tiklīdz šie vārdi bija izteikti, viņa saviebās.

-   Atvainojiet! Man ir tieksme cilvēkus uztvert kā literārus tēlus. Negribēju jūs apvainot.

-    Nenāk ne prātā. - Ādams sniedza viņai fotoaparātu. Viņam patika Tesa, viņas tiešums, atklātā valoda. Ādams šaubījās, vai Tesa to uztvertu kā atzinību, ja viņš pateiktu, ka tieši tādas rakstura īpašības viņš cienīja Viļā. - Kā tu raksturotu pati sevi?

-Aprobežotā meiča. Tāpēc tiek pirkti mani scenāriji. Smaidiet!

-    Man patīk tavas filmas, - sacīja Lilija, kad Tesa bija viņus nofotografējusi. - Tās ir interesantas, saistošas.

-   Tās domātas plašām masām. Tas nav nekas slikts. - Viņa sniedza fotoaparātu atpakaļ Lilijai. - Tautai jāraksta vienkārši, bez liekas smadzeņu grozīšanas.

-   Tu pietiekami nenovērtē savu publiku. - Ādama skatiens pievērsās mežam, acis nenolaidis, viņš kaut ko pētīja.

-   Varbūt, bet… - Tesa aprāvās, jo pamanīja priekšā kustību. - Tur, starp kokiem, kaut kas ir. Kaut kas kustas…

-    Jā, bet tas ir pa vējam, es nevaru saost. - Ādams mierīgi uzlika roku šautenes laidei.

-    Lāči tagad guļ ziemas miegā, vai ne? - Tesa nolaizīja lūpas, cenšoties nedomāt par vīru ar nazi. - Tas nevar būt lācis.

-    Dažkārt viņi uzmostas. Jājiet abas mājup! Es apskatīšos.

-    Tu nedrīksti iet viens! - Lilija instinktīvi pastiepās un satvēra viņa zirga pavadu. No spējās kustības lopiņš sarāvās un paspēra gaisā sniegu. - Tu nedrīksti! Ko var zināt, kas tur ir. īa nu…

-    Nekas, nekas, - Ādams mierīgi attrauca, glaudīdams zirgu. Lejup nolidinājās pāris nevainīgu sniegpārsliņu. Ādams nešaubījās, ka drīz vien tās vairs nebūs tik nevainīgas. - Tomēr man jāiet apskatīties.

-    Lilijai taisnība. - Tesa drebēdama nenolaida skatienu no kok- audzes. - Turklāt sāk snigt. Jāsim prom! Tūlīt pat…

-    Es nevaru. - Ādama tumšo, rāmo acu skatiens kā piekalts palika pie Lilijas. - Droši vien tur nekā nav. - Juzdams, kā trīc zirga ķermenis, viņš zināja, ka ir gan, taču balss nenodeva, ka viņš kaut ko nojaustu. - Nepilnu jūdzi 110 šejienes tika nogalināts cilvēks. Man jāiet apskatīties. Jūs dodieties mājup, es jūs panākšu. Ceļu jau jūs zināt.

-    Jā, bet…

-    Lūdzu, Lilija, dari to manis dēļ! Es drīz būšu atpakaļ.

Apzinoties, ka iebilst nav nekādas jēgas, Lilija pagrieza zirgu.

-    Turieties abas kopā! - Ādams vēl noteica Tesai un devās uz kokaudzi.

-   Ar viņu viss būs kārtībā, - Tesa uzmundrināja Liliju, taču pašai klabēja zobi. - Lilija, varbūt tā bija vāvere. - Ja vāvere vien tur būtu lēkājusi, kustība nebūtu tik pamanāma, viņa nosprieda, taču neizpauda savas bažas.

-    Pele vai kas cits. Mēs vēl dabūsim viņu pavilkt uz zoba par glābšanu no laupītāja brieža.

-    Bet ja nu ne? - Lilija klusu jautāja savā dienvidnieces izrunā, vārdiem skanot kā birstošiem stikliem. - Ja nu policija un pārējie kļūdās un slepkava joprojām klimst šeit apkārt? - Viņa apturēja zirgu. - Mēs nedrīkstam atstāt Ādamu vienu.

-Viņam ir ierocis… - Tesa iebilda.

-    Es nevaru viņu atstāt vienu. - Pati nobijusies, ka neizpilda Ādama rīkojumu, Lilija tomēr grieza zirgu atpakaļ.

-   Ei, nedari tā! Ak vai… Tas tik būs lielisks skatiņš manā scenārijā, - Tesa nopurpināja un sekoja Lilijai. - Klau, ja viņš kļūdīsies nomērķēdams, mēs vēl dabūsim nožēlot.

Lilija tikai papurināja galvu, nogriezās no ceļa un devās pa Ādama pēdām uz kalniem.

-   Vai tu zināsi atpakaļceļu, ja būs jājāj ātri?

-   Jā, laikam, bet… tas ir neprāts. Dosimies…

Šāviens pāršķēla gaisu un atbalsojās kā pērkona dārdi. Pirms Tesa paspēja izdarīt ko vairāk kā pieplakt iztrūcinātajam zirgam, Lilija jau auļoja iekšā mežā.

Neitans neieradās viens. Bens brauca aiz viņa kopā ar brāļasievu un mazo meitiņu. Šellija, bez mitas pļāpādama, iegāja iekšā un nekavējoties sāka pārtīt bērnu.

-    Benam vajadzēja mani jau iepriekš brīdināt, bet viņš tikai pēdējā brīdī pavēstīja, ka brauks, tā nu es paķēru Ebigeilu un ielēcu mašīnā. Mēs tik ļoti esam noilgojušās pēc sabiedrības! Es jau saprotu, ka jums te ir savas darīšanas, bet mēs ar Ebiju apciemosim Besu, kamēr jūs apspriedīsieties. Ceru, ka tev nav iebildumu.

-    Nē, protams, ne! Es priecājos, ka esi atbraukusi.

Vienmēr bija patīkami satikt Šelliju, kas allaž laimīgi čivināja un saulaini smaidīja. Vila uzskatīja, ka Šellija ir ideāli piemērota Za- kam. Viņi saderēja kopā gluži kā sviests uz popkorna; abi mūžam bija jautri un dzīvespriecīgi.

Kamēr mazā ņipri spārdījās uz dīvāna, Šellija noņēma cepuri un sapurināja zeltaini gaišos matus. īsā, spurainā frizūra piestāvēja viņas laumiņas sejai, smalkajam augumam un acīm, kuras bija pār kalniem slīgstošas miglas krāsā.

-    Benam neatlika nekas cits kā ņemt mani līdzi, bet es apsolu nemaisīties jums pa kājām, līdz pabeigsiet.

-     Nemuļķojies! Es nedēļām neesmu dabūjusi paauklēt tavu mazo. Kā viņa izaugusi! Vai ne? - Vila ļāvās priekam pašūpot Ebiju augstu virs galvas. - Viņas acu krāsa kļūst arvien zaļāka.

-    Viņai būs Makinonu acis, - Šellija piekrita. - Par pateicību, ka nēsāju viņu deviņus mēnešus, viņa varēja kaut nedaudz izskatīties pēc manis, taču nē, viņa iedzimusi tētī.

-    Man šķiet, Ebijai ir tavas ausis. - Vila piekļāva mazo sev klāt, lai noskūpstītu uz degungala.

-   Tiešām? - Šellija tūdaļ atplauka. - Zini, tagad viņa jau noguļ visu nakti. Piecu mēnešu vecumā! Noklausoties šausmu stāstus par pirmajiem zobiņiem, es domāju… - Viņa pacēla augšup abas rokas, it kā dodot sev signālu apklust - Tā, es jau atkal sāku, kaut arī nosolījos savaldīties. Zaks apgalvo, ka es varot pierunāt mēnesi no debesīm.

-    Nekā nebija, Zaks pats aizrunās tevi, - Bens iestarpināja. - Brīnums, kā tādiem vecākiem nepiedzima bērns, kas pļāpātu, jau nākdams pasaulē. - Viņš pasniedzās, lai iekniebtu mazulītei vaidziņā, un uzsmaidīja Vilai, - Viņa ir skaistulīte, vai ne?

-    Un tik labsirdīga, tātad ne jau pavisam atsitusies Makinonos. - Ar vieglu nožēlu Vila pasniedza dūdojošo bērnu atpakaļ mātei. - Besa ir virtuvē, Šellij. Viņa priecāsies redzēt tevi un Ebiju.

-    Ceru, ka varēsi izbrīvēt sev kādu mirklīti un apciemot mūs, Vila. - Šellija uzlika plaukstu uz Viļas rokas. - Sāra arī gribēja atbraukt, bet viņai neiznāca laika. Mēs par tevi domājam.

-     Es drīz būšu atpakaļ. Pierunā Besu, lai padalās ar pīrāgiem, kurus viņa glabā vakariņām. Kabinetā viss sagatavots, - viņa sacīja pārējiem un devās uz augšstāvu.

-    Vila, tev jāsaprot, ka mēs rīkojamies oficiāli, - Neitans iesāka sarunu. - Mēs tikai izpildām testamenta nosacījumus.

-    Jā, protams! - Tomēr viņas augums bija sasprindzis.

-    Kur tad ir tavas māsas?

-     Devās izjādē kopā ar Ādamu, - Vila atbildēja, nostājoties pie rakstāmgalda. - Manuprāt, viņām drīz jābūt atpakaļ. Mis Holivudai ir tik plānas asinis, ka viņa neizturēs aukstumu ilgāk par stundiņu.

Neitans apsēdās un izstiepa kājas.

-    Tātad jūs abas joprojām lieliski saprotaties.

-    Mēs turamies viena no otras pa gabalu. - Vila sniedza viņam atskaišu grāmatu. - Pagaidām ar to pietiek.

-     Jūs sagaida gara ziema. - Bens sāniski uzmetās uz galda stūra. - Jums vai nu jāsalīgst miers, vai vienai otra jānošauj - un lieta būs darīta.

-    Otrais variants nav visai taisnīgs. Viņa neatšķir vinčesteru no urbja.

-    Man viņa būs jāapmāca, - Neitans atzīmēja, pētīdams ciparus. - Vai citādi jums šeit viss kārtībā?

-    Zināmā mērā. - Vila nervozi piecēlās no rakstāmgalda. - Cik saprotu, vīri ir pārliecināti, ka Piklza slepkava sen aizlaidies. Policijai nav citu pierādījumu. Nav nedz pēdu, nedz ieroča, arī motīva nav.

-Vai tu ari tā uzskati? - Bens viņai jautāja.

Vila atbildēja uz viņa skatienu.

-    Es tam gribu ticēt. Man tam jātic. Pagājušas trīs nedēļas.

-    Tas nenozīmē, ka tev jāzaudē modrība, - Bens nomurmināja, un Vila pielieca galvu.

-    Es negrasos zaudēt modrību. Nevienā jomā.

-     Izskatās, ka viss ir pilnīgā kārtībā. - Neitans sniedza atskaišu grāmatu Benam. - Apkopojot rezultātus, iepriekšējā gada sasniegumi ir labi.

-     Ceru, ka nākamajā tie būs vēl labāki, - Vila sacīja un pēkšņi apklusa. Kaklā iesprūda kamols, bet viņa neiekāsējās. - Pavasarī gatavojos apsēt pļavas. Mums ar tēti par šo jautājumu bija domstarpības, taču es uzskatu, ka jāļauj augt tam, kas piemērots šai videi, un mēs pie tā atgriezīsimies.

Bens ieinteresēts uzlūkoja Viļu. Pirmo reizi viņš dzirdēja Viļu izsakām spriedumu par pārmaiņu nepieciešamību Mērsija rančo.

-    "Trīs klintīs" mēs piecus gadus tā rīkojāmies, turklāt veiksmīgi.

Vila atkal pavērās uz Benu.

-    Jā, es zinu. Pēc apsēšanas biežāk veiksim rotāciju. Ne vairāk kā trīs nedēļas vienās ganībās. - Viņa sāka staigāt pa istabu šurpu turpu, nemanot, ka Bens noliek grāmatu malā, lai skatītos uz viņu. - Man atšķirībā no tēva nerūp izaudzēt lielāko ganāmpulku. Taču labāko gan. Pēdējos gados mums bieži govīm atnešanās bijušas sarežģītas, jo teliņi pārbaroti. Varbūt sākumā cietīsim zaudējumus, bet mana iecere ir ilgākam laika posmam.

Viņa attaisīja uz galda atstāto termosu un ielēja kafiju, kas bija atdzisusi remdena.

-    Es apspriedos ar Vudu par labības audzēšanu. Viņš izteica dažas idejas, bet tēti tās neaizrāva. Pēc manām domām, ir vērts eksperimentēt. Mums ir nedaudz vairāk par sešiem simtiem akru kultivētas zemes labībai, un es šos laukus nodošu Vuda vadībai. Ja neveiksies - neko darīt, taču rančo var atļauties pāris gadu izmēģinājumiem. Vuds grib uzbūvēt skābbarības tvertni. Mēs sagatavosim tur skābbarībai savu lucernu.

Vila paraustīja plecus. Kādam varētu būt iebildumi pret pārmaiņām, viņas interesei par labību, skābbarības tvertnēm, vēl citiem plāniem, piemēram, lūgt Ādamu palielināt zirgu skaitu; viņa bija atstājusi novārtā ganāmpulku, kam Mērsija rančo saimniekošanā tika dota vienīgā priekšrocība paaudžu paaudzēs. Nē, Vila neko nebija aizmirsusi. Viņa lūkojās uz priekšu - nākotnē.

Viņa nolika krūzi ar kafiju.

-    Vai jums abiem, uzraudzības pārstāvjiem, ir kādi iebildumi pret maniem plāniem?

-   Man nav. - Neitans piecēlās. - Tomēr es neesmu lopkopis. Nokāpšu lejā paskatīties, kas Besai tas ir par pīrāgu, un atstāšu jūs apspriesties divatā.

-    Nu? - Vila pieprasīja, kad bija palikusi viena ar Benu.

-    Nu, - Bens atkārtoja un paņēma viņas kafijas krūzi. - Sasodīts, Vila, kafija ir auksta! - Norijis malku, viņš saviebās. - Un vāja.

-    Es tev nejautāju par kafiju.

Bens, joprojām atspiedies pret galda malu, mierīgi uzlūkoja Viļu.

-    Kur tu ņēmi tās idejas?

-   Vai man nav smadzeņu galvā? Man ir ari savs viedoklis.

-    Piekrītu. Tikai līdz šim tu neesi izteikusi vēlēšanos mainīt ko vairāk par zāles stiebriņu. Dīvaini gan, kāpēc.

-   Līdz šim nebija nekādas jēgas runāt. Tēvu neinteresēja manas domas vai ierosinājumi. Es veicu zināmu izpēti, - viņa piebilda un sabāza rokas bikšu kabatās. - Atšķirībā no tevis es nemācījos koledžā, bet muļķe neesmu.

-    Es tevi par tādu neuzskatu. Nezināju, ka tu vēlējies mācīties koledžā.

-    Tas nav svarīgi. - Nopūtusies Vila piegāja pie loga un paskatījās ārā. Drīz sāksies putenis, viņa nodomāja. Par to liecināja pirmās jaukās, baltās sniegpārsliņas. - Galvenais ir šodiena, rītdiena, nākamais gads. Ziema ir plānošanas laiks. Laiks pārdomām un risinājumiem. Esmu pie tā ķērusies, tā nu tas ir.

Vila sastinga, kad Bena rokas noslīga viņai uz pleciem.

-    Nomierinies! Es nebrukšu tev virsū. - Viņš pagrieza Viļu ar seju pret sevi. - Ja vēlies zināt, tu plāno pareizā virzienā.

Vilai viņa atzinums bija svarīgs, lai gan viņa pati par to jutās pārsteigta.

-    Ceru, ka tu nekļūdies. Man jau zvana maitu lijas.

Bens viegli pasmaidīja.

-    Ieguldītāji?

-   Nelieši acumirklī uzoduši. Sasolīja man sauli un mēnesi no debesīm, lai tikai pārdodu zemi, uz kuras viņi ierīkotu smalku kūrortu vai viltus rančo Holivudas kovbojiem. - Ja Vilai būtu indes zobs, tas sāktu spīdēt. - Nemūžam, kamēr es te stāvu, viņiem ar saviem resnajiem pirkstiem netikt pie Mērsija zemes!

Beiis automātiski sāka masēt viņas plecus.

-    Tātad tu viņus atraidīji, mīļā, lai lej gaužas asaras?

-    Viens zvanīja vēl pagājušajā nedēļā. Lūdza, lai saucot viņu vienkārši par Ārniju. Es solīju viņu nodīrāt un atdot koijotiem, ja viņš spers kāju uz mana īpašuma. - Viļas lūpu kaktiņš nodrebēja. - Šaubos, vai viņš te parādīsies.

-    Pareizi.

-            Jā. Bet ir vēl tās divas. - Viņa aizgriezās un lūkojās prom uz sniegu, kalniem, līdzenumu. - Šaubos, vai viņas aptver, kādas summas apgrozās, lai varētu noturēt rančo. Mis Holivuda to agrāk vai vēlāk sapratīs. Tad… tad viņas nostāsies divas pret vienu, Ben.

-    Testamentā noteikts, ka zeme jāsaglabā desmit gadus.

-    Zinu. Tomēr situācija mainās. Ar pietiekami krietnu naudu, izdarot spiedienu, viņas var paātrināt notikumu gaitu. - Turklāt desmit gadi nav nekas plaša mēroga plāniem. Viņas lielā iecere bija pārvērst Mērsija rančo nevis par vienu no labākajiem, bet par labāko. - Es nevaru no viņām atpirkties gada beigās. Gudroju visādus variantus, taču - nekā. Nauda ir, protams, bet galvenokārt tā ir zemē un lopu ganāmpulkā. Pēc gada viņām piederēs divas trešdaļas pret manu vienu.

-    Nav jēgas raizēties par to, kur nav iespējams neko grozīt, par to, kas notiks, kas ne. - Bens pārvilka ar plaukstu pār viņas matiem, tad noglāstīja tos vēlreiz. - Varbūt tev nepieciešama atpūta. Maza izklaide.

Viņš atkal pagrieza Viļu pret sevi un pašūpoja galvu.

-    Nenovērsies! Esmu daudz par to domājis kopš pirmās reizes. - Viņš pieskārās ar lūpām Viļas mutei — viegli, kārdinoši. - Nu? Nekas slikts nenotika.

Vilai drebēja lūpas, taču ne jau aiz sāpēm.

-    Es negribu sākt no jauna. Pašlaik notiek daudz kas svarīgāks.

-    Mīļā… - Bens noliecies kaitējās ar Viļas muti. - Tieši tāpēc uzmanības novēršana ir pati svarīgākā. Esmu gatavs parūpēties, lai mēs abi justos daudz labāk.

Bens neaizvēra acis, apskaujot Viļu, piekļaujot sev klāt, piespiežot lūpas pie lūpām.

-    Man jau kļūst vieglāk, - viņš nomurmināja un zibenīgā ātrumā noskūpstīja Viļu.

Gluži kā trieciens kvēla vēlme saplūda Viļas galvā, visā augumā. Emociju iespaidā viņa aizmirsa satraukumu, nogurumu, bailes. Cik viegli viņai kļuva, piekļaujoties un padodoties Benam.

Cik grūti, daudz grūtāk, nekā viņai likās, bija atkāpties un koncentrēties.

-    Es arī par to domāju. - Vila pacēla roku, lai ieturētu atstatumu starp abiem. - Taču es vēl neesmu izlēmusi.

-            Labi, bet man pirmajam jāuzzina tavs lēmums. - Bens apvija viņas matus ap pirkstiem, tad atlaida. - Iesim lejā, citādi tu par daudz aizdomāsies.

Pēkšņi viņa uzmanību saistīja jātnieku tuvošanās. Turēdams vienu roku uz Viļas pleca, viņš paspēra soli tuvāk logam.

-    Ādams atgriezies ar tavām māsām.

Vila arī viņus ieraudzīja, taču pamanīja vēl kaut ko.

-    Atgadījies kas slikts. Kaut kas ir noticis.

Bens redzēja, ka Ādams palīdz Lilijai nokāpt no segliem un tur viņu apskautu.

-    Jā, kaut kas ir noticis, - Bens piekrita. - Iesim lejā un uzzināsim.

Viņi tika līdz kāpņu vidum, kad atsitās vaļā ārdurvis. Tesa ienāca pirmā. Sals bija spilgti nokrāsojis viņas vaigus, bet viņas acis bija plati ieplestas, lūpas baltas.

-   Tas bija briedis, - viņa sacīja. - Tikai briežumāte. Bembija māte, - viņa ar pūlēm vēl noteica un sāka raudāt. Hallē no virtuves iznāca Neitans, un Tesa, viņu ieraudzījusi, piebilda: - Ak dievs, kāpēc bija jādara pāri Bembija māmiņai?

-    Nomierinies… - Neitans aplika roku viņai ap pleciem. - Apsēdies, mīļā! Lilija, nāc tu arī šeit pie Tesas!

Lilija papurināja galvu un neatlaida cieši satverto Ādama roku.

-    Nē. Ar mani viss ir kārtībā. Tiešām. Es uzvārīšu tēju. Mums derētu iedzert tēju. Atvainojiet!

-   Ādam! - Vila noskatījās, kā Lilija aizsteidzas uz virtuvi. - Kas noticis? Vai tu nošāvi briedi izjādes laikā?

-    Nē, bet kāds to ir izdarījis. - Ādams ar riebumu novilka jaku un pārmeta pār kāpņu margu balstu. - Pamests mežā, sagraizīts. Ne jau trofejai, medībās, bet gluži vienkārši nogalināts. Vilki to bija atraduši. - Viņš saberzēja ar rokām seju. - Es izšāvu, lai padzītu nost vilkus un kārtīgi apskatītos, taču tad piejāja Lilija un Tesa. Es negribēju, ka viņas nāk.

-    Es uzvilkšu jaku.

Pirms Vila aizgriezās, Ādams viņu aizturēja.

-    Nav jēgas. Necik daudz tur nav palicis pāri, es jau diezgan redzēju. Briežumātei iešauts galvā. Tad viņa uzšķērsta, pamesta. Nogriezta aste. Šoreiz laikam pieticis ar tādu trofeju.

-    Tātad gluži tāpat kā ar iepriekšējiem.

-    Jā, tāpat.

-    Vai mēs varētu sadzīt viņam pēdas? - Bens jautāja.

-    Pēc tam kad tas izdarīts, ir uzsnidzis sniegs, tātad tas noticis vakar. Putenis turpinās. Ja es uzreiz būtu ķēries pie pēdu dzīšanas, varbūt man veiktos. - Ādams paraustīja plecus ar tādu kustību, kas apzīmēja reizē neapmierinātību un samierināšanos. - Es nedrīkstēju tā rīkoties, lai neatstātu viņas vienas.

-    Mums tomēr jāaizjāj turp. - Bens jau sniedzās pēc cepures. - Vila, palūdz Neitam, lai aizved Šelliju mājās!

-    Es došos jums līdzi.

-    Tu taču saproti, ka tam nav jēgas. - Bens satvēra Viļu aiz pleciem. - Nekādas jēgas.

-    Es tomēr to darīšu. Paņemšu tikai jaku.

Vienpadsmitā nodaļa

Baltais, nežēlīgais sniegs nepārstāja snigt. Iestājoties tumsai, pa logu nekas vairs nebija redzams, tikai biezas sniegpārslu pikas, kas nožogoja rūti no pārējās pasaules.

Lilija tomēr lūkojās logā, cenšoties kaut ko saskatīt, pagalēm kamīnā degot un karsējot muguru. Uztraukums plosīja viņas nervus.

-    Vai tu beidzot apsēdīsies? - Tesa izsaucās, pati dusmodamās par savu balss toni. - Tu taču neko nevari līdzēt.

-Viņi ir prom jau tik ilgi…

Tesa zināja, cik ilgi viņi bija prom. Precīzi deviņdesmit astoņas minūtes.

-    Es taču teicu, ka tu neko nevari palīdzēt.

-    Tev vajadzētu iedzert vēl kādu tasi tējas. Šī jau ir atdzisusi. - Lilija pagriezās pēc paplātes, bet Tesa pielēca kājās.

-   Vai tu vienreiz beigsi? Nevajag mani apkalpot - un pārējos arī ne! Tu šeit neesi kalpone. Pie velna, sēdi taču!

Tesa nodrebinājās, piespieda pirkstus pie acīm un dziļi ievilka elpu.

-    Atvaino, - viņa nočukstēja, bet Lilija tikai stāvēja, rokas sa- žņaugusi, ar neizteiksmīgu skatienu. - Man nav tiesību kliegt uz tevi. Bet es pirmo reizi redzēju kaut ko tādu. Kaut ko tādu…

-   Ir jau labi. - Izprazdama Tesas emocionālo stāvokli, Lilija juta, ka pašai sasprindzinājums atslābst. - Tas bija šausmīgi. Es saprotu. Šausmīgi.

Viņas sēdēja uz garā ādas dīvāna katra savā galā un kādu brīdi klusēja, vējam ar negantām brāzmām triecoties logā. Tesai izlauzās baiļpilni smiekli.

-   Velns! - Viņa gari nopūtās un atkārtoja: - Velns! Kur mēs esam iekūlušās, Lilija?

-    Nezinu. - Vējš raidīja dēmonisku kaucienu skurstenī. - Vai tev bail?

-    Sasodīts, ļoti. Un tev?

Ar atturīgu skatienu domīgi lūkodamās, Lilija saknieba lūpas. Viņa pacēla pirkstu un viegli paberzēja apakšlūpu. Bailēm gūstot virsroku, Lilija juta, ka tā tūlīt sāks drebēt.

-    Šķiet, ka nav. Es nesaprotu, kas notiek, taču neesmu nobijusies. Man tikai ir žēl un skumji. Es uztraucos, - viņa piemetināja, un skatiens atgriezās pie loga, iztēlē redzot trīs jātniekus maldāmies baltajā sniegputenī. - Par Ādamu, Viļu un Benu.

-   Viņi tiks galā. Viņi šeit dzīvo.

Tesa nervozi pielēca kājās un sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. Uguns sprakšķis kamīnā lika viņai satrūkties. Un nosodīties.

-Viņi zina, ko dara. - Ja viņi nezināja, kurš tad? - Varbūt tāpēc es šobrīd tik ļoti baidos. Es vairs nesaprotu, ko daru. Līdz šim vienmēr biju zinājusi. Tā bija viena no manām raksturīgākajām īpašībām. Es formulēju mērķi, izplānoju, rīkojos. Tagad esmu apjukusi.

Pagriezusies viņa domīgi uzlūkoja Liliju.

-    Tu gan ne. Tu esi aizņemta ar tējas paplātēm, zupām un kamīna kulšanu.

Lilija, nogrozījusi galvu, piespieda sevi novērsties no loga.

-    Tas nav nekas svarīgs.

-    Varbūt ir, - Tesa ldusi iebilda, tad sastinga, ieraudzījusi gaismas spīdumu cauri sniega segai. - Kāds nāk!

Tesa atkal nezināja, ko iesākt. Bēgt? Paslēpties? Viņa apņēmīgi devās uz halli, lai atvērtu ārdurvis. Pēc mirkļa tajās parādījās Neitans, apsnidzis balts.

-    Ej iekšā! - viņš pavēlēja, pastumjot Tesu no sliekšņa, un aizvēra durvis. - Vai viņi atgriezušies?

-    Nē. Mēs ar Liliju… - Viņa pamāja uz dzīvojamo istabu. - Ko tu šeit dari?

-    Slikti, - Neitans secināja. - Nogādāju Šelliju un bērnu mājās, bet pats ar mokām tiku šurp. - Viņš noņēma cepuri un nopurināja sniegu. - Pagājušas jau divas stundas. Pagaidīšu vēl brīdi, tad došos viņiem pakaļ.

-    Tu gribi atkal iet ārā? Tādā putenī? - Tesa līdz šim nekad nebija piedzīvojusi sniegavētru, bet viņa bija pārliecināta, ka tagad tāda plosās. Sniegavētrās cilvēki gāja bojā. - Vai tu esi prātu zaudējis?

Neitans tikai izklaidīgi paplikšķināja Tesai pa plecu - viņa domas klejoja citur.

-   Vai tev ir karsta kafija? Es labprāt iedzertu. Iedodiet man līdzi termosu!

-    Tu nekur neiesi! - Apzinādamās šādas rīcības muļķību, Tesa nostājās starp Neitanu un durvīm.-Tādos laika apstākļos nedrīkst iet ārā.

Neitans pasmaidījis viegli pārvilka ar pirkstu Tesai pār vaigu. Viņam Tesas uzvedība šķita nevis muļķīga, bet mīļa.

-Vai tu uztraucies manis dēļ?

Būdama pārbijusies, Tesa atvairīja secinājumus uz vēlāku laiku.

-    Tu apsaldēsi locekļus, tev sāksies hipotermija, un tu nomirsi! - Tesas vārdi sprakšķēja kā lūstošs ledus. - Es uztrauktos par jebkuru neprāti, kurš atrodas ārā tādā vētrā.

-    Man tur, laukā, patlaban ir trīs draugi, - Neitans teica klusi, bet ar negrozāmu apņēmību. - Labāk atnes kafiju, Tesa! Melnu un karstu. - Pirms viņa paspēja ierunāties, Neitans pielieca galvu. - Klau! Tiem jābūt viņiem!

-    Es gan neko nedzirdēju.

-    Viņi ir atpakaļ, - Neitans vienkārši paziņoja un devās laukā sagaidīt draugus.

Izrādījās, ka Neitanam ir taisnība, un Tesa nosprieda, ka viņam ir tāda dzirde kā kaķim. Viņi iznāca no gaudojošās vētras, apsniguši gluži balti. Sapulcējās dzīvojamā istabā, dzēra kafiju, kuru Besa sagādāja un pasniedza pāris minūšu laikā, un pamazām atsila.

-    Pārāk daudz sniega sasnidzis, lai kaut ko redzētu. - Bens ieslīga dziļajā krēslā, bet Ādams, kājas sakrustojis, nometās kamīna priekšā. - Mēs tur nokļuvām itin veiksmīgi, bet sniega kārta jau bija vairākas collas bieza. Nekādu pēdu.

-    Bet tu redzēji! - Tesa uzmetās uz dīvāna atzveltņa. - Tu redzēji, kas tur bija!

-    Jā. - Uzmetusi ātru skatienu Ādamam, Vila paraustīja plecus.

Viņa neuzskatīja, ka jāpiemin vilki, kas bija atgriezušies. - Rīt no rīta jāapspriežas ar vīriem. Ļoti daudz darāmā.

-    Kas tad jādara? - Tesa jautāja.

-    Strādnieki jau tagad vāc kopā ganāmpulku, lai nogādātu zem jumta. Es iešu pēc Hema.

-    Pagaidi! - Tesa, pārliecināta, ka vienīgā saglabājusi veselo saprātu, pacēla roku. - Tu iesi ārā? Govju dēļ?

-    Citādi tās nobeigsies, - Vila nevaļīga atsaucās.

Tesa pārsteigta noskatījās, kā visi, pametot viņu un Liliju, izsteidzas laukā. Galvu purinādama, viņa sniedzās pēc brendija.

-    Govju dēļ, - viņa purpināja. - Muļķa govju dēļ.

-Atgriezušies viņi gribēs ēst. - Tagad Lilija vairs neskatījās ārā

pa logu un neklausījās, vai atskanēs automašīnas rūkoņa. - Es palīdzēšu Besai gatavot vakariņas.

Tesa nezināja, apvainoties vai samierināties. Viņa nolēma pakļauties rančo ierastajai kārtībai, jo tā bija vieglāk.

-    Es šeit viena nesēdēšu. - Sekodama Lilijai, viņa tomēr paķēra līdzi brendiju. - Vai jums Austrumos mēdz būt tādas vētras?

Lilija izklaidīgi papurināja galvu.

-    Virdžīnijā gan uzsnieg sniegs, bet nav nekā līdzīga tam, kas notiek te. īsta sniegavētra, tik stiprs vējš! Es nevaru iedomāties, kā tagad ārā iespējams strādāt. Vai Neits paliks šeit pa nakti, kā tev šķiet? Jāpajautā Besai, vai viņam sagatavota atsevišķa istaba.

Viņa atvēra durvis uz virtuvi un ieraudzīja Besu jau stāvam pie plīts un uzmanām milzu katlu ar kūpošu, smaržīgu viru.

-    Sautējums, - Besa paziņoja, pagaršojot ēdienu ar koka karoti. - Pietiks veselai armijai. Jāvāra vēl stundu vai pat divas.

-   Viņi atkal aizgāja. — Lilija automātiski devās uz pieliekamo un paņēma no pakaramā priekšautu. Tesa sarauca uzacis par tādu it kā pašu par sevi saprotamu darbību. Jau pieradusi, Tesa nosprieda.

-    Es jau tā sapratu, - Besa atsaucās. - Pagatavošu ābolu dzērienu. - Paskatījusies uz Tesu, Besa nošņācās, ieraudzījusi brendija glāzi. - Vai tu meklē, kur pielikt savu roku?

-    Ne gluži.

-    Kurināmā kastes ir pustukšas, - Besa paskaidroja, iznesot no pieliekamā grozu ar āboliem. - Vīriem nebija laika ienest malku.

Tesa saskalināja glāzē brendiju.

-   Tu gribi, lai es eju arā un nesu malku?

-    Ja nodzisīs elektrība, meitēn, tu gribēsi siltumu, tāpat kā pārējie.

-    Elektrība… - Tesa nobala, iedomājoties aukstumu un tumsu naktī bez elektrības.

-    Mums ir ģenerators. - Besa paraustīja plecus, sākdama veikli mizot ābolus. - Bet mēs nevaram to tērēt guļamistabu apsildīšanai, ja mums pietiek cita kurināmā. Ja vēlies gulēt siltumā, ienes malku. Lilija, palīdzi viņai! Tesai tā ir nepieciešama vairāk nekā man. No sētaspuses durvīm līdz malkas grēdai ir novilkta virve. Turieties pie tās un nesiet pagales uz rokas! Jūs nevarēsiet pastumt ķerru tādā sniegā, un nav vērts tīrīt taku, kamēr nav beidzis snigt. Saģērbieties silti un paņemiet lukturi!

-    Labi. - Lilija pameta skatienu uz Tesas aizvainoto sejas izteiksmi. - Es atnesīšu, bet tu paliec iekšā un uzstiep augšā guļamistabās, sarunāts?

Tesai gribējās piekrist. Ļoti. Tesa arī tagad saklausīja vēja aukstos, draudīgos kaucienus aiz virtuves loga. Taču vīpsnā Besas sejā lika viņai aizmirst glāzi.

-    Mēs abas iesim pakaļ malkai.

-    Bet ne jau ar tiem smalkajiem dāmu cimdiņiem! - Besa uzsauca, viņām promejot. - Paņemiet darba dūraiņus no noliktavas, bet pirms tam krietni saģērbieties!

-    Jāstiepj malka… - Tesa purpināja, ejot priekšnamā pie skapja. - Mājā droši vien pietiek malkas vēl veselai nedēļai. Viņa to dara, lai man ieriebtu.

-Viņa mūs nelūgtu, ja nebūtu vajadzība.

Tesa, uzvilkusi jaku, atmeta ar roku.

-    Tev viņa nelūgtu, - Tesa piekrita, apsēdusies uz apakšējā pakāpiena, lai uzvilktu zābakus. - Jūs abas esat itin draudzīgas.

-    Man viņa patīk. - Lilija divas reizes aptina ap kaklu adīto šalli, tad, uzcēlusi tai pāri apkakli, aizpogāja ciet jaku. - Besa izturas jauki pret mani. Viņa būtu laba arī pret tevi, ja vien…

Uzmaukusi galvā slēpošanas cepuri, Tesa pamāja.

-    Nekautrējies! Tātad - ko es…?

-    Ja tu nebūtu tik asa pret viņu. Strupa.

-            Varbūt es tāda nebūtu, ja viņa man vienmēr nesameklētu kādu idiotisku darbiņu un pēc tam nežēlotos, ka nespēju to veikt atbilstoši viņas prasībām. Es apsaldēšos, nesot to sasodīto malku, bet viņa paziņos, ka neesmu pareizi to sakrāvusi. Pagaidi vien, redzēsi, tā būs.

Sabozusies viņa izgāja cauri hallei atpakaļ uz virtuvi un, ne vārda neteikusi, devās uz noliktavu pēc biezajiem, pārāk lielajiem cimdiem.

-    Vai esi gatava? - Lilija paņēma lukturi un sekoja Tesai.

Tiklīdz Tesa atvēra durvis, viņu sejās iesitās ledaini auksts sniegs

ar vēju. Acis iepletušas, viņas paskatījās viena uz otru, un Lilija spēra pirmo soli briesmīgajā sniegputenī.

Viņas satvēra virvi, lai ar milzīgām pūlēm virzītos uz priekšu, kaut arī vējš nekaunīgi dzina atpakaļ ik soli pēc katriem trim paspertajiem. Kājas grima sniegā līdz ceļgaliem, lukturis kuļājās tumsā kā piedzēries mēnesstars. Beidzot viņas uzdūrās malkas grēdai, kas bija apklāta ar brezentu.

Tesa, turēdama lukturi, izstiepa rokas, un Lilija lika uz tām pagales. Izpletuši kājas, lai saglabātu līdzsvaru, deguna galu knaibot salam, Tesa sakoda zobus.

-    Elle nav peklē. Elle ir ziema Montānā! - viņa iekliedzās.

Lilija viegli pasmaidīja un paņēma arī sev klēpi ar malku.

-    Kad tiksim iekšā siltumā, pie degoša kamīna, mēs skatīsimies pa logu uz skaistu ainavu.

-    Muļķības, - Tesa purpināja, cīnoties ar vēju, lai tiktu atpakaļ uz māju, kur atstāja pirmo nešļavu. - Vai tad tu nevēlies tikt siltā gultā?

Lilija paskatījās uz omulīgo virtuvi, tad laukā uz trakojošo vētru.

-    Ļoti vēlos.

-    Jā. - Tesa nopūtusies sagrozīja plecus. - Es arī. Dodamies kau-

jā!

Viņas trīs reizes atkārtoja šo gājienu, un Tesai beigās tas pat iepatikās - līdz brīdim, kad viņa paklupa un ievēlās ar seju trīs pēdas dziļā kupenā. Lukturis pazuda sniegā kā kurmis zemē.

-    Kā tev ir? Vai sasities?

Steigdamās palīdzēt, Lilija pieliecās, zaudēja līdzsvaru, smagi atsēdās un, elpai aizraujoties, iegrima sniegā līdz viduklim. Tesa apmetās otrādi un izspļāva sniegu no mutes.

-    Johaidī, johaidī! - Cenzdamās uztrausties kājās, Tesa samie- dza acis, klausīdamās Lilijas ķiķināšanā. - Kas gan te smieklīgs? Vēl pēc brīža mēs būsim apraktas, un mūs neatradīs līdz pašam pavasara šķīdonim. - Tomēr arī viņa juta tuvojamies smieklu lēkmi, kad ievēroja, kā Lilija tup kupenā, līdzīgi sniega karalienei tronī. - Tu izskaties idiotiski…

-    Tu arī! - Lilija žagojoties piespieda ar sniegu apķepušo cimdu pie krūtīm. - Turklāt ar bārdu.

Tesa filozofiski notrausa sniegu 110 zoda un iemeta to Lilijai sejā. Ar to pietika. Nelikdamās ne zinis par vēja brāzmām, viņas saviļāja sniegu pikās un svieda viena otrai. Spiegdamas viņas pieslējās uz ceļiem un gan meta, gan izvairījās. Starp abām bija vienas pēdas atstatums, tātad mērķis turpat acu priekšā. Galvenais - paspēt pirmajai. Sniegs trāpīja pa seju, aizkrita aiz apkakles, un Tesai bija jāatzīst, ka Lilija ir itin izveicīga. Arēji trauslās būtnes roka bija precīza kā lode.

Atlika tikai viens veids, kā izlīdzināt rezultātu.

Tesa saķēra Liliju, un abas ievēlās sniegā. Smiedamās kā hiēnas, baltas kā sniegavīri, viņas atgāzās uz muguras, pavisam zaudējušas elpu. Sniegpārslas krita abām virsū - lielas, smagas, ar ledus kris- tāliņiem apkārt.

-    Bērnībā mēs mēdzām taisīt sniega eņģeļus, - Lilija teica, demonstrējot ar rokām un kājām, kā tas darīts. - Reiz tā sasniga, ka divas dienas nevajadzēja iet uz skolu. Mēs uzcēlām sniega fortu un veselu armiju sniega zaldātu. Māte nofotografēja mūsu darbiņu.

Tesa, mirkšķinādama acis, cauri putenim centās saskatīt melnās debesis.

-   Vienīgajā reizē, kad devos slēpot, es nospriedu, ka es un sniegs - mēs nesaderam kopā. - Viņa atdarināja Lilijas kustības. - Izrādās, nav tik ļauni.

-    Ir ļoti skaisti! - Lilija iesmējās. - Man salst.

-    Es tev izsniegšu lielu kafijas krūzi ar brendiju.

-    Pieņemu. - Lilija smaidīdama cēlās augšā. Tad viņai sirds ielēca kaklā, neļaujot iekliegties. Viņa satvēra Tesas roku, jo ieraudzīja sakustamies ēnu. Izrādījās, tas bija cilvēks. Vīrietis nāca tuvāk.

-Vai nokritāt?

Tesa spēji pagrieza galvu, pulss sitās ausīs. Viņas taču ir vienas, Tesa šausmās nodomāja, pārāk tālu no mājām, lai kliegtu pret vēju. Iztēlē skaidri parādījās uzšķērstais briedis, un Tesai bezpalīdzīgi saļodzījās kājas.

Gaismas strēle, viņa nodomāja, acīm šaudoties pa labi un kreisi. Kabatas baterija vīrieša rokā apžilbināja viņu, neļaujot saskatīt ko vairāk par siluetu. Viņa gribēja bēgt, pavēlēja sev skriet, velkot Liliju līdzi, bet nespēja pakustēties.

-   Jums nevajadzētu te staigāt vienām tumsā, - vīrietis teica, pienākot vēl tuvāk.

Pašaizsardzības instinkts pamodās un izlēca gluži kā kaķis no būra. Uztrūkusies kājās, Tesa satvēra malkas pagali, gatava sviest.

-    Nenāc klāt! - viņa uzsauca stingri un droši, kaut arī rokas pašai trīcēja. - Lilija, celies, sasodīts, celies augšā!

-    Bi, es negribēju jūs nobiedēt! - Vīrietis pagrieza gaismas staru sānis, novirzot to sniega klajumā. - Hs esmu Vuds, mis Tesa. Mēs ar Billiju tikko atbraucām, un mana sieva teica, lai nākot šurp, varbūt ir vajadzīga palīdzība.

Viņa balss skanēja brīvi, miermīlīgi, un Tesai šķita, ka viņš pat uzjautrinās. Bet viņas bija vienas, bezpalīdzīgas sievietes, un pretī stāvēja spēcīgs vīrs, kura seja joprojām bija ēnā. Neuzticies nevienam, Tesa nosprieda un stingrāk satvēra rokā pagali.

-    Mēs nebīstamies. Lilija, ej iekšā, pasaki Besai, ka Vuds atnācis. Pasaki viņai! - Tesa nošņāca, un Lilija beidzot izkustējās no sastinguma.

-    Kāda jēga traucēt Besu? - Vuds pagrieza bateriju pret malkas grēdu un pārlaida gaismas strēli pār iemīdīto taku uz māju. - Sieva mani gaida ar vakariņām, bet es varu jums ienest kādu nešļavu malkas. Drīz vien var pazust elektrība.

Palikusi gluži viena ar Vudu, Tesa tikai cerēja, ka Lilija sasniegusi māju un brīdinājusi Besu. Bailes ar asu mēli ložņāja gar muguru. Viņa atkāpās soli, tad divus.

-    Mēs jau ienesām pāris klēpju.

-     Tādā vētrā nekad nebūs par daudz. - Viņš pagrieza gaismu pret Tesu, un viņa atrāvās atpakaļ, iedomājoties Vudam rokā nazi. — Vai paturēsiet bateriju? - viņš, nomierinot Tesu, pajautāja. - Es paņemšu malku.

Joprojām sagatavojusies bēgt, Tesa pakampa bateriju. Vuds noliecās pēc pagalēm, un tajā brīdi atpakaļ jau steidzās Lilija.

-    Besa uzlikusi kafiju, - Lilijas tonis mainījās, skanot arpeggio.

-    Viņa teica, ja Vuds vēlas, viņai tās ir pietiekami daudz.

-    Jā, paldies!- Vīrietis prasmīgi krāva pagales uz vienas saliektas rokas. - Bet es padzeršu mājās. Sieva gaida. Ejiet abas iekšā un paņemiet bateriju līdzi! Es tāpat atradīšu ceļu.

-    Iesim. Iesim iekšā, Tesa! - Lilija drebēdama parāva Tesu aiz rokas. - Paldies, Vud!

-    Nav par ko, - viņš nomurmināja, galvu grozīdams, kad viņas brida atpakaļ pa taku. - Sievietes… - viņš vēl klusu noteica.

-    Kā es nobijos! - Lilija nomurmināja. Līdzko abas iegāja mājā, viņa krita Tesai ap kaklu. - Tu izturējies tik drosmīgi…

-    Nu nē! Es biju pārbijusies.

Pār Tesu nāca jauna atskārsme, viņa satvēra Liliju un stingri sapurināja.

-    Kā mēs varējām aizmirst! Dauzījāmies pa āru, it kā nekas nebūtu noticis! Apžēliņ! Ārprāts, jebkurš var būt vainīgais. Kā man agrāk tas neienāca prātā? - Uztvērusi Lilijas skatienu, viņa atrāvās.

-    Jebkurš var būt vainīgs.

-    Bet Ādams gan ne. - Novilkusi cimdus, Lilija saberzēja nosalušās rokas. - Viņš nevienam, nekam nespētu nodarīt pāri. Turklāt viņš bija kopā ar mums, kad mēs šodien atradām briedi…

Tesa pavēra muti un aizvēra. Kāda jēga spriedelēt, ka Ādams taču arī varēja aizjāt pirms rītausmas, padarīt to, kas izdarīts, tad aizvest viņas turp, it kā lai visi trīs kopā atrastu briedi?

-    Nezinu, Lilija. Patiešām nezinu. Tomēr, ja mēs te paliekam, ja gribam izturēt ziemu, mums jāsāk domāt un uzmanīties. - Viņa novilka jaku un noņēma cepuri. - Es arī nespēju pieļaut varbūtību, ka Ādams to izdarījis. Vai Bens, vai Neits. Vispār neviens, bet tur jau ir tā problēma. Mums jāmaina uztvere.

-    Iekšā mēs esam drošībā. - Lilija, pagriezusi muguru, rūpīgi pakāra jaku. - Drošībā. Man tik ilgi ir nācies baidīties, ka es negrasos atgriezties pie bijušā.

-     Lilija… - Tesa uzlika viņai roku uz pleca. - Lai justos droši, pašai jāsargājas. Jābūt gudrai. Mēs abas daudz ko vēlamies iegūt, - Tesa turpināja, kad Lilija pagriezās pret viņu. - Tik ļoti vēlamies, ka esam gatavas riskēt. Cik saprotu, mums vienai otra jāatbalsta. Jāuzticas. Ja es manīšu ko dīvainu, es tev ziņošu, un tu rīkojies tāpat. Par visu, kas aizdomīgs, neiederīgs. Sarunāts?

-    Jā, es tev tūlīt to pateikšu. Vilai arī. - Lilija papurināja galvu, pirms Tesa paspēja protestēt. - Viņai ir tiesības, Tesa. Viņa tāpat daudz likusi uz kārts. Vairāk nekā mēs.

Taisnība, Tesa nodomāja, bet tad paraustīja plecus.

-    Labi, rīkosimies tā. Vismaz pagaidām. Nu, kur ir tā kafija?

Viņas padzēra kafiju. Gaidīja. Ēda sautējumu. Gaidīja.

Vējš sitās logos, malka sprakšķēja kamīnā, augstais grīdas pulkstenis kabinetā sita stundas.

Vila atnāca tikai pēc pusnakts, un viņa bija viena.

Tesa, kas bija staigājusi pa istabu šurpu turpu, apstājās un nopētīja pusmāsu. Viļas seja bija balta kā palags no pārguruma, tumšās, eksotiskās acis dziļi iedubušas. Viņa piegāja taisnā ceļā pie kamīna, atstājot slapja sniega pēdas uz dārgā paklāja un spožās grīdas.

-    Kur pārējie? - Tesa jautāja.

-   Viņiem bija jādodas katram uz savām mājām. Viņiem netrūkst rūpju.

Pamājusi Tesa paņēma karafi ar viskiju un ielēja kārtīgu devu. Viņai labāk patiktu, ja šeit būtu arī Neitans un Bens, taču viņa mācījās, ka Montānā jāpierod pie vilšanās. Viņa sniedza glāzi Vilai.

-   Vai govis ievedāt?

Nepūlēdamās atbildēt, Vila izdzēra pusi glāzes viskija un nodrebināmās.

-    Es tev sagatavošu vannu.

Pārgurušais prāts neuztvēra sacīto, un Vila, acis mirkšķinot, jautāja Lilijai:

-    Ko tu teici?

-    Es ietecināšu vannā karstu ūdeni. Tu esi nosalusi un nogurusi. Droši vien izsalkusi arī. Uz plīts ir sautējums. Tesa, uzliec viņai ēdienu uz šķīvja!

Vilai bija atlicis tieši tik daudz enerģijas, lai pasmaidītu. Apjukusi viņa noskatījās uz Liliju, kura gāja laukā no istabas.

-   Viņa man sagatavos vannu. Vai tu spēj to iedomāties?

-   Viņa ir mūsu mājas labais gariņš. Vanna tev nenāks par ļaunu. Tu nelabi od.

Vila paošņāja un saviebās.

-    Laikam gan.

Viskijs lika galvai sagriezties, un viņa nolika glāzi malā.

-    Man aiz noguruma nav ēstgribas.

-Tev nepieciešams paēst. Ēd, kamēr sēdēsi vannā.

-   Vannā. Vannā?

-    Pie velna, kāpēc ne?

Vila veltīja Tesai izsmējīgu skatienu.

-   Tiešām, kāpēc ne? - Viņa piekrita un devās augšstāvā noģērbties.

Lilija bija ielaidusi vannā karstu ūdeni kopā ar putām. Vila kaila veselas desmit sekundes skatījās lejup uz to. Vanna ar putām, Vila nodomāja. Viņa neatcerējās, kad pēdējo reizi gājusi vannā ar putām. Lielā, koši sarkanā vanna tika iegādāta pēc tēva iegribas, bet Vila to reti izmantoja. Tikai tad, kad tēva nebija mājās.

Nu viņš bija prom, Vila sev atgādināja. Prom - uz visiem laikiem.

Viņa pārlika kāju pār vannas malu un noelsās, kad karstais ūdens pieskārās vēsajai miesai. Tad, izjuzdama milzīgu atvieglojumu, viņa iegremdējās līdz zodam putās.

Vila izraidīja no sava prāta sniegu, vēju, briesmīgo, brutālo cīņu ar ganāmpulku, lai to savāktu. Daži lopiņi bija pazuduši un ies bojā. No tā nevarēja izvairīties. Sniegavētra bija uznākusi pārāk strauji, turklāt pārāk neganta, tā ka viņi nebija paguvuši veikt visus aizsardzības pasākumus. Taču viņi bija centušies darīt visu pēc labākās sirdsapziņas.

Muskuļi dega, un Vila, atliekusi galvu, aizvēra acis. Prāts ieslēdzās un izslēdzās, viņa nespēja domāt. Taču vajadzēja domāt. Izplānot turpmāko rīcību. Gan viņa izlems savu nākamo darbību, kāds uzdevums svarīgāks, kāds lēmums jāpieņem. Un Vila zināja, kā rīkoties. Šī sniegavētra nebija nedz pirmā, nedz pēdējā.

Bet slepkavība - slepkavība, slaktiņš…

Ko darīt?

-    Ja aizmigsi, noslīksi, — sacīja Tesa, nostājusies uz sliekšņa.

Vila sadusmojusies izslējās. Viņa īpaši nekautrējās, taču viņai nepatika tāda negaidīta ienākšana vannasistabā, kaut arī telpā līdz ar to ieplūda sautējuma dievišķā smarža.

-Vai tu galu galā nevarētu pieklauvēt?

-    Tu biji atstājusi durvis vaļā. - Tesa, uzjautrināta, ka nu ir nokļuvusi kalpones lomā, novietoja paplāti uz paliktņa pāri vannai. - Man ar tevi jāaprunājas.

Vila tikai nopūtās. Viņa pavilkās augstāk, ļaujot putām nožūt uz krūtīm, un pagaršoja ar karoti sautējumu.

-    Nu tad runā!

Tesa apsēdās uz vannas platās malas. "Kāda vannasistaba!" viņa nodomāja, palūkojusies apkārt. Grezna kā kinozvaigznes sapnis, ar sarkanzaļbaltām flīzēm un veselu paparžu mežu vara un misiņa podos. Atsevišķa dušas kabīne bija no tīra stilda, un tajā bija vismaz pusducis dušas krānu dažādos augstumos un leņķos. Vanna, kurā patlaban sēdēja Vila, bija pietiekami liela mazām, patīkamām orģijām.

Tesa lēni iemērca pirkstus putās un pasmaržoja.

-    Vijolītes, - viņa atzīmēja. - Droši vien Lilijas mīļākā smarža.

-    Vai tu gribēji runāt par vannas putām? - Vila paslējās vēl augstāk, juzdama, ka ir atguvusi apetīti. Nu viņa varētu apēst kaut vai visu katlu ar sautējumu.

-     Meiteņu pļāpas atstāsim vēlākam laikam. - Tesa ieraudzīja durvīs Liliju, kas pieklājīgi bija pavērsusi skatienu kaut kur augšup virs Viļas galvas.

-    Es tev atnesu rītasvārkus, ko uzvilkt, kad kāpsi ārā no vannas. Es tos pakāršu aiz durvīm.

-    Nāc iekšā un apsēdies! - Vila aicināja ar rokas mājienu. - Tesa grib aprunāties. - Lilijai vilcinoties, Vila iepleta acis. - Lilija, mums visām taču ir krūtis.

-   Vilai jau tās tikpat ar mokām var saredzēt, - Tesa izsmējīgi piemetināja. - Sēdi! - viņa pavēlēja. - Tieši tu biji tā, kas teica, ka par visu ziņosi arī Vilai.

-    Par ko ziņos? - Vila pieprasīja, ēzdama ar pilnu muti.

-    Teiksim tā, ka mēs ar Liliju mazliet nervozējam. Vai ne, Lilija?

Lilija pietvīkusi aiztaisīja poda vāku un apsēdās uz tā.

-Jā.

Kaut ari ūdens vēl bija diezgan karsts, Vila nodrebēja.

-Vai jūs abas gatavojaties bēgt?

-     Mēs neesam gļēvules. - Tesa pielieca galvu. - Mums visām trim ir vienādas intereses izturēt šo gadu. Mēs visas gribam sagaidīt gada beigas sveikas un veselas. Kāds - iespējams, ka viņš mīt rančo, - ir, teiksim, kārs uz nažiem. Kā mums ar to tikt galā?

Viļas lūpas spītīgi sakniebās.

-    Es pazīstu savus strādniekus.

-    Taču mēs ne, - Tesa uzsvēra. - Tu varētu mūs ar viņiem iepazīstināt. Pastāsti mums par katru no viņiem! Lai arī kā mēs to vēlētos, nevaram jau divdesmit četras stundas diennaktī nākamos deviņus desmit mēnešus staigāt apkārt cieši blakus.

-    Tev taisnība.

Tesai pavērās mute, kad viņa izdzirdēja, cik viegli Vila izteica šos piekrītošos vārdus.

-     Nu, šī diena man jāatzīmē kalendārā. Vila Mērsija pievienojas manam viedoklim.

-    Es tik un tā tevi neciešu, - Vila aizrādīja, joprojām ēzdama.

-    Bet es tiešām piekrītu. Mums visām trim jāsadarbojas, lai izturētu šo gadu. Kamēr policija neatklās Piklza slepkavu vai mēs pašas to nebūsim izdarījušas, mums nevajadzētu klimst apkārt pa vienai.

-    Es protu aizstāvēties. Esmu apguvusi veselu apmācības kursu.

Tesas paziņojums izraisīja Viļā vīpsnu.

-    Es vienā mirklī tevi varētu nolikt gar zemi! - Tesa izsaucās.

-    Desmit sekundēs tu būtu uz muguras, dzirksteles vien gar acīm nošķīstu. Bet ne jau tas ir svarīgi. - Tesai ļoti sakārojās uzsmēķēt cigareti, un viņa sev apsolīja, ka drīzumā aplaimos sevi. — Mums ar Liliju nav pie kā meklēt atbalstu.

-    Es gandrīz cauru dienu esmu kopā ar Ādamu. Pie zirgiem.

Vila pamāja Lilijai un ieslīdēja atpakaļ ūdenī.

-    Jūs varat paļauties uz Ādamu. Un Besu. Un uz Hemu.

-    Kāpēc tad uz Hemu? - Tesa gribēja zināt.

-Viņš mani uzaudzināja, - Vila īsi atcirta. - Laika apstākļi diezgan ilgi piespiedis jūs uzturēties mājā.

-    Un kā ar tevi pašu? - Lilija jautāja.

-    Par mani neuztraucies! - Vila aizturēja elpu un ienira ūdenī, tad paslējās ārā, nu jau jūtoties gandrīz labi. - Man nav tikusi priekšrocība apgūt pašaizsardzības prasmi Holivudā, bet es pazīstu vīrus un zemi. Ja jūs nervozējat, kāpiet seglos un pievienojieties man darbā. Tagad es lūgšu atstāt mani vienu, ja nu tikai paliktu kāda no jums, kura vēlētos man noberzt muguru.

Tesa piecēlās un atcerējās, ka jāpaņem paplāte.

-    Pašpārliecinātība nepalīdzēs, ja iznāks saskarties ar nazi.

-   Vinčesters palīdzēs. - Vila apmierināta sniedzās pēc ziepēm.

Viņa gulēja slikti. Pat ārkārtīgais nogurums nespēja atvairīt nakts murgus.

Vila grozījās no vieniem sāniem uz otriem, cenzdamās aizmigt, taču no prāta neizgāja asiņaini skati.

Cauri nemitīgi krītošā sniega sedzenei izspraucās blāva ziemas gaisma, un Vila drebinādamās vēlējās, kaut būtu kāds, kuram vismaz uz brīdi varētu pieglausties. Uz mazu brīdi.

Kāds cits arī pamodās tajā pašā skopajā gaismā ar tiem pašiem tēliem galvā.

Bet viņam šie skati izraisīja smaidu.

Divpadsmitā nodaļa

No Tesas dienasgrāmatas.

Man sāk iepatikties sniegs. Vai arī es pamazām jūku prātā. Katru rītu pamostoties pa guļamistabas logu ieraugu baltu, spožu segu. Jūdzēm sniega. Nevaru apgalvot, ka man patiktu aukstums. Un pretīgais vējš. Bet sniegs zināmā mērā mani valdzina, īpaši tad, ja lūkojos laukā pa logu, pati neizgājusi no mājas. Varbūt es atkal atgūstu drošības sajūtu.

Rit nedēļa pirms Ziemassvētkiem, un nekas tāds nav noticis, lai izjauktu ierasto kārtību. Nav nedz noslepkavotu cilvēku, nedz dzīvnieku. Rit pārdabiski mierīgas, sniegotas dienas. Iespējams, policistiem ir taisnība, nabaga plikpauri nogalinājis psihiski nenormāls klaidonis. Mums atliek tikai cerēt, ka noticis tieši tā.

Liliju ir aizrāvusi svētku noskaņa. Viņa ir smieklīgi jauka un mīļa. Kā bērns viņa rosās pa savu istabu, iesaiņodama dāvanas, kopā ar Besu gatavodama saldumus. Viņas cepumi ir ļoti, ļoti garšīgi, tātad man neatliek nekas cits kā rītos vingrot piecpadsmit minūtes ilgāk.

Bijām aizbraukušas uz Bilingsu iepirkties Ziemassvētkiem. Lilijai es viegli atradu dāvanu. Skaistu piespraudi, smalku, sievišķīgu rotas- lietiņu - uz pakaļkājām saslējies zirgs. Besai paredzēju kaut ko šai īgņai atbilstošu un nopirku pavārgrāmatu. Lilija to atzina par piemērotu, tātad viss ir kārtībā. Ar kovbojmeiču nav tik vienkārši. Es joprojām neesmu viņu izpratusi.

Vai viņa ir bezbailīga vai rnulķe?

Katru dienu viņa dodas prom, galvenokārt viena. Viņa nopūlas sviedriem vaigā, ik vakaru velkas pie strādniekiem aprunāties. Mājās viņa ierokas grāmatās un gatavo savas atskaites par govīm.

Man bail atzīties, ka sāku Viļu apbrīnot, un man tas laikam nepatīk. Nopirku viņai kašmira džemperi, pati nezinu, kāpēc. Viņai mūžam mugurā flaneļa drēbes. Džemperis ir koši sarkans, ļoti mīksts, sievišķīgs. Droši vien uzmauks to pāri siltajai apakšveļai un, tajā tērpusies, kastrēs buļļus. Man vienalga.

Ādamam, kam apbrīnojamā kārtā esmu pieķērusies gluži kā brālim, uzgāju mazu, jauku akvareli ar kalnu skatu. Tas man atgādināja tieši viņu.

Pēc ilgām pārdomām izlēmu uzdāvināt kaut ko par piemiņu arī Benam un Neitanam, jo viņi bieži te pavada laiku. Benam nopirku videokaseti par Redriveru, tas ir tāds kā joks, un ceru, tā arī tiks uztverts.

Uzmanīgi papētījusi apstākļus, atklāju Neitana vājību uz dzeju. Viņš saņems Kītsa dzejoļu krājumu. Redzēsim, ko viņš teiks.

Iepirkšanās, virtuves smaržas, telpu rotāšana radījusi svētku noskaņu ari manī. Mammai aizsūtīju tonnu dāvanu. Viņai galvenais ir kvantitāte, nevis kvalitāte, un es zinu, cik priecīga viņa stundām ilgi tīs vaļā spīdīgos papīrus.

Kaut kas traks, man viņas ļoti pietrūkst!

Kaut arī visapkārt valda tuvo Ziemassvētku drudzis, es nemierīgi dīdos. Laikam pārāk daudz stundu pavadu iekšā. Brīvo laiku - ziema te valda gandrīz augu diennakti, jo pirms pieciem vakarā jau ir tumšs, - es pavadu, apsverot prātā ideju par grāmatas rakstīšanu. Tāpat vien, lai ātrāk aizsteigtos nebeidzami garie vakari.

Ja pieminam garos vakarus… tā kā viss šķiet norimis, es ņemšu džipu un pati aizbraukšu pie Neitana pasniegt viņam savu dāvanu. Hems man izstāstīja ceļu uz Neitana… kā lai to nosaucu? Laikam par lauku plašumiem. Es jau sen gaidu viņa ielūgumu, gaidu, ka viņš spers pirmo soli. Droši vien neatliks nekas cits un man būs jāņem iniciatīva savās rokās.

Nevaru saprast, cik uzmanīgi jārīkojas, lai dabūtu Neitanu gultā, tātad rīkošos pēc apstākļiem. Ar viņa apgriezieniem tas nenotiks agrāk par pavasari.

Arī tas mani neuztrauc.

-    Vai tu kaut kur iesi? - Vila apturēja 'lesu pa ceļam uz kāpnēm.

-    Vispār jā. - Tesa, galvu pieliekusi, novērtēja Viļas ierasto formastērpu - flaneļa blūzi un džinsus. - Un tu?

-   Es tikko ienācu. Dažiem nav laika stundām ilgi dirnēt spoguļa priekšā. - Vila sarauca pieri. - Tu esi uzvilkusi kleitu.

-    Tiešām? - Tēlodama pārsteigumu, Tesa palūkojās lejup uz vienkāršo, pieguļošo, zilo vilnas kleitiņu, kas augstu virs ceļiem atsedza kājas. - Kā tas varēja gadīties? - Iespurkdamās viņa noskrēja lejā pa kāpnēm un piegāja pie skapja pēc mēteļa. - Man jāaizved Ziemassvētku dāvana. Tu taču atceries Ziemassvētkus? Pat ar savu aizņemtību, nebeidzamo darba ritmu varbūt esi par tādiem dzirdējusi?

-     Klīst tādas baumas. - Seksīga kleita, augstpapēžu kurpes, smaržas, kuras aicina likties gultā… Vila novērtēja, acis piemiegusi. - Kam domāta dāvana?

-    Es to vedu Neitam. - Tesa uzvilka mēteli. - Ceru, ka viņam nebūs iebildumu pret nelielām dzīrēm.

-    Gan jau neatteiksies, - Vila nopurpināja. - Tu lauzīsi kaklu, kamēr ar tiem ledus bakstāmajiem tiksi līdz mašīnai.

-    Man ir lieliska līdzsvara sajūta! - Tesa atvadoties bezrūpīgi pamāja un izslīdēja pa durvīm, vēl noteikdama: - Negaidi mani mājās! Māsiņ…

-    Jā. Labs līdzsvars, - Vila atkārtoja, vērojot, kā Tesa graciozi aiz- tipina uz automašīnu. - Kaut tikai Neits nenokristu no kājām!

Viņa pagriezās, iegāja dzīvojamā istabā un atlaidās uz dīvāna. Viens skatiens uz garo, krāšņi izgreznoto egli, kas bija novietota pie loga, lika viņai iespiest seju ādas spilvenā.

Ziemassvētki Vilai vienmēr bija skumju pilns laiks. Viņas māte bija nomirusi decembrī. Vila to neatcerējās, bet zināja, un viņai svētkus aizklāja sērīgs mākonis. Besa ļoti, ak kungs, cik ļoti centās izgreznot māju, cept visādus gardumus, sagādāt muļķīgas dāvanas. Bet pie egles nekad nepulcējās ģimene, izsaiņojot dāvanas Ziemassvētku rītā.

Vila un Ādams savā starpā vienmēr apmainījās ar dāvaniņām. Pēc tam kad tēvs pārdzēries krāca gultā.

Zem egles bija noslēptas dāvanas ar viņas vārdu. Besa tās tur nolika, par apsveicēju uzdodot Džeku. Kad Vilai palika sešpadsmit gadu, viņa melīgos sūtījumus vairs nevēra vaļā. Pēc vairākiem mēģinājumiem Besa atmeta ar roku šai izlikšanās spēlei.

Ziemassvētku rīts nozīmēja paģiras un sliktu garastāvokli, un vienīgo reizi, kad Vilai bija pieticis drosmes pažēloties, viņa dabūja asu pļauku.

Vila sen vairs negaidīja svētkus.

Un tagad viņa bija nogurusi, neizsakāmi nogurusi. Ziema uznāca pārāk strauji, nežēlīgi. Viņi bija zaudējuši vairāk lopu, nekā to varēja iedomāties, Vuds savukārt raizējās, ka nav paguvuši novākt visu labību. Tirgus cena par vienu lopiņu ari kritās - panikai gan nebija iemesla, tomēr uztraukties viņi uztraucās.

Turklāt Vila pati katru dienu bija sagatavojusies atrast pie ārdurvīm atstātu kādu noslepkavoto.

Viņai nebija neviena, ar ko aprunāties. Vila savas bažas paturēja neizpaustas. Viņa nevarēja ik mirkli biedēt Liliju un Tesu, taču briesmas nedrīkstēja ignorēt un aizmirst. Tāpēc Vila nodrošinājās, lai viņa vai Ādams nenolaistu ne acu no abām māsām, kad viņas uzturējās ārpus mājas.

Nu Tesa bija aizbraukusi, bet Vila nebija attapusies vai arī viņai pietrūka enerģijas māsu aizturēt.

Piezvani Neitanam, Vila sev pavēlēja. Slejies augšā un brīdini Neitanu, ka Tesa brauc turp. Neitans steigsies viņai pretim. Tomēr Vila tikai sēdēja, nespēdama pakustināt kājas un piecelties. Pat ne piecelties un paskatīties uz mirdzošo, bēdīgi jautro egli ar skaistajām dāvanām zem tās.

-    Ja nāk miegs, jāiet gultā!

Izdzirdējusi Bena balsi, viņa samierinājās ar nenovēršamo.

-    Es neguļu. Tikai atpūšos. Ej prom!

-    Nesaprotu, tiklīdz es pie tevis ierodos, tu mani dzen prom. - Viņš apsēdās uz dīvāna. - Tu pārāk nomokies, Vila. — Paliecies uz priekšu, Bens pagrieza viņas seju pret sevi. Sajutis asaras, viņš atrāva plaukstu, it kā būtu to apdedzinājis. - Tu raudi…

-    Neraudu. - Aizvainota viņa atkal iespieda seju dīvāna spilvenā. - Esmu tikai nogurusi. Cits nekas. - Tad Viļas balss aizlūza, aprāvās un nodeva viņu. - Ej prom. Ej prom! Esmu nogurusi.

-   Nāc šurp, mīļā… - Kaut arī Benam trūka pieredzes, kā apieties ar raudošām sievietēm, viņš tomēr atrada veidu, kā tikt galā. Viegli kā bērnu viņš pacēla Viļu uz rokām. - Kas noticis?

-    Nekas. Es tikai… tas viss… - viņa ar mokām noteica un ļāva galvai atslīgt uz Bena pleca. - Nesaprotu, kas ar mani notiek. Es neraudu.

-    Tad jau labi. - Izliekoties, ka piekrīt, Bens piekļāva Viļu sev ciešāk. - Tad itin vienkārši tā pasēdēsim. Tevi ir ērti turēt sev uz ceļiem, kaut ari tu esi tik kaulaina.

-    Es ienīstu Ziemassvētkus.

-    Nu nē! - Bens piespieda lūpas viņai pie matiem. - Tu esi pārguruši. Zini, kas tev jādara, Vila? Tev ar māsām jāpaņem dažas brīvdienas un jāaizbrauc atpūsties uz kādu no tiem modigajiem kūrortiem. Lai tevi apčubina, palutina, ļauj pamērcēties dubļu vannās.

Vila iespurcās un sāka atgūties.

-   Kā tad! Es kopā ar meitenēm vārtīšos pa dubļiem un klačošos. Precīzi manā stilā, patiešām!

-   Man, protams, labāk patiktu, ja tu brauktu kopā ar mani. Mēs noīrētu istabu ar milzu masāžas vannu, gultu sirds formā un spoguli virs tās. Lai varētu redzēt, kā mīlējāmies. Tā tu ātrāk iemācītos…

Vila tikai paraustīja plecus par mulsinoši samaitāto, pievilcīgo iespēju.

-    Es nesteidzos.

-   Es gan, - Bens nopurpināja un atlieca viņas galvu atpakaļ. - Sen neesmu to darījis. - Tad viņš noskūpstīja Viļu.

Viņa netēloja, ka pretotos vai iebilstu, jo šobrīd viņai tieši tas bija vajadzīgs. Siltums, stingra roka, prasmīga mute. Viņa apskāva Benu, aplikdama rokas viņam ap kaklu, un ļāva raizēm, šaubām un ļaunām atmiņām aizslīdēt prom.

Cik ļoti nomierināja sajūta, ka blakus ir cilvēks, kurš viņu uzklausa, kuram viņa varbūt pat nav vienaldzīga. Un Vila padevās sapratnes mirklim, vēlmei.

Bena stingri apvaldītās emocijas par varēm gribēja atbrīvoties. Viļas negaidītā atsaucība, apbrīnojamā, uzbudinošā piekāpība, degsmes liesmiņas, kas norādīja uz verdošo kaisli, kura slēpās aiz nevainības, darīja savu.

Bens tik tikko spēja valdīties un saturēt sevi grožos.

Tieši viņš bija tas, kurš atkāpās, bet Vila protestēja. Liekot prātam uzveikt instinktu, Bens atkal pielieca viņas galvu sev pie pleca.

-    Pasēdēsim tāpat vien.

Viļas sirds ātri sitās viņam zem plaukstas. Puksti atbalsojās galvā.

-    Tu mani uzmundrini. Nesaprotu, kā tev tas izdodas.

-    Es jūtos daudz labāk. - Bens nopūties atbalstīja galvu pret viņējo. - Daudz labāk.

-   Jā, tā ir. - Vila sēdēja Bena apskāvienos, līdz pavisam nomierinājās. Viņa skatījās uz sveču liesmiņām eglē, sniegpārslām, gaismas atspīdumu aiz loga. - Tesa aizbrauca pie Neita, - viņa pēc brīža ieminējās.

Bens skaidri un nepārprotami sadzirdēja viņas balss toni.

-Vai tu uztraucies?

-   Gan jau Neits tiks ar viņu galā. Iespējams. - Vila nemierīgi sakustējās, tad padevās un ļāva acīm aizvērties.

-   Tu raizējies par Tesu?

-    Varbūt. Jā. Sen nekas nav noticis, bet… - Vila skaļi nopūtās. - Es taču nevaru viņu uzmanīt augu dienu un nakti.

-    Nē, nevari.

-    Viņa ir tik pārgudra, lielpilsētas meiča ar savām pašaizsardzības mācību stundām un švītīgo apģērbu… Pie velna! Laukā viņai būs beigas kā pelei kaķu ielenkumā. Ja nu džipam kaut kas atgadās vai viņa noskrien no ceļa? - Vila dziļi ievilka elpu un izteica savas apslēptās šaubas. - Ja nu Piklza slepkava atrodas kaut kur netālu un novēro mūs?

-    Tu pati teici, ka nedēļām nekas nav noticis. Visvairāk ticams, ka viņš jau sen nozudis.

-   Ja tu tam tici, kāpēc ierodies šeit gandrīz katru dienu, izman tojot visas iespējamās neveiklās atrunas?

-    Nav nemaz tik neveiklas, - Bens nopurpināja, tad paraustīja plecus. - Es braucu šurp tevis dēļ. - Viņš nelikās manām Viļas nicīgo pavīpsnāšanu. - Es braucu pie tevis, - viņš atkārtoja. - Jārūpējas arī par rančo. Jā, un arī tas. - Viņš atkal pagrieza Viļas seju pret sevi un cieši viņu noskūpstīja. - Paklau, es aizbraukšu pie Neita pārliecināties, vai viņa ir tur.

-    Neviens tevi nelūdz tikt galā ar manām raizēm.

- Nē, neviens. - Viņš atlaida Viļu un piecēlās. - Gan tu mani vēl lūgsi. Neizturēsi un lūgsi. Pagaidām rīkošos tā, kā uzskatu par vajadzīgu. Bet tu tagad ej gulēt, - viņš izrīkoja. - Tev kārtīgi jāizguļas. Es parūpēšos par tavu māsu.

Pieri saraukusi, Vila noskatījās Benam pakaļ, nesaprazdama, ko viņš iedomājies, ka viņa reiz lūgs.

Tesa veiksmīgi nokļuva galā. Brauciens pa satumsušajiem laukiem, kurus klāja baltā sniega sedzene, izvērtās par jauku ceļojumu. Viņa ieslēdza radio, cik skaļi vien iespējams, brīnumainā kārtā atradusi rokmūzikas staciju. Dungojot līdzi Rodam Stjuartam, viņa tuvojās apgaismotajam Neitana rančo.

Viss sakopts gluži kā Kurjē un īva gleznā, Tesa nosprieda. No- blietētais zemesceļš bija viegli apsnidzis, koki meta ēnas uz kārtīgajām saimniecības ēkām, kuras ietvēra taisnstūrveida žogs.

Mašīnas priekšējo lukturu gaisma iztrūcināja zirgus, veseli trīs izrikšoja no staļļa aplokā un vēroja, kā viņa pabrauc garām.

Arī skaisti - gluži kā uzgleznoti, Tesa nodomāja, astes noplīvoja vien, kad viņi pasita gaisā pakavus. Viens zirgs pieaulekšoja pie žoga, un Tesa, viņa spīdīgās ādas un cēlo formu savaldzināta, palēnināja mašīnas gaitu, lai viņu aplūkotu.

Tesa turpināja ceļu un, izmetusi slaidu līkumu, tuvojās galvenajai mājai. Arī tā bija glīta un gaumīga. Nepretencioza divstāvu būve ar plašu verandu, baltiem slēģiem, tumšu dēļu apšuvumu, diviem skursteņiem, pa kuriem vēlās dūmi pretī sniegotajām debesīm. Vienkārša, Tesa sprieda, bez izskaistinājumiem, nekā lieka. Gluži kā vīrietis, kurš tajā dzīvoja.

Paņēmusi somu un dāvanu, Tesa smaidīdama izkāpa no automašīnas. Tad viņa tik tikko apslāpēja kliedzienu, jo ieraudzīja lūsi.

Grīļodamās viņa atkāpās trīs soļus un atspiedās pret automašīnu. Dzīvnieka acis skatījās uz viņu. Tas bija beigts, pārmests pār zirgu piesienamo slitu. Bet Tesas izbīlis bija liels.

Ķepas un biedinoši asie nagi skaidri liecināja, kas notiktu ar neuzmanīgu sievieti, ja viņa saskrietos ar dzīvu meža kaķi. Drebošā sirds norima, kad viņa saprata, ka asiņu nav. Tā bija tikai āda, kas pārmesta pār slitu. Nodrebinājusies viņa apmeta līkumu un, piegājusi pie mājas, devās augšā pa pakāpieniem uz ārdurvīm.

Ir nu gan cilvēki, viņa nobrīnījās, piekarinājuši lūša ādu mājas priekšā! Nervozi iesmējusies, viņa palūkojās uz dāvanu, kuru turēja rokā. Vai pēc tam viņi lasa Kītsu?

Ak jēziņ, kāda zeme!

Tesa jau pacēla roku, lai pieklauvētu, bet tajā mirklī durvis atvērās. Par laimi, viņa neiespiedzās, lai gan jutās saspringtā noskaņā.

Viņu nopētīja tumšmataina, maza auguma sieviete, gandrīz tikpat resna, cik gara, saģērbusies melnā mētelī un ietinusies daudzās šallēs. Melnos matus sedza vēl viena šalle, tomēr Tesa pamanīja arī sirmus pavedienus.

-    Senjorita, - sieviete uzrunāja viņu skanīgā, plūstošā balsī, - kā varu jums palīdzēt?

Tesu apbūra sīkās, grumbainās sieviņas skanīgais seksuālais balss tonis, un nekavējoties viņa iztēlē jau radīja scenārija personāžu. Tesa atplauka un pasmaidīja.

-    Sveicināta! Mani sauc Tesa Mērsija.

-   Jā, senjorita Mērsija. - Mērsiju vārda pieminēšana lika sievietei aicinoši atvērt platāk durvis.

-    Es vēlētos satikt Neitu, ja viņš nav aizņemts.

-Viņš ir savā kabinetā. Pa gaiteni uz priekšu. Es parādīšu.

-    Jūs taču jau ejat laukā. - Tesa negribēja, lai tiktu pieteikts viņas apciemojums. — Es pati atradīšu. Senjora…?

-    Krusa. - Sieviete samirkšķināja acis, ieraudzījusi Tesas izstiepto roku, tomēr aši to paspieda. - Misters Neits priecāsies jūs redzēt.

"Vai patiesi?" Tesa nodomāja, bet nebeidza smaidīt.

-    Man viņam sagatavota dāvana, - Tesa paskaidroja, paceļot spīdīgajā papīrā iesaiņoto grāmatu. - Pārsteigums.

-     Ļoti jauki. Trešās durvis pa kreisi. - Smaida ēna ap sievietes lūpām skaidri lika saprast, ka Tesas ierašanās īstais iemesls ir acīm redzams. Vismaz citai sieviešu dzimuma pārstāvei noteikti. - Arla- bunakti, senjorita Mērsija!

-    Arlabunakti, senjora Krusa! - Tesa klusībā pavīpsnāja, kad durvis starp viņām aizvērās un viņa palika viena klusajā hallē.

Tumšās dēlu grīdas klāja koši paklāji ar ģeometriskām figūrām, koši baltās sienas rotāja gaumīgi melnbalti tušas zīmējumi. Misiņa podos bija ievietotas jaukas sauso ziedu kompozīcijas, laikam sen- joras pirksts, Tesa pieņēma, lūkojoties apkārt.

Viesistabā omulīgi kūrās uguns akmens kamīnā ar akmens dze- gu, uz kuras stāvēja alvas svečturi un aizraujoša kolekcija - rakstāmgalda preses. Mēbeles bija masīvas, mīkstas, vīrišķīgas. Tumšās krāsas kontrastēja ar gaišajām sienām un spilgtu toņu paklājiem.

Interesants sajaukums, Tesa sprieda. Vienkārša, vīrišķīga, tomēr acīm tīkama aina.

Tuvojoties atvērtajām kabineta durvīm, viņa uztvēra klusas Mocarta mūzikas skaņas.

Tur jau viņš bija - garais, seksīgais, Džimijam Stjuartam līdzīgais puisis sēdēja ādas krēslā ar augstu atzveltni pie liela ozolkoka rakstāmgalda. Lampa meta gaismu uz viņa rokām,. Pieri saraucis, kaklasaiti vaļīgi atlaidis, viņš kaut ko rakstīja dzeltenā piezīmju grāmatā. Tesa noskatījās, kā viņš izvelk pirkstus caur izspūrušo, biezo, zeltaino matu ērkuli.

Padomā tik, kā man joņo sirds, Tesa nodomāja. Uzjautrināta par sevi, viņa vēl mirkli pavēroja Neitanu, viņai patika nolūkoties vīrietī, kurš strādāja un neko nemanīja.

Telpa bija pilna ar grāmatām, Neitanam pie elkoņa uz galda stāvēja krūze ar kafiju, fonā liegi žūžoja jaukā mūzika.

Neitan, Tesa nosprieda, atglaudusi matus, tu esi zudis cilvēks.

-    Labvakar, advokāt Torens! - Tesa smaidīdama sacīja, labi apzinādamās savu efektīgo pozu uz sliekšņa. Neitans satrūcies pacēla galvu un, darbā iztraucēts, vispirms pauda izbrīnu, tad viņa skatiens noskaidrojās.

-    Sveicināta, mis Mērsija!

Neitans saspringa, lūkojoties uz Tesu, kuras matus un mēteli klāja sniega pārslas. Spriedze pastiprinājās, ieraugot noslēpumaino, sievišķīgo smaidu uz viņas lūpām, tomēr viņš mierīgi atlaidās pret atzveltni, it kā nejustu ne mazāko satraukumu.

-    Kāds patīkams pārsteigums!

-    Es ceru. Vēl es ceru, ka neiztraucēju tevi svarīgā darbā.

-     Nav jau nemaz tik svarīgs. - Piezīmju rakstīšana Neitanam vairs nebija ne prātā.

-            Mani ielaida senjora Krusa. - Tesa tuvojās galdam, iedomādamās redzēto lūsi. Viņa pamācīsies no dzīvnieka un pirms uzbrukuma paspēlēsies ar medījumu. - Tava saimniecības vadītāja.

-    Jā, mana saimniecības vadītāja. - Neitans bija pagalam apjucis. Vai viņam celties un piedāvāt kādu dzērienu vai palikt sēžam? Pie velna, kāpēc viņa smaidīja tā, it kā jau laizītu no lūpām to, kas no viņa palicis pāri? - Marija un viņas vīrs Migels - viņi abi vada mājsaimniecību. Vai tu esi tāpat atbraukusi paciemoties, Tesa, vai arī tev nepieciešams jurists?

-     Pagaidām tāpat vien. Draudzīgs apciemojums. - Tesa noslidināja no pleciem mēteli un redzēja iedegamies Neitana acis. Tātad, Tesa secināja, kleita izvēlēta pareizi. - Patiesību sakot, es gribēju tikt ārā no mājām. - Viņa nometa mēteli pār krēsla atzveltni un atbalstījās ar gurnu pret galda stūri, ļaujot kleitai viegli parauties gar stilbu augstāk. - Nespēju vairs izturēt četrās sienās.

-    Tā gadās.

Neitans nebija aizmirsis viņas kājas, bet nu jau ilgi tās slēpa džinsi vai biezas garās bikses no vilnas auduma. Redzot Tesas kājas smalkās zeķēs, atklātas krietni virs ceļgala, Neitans juta izkalstam muti.

-   Vai vēlies ko iedzert?

-   Neiebilstu. - Viņa sakrustoja kājas, darīdama to lēni. Tad pār- slidināja tās vēlreiz vienu pāri otrai. - Kas tev ir?

-    Ā… - Neitans neatcerējās un nu jau jutās pavisam muļķīgi.

Jo tālāk, jo labāk, Tesa nosprieda un nostājās taisni.

-    Es pati paskatīšos, vai drīkstu? - Viņa piegāja pie karafēm, kas stāvēja uz bufetes telpas otrā pusē, un izvēlējās vermutu. - Vai tu arī gribētu?

-    Jā, paldies! - Neitans pastūma nost kafijas krūzi. Ar kafiju viņam šobrīd noteikti nebija līdzēts. - Es vairākas dienas nevarēju pie jums aizbraukt. Kā jums tur klājas?

-    Klusi un mierīgi. - Tesa piepildīja divas glāzes un pienesa tās pie rakstāmgalda. Pasniegusi vienu Neitanam, viņa atkal atbalstījās pret galda stūri - šoreiz Neitana pusē. - Svētku noskaņojums. - Viņa noliecās - tikai mazliet - un saskandināja glāzes. - Mēs vadām priecīgas brīvdienas. Turklāt… - Viņa iedzēra malciņu. - Tas ir viens no manas ierašanās iemesliem. Apsveicu tevi Ziemassvētkos, Neit!

-    Tu atvedi man dāvanu? - Acis piemiedzis, viņš uzlūkoja sainīti - kā gaidīdams, ka tas nozudīs.

-    Maziņu. Tu esi labs draugs, turklāt mūsu advokāts. - Viņa pasmaidīja par pēdējo vārdu, jo iedomājās, ka advokāts varētu konsultēt arī laulības jautājumos. - Vai vērsi vaļā tūlīt vai gaidīsi līdz Ziemassvētku rītam? - Viņa ar mēli pieskārās virslūpai, un Neitanam visas asinis no galvas saskrēja pavēderē. - Es varu atbraukt vēl.

-   Dievinu dāvanas, - Neitans apgalvoja un atraisīja ietinamo papīru. Ieraudzījis grāmatu, viņš vienlaikus gan apjuka, gan jutās aizkustināts. - Un dievinu arī Kītsu, - viņš nomurmināja.

-    Tā man teica. Kad tu viņu lasīsi, tu iedomāsies par mani.

Neitans pacēla acis.

-    Es par tevi domāju bez uzskates līdzekļu palīdzības.

-   Tiešām? - Tesa pievirzījās Neitanam tuvāk tā, lai satvertu viņa vaļīgāk atvilkto kaklasaiti. - Un ko tieši tu domā?

-    Nu, piemēram, ka šobrīd tu centies mani pavedināt.

-    Tu esi tik attapīgs, tik gudrs… - Tesa pasmaidīja un noslīdēja - Neitanam uz ceļiem. - Tev ir pilnīga taisnība. - Pēc viena aša kaklasaites parāviena Neitana lūpas jau skāra viņas muti.

Tāpat kā šis nams un vīrietis, arī iekāre bija pavisam vienkārša, bez izlikšanās. Neitana rokas satvēra viņas siltās, smagās krūtis, tūlīt novirzoties uz viņas gurniem un muguru.

Kad Tesa bija noraisījusi viņam kaklasaiti un pogāja vaļā kreklu, Neitans centās atgūt elpu.

-   Vēl nedēļu bez tavām rokām - un es kliegtu. - Tesa viegli ie- kodās ar zobiem viņam kaklā. - Es labāk Idiegšu tagad, nekā būdama viena.

Neitans vēl nebija atelsies, bet rokas jau ātri uzrāva augšup šauro kleitiņu, atklājot jauku, kailu miesu virs zeķu mežģīņu maliņām.

-    Mēs nevaram šeit… - Viņš atgriezās pie krūtīm, vairs nezinot, ko vēlējās vairāk. - Augšstāvā, - viņš nočukstēja starp skūpstiem. - Es tevi uzvēdīšu augšstāvā.

-     Tepat! - Tesa atgāza galvu, bet Neitana lūpas pārslidinājās pār viņas kaklu. Viņam bija brīnišķīga mute, Tesa jau to bija paredzējusi. - Tūlīt un tepat. Vairs nespēdama gaidīt, viņa ķērās pie jostas. - Ātrāk! Pirmo reizi nekavējies. Smalkumus atstāj vēlākam laikam!

Ar Neitanu notika gluži tas pats. Uzbudināts, alku pilns, viņš cīnījās ap kleitas rāvējslēdzēju uz muguras, gluži tāpat kā Tesa ar viņa apģērbu. Viņš novilka kleitu tiktāl, ka ieraudzīja pilnīgās krūtis zema griezuma melnos krūšturos. Viņš norāva tos ar zobiem, tad ar zobiem pataustīja viņu pašu.

-    Cik tu esi brīnišķīga…

Tesu bija pārņēmis jaunatklājuma pārsteigums. Viņa sevi uzskatīja par veselīgi seksuālu. Bet Neitana lūpas uz viņas miesas izraisīja nepārspējamu satricinājumu, kas viņu pārņēma galvu reibinošā ātrumā.

-   Ak kungs… Vēl! Tūlīt…

Atpakaļ atslīgusi, viņa izbaudīja pirmo pasakaino orgasmu.

Neitanu apstulbināja Tesas mežonīgā, burvīgā aizrautība. Piespiedis lūpas pie Tesas mutes, cieši viņu apskāvis, Neitans centās sakopot domas.

-    Iesim augšstāvā, Tesa! Neesmu radis nodarboties ar seksu uz sava galda. Es to nespēju.

-    Ir jau labi… - Viņa atbalstīja pieri pret Neitana galvu un trīs reizes dziļi ievilka elpu. Kaut kas neaptverams, viņa drebēja kā skol- niecīte. - Tiešām.

Tesa pataustījās sev aiz muguras un nogāza no galda vairākus priekšmetus, bet Neitans pa to laiku glāstīja viņai krūtis. Elpai aizraujoties, viņa aizvēra acis, bet rokas meklēja somu. Sagramstījusi viņa to atvēra un pameta sāņus - ārā izbira prezervatīvi.

Neitans acis vien iepleta. Kopumā izskatījās, ka to ir vismaz divpadsmit. Neitans nokāsējās.

-    Nezinu, vai man jābaidās vai jājūtas glaimotam.

Tesai sanāca smiekli. Puskaila sēdēdama uz galda, uzbudināta līdz neprātam, viņa skaļi dobjā balsī iesmējās.

-    Uztver to par izaicinājumu!

-    Es pieņemu. - Viņš sniedzās pēc viena, bet Tesa ķircinoši pastūma to tālāk.

-    Nē! Ļauj man!

Skatienu nenolaidusi, viņa atrāva iesaiņojumu vaļā. iMocarta maigi cienīgās mūzikas pavadībā viņa atbrīvoja Neitanu no biksēm un, gaidpilna murrādama, spīdzinoši lēni uzvilka aizsarglīdzekli.

Neitanam aizsitās ciet elpa, viņš iekrampējās ar pirkstiem krēsla paročos. Tesa rīkojās prasmīgi, smalki un uzmanīgi. Neitanam pēkšņi uzmācās bailes, ka viņam neizdosies, gluži kā nevainīgam pusaudzim.

-   Tev gan labi sanāk…

Tesa pasmaidīja un sagrozījās.

-    Es par to domāju, kopš pirmo reizi tevi ieraudzīju.

Neitans, satvēris viņu aiz gurniem, cieši turēja, un viņi abi drebēja.

-   Ak tā? Tad mēs abi esam līdzīgi.

Tesa uzlika rokas viņam uz pleciem un iespieda nagus cieši ādā.

-    Kāpēc tad mēs tik ilgi gaidījām?

-    It kā es to zinātu.

Lēni, acis no Tesas nenolaidis, Neitans piekļāva viņu sev klāt un ieslīdēja viņā. Tesa notrīcēja, ievaidējās, taču nepakustējās. Viņa aizvēra acis, tad atvēra.

-    Jā, — viņa teica un vēlreiz pasmaidīja.

-    Jā. - Neitana rokas palika uz viņas gurniem, viņa sakustējās - ātri, ātri.

Vēlāk, apskāvis saļimušo Tesu, Neitans pastiepās pēc telefona. Viņa nopūtās, kad Neitans viņu pagrozīja, lai piezvanītu.

-   Vila? Te Neits. Tesa ir pie manis… Jā. Viņa paliks šeit pa nakti. - Noliecis galvu, viņš piespieda to pie Tesas kailā pleca, aptvēris, ka galu galā nav nemaz novilcis viņai kleitu pavisam. Gan paspēšu, viņš nodomāja un atbildēja uz Viļas jautājumu: - Nē, viņai nekas nekait. Ar viņu viss ir kārtībā. Viņa atgriezīsies no rīta. Uz redzēšanos!

-    Ļoti apdomīgi, - Tesa nomurmināja. Viņa atpogāja vēl dažas Neitana krekla pogas un laiski noglāstīja gludo, kailo ādu uz viņa krūtīm.

-    Citādi viņa uztrauktos. - Neitans saņēma Tesas kleitu un pārvilka to viņai pār galvu. Nu viņai palika tikai zeķes ar mežģīņu maliņām, seksīgās augstpapēžu kurpes un apmierinātais smaids. Neitans gribēja, lai nozustu vienīgi šis smaidiņš.

-    Kā tu jūties?

-    Lieliski. - Atmetusi matus atpakaļ, Tesa apskāva Neitanu ap kaklu. - Un tu?

Neitans palika rokas viņai zem dibena un, sliedamies augšā, pacēla ari viņu.

-    It kā būtu izvilcis laimīgo lozi, - viņš teica un uzsēdināja viņu uz galda. Vēl viņš paspēja aizsviest piezīmju grāmatu, kas mētājās turpat pie rokas. - Un tūlīt laimēšu nākamo.

Tesa pārsteigta un ieinteresēta pavīpsnāja.

-    Ko, jau otrais raunds?

-    Turies, mīlulīt! - Viņš sāka glāstīt Tesu, priecīgs, ka viņa nodreb. - Turies cieši…

Drīz vien viņa saprata, ka brīdinājums jāuztver nopietni.

Trīspadsmitā nodaļa

Pirms Jaunā gada termometra stabiņš sakāpa augšup. El Nino - šā dabas fenomena radītie laika apstākļi bija saprotami tikai Dievam - atnesa koši zilas debesis, sauli, siltumu. Kaut arī tas nozīmēja dubļus un šķīdoni - arī apledojumu, kad atsāka pūst untumains vējš, - šo brīdi vajadzēja izbaudīt.

Vila, ģērbusies vieglā kokvilnas jakā, jāja pārbaudīt žogus un, pamanījusi, kur tie salauzti, savā nodabā svilpodama, ķērās pie labošanas. Kalnus klāja sniegs, balts viļņveidīgs segums. Atkusnis piesnigušajās, baltajās ganībās bija pavēris skatienam atsevišķus zemes un zāles laukumiņus, tomēr kupenas gar rančo ceļiem joprojām pacēlās augstāk par automašīnām. Meži bija zaudējuši sermuļkrāsas dekorējumu un kļuvuši kaili un melni no mitruma, bet priedes slējās dzīvelīgi zaļas.

Vila uzskatīja, ka Lilijas neviltotā laimes sajūta ietekmējusi arī viņas noskaņojumu. Lilijas radītajam svētku priekam spētu pretoties tikai nelabojams īgņa.

Vai gan citādi, Vila domāja, viņa būtu piekritusi Lilijas piesardzīgajam lūgumam sarīkot Jaungada balli. Visi mājas ļaudis tagad gatavojās saposties un sanākt kopā. Ņemot vērā apstākļus, kādi patlaban valdīja rančo, tam gan vajadzēja būt par slogu, Vila sprieda.

7'omēr vismaz sev viņa atzinās, ka ļoti gaida svētkus.

Arī šobrīd Lilija un Besa, un Nella saimniekoja pa virtuvi, gatavodamas ēdienus mielastam. Māja bija rūpīgi iztīrīta un izgreznota un Vilai paziņots, ka viņai pēc dušas svētku tērpā precīzi astoņos jāierodas lejā. Viņa to darīs, Vila solījās, viņa to darīs Lilijas dēļ.

Kaut kādā veidā, mēnešiem ritot, viņa bija pieķērusies svešiniecei, kas tika saukta par viņas māsu.

Kāds tur brīnums, Vila sev teica, uzkāpjot Mēnesnīcai mugurā un jājot tālāk. Lilija bija mīļa, sirsnīga, laipna. Viegli ievainojama. Vila bija centusies būt atturīga, bet viņas sadraudzējās arvien ciešāk, un nu viņa vairs nespēja iedomāties Mērsija rančo bez Lilijas maigās klātbūtnes.

Lilijai patika vākt dažādus zariņus un ievietot senlaicīgās vāzēs. Tā viņai izdevās radīt pievilcīgu vidi. Viņa izvilka no bufetēm vecas bļodas un salika tajās augļus, pītos grozos salasīja nokritušos priežu čiekurus. Atnesusi no siltumnīcas dažādus augus, viņa izvietoja tos istabās.

Neviens neiebilda un nesūdzējās, tāpēc viņa aizrāvās arvien vairāk un, sameklējusi skapjos svečturus, nopirka aromātiskas sveces, ko iededza vakaros, tā ka visa māja smaržoja pēc vaniļas, kanēļa un diezin pēc kā vēl.

Tas bija patīkami. Tas radīja mājīguma sajūtu, Vila secināja.

Katram, kam vien acis pierē, bija arī skaidrs, ka Ādams iemīlējies Lilijā. Viņu mazliet biedēja, ka Liliju tik viegli var sāpināt, un viņš neuzplijās ar savām jūtām. Ar laiku, pareizi rīkojoties, viņš panāks, ko vēlēsies, Vila domāja. Viņa šaubījās, vai Lilija aptver Ādama jūtu dziļumu. Cik Vila saprata, Lilijai šķita, ka Ādams ir vienīgi laipns pret viņu.

Nokāpusi no zirga, Vila ķērās nostiprināt sarautu stiepli.

Vēl bija arī Tesa. Vila nevarēja apliecināt, ka būtu īpaši pieķērusies mis Holivudai, taču viņas nepatika pret pusmāsu arī bija mazinājusies. Tesa īpaši negadījās viņai ceļā, vairākas stundas dienā ieslēdzās savā istabā, kur rakstīja vai sazvanījās ar aģentu. Viņa izpildīja dotos uzdevumus. Bez prieka, bieži vien ne pārāk labi, tomēr izpildīja.

Vilai nebija ne mazāko šaubu, kas notika starp Tesu un Neitanu. Viņa tikai nevēlējās tajā iedziļināties. Vila paredzēja, ka šīm attiecībām nav nākotnes. Gada beigās Tesa nekavējoties iekāps lidmašīnā, dosies uz Losandželosu un aizmirsīs Neitanu.

Vila vienīgi cerēja, ka Neitans ir tam sagatavojies.

"Un kā ir ar tevi pašu, Vila?" viņa sev jautāja. Atspiedusies pret žoga balstu, viņa paskatījās uz kalniem un vienu mirkli sailgojās lēkt Mēnesnīcai mugurā un auļot prom tālu, tālu sniegotajos laukos, starp kokiem un debesīm. Tur, klusumā. Pilnīgā mierā, kur dzirdama tikai kūstošā sniega mūzika un ūdens lauž ceļu cauri ledum, klintīm, vēja pūsma glauda priedi un zeme elpodama brīnišķīgi smaržo.

Atbrīvoties no pienākumiem - kaut uz vienu dienu. Nekādu strādnieku, kam jādod rīkojumi, ne žogu, kuri jālabo, ne ganāmpulka, kas jābaro. Vienu dienu nedarīt neko, tikai skatīties debesīs un sapņot.

Par ko? Vila sev jautāja un nogrozīja galvu. Visapkārt virmoja mīla, ilgas, sekss, bet vai tas attiecās uz viņu? Vai viņa ļautos fantāzijām, kas notiktu tad, ja Bens viņai parādītu, ko vīrietis var izdarīt ar sievieti? Tieši ar viņu?

Vai viņa iztēlē redzēs asinis, nāvi, neveiksmes, vainas apziņu? Varbūt viņa, jājot uz kalniem, atradīs vēl kādu noslepkavoto, jo viņa, Vila, kļuvusi neuzmanīga…

To viņa nedrīkstēja pieļaut.

Vila uzmeta uz pleca šauteni, nopūtās un kāpa Mēnesnīcai mugurā.

Ieraudzījusi jātnieku, viņa cerēja, ka tas ir Bens ar Čārliju blakām. Vilai sametās kauns par vilšanās sajūtu, kas viņu kaut uz mirkli pārņēma, kad izrādījās, ka cilvēks zirgā ir Ādams.

Cik viņš skaists, Vila nodomāja. Un cik spēcīgs!

-    Sen neesi manīts šeit jājam! - Vila viņam uzsauca.

Ādams smaidīdams pievilka grožus.

-    Ak kungs, kāda dieniņa! - Dziļi ievilcis elpu, viņš pacēla seju pret debesīm. - Lilija gatavo balli un iesaistījusi darbā arī Tesu.

-    Tad tev neatlika nekas cits kā sameklēt mani. - Vila, paskatījusies uz Ādamu, iesmējās par apjukumu un vainas izteiksmi viņa sejā. - Es taču tikai pajokoju, Ādam! Turklāt esmu tev pateicīga par viņu abu uzmanīšanu, kaut arī zinu, ka tev tas nesagādā grūtības.

-     Lilija pilnīgi izmetusi no galvas domas par seksu. Pilnīgi. - Viņš pagrieza zirgu, lai jātu blakus Vilai. - Cik saprotu, tā viņa tiek galā ar atmiņām par savu bijušo laulību. Nezinu, cik tas ir veselīgi, bet viņai vismaz iestājies dvēseles miers.

-   Viņa šeit ir laimīga. Tu viņu dari laimīgu.

Ādams saprata, ka no Viļas nenoslēps savas neizpaustās jūtas. Tā tas nebija agrāk - un tagad ne tik.

-    Viņai vēl nepieciešams laiks, lai atgūtu drošības sajūtu. Ticību, ka es viņu vēlos, bet tāpēc nedarīšu pāri.

-   Vai viņa tev ir ko stāstījusi par savu bijušo vīru?

-    Pavisam nedaudz. - Ādams nemierīgi paraustīja plecus. Viņš gribēja dzirdēt visu. Gaidīšana nogurdināja. - Viņa strādājusi par skolotāju, kad viņi iepazinās un ļoti ātri apprecējās. Laulība, kā izrādījies, bijusi kļūda. Iekšēji viņa joprojām baidās. Pietiek man par strauju sakustēties, ātrāk pagriezties - un viņa satrūkstas. Sirds sāp, to noskatoties.

Tā tas ir, Vila nodomāja. Ievainotie un neaizsargātie vienmēr dziļi skāra Ādama sirdi.

-    īsajā laikā kopš Lilijas ierašanās viņa ir loti pārvērtusies. Kopš viņa ir kopā ar tevi. Tagad viņa biežāk smaida. Vairāk runā.

Ādams pielieca galvu.

-Tu arī esi viņai pieķērusies.

-    Zināmā mērā.

Ādams pasmaidīja.

-    Un kā ar to otro? Ar Tesu?

-    Par viņu runājot, es nelietotu vārdu "pieķeršanās", - Vila sausi izmeta. - Es cenšos "paciest".

-Viņa ir spēcīga rakstura sieviete, gudra, mērķtiecīga. Vairāk līdzīga tev, nevis Lilijai.

-    Lūdzu, neapvaino mani!

-    Tā ir. Viņa nebaidās skatīties patiesībai acīs un visu vērš sev par labu. Viņai nepiemīt tik liela pienākuma apziņa kā tev un laikam sirds nav tik maiga, tomēr zināmā mērā ir gan viens, gan otrs. Man viņa ļoti patīk.

Viļas piere savilkās, un viņa paskatījās uz brāli.

-    Tiešām?

-    Jā. Kad es viņai mācīju jāt, viņa nokrita no zirga - vairākas reizes. Taču viņa cēlās kājās, notīrīja džinsus un nekavējoties atkal kāpa zirgam mugurā. - Viļas sejā Ādams ieraudzīja izteiksmi, kāda viņai parādījās, cenšoties tikt galā ar jaunu problēmu. - Tātad viņai raksturīga apņēmība un drosme. Pašlepnums. Viņa prot sasmīdināt Liliju. Un man arī liek pasmaidīt. Vēl es tev atklāšu to, ko viņa pati nezina.

-    Vai kārtējais noslēpums? Klāj vaļā! - Vila smaidīdama paskubināja zirgu, lai tas pavirzās tuvāk Ādamam, un pieklusināja balsi, kaut arī jūdžu attālumā nebija manāms neviens cilvēks. Saule slīga lejup pretim klinšu galotnēm, apslāpēdama gaismu.

-   Viņa ir iemīlējusi zirgus. Pati gan to vēl neapzinās vai arī nevēlas atzīt, taču es redzu. Kā viņa pieskaras zirgiem, aprunājas ar viņiem, slepus pamielo ar cukurgraudiņu, lai es nemanu.

Vila saknieba lūpas.

-    Drīz sāks atnesties ķēves. Redzēsim, ko viņa teiks par dzemdībām.

-   Viņa tiks galā. Un viņa apbrīno tevi.

-    Muļķības!

-    Tu nespēj to atzīt, bet es redzu. - Acis piemiedzis, Ādams novērtēja attālumu līdz mājām. - Jāsim uz sacensībām līdz šķūnim.

-    Sarunāts! - Viņa uzsauca zirgam: - Nū-ū! - un tas metās pilnos auļos.

Pietvīkušiem vaigiem un starojošu skatienu Vila iesteidzās mājā. Neviens nespēja pārspēt Ādamu zirga mugurā, taču Vila bija turējusies viņiem pavisam tuvu. Tik tuvu, ka garastāvoklis uzlabojās, taču nekavējoties noplaka, tiklīdz viņa ieraudzīja Tesu kāpnēs.

-    Te nu tu esi. Ātri augšā, Enija Ouklija! Jāgatavojas ballei, bet tavs sviedru aromāts neiederas šajā vakarā.

-    Man ir vēl divas stundas laika.

-    Ar tām diez vai pietiks, lai pārvērstu tevi daudzmaz sievietei līdzīgu. Skrien uz dušu!

Vila bija gatavojusies tieši to darīt, bet tagad sacēla spuras.

-    Man jāuzraksta daži dokumenti.

-    Nē, nē! - Rokas vicinādama, viņai aiz muguras parādījās Lilija. — Pulkstenis jau gandrīz seši.

-    Nu un tad? Uz kuru man būtu jāatstāj tāds milzīgs iespaids?

-   Tev neviens arī nav jāaizvaino. - Tesa nopūtusies saņēma Viļu aiz rokas un vilka augšā.

-Ei!

-    Palīdzi, Lilija! Viena es netikšu ar viņu galā.

Iekodusi lūpā, Lilija saņēma Viļu aiz otras rokas.

-    Cik jauki, cik patīkami būs tikties ar cilvēkiem! Tu esi tik ļoti nostrādājusies. Mēs ar Tesu vēlamies, lai tu izklaidētos.

-    Novāciet rokas! - No Lilijas viņa viegli tika vaļā, turpretī Tesa pastiprināja tvērienu un iestūma Viļu guļamistabā. - Ja tu neatstāsies, es tevi… - Vila aprāvās, ieraugot uz gultas izklāto kleitu. - Pie velna, kas tad tas?

-    Es izmeklējos pa tavu skapi, bet neatradu neko, kas būtu kaut cik derīgs viesībām…

-    Pag! - Nu gan Vila izrāvās un apcirtās otrādi. - Tu rakņājies pa manu skapi?

-    Es tur neatradu neko piemērotu. Patiesību sakot, man likās, ka es vandos pa lupatu kasti, taču Besa apliecināja, ka tā tiešām esot tava garderobe.

Lilijai nosvīda mitras plaukstas, tomēr viņa iestājās tām abām pa vidu.

-    Mēs īpaši tev pāršuvām vienu no Tesas kleitām.

-    Viņas? - Vila vīpsnādama noskatīja Tesu 110 galvas līdz kājām. - Tad jau bija jāieņem puse no auduma, lai derētu man.

-    Tiešām! - Tesa atcirta. - Un viss ap krūtīm. Izrādās, ka Besa ļoti veikli rīkojas ar diegu un adatu. Pastāv tāda iespēja, ka pat tu ar savām plakanajām krūtīm un kājām kā zobu bakstāmie tajā varētu izskatīties daudzmaz pievilcīga.

-   Tesa! - Lilija nošņācās un pavilka vecāko māsu sāņus. - Krāsa ir skaista, kā tev šķiet? Tev piestāv dārgakmeņu toņi, un zilais ir kā radīts tev. Tesa bija ļoti laipna, ka ļāva šo kleitu pāršūt tavam augumam.

-    Tas nav svarīgi, - Vila nevērīgi attrauca. - Modes untumi nav man domāti.

Lilija uz mirkli aizvēra acis, klusībā izlūdzoties mieru.

-    Es saprotu, kādas neērtības tev radu ar šo balli, Vila. Paldies, ka ļāvi man to izplānot un pēdējās divas dienas aizņemt visu māju. Es saprotu, ka tev tas viss radījis tikai neērtības.

Vila apjukusi pārlaida roku pār matiem.

-    Nezinu, kurai no jums labāk izdodas mani apvest ap stūri, bet vai nav vienalga. Tagad pazūdiet - abas! Es spēšu nomazgāties un uzvilkt to muļķīgo, īpaši man darināto kleitu pati saviem spēkiem.

Tesa triumfējot paņēma Liliju aiz rokas un aicināja iet laukā no istabas.

-    Izmazgā matus, vecenīt!

-    Ej pie velna! - Vila aizcirta durvis viņām aiz muguras.

Viņa jutās kā muļķe. Muļķe, kura nosals šajā tā saucamajā kleitā, pirms vakars būs beidzies. Stāvēdama pie spoguļa, Vila paraustīja kleitas apakšmalu. Tā viņai izdevās to pavilkt par sprīdi zemāk, taču kakla dziļais izgriezums savukārt nožēlojami parāvās tuvāk nabai.

Krūtis vai dibenu, Vila prātoja, pakausi kasīdama, - ko viņa vairāk gribēja apsegt?

Kleitai vismaz bija piedurknes, tas jau nozīmēja daudz. Taču tās sākās gandrīz jau pie pleca, un Vilai nekā neizdevās piedurknes pavilkt tuvāk kaklam. Plānais, mīkstais audums piekļāvās miesai kā otra āda.

Vila nelabprāt iekāpa augstpapēžu kurpēs un tūdaļ dabūja pieredzēt mācību fizikā. Viņa pacēlās augstāk, un tas pats notika ar kleitas apakšmalu.

-   Ak tu velns! - Nostājusies tuvāk spogulim, Vila nolēma iet tāda, kā bija, tikai mazliet uzkrāsoties, izmantojot nabadzīgo kosmētikas krājumu. Galu galā bija Vecgada vakars.

Turklāt kleita bija ļoti skaistā krāsā, elektrozila. Varbūt augumam pietrūka apaļīguma, Vila secināja, noskatoties uz rūpīgi izveidoto trlsstūrveida izgriezumu, bet pleciem nebija nekādas vainas. Viņas kājas nemaz nelīdzinājās zobu bakstāmajiem. Tās bija garas, bet muskuļotas, un tumši tonētās zeķbikses noslēpa pāris no jauna uzdauzītos zilumus, kurus viņa ieraudzīja, dušā mazgājoties.

Vila nevēlējās ieveidot matus. Viņai nepadevās cirtas, sarežģītas frizūras, tāpēc viņa atstāja tos taisnus, izlaistus pāri pleciem. Tā viņas kailajai mugurai vismaz būs siltāk.

Viņa atcerējās, ka jāieliek auskari, jo tos Ziemassvētkos bija uzdāvinājis Ādams, un skaistās zvaigznītes jauki sašūpojās ausu ļipiņās.

Tagad atlika tikai izturēt kājās augu nakti augstpapēžu kurpes - apsēsties viņa, tērpusies šādā kleitā, nedrīksteja -, un viss ritēs, kā nākas.

-    Ak, tu izskaties brīnišķīgi! - Tie bija Lilijas pirmie vārdi, kad Vila nokāpa lejā. - Brīnišķīgi! - viņa atkārtoja, virpuļodama pa kāpņu laukumiņu kaut kādā plīvojošā, sniegbaltā ietērpā. - Tesa, nāc apskaties! Vila izskatās apburoša!

Tesa tikai kaut ko noņurdēja, iznākot no savas istabas bīstami melnā apģērbā.

-    Nemaz nav slikti, - viņa secināja, iekšēji priecādamās par panākto rezultātu, un, apliekot sev ap kaklu pērļu virteni, apriņķoja Vilai apkārt. - Vēl mazliet grima, un tu būsi kārtībā.

-    Esmu jau uzkrāsojusies.

-   Apžēliņ! Sievietei acis kā dievietei, bet viņa neprot to izmantot. Nāc šurp!

-    Es neiešu atpakaļ un nekādu smāķi uz sejas nelikšu! - Vila protestēja, kad Tesa viņu vilka augšā pa kāpnēm.

-    Mīļā, es pērku tikai pirmās šķiras smāķi. Paliec, Lilija!

-    Labi. Tikai bez liekas kavēšanās. - Lilija sirsnīgi pasmaidīja par jaunajām māsu attiecībām.

Lilija uzskatīja, ka viņām kopā ir ļoti labi. Viņas, protams, ķildojās, kā jau māsas. Bet viņas arī mainījās ar drēbēm, kosmētiku, kopā posās uz viesībām.

Lilija bija laimīga, ka var piedalīties šajās svinībās. Aizrāvusies viņa apgriezās riņķī, bet apcirtās, ieraudzījusi aiz muguras hallē stāvam Ādamu.

-    Es nepamanīju tevi.

-    Es ienācu no sētas puses. - Ādams nespēja novērst skatienu no tumšmatainās fejas plīvojošā, baltā kleitā. - Tu izskaties skaista, Lilija.

-    Paldies!

Viņa jutās gandrīz, gandrīz skaista. Toties Ādams bija tik nevainojams, tik neiedomājami brīnišķīgs, un Lilija tik tikko spēja noticēt savām acīm, ka redz reālu cilvēku. Simtiem reižu pēdējo mēnešu laikā viņa ilgojās pieskarties Ādamam. Nevis vienkārši ar roku, ar plecu, bet pieskarties tā īsti. Taču daļa viņas būtības baidījās no Ādama izsmiekla, no aizvainojuma, tāpēc viņa neriskēja.

-    Labi, ka esi klāt, - Lilija runāja, pārāk ātri bērdama vārdus.

-    Tesa aizveda Viļu pie sevis šo to uzlabot viņas izskatā, kuru katru brīdi sāks ierasties viesi. Man ne visai padodas namamātes loma. Nezinu, kas jāsaka.

Lilija atkāpās, bet Ādams spēra soli uz priekšu, viņu apturēdams. Lilijai sirds sāka strauji sisties, kad Ādams pārlaida pirkstus viņai pār vaigu.

-    Tev izdosies. Arī viņi nespēs bilst ne vārda, tiklīdz tevi ieraudzīs. Es pats arī nespēju.

-   Es… - Lilija bija pārliecināta, ka tūlīt viņa visu sabojās, bet viņa neatturami vēlējās mesties Ādama apskāvienos. Tikai cieši viņam piekļauties. - Man jāpalīdz Besai virtuvē.

-   Viņa pati ar visu tiek galā. - Acis no Lilijas nenolaidis, Ādams lēni saņēma viņu aiz rokas. - Iesim izvēlēties mūziku. Mēs pat varētu paspēt kādu deju nodejot pirms ciemiņu ierašanās.

-    Es ļoti sen neesmu dejojusi.

-    Šovakar dejosim, - Ādams viņai apsolīja un ieveda Liliju lielajā istabā.

Viņi paspēja tikai paņemt pirmās kompaktdisku izlases un ielikt atskaņotājā, kad logā atspīdēja automašīnu lukturu gaisma.

-    Apsoli man deju pusnaktī! - Ādams lūdza, savijot viņu pirkstus kopā.

-     Protams. Es nervozēju, - Lilija atzinās, viegli pasmaidījusi.

-    Turies manā tuvumā, sarunāts?

-    Kamēr vien būšu tev nepieciešams.

Pagriezies viņš ieraudzīja Viļu un Tesu nākam lejā, abas meta viena uz otru aprautus skatienus. Ādams diplomātiski saprata, kas no viņa tiek gaidīts, tāpēc no sirds iesvilpās. Tesa piemiedza viņam ar aci. Vila dusmīgi saviebās.

-    Man jāiedzer - jo ātrāk, jo labāk! - Nošņākusies caur zobiem, Vila soļoja uz durvīm sagaidīt pirmos ciemiņus.

Stundas laikā māja bija pilna ar cilvēkiem, troksni, juceklīgām smaržām. Acīmredzot neviens nebija laisks apmeklēt kārtējās svinības, nebija tik pārsātināts, lai neiedzertu vēl šampanieti, neatturējās apspriest politiku un jaunumus. Kaimiņus un draugus.

Viļas nepatiku pret sabiedriskajiem pasākumiem vēlreiz nostiprināja Betana Mozblija, kas apsēdās viņai cieši blakus un sāka sīki izprašņāt par slepkavību.

-    Mūs pārņēma šausmas, kad uzzinājām, kas noticis ar Džonu Bārkeru. - Betana tērgādama tik drudžaini iesūca šampanieti, ka Vilai kārojās piedāvāt viņai salmiņu. - Tev arī tas noteikti bija briesmīgs trieciens.

Vila pirmajā mirklī neuztvēra, ka Džons Bārkers un Piklzs bija viens un tas pats cilvēks, taču Betanas alkatīgi satrauktais skatiens to atgādināja.

-    Es nevēlos vairs to apspriest. Atvaino, man…

Viņa nepaguva pabeigt, jo Betanas pirksti cieši ieķērās viņai rokā.

-    Runā, ka viņš esot sagriezts gabalos! - Betana izbaudīja šo faktu kopā ar šampanieša malku, un mazā, putna knābim līdzīgā mute kļuva slapja un spīdīga. - Sadalīts pa daļām! - Garie, smailie nagi iespiedās Vilai ādā. - Un noskalpēts.

No tādas tīksmes Vilai kļuva nelabi un acu priekšā parādījās neizbēgamais skats. Kaut arī Betanas pārmērīgā tenkošanas kāre nebija ļaunprātīga, Vilai pārskrēja drebuļi.

-   Viņš miris varmācīgā nāvē, Betana. Es to neuzņēmu ar videokameru, citādi varētu noskatīties ap pulksten vienpadsmitiem.

Pretīgums un sarkasms Viļas balsī neatbaidīja Betanu, viņas alkatīgo interesi. Betana mērķtiecīgi, uzmācīgi pievirzījās tuvāk, uz- dvešot nepatīkamu vīna elpu.

-    Runā, ka viņa vietā varējis būt ikviens, vienalga, kurš. Cilvēku varēja nogalināt paša gultā nakts laikā. Es jau Bobam pa ceļam teicu, ka nespēju par to nedomāt.

Vila piespieda sevi sāji pasmaidīt.

-    Es tagad gulēšu mierīgāk, zinot, ka tu tik ļoti uztraucies. Tu esi izdzērusi glāzi, Betana. Bārs ir tajā pusē.

Vila atkāpās un devās prom. Viņai galvenais bija tikt svaigā gaisā. Kā lai elpo telpā, kur tik daudz cilvēku atņēma skābekli? Viņa devās pa halli uz ārdurvīm, atrāva tās vaļā un saskrējās ar Benu.

Viņš iepleta acis, un Vilai saļodzījās kājas. Atjēgusies ātrāk par Benu, Vila pasteidzās viņam garām un pārliecās pār verandas margām. Aukstajā gaisā varēja redzēt viņas elpu uzvijamies mākoņos.

Vilai uzmetās zosāda. Gaiss bija tieši tik dzestrs, kā viņa vēlējās, un neko vairāk viņai nevajadzēja.

Bena rokas apskāva Viļas plecus un apgrieza viņu otrādi, bet viņa caur zobiem izgrūda:

-Viesības ir tur, iekšā.

-    Es gribēju pārliecināties, ka man nerādās halucinācijas.

Nē, Bens nodomāja. Vila stāvēja pavisam reāla viņa acu priekšā. Vēsā, kailā āda viegli drebēja zem viņa pirkstiem. Lielās stirnas acis šķita vēl tumšākas, vēl dziļākas. Koši zilā kleita mirdzēja zvaigžņu gaismā un intīmi piekļāvās katram ielokam un izcilnim, izbeidzoties kairinoši augstu un atsedzot garās, vingrās kājas.

-   Svētā debess, Vila, tu izskaties tik brīnišķīgi, ka tevi varētu apēst ar vienu kodienu. Taču tu nosaldēsi skaisto dupsīti, ja paliksi te stāvam.

Bena žakete jau bija vaļā. Viņš to izmantoja, pasperdams soli uz priekšu un aplikdams Vilai apkārt, turklāt izbaudīja papildu labumu, cieši piespiezdams mazo augumu sev klāt.

-    Laid vaļā! - Vila sagrozījās, bet Bens viņu bija notvēris slazdā.

-    Es iznācu ārā, lai piecas minūtes pakavētos vienatnē.

-   Nu, tad tev vajadzēja apmest ap pleciem jaku. - Bens, apmierināts ar radušos situāciju, apošņāja viņu - vairāk kā suns, nevis kā mīļotais - un dzirdēja, kā Vila apslāpēja smieklus. - Tu labi smaržo.

-    Tā idiote Tesa mani iesmaržināja. - Vila siltumā sāka atslābt.

-    Visu seju nozieķēja.

-    Viņa tevi labi sakrāsojusi. - Bens pasmaidīja, bet Vila, galvu pieliekusi, uzlūkoja viņu ar nožēlu.

-    Kas ir ar tiem vīriešiem, ka viņi iekrīt uz tādām muļķībām? Vai tad tajās tūbiņās un kārbiņās slēpjas kas īpašs?

-   Mēs esam vāji, Vila. Vāji, viegli ietekmējami muļķi. Vai pamai- gosimies? - Bens pastiepa roku pie Viļas kakla, un viņa iesmējās.

-    Izbeidz, Makinon! Tu esi āksts. - Taču viņa bija apķērusies Benam ap vidukli un jutās labi, aizmirsusi samaitāto garastāvokli.

-    Turklāt tu esi aizkavējies, - viņa piebilda. - Tavi vecāki jau atbrauca, Zaks un Šellija arī. Es jau domāju, ka tu nebūsi.

-   Aizķēros. - Bens Viļu noskūpstīja, pirms viņa paspēja izvairīties vai protestēt. - Vai tu ilgojies pēc manis?

-Nē.

-Mele!

-    Kā tad! - Bena pārlieku pašapzinīgais smīns lika Vilai pavērties viņam pār plecu uz spilgti izgaismoto logu un ļaužu pūli. - Ienīstu balles. Visi tikai klimst riņķī un gvelž muļķības. Kāda jēga?

-    Sabiedrisko un kulturālo attiecību apmaiņa. Iespēja saposties, iedzert par brīvu un koķetēt. Es grasos palakstoties ap tevi, kad ieiesim iekšā. Vai arī tu dod priekšroku stallim, kur es varētu tev novilkt skaisto kleitu?

Par pēdējo piedāvājumu ieintriģēta vairāk, nekā pieklātos, Vila sarauca uzacis.

-    Vai man ir vēl citas iespējas?

-    Mēs varētu izmantot manu automašīnu, bet tur nebūs tik ērti.

-    Kāpēc vīrieši dienu un nakti to vien domā kā par seksu?

-    Domājam un darām. Vai tev apakšā kaut kas ir?

-    Protams! Man vajadzēja ieziesties ar eļļu, lai ietiktu šajā kleitā.

Bens saviebās, gandrīz ievaidējies.

-To man tikai vajadzēja dzirdēt! Iesim iekšā, klimtīsim riņķī un gvelzīsim muļķības.

Benam atkāpjoties, aukstums ķēra Viļu kā pļauka. Drebinādamās viņa aizsteidzās pie durvīm. Uz sliekšņa viņa tomēr apstājās un, pagriezusies pret Benu, jautāja:

-    Kāpēc tev pēkšņi tik ļoti gribas mani izģērbt?

-    Tas nav pēkšņi.

Viņš pats atvēra durvis un iestūma Viļu iekšā. Juzdamies kā mājās, viņš novilka mēteli un uzmeta to uz kāpņu margu balsta. Atšķirībā no Viļas viņam gluži labi patika viesības, tām raksturīgais troksnis, kņada un smaržas. Ļaudis, sarunās iegrimuši, sēdēja turpat uz kāpnēm, turēdami šķīvjus ar ēdienu uz ceļiem. Citi drūzmējās hallē, stumdījās pa atvērtajām durvīm pārējās istabās. Vairākums sasveicinājās ar Benu, pārmija ar viņu kādu vārdu, bet viņš stingri turēja Vīlu aiz rokas, lai viņa neaizbēgtu.

Vila vairāk par visu vēlējās nozust no citu acīm, Bens to saprata, tomēr nelaida viņu vaļā. Bens bija sagatavojies parādīt savu nostāju viņai un visiem klātesošajiem - arī tiem pāris iedomīgajiem tipiem, kuri bija nolūkojuši Viļu. Vecā gada beigas un jaunā sākums, kas pilns ar noslēpumiem un iespējām, - šķita, ka nu ir pienākusi ļoti piemērota reize.

-    Ja tu mani uz mirkli atlaistu,-Vila purpināja viņam pie auss, - es varētu…

-    Es zinu, ko tu varētu. Es palikšu tev blakus. Sāc pie tā pierast!

-     Kā to saprast, velns parāvis! - Vilai atlika vienīgi klusu lādēties, bet Bens viņu ievilka lielajā istabā.

Tur bija sapulcējušies viesi, gatavojoties dejošanai. Bens pa ceļam paķēra alu un iepriecināts noskatījās, kā viņa vecāki jau veikli izpilda sarežģītus tustepa soļus.

-    Par cilvēkiem, kas kopā dejo, var daudz ko pateikt, - Bens sacīja.

Vila palūkojās uz viņu.

-Ko tad?

-   Viņi pazīst viens otru caur un cauri. Un ko viņi domā par to, ko zina. Palūkojies uz tiem abiem… - Bens pielieca galvu uz Neitana un Tesas pusi, kuri šūpojās - par dejošanu to nenosauksi - bara malā un smaidīdami lūkojās viens uz otru.-Viņi vēl pilnībā nepazīst viens otru, bet abi lieliski pavada laiku iepazīdamies.

-    Tesa viņu tikai izmanto seksam.

-Viņš gan tāpēc neizskatās nelaimīgs. - Bens pavīpsnājis nolika alu sāņus. - Nāc!

Vila pārbijusies parāvās atpakaļ, cenšoties nostāvēt uz neierasti augstajiem papēžiem, taču Bens vilka viņu uz deju grīdu.

-    Es nevaru. Negribu. Neprotu.

-Tad mācies! - Bens stingri uzlika roku Vilai uz gurna un viņas plaukstu sev uz pleca.

-    Es nedejoju. Visi zina, ka es nedejoju.

Bens tikai nolika atpakaļ uz pleca roku, ko viņa bija paspējusi noņemt.

-    Dažkārt nenāk par ļaunu pacietīgi pavērot, ko dara otrs.

Bens apsvieda Viļu apkārt tā, ka viņai atlika tikai vai nu kustināt kājas, vai nokrist uz dibena. Vila jutās nožēlojami neveikla un apjukusi, ka nokļuvusi visu uzmanības centrā. Viņa turējās stīva kā dēlis.

-    Atslābinies, - Bens nomurmināja viņai ausī. - Dejošana nav sāpīga. Paskaties uz Liliju! Skaista kā bilde - pietvīkusi, mati plīvo. Brūsters sajūsmināts māca viņai tustepu.

-    Viņa izskatās priecīga.

-   Viņa tiešām priecājas. Un Džims Brūsters paspēs viņā iemīlēties, pirms deja būs beigusies. Tad viņš uzlūgs nākamo sievieti, kurā atkal iemīlēsies.

Vila aizdomājās, un Bens, izmantojot brīdi, pievilka viņu tuvāk.

-   Tā ir dejas noslēpuma burvība. Sievieti var apskaut, sajust, pasmaržot.

-    Tad lūgt nākamo.

-    Reizēm jā. Bet ne vienmēr. Paskaties uz mani, Vila…

Vila paklausīja, ieraudzīja uguntiņu viņa skatienā un nepaguva ne acis samirkšķināt, kad Bens jau paspēja viņu noskūpstīt. Viņa skūpsts bija lēns un dziļš atšķirībā no straujajiem soļiem. Viļas sirds apreibusi sitās krūtīs, gatava izlēkt ārā.

Kopā ar Benu kustēdamās vienā ritmā, Vila jautāja:

-    Kāpēc tu tā darīji?

Atbilde bija patiesa un vienkārša.

-    Lai visi vīrieši, kuri uz tevi skatās, saprot, kam tu tagad piederi.

Viļas reakcija bija tāda, kā Bens jau paredzēja. Vispirms viņa iepleta acis no pārsteiguma, pēc tam dusmās samiedza tās. Pietvīkusi sārta, viņa iešņācās, bet Bens atkal piespieda lūpas pie viņas mutes.

-    Pierodi vien arī tu pie šīs domas, - viņš pačukstēja. Tad viņš atkāpās. - Es tev atnesīšu ko dzeramu.

Bens sprieda, ka Vila būs paguvusi nomierināties, kamēr viņš atgriezīsies, un nesviedīs glāzi viņam sejā.

Vila savukārt bija gatava iecirst nagus Benam sejā un saskrāpēt līdz asinīm, taču tajā brīdī pie viņas pieskrēja Šellija.

-    Tu un Bens! Man nebija ne jausmas… Viņš taču prot glabāt noslēpumus pat no Dieva! - Runādama viņa stūma Viļu malā uz kāda telpas kaktiņa pusi. - Kad tas sākās? Kas ar jums abiem notiek?

-     Nekas nav'sācies. Nekas! - Viļu sagrāba dusmas, kas nu jau kļuva bīstamas. Tās mutuļoja gluži fiziski, virmodamas zem ādas. — Tāds nelietis! Es piederot viņam! Es esot viņējā…

-    Tiešām? - Kā īsteni romantiska būtne Šellija piespieda roku pie krūtīm. - Ak, cik jauki! Zaks man nekad tā nav teicis.

-    Tāpēc viņš vēl ir dzīvs un elpo.

-            Tu joko, vai? Man ļoti patiktu, ja viņš tā sacītu… - Šellija sāka smieties par Viļas izbīli. - Ak, Vila, vīriešu pašpārliecība mazās devās ir pat seksīga. Es ģībstu, kad Zaks sāk vingrināt muskuļus.

Vila stingri uzlūkoja Šelliju.

-    Cik daudz tu jau esi paspējusi iedzert?

-    Es neesmu piedzērusies un nejokoju arī. Dažreiz viņš pat mani pacel gaisā un pārmet pār plecu. Tagad ar mazo tas nenotiek tik spontāni, bet tik un tā iedarbojas zibenīgi.

-    Tev varbūt. Man nepatīk vīrieši, kuri neprot uzvesties.

-   Jā, es saprotu, cik šausmīgi nepatīkami tev bija visu klātbūtnē pieciest Bena izdarības, - Šellija lēni novilka, mēles galiņu iemērcot vīna glāzē un nolaizot gar lūpām. - Visi redzēja, kā tev riebās viņa neprātīgais skūpsts.

Vila drudžaini domāja, kā gudrāk, ar nicinājumu kaut ko atcirst.

-    Apklusti, Šellija! - Nekas labāks viņai neienāca prātā.

-    Kovbojmeitene dabūja kārtīgu dadža dzēlienu dupsī.

-    Benam patīk viņu kaitināt.

Tesa sarauca augšup uzacis.

-    Manuprāt, viņam patiktu daudz kas vairāk.

-   Tā izskatās gan. Ja jau mēs esam sākuši runāt par ko vairāk… - Neitans pieliecās tuvāk Tesai un iečukstēja viņai ausī piedāvājumu, no kura Tesai asinis sāka mutuļot.

-   Advokāt Torens, jūs nu gan protat izteikties!

-    Mēs varētu klusām nozust, doties pie manis un sagaidīt Jauno gadu… tikai divatā. Neviens mūs pat neievēros.

-    Hmm… - Tesa sagrozījās tā, ka viņas krūtis atspiedās pret Neitanu. - Tas ir pārāk tālu. Iesim augšā. Manā istabā. Pēc piecām minūtēm.

Neitanam acis iepletās.

-   Viesu pilnā mājā?

-    Manām durvīm ir stingra, laba atslēga. Uzej augšā, nogriezies pa kreisi, tad pa labi, trešā istaba ir manējā. - Tesa ar pirkstu galiem pieskārās viņa zodam. — Es gaidīšu.

-    Tesa, man šķiet…

Bet viņa jau aizslīdēja prom, uzmetusi pār plecu Neitanam kvēlojošu skatienu. Neitanam šķita, ka smadzenes uzliesmos. Viņš paspēra divus soļus Tesai pakaļ, tad apstājās un centās atjēgties.

Pie velna! Viņš nebija uzvedies prātīgi kopš brīža, kad Tesa ienāca viņa kabinetā, visnotaļ noskaņojusies uz intīmām attiecībām. Kāda gan nozīme tam, ka viņš bija līdz ausīm iemīlējies, bet Tesa - ne par matu. Viņi saderēja kopā. Vai nu Tesa to atzina, vai ne, viņa ar Neitanu bija pāris.

Cerēdams, ka neviens viņu neievēros, Neitans pakampa pudeli šampanieša un divas glāzes. Viņš tika līdz kāpņu galam.

-    Vai tu grasies pasēdēt atsevišķi? - Bens jautāja, tad iesmējās, pamanījis pietvīkumu, kas izplatījās no Neitana kakla augšup. - Nodod Tesai no manis Jaunā gada skūpstu!

-    Ej sameklē pats sev sievieti!

-Tieši to jau gatavojos darīt.

Bens rīkojās lēni un nesteidzīgi. Viņa mērķis bija pusnaktī dabūt Viļu savos apskāvienos. Pagaidām viņš ļāva Vilai vaļu, bet, sākoties sekunžu skaitīšanai, stingri pievilka viņu pie sevis.

-    Tu atkal esi klāt!

-    Atlikusi viena minūte, - viņš nepiespiesti teica. - Man šī minūte starp veco un jauno gadu vienmēr šķitusi gluži vai gaisā karājamies. - Vila sarauca uzacis, un Bens, pievērsis viņas uzmanību tikai sev, atļāvās viņu apskaut. - Ne šis, ne tas. Nekas. Ja mēs stāvētu šeit divi vien, mēs daudz varētu izdarīt tajās sešdesmit sekundēs.

Vila dzirdēja tikai viņa balsi, apkārt valdošais troksnis, smiekli, laika priecīgā skaitīšana slīdēja kaut kur garām. Kā sapnī viņa pacēla rokas un aplika tās Benam ap kaklu.

-    Saki, ka vēlies mani, - Bens čukstēja. - Tas jau nav nekas nopietns. Pagaidām ne.

-Jā. Bet…

-    Nekādus "bet"! Tas nav nekas nozīmīgs. - Viņš paslidināja plaukstu pār viņas kailo muguru zem matu viļņa. - Noskūpsti mani! Tāpat vien. Noskūpsti tu mani, Vila! Kaut reizi noskūpsti tu!

Vaļējām acīm, galvai reibstot, Vila pieskārās ar lūpām pie viņējām. Tās bija tik siltas, gaidošas, negaidīti maigas, ka Vila nodrebēja. Laiks nozuda nezin kur tālumā.

Aiz muguras skanēja gaviles un saucieni. Viesi drūzmēdamies steidzās apmainīties ar Jaungada apsveikumiem. Sekundēm slīdot no tā, kas aizgājis, uz jaunā sākumu, Viļas sirds sāpēs smeldza tām līdzi.

-    Tas ir gan svarīgs, gan nozīmīgs, - Vila pateica, balsī skanot kā pārmetumam, tā arī secinājumam. Viņas skatienā atspoguļojās jaunā atklāsme un bailes. - Tā tas ir.

-    Jā. - Bens apmulsināja Viļu, saņemot viņas roku un pieliekot to sev pie lūpām, - Tagad tas sākas. - Viņš apskāva Viļu ap vidu un pievilka sev klāt. - Paskaties, mīļā! - Viņš mazliet pagrieza Viļu. - Cik jauks skats…

Kaut arī pagalam apjukusi, Vila palūkojās Bena norādītajā virzienā. Nostāk no citiem stāvēja Ādams, ar plaukstām apņēmis Lilijas seju, un viņa bija satvērusi Ādama delnu locītavas. Kā saplūda un neatlaidās abu acu skatieni, Vila nodomāja. Cik viegli drebēja Lilijas lūpas un cik maigi Ādams tām pieskārās. Kā viņu lūpas savienojās tik tikko jaušamā skūpstā.

-    Ādams ir viņā iemīlējies, - Vila nomurmināja. Emocijas mutuļoja viņā kā viļņi. Pārmēru daudz jūtu, Vila apjauta, piespiedusi rokas pie pakrūtes. Tik daudz kas jāsaprot, jāuzmin. - Kas notiek? Kaut es spētu aptvert, kas notiek! Nekas vairs nav kā agrāk. Dzīve ir tik ļoti pārvērtusies un sarežģījusies.

-Viņi spēs dot viens otram laimi. Tas ir pavisam vienkārši.

-    Nē. - Vila papurināja galvu. - Tā nebūs. Vai tu to nejūti? Kaut kas… - Vila nodrebēja, jo pēkšņi to sajuta. Aukstumu un ļaunumu, kas bija turpat tuvumā. - Ben, kaut kas…

Tad atskanēja Idiedzieni.

Četrpadsmitā nodala

Asiņu nebija daudz. Policija secināja, ka viņa noslepkavota kaut kur citur un pēc tam aizvesta uz rančo. Neviens viņu nepazina. Seja bija palikusi neskarta. Tikai zilums zem labās acs.

Viņai bija noņemts skalps.

Āda bija zilgani bāla. To Vila ieraudzīja pati savām acīm, izskrējusi ārā, kur jaunais Billijs pūlējās nomierināt Mēriju Annu Volkeri, tieši viņi bija atklājuši līķi. Kailu, ar zigzagveidīgi sašvīkātu ādu - kā sazīmētu.

Asiņu bija ļoti maz, tās pašas sažuvušas uz zilganās miesas.

Mērija Anna bija izvēmusies turpat uz lieveņa kāpnēm. Pēc brīža Billijs bija darījis to pašu, atbrīvodamies no alus, ko pirms tam bija iedzēris automašīnā, kad pūlējās novilkt Mērijas Annas biksītes līdz potītēm.

Vila ieveda viņus mājā un lika iet iekšā arī laukā izskrējušajiem ļaudīm, kas visi reizē runāja un blenza, mutes atplētuši. Vila sev pavēlēja pagaidām nedomāt par mirušo sievieti, kas gulēja uz kāpnēm, ar zilu ādu, bez matiem.

Vila par viņu domās vēlāk.

—Besa jau piezvanīja policijai. - Ādams uzlika plaukstu uz viņas rokas, gaidot, kamēr viņu skatieni sastapsies. Apkārt skanēja pārāk skaļas, nobiedētas balsis. - Mēs ar Benu… paliksim pie viņas, līdz ieradīsies policija. Vai tu tiksi galā ar viesiem?

-    Jā. - Vila atvieglota paskatījās augšup uz Neitanu, kurš steidzās lejup pa kāpnēm. - Jā, rīkojies! Tur, ārā, - viņa teica, sniedzoties pēc Neitana rokas. - Lūdzu, ej ārā kopā ar Benu un Ādamu. Tur… tur atkal…

Viņa pagriezās un devās uz lielo istabu, kur Stjū Makinons bija paspējis izslēgt mūziku un savā prātīgajā balsī mierināja viesus. Vila ļāva viņam uzņemties vadību, pati apstādamās pie kamīna un pievērsdamās tēva portretam. Aukstās, zilās acis lūkojās viņā. Vila gandrīz redzēja, kā šīs acis nicinoši vīpsnāja, vainodamas viņu.

Kailām kājām, kleitas rāvējslēdzēju tikai daļēji aizvilkusi līdz galam, Tesa tipināja lejup pa kāpnēm, un no halles iesteidzās Lilija.

-    Kas noticis? Kas kliedza?

-    Notikusi vēl viena slepkavība. - Lilija krampjaini satvēra Tesas roku. - Es pati neredzēju. Ādams man neļauj iet ārā, bet tā ir sieviete. Neviens viņu nepazīst. Tur viņa atrasta. Mājas priekšā uz lieveņa.

-    Ak dievs! - Tesa piespieda roku pie mutes, pūlēdamās nezaudēt savaldību. - Cik sasodīti laimīgs Jaunais gads! - Viņa dziļi ievilka elpu. - Galvenais - nepadoties!

Viņas nostājās Vilai blakus, instinktīvi atbalstot māsu. Neapzināti viņas bija sadevušās rokās.

-    Es viņu nepazinu, - Vila ar pūlēm pateica. - Es nezinu, kas viņa ir.

-Tagad nedomā par to! - Tesa stingrāk saspieda Viļas roku. - Nedomā! Mēs nepadosimies.

Pēc vairākām stundām Vila sajuta sev uz pleca roku. Viņa — Dievs vien zina, kā, - bija aizmigusi dzīvojamā istabā pie kamīna. Satrūkusies Vila atvairījās, kad Bens centās viņu pacelt.

-    Es tevi uznesīšu augšstāvā. Tev jāliekas gultā.

-    Nē! - Vila pielēca kājās. Galva noreibuši bija viegla, ķermenis - nejūtīgs, sirds atkal sāka smagi sisties. - Nē, es nevaru. - Apdullusi viņa skatījās apkārt. Telpā visur mētājās viesību atliekas. Glāzes, šķīvji, sakaltis ēdiens, pilni pelnutrauki. - Kur…

-   Visi ir prom. Pēdējais policists aizbrauca pirms desmit minūtēm.

-Viņi gribēja ar mani vēlreiz aprunāties.

No jauna bibliotēkā uzdot tos pašus jautājumus, Vila nodomāja. Iziet atkal no jauna cauri visam, kas noticis. Vēl un vēlreiz. Līdz brīdim, kad viņa izskrēja laukā pie diviem pārbiedētiem jauniešiem un nogalinātās sievietes ar bāli zilgano ādu.

-    Ko tu teici? - Vila piespieda roku pie galvas. Bena balss dunēja smadzenēs kā veseris.

-    Es sacīju, ka jūs varat izrunāties vēlāk.

-    Ak tā. Kafija… Vai kafija vēl ir palikusi?

Bens bija Viļu kārtīgi nopētījis, kad viņa gulēja, sakņupusi uz krēsla, bāla, ar melniem lokiem asā kontrastā ap acīm. Tagad viņa gan turējās kājās, taču tikai ar gribasspēku. Bens viņu pacēla uz rokām.

-    Tu iesi gulēt. Tūlīt pat.

-    Es nevaru. Man… man daudz darba. - Vila apzinājās, ķa viņai ir desmitiem neatliekamu pienākumu, bet šobrīd nespēja nosaukt nevienu. - Kur ir… manas māsas?

Bens sarāva uzacis, nesot viņu augšā pa kāpnēm. Vila bija pārāk apjukusi, Bens sprieda, lai aptvertu, ka pirmo reizi nosaukusi Liliju un Tesu par māsām.

-    Tesa uzgāja augšā pirms stundas. Lilija ir pie Ādama. Hems parūpēsies par šīsdienas darbiem. Liecies gulēt, Vila! Tev tagad miegs ir ļoti nepieciešams.

-    Man uzdeva tik daudz jautājumu. - Vila neprotestēja, kad Bens viņu nolika gultā, viņai nebija spēka. - Visi kaut ko prasīja. Policija pa vienam veda cilvēkus bibliotēkā.

Vila ieskatījās Bena acīs - šobrīd tās bija auksti zaļas, viņa nodomāja. Aukstas, bargas, neizdibināmas.

-    Es viņu nepazinu, Ben.

-     Nē. - Bens novilka Vilai kurpes un, mirkli vilcinājies, zobus sakodis, attaisīja viņas kleitai rāvējslēdzēju. - Viņi pārbaudīs ziņojumus par pazudušiem cilvēkiem, noņems viņas pirkstu nospiedumus.

-    Asiņu nebija gandrīz nemaz, - Vila nomurmināja klusi un bērnišķīgi, kad Bens viņai noslidināja nost kleitu. - Ne tā kā citu reizi. Kā tu domā, vai slepkava viņu pazinis? Vai pazinis un to izdarījis?

-    Nav ne jausmas, mīļā. - Maigi kā bērnu Bens apsedza Viļu. - Nedomā par to tagad! - Apsēdies uz gultas malas, viņš noglāstīja Vilai miltus. - Nedomā, guli!

-    Viņš vaino mani. - Viļas balss bija aizsmakusi no pārguruma.

-    Kurš tevi vaino?

-    Tētis. Kā vienmēr. - Vila nopūtās. - Viņš vienmēr vainoja mani.

Bens paturēja roku uz viņas vaiga.

-    Viņš vienmēr kļūdījās.

Pagriezies, lai ietu laukā no istabas, Bens ieraudzīja durvīs Neitanu.

-   Vai aizmiga? - Neitans jautāja.

-    Izdevās. - Bens nolika Viļas kleitu pār krēsla atzveltni. - Bet ilgi viņa negulēs, tas nav Vilai raksturīgi.

-    Es pierunāju Tesu, lai ieņem tableti. - Neitans, izskatīdamies nomocījies, pasmaidīja. - Ilgi nevajadzēja pierunāt. - Viņš pamāja uz halli. Abi iegāja Viļas kabinetā un aizvēra durvis. - Kaut arī ir tik agrs, - Neitans paziņoja, - iedzeršu viskiju.

-    Es tev pievienošos. Mazu mēriņu, - Bens piemetināja, Neitanam ielejot. - Man liekas, viņa nav šejieniete.

-   Nē? - Neitans domāja tāpat, bet viņš gribēja dzirdēt Bena domas. - Pēc kā tu spried?

-    Nu tā. - Bens iedzēra, tad ievilka gaisu caur zobiem, sajūtot alkohola garšu. - Pirkstu un kāju nagi nolakoti spīdīgi sarkani. Uz dibena un pleca tetovējums. Katrā ausī pa kādiem trim auskariem. Viņai jābūt pilsētniecei.

-    Neizskatījās, ka viņai būtu vairāk par sešpadsmit gadiem. Būs aizbēgusi no mājām. - Neitans ielēja sev vēl un iedzēra. - Nabaga bērns! Vai nu stopējusi mašīnu, vai klimtusi pa ielām Bilingsā vai Enisā, meklēdama klientus. Tas nelietis viņu atradis un kādu laiku turējis noslēptu.

Bena uzmanība saasinājās.

-Ak tā?

-    Es mazliet dabūju dzirdēt 110 policistiem. Ap roku locītavām un potītēm nobrāzumi. Viņa bijusi sasieta. Pirms rezultātu saņemšanas to nevar droši apgalvot, bet, kā liekas, viņa izvarota un mirusi jau vismaz pirms divdesmit četrām stundām un tad tikai atvesta šurp. Tātad viņa kaut kur ir turēta.

Bens atvairīja sašutumu un riebumu.

-    Kāpēc šeit? Kāpēc viņa atvesta šurp?

-    Kāds mērķē uz Mērsija rančo.

-            Vai uz konkrētu cilvēku šajā rančo, - Bens piemetināja un re- dzeja, ka Neitana acu skatiens liecina par tādām pašām domām. - Noziegumi sākās pēc vecā nāves, pēc tam, kad šeit ieradās Tesa un Lilija. Mums vajadzēs sīkāk abas papētīt, varbūt kāds grib nodarīt pāri viņām.

-    Es aprunāšos ar Tesu, kad viņa pamodīsies. Lilija ir bijusi precējusies. Un vīrs bijis tāds, kurš viņu sitis.

Bens pamājis izklaidīgi pakasīja rētu uz zoda.

-     Sist sievu un neģēlīgi noslepkavot svešus cilvēkus - tas nav viens un tas pats.

-    Varbūt ir rodama kāda saistība. Man gribētos uzzināt, kur atrodas šis bijušais vīrs un kas viņam prātā.

_ - Pateiksim viņa vārdu policistiem, noalgosim detektīvu.

-    Mēs taču nezinām, kā viņu sauc. Vai tev ir informācija?

-     Nē, bet Ādams to noskaidros. - Bens izdzēra atlikušo viskiju un nolika glāzi. - Ķersimies pie darba.

Ādamu viņi sameklēja stallī, kur viņš apraudzīja grūsnu ķēvi.

-    Viņai drīz atskries kumeliņš, - Ādams izslējies pavēstīja. - Pēc dienas vai divām. - Noglāstījis dzīvnieku, viņš izgāja no steliņģa un aizgrūda ciet vārtiņus. - Kā Vilai?

-    Guļ, - Bens atteica. - Pagaidām.

Ādams pamājis devās pa betonēto eju uz graudu apcirkni.

-     Lilija guļ uz mana dīvāna. Viņa gribēja man palīdzēt lopiņu rīta barošanā, bet aizsnaudās, gaidot, kamēr es pārģērbos. Labi, ka viņa neredzēja to uz lieveņa… Arī Tesa ne. - Ādams kustējās nevis kā parasti raiti un mierīgi, bet gurdi, nervozi saspringts. - Žēl, ka Vila paspēja iziet laukā.

-    Viņa tiks tam pāri. - Bens, piegājis pie steliņģa, ielika zirgam svaigu sienu. - Ko tu zini par Lilijas bijušo vīru?

-    Necik daudz nezinu. - Ādams nepārtrauca darbu, nebrīnīdamies ne par palīdzību, ne jautājumu. - Viņu sauc Džess Kuks. Kad viņi iepazinušies, Lilija strādājusi par skolotāju, pēc pāris mēnešiem abi apprecējušies. Pēc gada Lilija no viņa aizgājusi. Pirmo reizi. Vairāk viņa nestāsta, un es neuzmācos.

-     Vai viņai ir informācija par viņa atrašanās vietu? - Nežēlodams labāko uzvalku, Neitans piepildīja barības sili.

-   Lilija domā, ka viņš palicis Austrumu krastā. Viņa grib tā domāt.

Kādu laiciņu viņi strādāja klusumā - trīs vīri, kas pieraduši pie ikdienišķiem uzdevumiem, smakām, darbiem. Pa atvērtajām durvīm stallī ieplūda rīta gaisma, siena puteklīšiem jautri dejojot katrā tās starā. Zirgi, pārgājuši uz svaigi nomestajiem pakaišiem, gremoja sienu un brīdi pa brīdim sasveicinoties nobubināja.

No vistu kūts atskanēja gaiļa dziesma, pa cieti nomīdīto aploku noklaudzēja viru zābakos autās kājas, viņiem sākot dienas gaitas. Šajā rītā neatskanēja pa radio mūzika, ziemas klusumu nepārtrauca vīru sarunas. Uz galveno māju, lieveni, kāpnēm mestos skatienus nepavadīja piezīmes.

Ierūcās motors, aizbrauca mašīna. Atkal iestājās klusums - kā nepatīkams ciemiņš neizdevušās viesībās.

-    Parunā vēl ar viņu! - Bens pēc brīža ieminējās. - Mums jāpievērš tam pastiprināta uzmanība. Pēc tā, kas noticis.

-   Arī man tas ienāca prātā. Lai viņa pagaidām atpūšas. Kaut kas traks… - Ādams nervozi sakustināja graudu liekšķeri, kuru turēja rokā. - Lilijai šeit jābūt drošībā.

Temperaments, kas reti izpaudās, uzvirmoja tik asi, ka viņam aizrāvās elpa. Ādams gribēja sist, raut un plēst. Taču nebija, ar ko. Izmisis viņš paskatījās uz nu jau tukšajām rokām.

-    Upuris bija vēl tīrais bērns. Kā drīkst tā izrīkoties ar bērnu?

Dūres sažņaudzis, Ādams apsviedās otrādi, viņa acis bija satum-

sušas, degošas no niknuma.

-    Kur viņš atradās? Vai ložņāja gar logiem? Vai bija iekšā, kopā ar mums? Vai tas nelietis pieskārās viņai, dejoja ar viņu? Ja viņa izietu ārā paelpot svaigu gaisu, vai viņš stāvētu tur?

Ādams paskatījās uz savām rokām un atpleta plaukstas.

-    Es pats viņu nogalinātu, man tas nesagādātu grūtības. - Viņa skatiens ietvēra abus vīrus. - Tas būtu viegli.

-    Ādam! - Lilijas čuksts bija tik tikko sadzirdams klusās bailēs no viņa briesmīgajām dusmām. Rokas uz krūtīm sakrustojusi, pirkstus iespiedusi plecos, viņa spēra soli tuvāk.

-    Tev jāguļ! - Ādama augums nodrebēja, apvaldot niknumu. - Mēs šeit gandrīz esam tikuši galā. Ej mājās gulēt!

-    Man ar tevi jāaprunājas. - Viņa bija pietiekami daudz dzirdējusi, redzējusi un ilgāk vilcināties nedrīkstēja. Viņa vērsās pie Bena un Neitana. - Atvainojiet… Man jāaprunājas ar Ādamu vienatnē.

-    Ejiet iekšā! - Neitans ieteica. - Mēs ar Benu pabeigsim darbu. Ved viņu iekšā, Ādam, viņai salst, - viņš mudināja.

-    Kāpēc tu nāci uz šejieni? - Ādams, nepieskardamies Lilijai, uzmanīgi aicināja viņu doties laukā no staļļa. - Iesim iedzersim kafiju.

-    Es jau to uzvārīju un tad nācu šurp. - Lilija ievēroja, ka viņš stāv rokas stiepiena attālumā, un viņai sametās kauns. - Nu jau būs gatava.

Viņi izgāja pa aploka žoga vārtiem uz viņa mājas pagalma puses durvīm. Uz lieveņa Ādams ierasti notīrīja zābakus, pirms devās iekšā.

Virtuvē patīkami smaržoja tikko vārīta kafija, taču ar blāvi ledaino atblāzmu, kas krita no loga, nepietika, tāpēc viņš ieslēdza spilgtu mākslīgo apgaismojumu.

-    Apsēdies! - Lilija teica. - Es ieliešu.

-    Nē. - Viņš nostājās Lilijai priekšā, kad viņa pastiepa roku uz bufetes durvīm. Viņš joprojām nepieskārās Lilijai. - Sēdi tu pati.

-    Tu esi dusmīgs. - Lilija vēlējās apvaldīt trīsas balsī, ceļgalos, kaut arī tas bija Ādams, kurš dusmojās, bet no kura nevajadzēja baidīties.

-    Atvaino…

-     Par ko? - viņš nesavaldīgi iesaucās. Lilija soli atkāpās, bet Ādams vēl nespēja nomierināties. - Par ko tev man jāatvainojas?

-    Par visu, ko neesmu tev izstāstījusi.

-   Tev man nekas nav jāskaidro. - Skapīša durvis atsitās pret sienu, ar tādu sparu viņš tās atrāva vaļā. Ar acs kaktiņu viņš redzēja Liliju saraujamies. - Nebaidies! - Ādams centās elpot vienmērīgi, koncentrēdams skatienu uz plauktos rūpīgi sarindotajām krūzītēm.

-    Nebaidies, Lilija! Es drīzāk padarīšu sev galu nekā pacelšu roku pret tevi.

-    Zinu. - Lilijai acīs saskrēja asaras, bet viņa tās nikni norija.

-    Ar sirdi es to saprotu. Bet prāts neklausa. Man tev jāpaskaidro. - Viņa devās apkārt apaļajam virtuves galdam, uz kura stāvēja vienkārša balta bļoda ar spoži sarkaniem āboliem. - Man tev viss jāizstāsta. Tu esi mans draugs. Mans atbalsts. Tu man palīdzēji kopš pirmā brīža, kad šeit ierados.

-    Par draudzību nav jāmaksā, - Ādams gurdi atteica.

-   Tu mani vēlējies. - Lilijai aizrāvās elpa, un Ādams lēni pagriezās pret viņu. - Es domāju… ka tas ir kā parasti. - Nervozi viņa atglauda matus un tad novilka ar rokām gar džinsos tērptajiem gurniem. Agri no rīta viņa bija paspējusi lielajā mājā pārģērbties. - Tomēr tu man nepieskāries, nekā mani nemudināji, neuzmācies. Cik šausmīgi ir ļauties otram tikai mīļā miera labad. Kā tas degradē, pazemo… Man tev daudz kas stāstāms.

Nespēdama skatīties viņam acīs, Lilija aizgriezās.

-Vispirms par Džesu. Vai es varētu pagatavot brokastis?

Ar krūzi rokā Ādams izbrīnījies uzlūkoja viņu.

-    Kāpēc?

-     Man ir vieglāk, ja kaut ko daru, kamēr runāju. Tāpat sēžot vien, es nespēšu visu izteikt.

Ādams paklausīgi nolika krūzi, piegāja pie galda un apsēdās.

-    Ledusskapī ir šķiņķis. Un olas.

Lilija smagi, aprauti nopūtās.

-    Labi. - Vispirms viņa ielēja Ādamam kafiju. Taču viņa izvairījās skatīties uz viņu. - Mazliet jau esmu tev pastāstījusi, - viņa iesāka, piegājusi pie ledusskapja. - Kā strādāju par skolotāju. Es nebiju tik gudra un radoša kā mana māte. Viņa ir apbrīnojama, Ādam. Spēcīga rakstura, vitāla. Līdz divpadsmit gadu vecumam man nebija ne jausmas, kā viņš māti sāpinājis. Mans tēvs. Reiz noklausījos viņas sarunu ar draudzeni, māte raudāja. Viņa tikko bija iepazinusies ar manu patēvu, un tagad es saprotu, ka viņa baidījās no jaunām jūtām. Viņa apgalvoja, ka labāk ir palikt vienai nekā vēlreiz ciest vīrieša dēļ. Kā mans tēvs padzinis viņu, bet viņa to mīlējusi. Tēvs tā rīkojies tāpēc, ka māte neesot devusi viņam dēlu.

Ādams klusēja, kamēr Lilija salika šķiņķa šķēles uz melnās čuguna pannas un ļāva tām čurkstēt.

-Tātad manis dēļ viņa dzīvoja viena un nelaimīga.

-Tu taču zini, Lilija. Džeks Mērsijs bija vainīgais.

-Ar sirdi es to saprotu… - Lilija viegli pasmaidīja. - Tikai prāts neņem pretī. Tik un tā dziļi manā atmiņā tas viss nogūlis. Divus gadus vēlāk māte apprecējās ar manu patēvu. Viņi ir ļoti laimīgi. Patēvs ir brīnišķīgs cilvēks. Pret mani viņš izturējās stingri. Nevis bargi, bet stingri, nedaudz atturīgi. Viņš mīlēja manu māti, es nācu līdzi kā piedeva. Viņš vēlēja man visu labāko, deva, ko spēja, bet mums nebija mīļas tēva un meitas attiecības. Laikam mums abiem tas nāca par vēlu.

-    Tātad tu biji izslāpusi pēc mīļuma.

-    Ak, cik ļoti izslāpusi! - Lilija sakūla bļodā olas. - Vēlāk, apmeklējot psihoterapeitu, man daudz kas kļuva skaidrs. Tagad es saprotu cēloņus un sakarības. Man bija trūcis sirsnīgu, mīļu attiecību ar vīrieti. Neviens vīrietis man nepievērsa uzmanību. Skolā es biju kautrīga, pat pārāk kautrējos no zēniem. Reti gāju uz tikšanos ar puišiem, ārkārtīgi nopietni mācījos.

Viņa pasmaidīja, juzdamās jau mazliet brīvāk, un uzkaisīja uz olām sieru.

-     Ļoti nopietni. Man trūka mātes skatiena uz dzīvi, es ierakos faktos un skaitļos. Nevilcinādamās izvēlējos skolotājas profesiju, ar bērniem sapratos labi. Divdesmit divu gadu vecumā strādāju, mācīju piekto klasi un tad arī iepazinos ar Džesu. Kafejnīcā netālu no sava dzīvokļa. Man pirmo mēnesi bija pašai savs miteklis, kurā dzīvoju patstāvīgi. Džess bija tik apburošs, skaists, viņš izrādīja par mani ārkārtīgu interesi. Viņš mani apžilbināja.

Lilija automātiski uzbirdināja dilles uz sakultajām olām un pievienoja šķipsniņu piparu.

-   Viņš mani bija nolūkojis. Sāku apgūt jaunu pieredzi. Tajā pašā vakarā aizgājām uz kino. Katru dienu pēc skolas viņš man zvanīja. Nesa puķes, mazas dāvaniņas. Būdams automehāniķis, viņš salaboja manu veco mašīnu.

-    Tu viņā iemīlējies, - Ādams secināja.

-    Jā, pilnīgi akli. Ticēju Džesam uz vārda. Vēlāk atklājās meli, kurus viņš bija sastāstījis par savu ģimeni. Par savu pagātni, darbu. Viņa māte, kā izrādījās, atradās ārstniecības iestādē. Viņa Džesu bērnībā bija situsi, viņa dzērusi un lietojusi narkotikas. Viņš arī, bet to es uzzināju tikai pēc apprecēšanās. Pirmo reizi viņš man iesita…

Lilija aprāvās un nokāsējās. Brīdi klusumā bija dzirdama tikai tauku čurkstēšana uz pannas, kad viņa izcēla šķiņķi.

-    Tas notika apmēram mēnesi pēc kāzām. Kādai manai draudzenei skolā bija dzimšanas diena, un mēs gatavojāmies to nosvinēt klubā. Muļķīgi. Tādā, kur vīrieši dejo uz skatuves un sievietes sprauž dolārus viņiem biksītēs. Gatavās blēņas. Džess arī tā domāja - līdz brīdim, kad es sāku posties. Viņš pārmeta, kādu kleitu esmu uzvilkusi, kā sakārtojusi matus un uzkrāsojusies. Es pasmējos, pārliecināta, ka viņš tikai ķircina mani. Pēkšņi viņš paķēra manu rokassomiņu, iztukšoja to un saplēsa autovadītājas apliecību. Aiz pārsteiguma un dusmām es izrāvu somiņu viņam 110 rokām. Viņš mani pagrūda. Iesita, kliedza, rupji izlamāja. Saplēsa drēbes un izvaroja.

Ar apbrīnojami stingru roku Lilija izlēja olas uz pannas.

-     Pēc tam viņš apraudājās - gluži kā bērns. Elsoja un šņukstēja. - Lilija viegli nopūtās, atmiņas ar joni mācās virsū. - Džess bija dienējis flotē - viņš ļoti lepojās ar iegūto disciplīnu, spēku. Tas bija satriecoši un kaut kādā ziņā izraisīja līdzjūtību.

Spēks, Ādams nodomāja, nenozīmē formastērpus vai bicepsus. Atlika cerēt, ka Lilija aptvērusi arī to.

-Viņš krita ceļos un lūdza piedošanu, - Lilija turpināja. - Viņš esot zaudējis prātu aiz greizsirdības, iztēlodamies citus vīriešus manā tuvumā. Izstāstīja, ka māte pametusi tēvu, kad Džess vēl bijis mazs. Aizbēgusi ar citu. Pirms tam viņš man bija teicis, ka māte mirusi. Taču viņš meloja abas reizes, bet es noticēju un piedevu.

Lilijai nenācās viegli atklāt visu patiesību, tomēr viņa patiesi vēlējās to izdarīt.

-    Es viņam piedevu, Ādam, jo tobrīd tas man deva lielāku pašapziņu. Un vēl es iedomājos, ka viņš zaudējis savaldīšanos aiz mīlestības pret mani. Tā es pilnīgi iekritu slazdā - gluži kā vāveres ritenī. Astoņas nedēļas viņš turējās, mani nesitis.

Lilija lēni, ļoti koncentrējoties, apmaisīja kulteni, kas sāka mest burbuļus.

-    Pēc tam izveidojās vesela sistēma. Es atteicos atvērt acis un saskatīt patiesību, tātad biju līdzatbildīga. Viņš sāka dzert, zaudēja darbu, sita mani. Aizmirsu uzgrauzdēt maizi, - viņa lietišķi secināja un piegāja pie maizes kastes.

-    Lilija…

Viņa papurināja galvu.

-    Es ļāvos pārliecināties, ka esmu vainīga. Katru reizi es tā sliktā. Es nebiju pietiekami gudra, seksuāla, klusa, vaļīga. Kā nu kurā situācijā. Tā tas turpinājās veselu gadu. Divas reizes viņš mani ielika slimnīcā, tur es meloju, ka esmu neveiksmīgi nokritusi. Kādu dienu palūkojos uz sevi spogulī. Ieraudzīju to, ko draugi bija saskatījuši jau mēnešiem, 1111 viņi bija mēģinājuši ar mani runāt, man palīdzēt. Zilumi, vajāta dzīvnieka skatiens, asi vaigu kauli, iekritu- sies seja, es arvien vairāk zaudēju svaru.

Viņa atkal rūpīgi apmaisīja olu kulteni.

-    Es aizbēgu. Neatceros precīzi sīkumus. Zinu tikai to, ka neko nepaņēmu līdzi un devos pie mātes, - standarta gājiens. Baidījos, jo viņš draudēja, ka nekad neatlaidīs mani. Bet es biju gatava uz pašnāvību, ja būs vēl ilgāk jācieš. Jau plānoju, kā to izdarīt. Aprīt daudz tablešu - kā gļēvule.

Lilija salika uz šķīvja kulteni, grauzdēto maizīti, šķiņķi un pasniedza galdā.

-Viņš ieradās man pakaļ, - Lilija turpināja un beidzot paskatījās Ādamam acīs. - Viņš mani slepus sagaidīja iznākam un ierāva automašīnā. Žņaudza, kliedza uz mani. Aizveda prom - tādu pus- nemaņā gulošu. Kad mazliet nomierinājās, sāka atkal kā parasti izskaidrošanos. Kāpēc es rīkojos nepareizi, kāpēc mani jāmāca, kā uzvesties kārtīgai sievai. Es biju tik ļoti pārbijusies kā vēl nekad. Mierīgs viņš man varēja nodarīt daudz vairāk ļauna.

Lilija saņēmās, lai neļautos vecajām bailēm, lai tās nestātos pretī atmiņām.

-    Satiksmes sastrēguma dēļ viņam vajadzēja samazināt ātrumu, un es izlēcu ārā. Kaut arī mašīna nebija apstājusies un vēl brauca, es nenokritu. Tas bija tiešām brīnums. Devos uz policiju un panācu lēmumu, ka viņš jāapcietina. Es sāku mainīt dzīvesvietas. Viņš mani sameklēja. Pēdējo reizi, jau pirms došanās šurp, viņš atkal mani atrada, un likās, ka viņš mani nogalinās, bet kaimiņi, izdzirdējuši kliegšanu, klauvēja pie durvīm. Viņi grasījās tās uzlauzt. Džess aizbēga.

Lilija sēdēja, sakrustojusi rokas uz galda.

-    Es arī. Nedomāju, ka viņš mani šeit atradīs. Mātei tikai nodevu sveicienu, jo baidījos, ka viņš mani meklēs pie mātes. Šorīt runāju ar viņu pa telefonu, pirms gāju uz stalli. Viņa nav ne Džesu redzējusi, ne ari par viņu ko dzirdējusi. - Lilija dziļi ievilka elpu.

-    Jūs ar Benu un Neitu ziņosiet policijai. Es atbildēšu uz visiem jautājumiem. Viņš gan nav uzbrucis nevienam man zināmam cilvēkam, tikai man. Ieročus arī viņš nelietoja. Ja viņš zinātu, kur es esmu, viņš steigtos šurp.

-   Viņš nekad vairs nedarīs tev pāri. - Ādams pastūma nost šķīvi, lai saņemtu Lilijas rokas. - Lai arī kāda būtu patiesība, Lilija, viņš tev nepiedurs ne pirkstiņa. Zvēru.

-    Ja tas ir viņš… - Lilija cieši aizspieda acis. - Ja tā, Ādam, es esmu atbildīga. Par divu cilvēku dzīvībām.

-    Nē, neesi.

-     Ja tas ir viņš, - Lilija nerimās un klusi turpināja, - man tas jāapzinās un jāsamierinās. Es te slēpjos, izmantodama tevi un Viļu, un šo rančo, lai atbrīvotos no ļaunuma. Bet man neizdodas. - Viņa nopūtās un pavērsa plaukstas pret viņa rokām. - Man jāskatās patiesībai acīs. Psihoterapijas kursos es tiku mācīta. Man nepiemīt Viļas un Tesas dabiskā drosme. Cik manī tās ir, tik ir iemācīts. Baidījos tev visu atklāt, bet tagad nožēloju, ka neizdarīju to jau pašā sākumā. Tā būtu vieglāk.

-    Vai ir vēl kaut kas?

-    Ne tikai par Džesu un tām notikušajām šausmām…

-    Stāsti man, ko vien vēlies.

-   Pēc vakarējās nakts man prātā atkal un atkal uzpeld viens mirklis. - Nervozi iesmējusies, viņa pavilka rokas atpakaļ. - Ēd taču! Atdzisīs.

-    Lilija… - Apjucis Ādams pielika pirkstus pie acīm, bet tad paklausīgi pievilka tuvāk šķīvi un pacēla dakšiņu. - Kas tas ir par mirkli?

-    Es jau sākumā teicu, ka biju iedomājusies - tu mani vēlies. Kā parasti. Vīriešiem raksturīgā reakcija - kā ar sitienu pa ceļgalu. - Lilija piesardzīgi paskatījās uz Ādamu, jo viņš gandrīz aizrijās.

-    Tā man šķita, - viņa kā aizstāvēdamās turpināja, - turklāt tu neteici vai nedarīji neko tādu, kas pierādītu pretējo. Līdz pagājušajai naktij. Tad tu saņēmi manu seju plaukstās un tā paskatījies uz mani… Tu mani noskūpstīji, un visa apkārtējā pasaule izgaisa.

Paliki tikai tu, vēlāk sākās tās šausmas, taču tobrīd, tieši tad, bija tik jauki.

Lilija strauji piecēlās un piegāja pie plīts.

-   Es saprotu, tas bija Jaunais gads. Cilvēki pusnaktī skūpstās, un tas nenozīmē…

-    Es tevi mīlu, Lilija.

Šie vārdi caurstrāvoja Liliju, iedvesdami cerību. Viņa tos uztvēra un paturēja sevī. Tad viņa pagriezās. Ādams stāvēja soli aiz viņas, blāvā ziemas gaisma atspīdēja viņa matos, skatiens bija pievērsts viņai.

-    Es tevi iemīlēju no pirmā acu uzmetiena. Esmu gaidījis tevi visu mūžu. Tieši tevi. - Viņš pastiepa roku. - Tikai tevi.

Cerībai pievienojās prieks, karsts, burbuļojošs geizers uzvirmoja cauri vēsajam ūdens baseinam. Lilija saņēma izstiepto roku.

-Tad viss ir kārtībā. Tad viss ir vienkārši un pareizi. - Lilija piekļāvās Ādamam. - Es gribu tikai un vienīgi tevi.

-    Paliec pie manis! Te mēs esam mājās… - Ādams paslēpa seju viņas matos.

-    Jā. - Lilijas lūpas piedūrās viņa kaklam. - Es ilgojos pēc taviem pieskārieniem. Ādam, pieskaries man…

Viņš saņēma Lilijas seju plaukstās, kā bija to darījis iepriekšējā vakarā. Un noskūpstīja viņu, tāpat kā pirmo reizi. Taču tagad Lilijas rokas apskāva Ādamu, viņa atbildēja uz skūpstu maigi, saldi un kautrīgi. Atrāvušies viens no otra, abi, nebilzdami ne vārda, devās no virtuves uz guļamistabu, kurā bija rūpīgi saklāta gulta un pie logiem karājās vienkārši aizkari.

Ādams noglāstīja Lilijas matus, tomēr paspēra soli atpakaļ, ļaujot viņai izlemt.

-   Vai nav par ātru?

Lilija nodrebēja, viņa ilgojās pēc Ādama.

-    Nē, viss ir labi. Tu esi brīnišķīgs.

Ādams pavilka ciet aizkarus, un zeltainā saule palika ārpusē, bet nelielajā telpā rīta gaismu nomainīja puskrēsla. Lilija paspēra pirmo soli - tas notika vieglāk, nekā viņai bija licies. Ar piesārtušiem vaigiem viņa apsēdās uz gultas malas un novilka zābakus. Ādams, nosēdies blakus, darīja to pašu, tad maigi noskūpstīja viņu.

-Vai tu baidies?

Brīnums, bet viņa nebaidījās. Uztraucās - jā, bet ne vairāk. Lilija pazina īstās bailes, to rūgto pēcgaršu. Papurinājusi galvu, viņa piecēlās un sāka atpogāt blūzi.

-    Es tikai negribu, lai tu viltos.

-    Sieviete, kuru mīlu, gatava gulties man blakus. Kā gan es varētu vilties?

Vērodama Ādamu, jebkuru viņa reakciju, Lilija noslidināja blūzi no pleciem. Brīdi viņa to paturēja piespiestu pie krūtīm. Viņa atcerēsies, Lilija domāja, katru mīļu mirkli. Katru vārdu, kustību, elpas vilcienu.

Ādams piecēlās un, vispirms uzlicis roku Lilijai uz pleca, viegli to noglāstīja, skatienu no viņas nenovērsdams. Maigi atņēmis blūzi, viņš ļāva tai nokrist. Tad viņa skatiens noslīdēja zemāk un rokas viegli aizskāra Lilijas krūtis.

Lilija aizvēra acis, kamēr pirksti taustīja, glāstīja. Viņa atvēra acis, lēni atpogāja Ādama kreklu, novilka to un ļāva gaišajām plaukstām slīdēt pa gludajām, kaparbrūnajām krūtīm.

-    Piekļaujies man klāt, - Ādams nočukstēja un attaisīja viņai krūšturi, kas nokrita uz grīdas abiem pa vidu. Ādams apskāva viņu cieši, cieši. Viņš nodrebēja kā rāms ezers, ko iztraucējis vējš. - Es tev nedarīšu pāri, Lilija.

-    Nē. - Par to viņa bija pilnīgi droša, kad Ādama lūpas skāra viņas plecus, kaklu. Nekādu sāpju, nekāda pazemojuma. Uzticība, maiga iekāre.

Viņa nesarāvās, kad Ādama pirksti pavilka džinsu rāvējslēdzēju. Lilija notrīsēja, taču ne jau no bailēm, kad viņš noslidināja džinsus viņai no gurniem un čukstus lūdza izkāpt 110 tiem.

Kad Ādams noģērbās, Lilijas sirds sāka pukstēt straujāk, tā sitās no prieka, pārsteiguma, gaidām.

Ādams bija tik skaists, zeltainā āda stingri aptvēra lokanus muskuļus, spīdīgie, gludie mati skāra spēcīgos plecus. Ādams iekāroja viņu, vēlējās viņai piederēt. Lilijai viņš bija mirdzošs, burvīgs brīnums.

-    Ādam… - Lilija izdvesa viņa vārdu, abiem noguļoties. - Ādam Vulfčaild… - Viņa cieši apskāva vīrieti ap kaklu, piespieda lūpas viņa mutei, sajūtot smago, spēcīgo augumu. - Mīli mani!

-    Es mīlu. Mīlēšu.

* * *

Kamēr viņi sveica dzīvi aptumšotajā istabā, kāds cits svinēja nāvi dienas gaismā. Dziļi mežā, viens un tīksmes pilns, viņš pētīja trofejas, kas bija rūpīgi saliktas metāla kastē. Slepkavību balvas, viņš domāja, glaudīdams garos, zeltainos meitenes matus.

Viņas vārds bija Treisia, viņa pati to pateica, kad viņš piedāvājās meiteni aizvest. Treisia bez "j". Uz pleciem uzmesta sarkana mugursoma, šauri džinsi, īsas kājas. Spilgti dzelteni mati, krāsoti, protams, bet tie saistīja viņa uzmanību, spīdot saulē kā zelta uguns. Koši nokrāsoti nagi, nedabiski sarkani, pieskaņoti mugursomai.

Vēlāk viņš redzēja, ka arī kāju nagi bija tajā pašā krāsā.

Glaudot matus, viņš atcerējās, ka bridi bija ļāvis meitenei tarkšķēt.

"Aizlaidos no Dodžsitijas, bet apmaldījos," viņa sacīja un smējās.

Jā, viņa bija no Dodžsitijas, Kanzasas štatā.

"Nu tu vairs neesi Kanzasā," viņš bija priecājies līdzi.

Viņš ļāva meitenei pļāpāt, izstāstīt, kā viņa gribējusi tikt uz Kanādu, pa ceļam apskatīt pasauli. Viņa izņēma no mugursomas košļājamo gumiju un piedāvāja. Vēlāk viņš somā atrada arī četras rūpīgi satītas marihuānas cigaretes, bet vai viņa piedāvāja kādu no tām? Nē, kur nu!

Ar vienu ātru sitienu pa vaigu viņš tā apdullināja meiteni, ka tai acis izvalbījās baltas. Tad uzveda viņu kalnos - klusumā, nošķirtībā, kur varēja darīt, ko gribēja.

Viņam daudz ko patika darīt.

Vispirms viņš meiteni izvaroja. Vīrietim pienākas sava daļa. Kārtīgi sasēja, lai viņa nespētu skrāpēties ar koši sarkanajiem nagiem. Viņa kliedza līdz aizsmakumam, locījās un mētājās pa šauro lāvu, kamēr viņš darbojās.

Tad viņš uzsmēķēja somā atrasto "zālīti" un sāka no gala.

Viņa lūdzās un lūdzās, lai atlaižot vaļā. Un lūdzās atkal, kad viņš gatavojās viņu atstāt sasietu un kailu.

Bet vīrieti sauca pienākumi, viņš nevarēja palikt.

Atgriezies pēc divdesmit četrām stundām, viņš skaidri redzēja, ka meitene priecājas, viņu ieraudzījusi. Tad viņš atkal to izdarīja, likdams meitenei teikt, ka vi jai tas patīk, un viņa paklausīja.

Līdz viņa ieraudzīja nazi.

Veselu stundu viņš dabūja tīrīt asinis, bet tas bija to vērts. Tiešām vērts. Pats labākais, vislabākais, bija nobeigums, kad viņam uznāca iedvesma atstāt uz lieveņa Mērsija rančo to, kas palicis pāri no Treisias bez "i", Treisias 110 Dodžsitijas Kanzasā.

Ak, tas bija nepārspējami!

Viņš maigi noskūpstīja asiņainos matus un rūpīgi nolika atpakaļ kastē.

Tagad viņi tur dzīvoja pārbijušies, viņš domāja, ievietojot kasti bedrē un uzkraujot virsū akmeņus. Visi drebēja no pārbīļa. Baidījās no viņa.

Pieslējies kājās, viņš pagrieza seju pret auksto ziemas sauli ar apziņu, ka viņš ir varenākais vīrs Montānā.

Piecpadsmitā nodaļa

Ja kāds iepriekš būtu teicis Tesai, ka viņa ar baudu pavadīs ledainu janvāra nakti zirgu stalli līdz ceļiem asinīs, viņa nekavētos tam iedot sava psihiatra adresi.

Bet tieši tā bija noticis. Divas naktis pēc kārtas. Viņa pieredzēja divu kumeļu nākšanu pasaulē, pat bija sniegusi savu daļu palīdzības. Tesa piedalījās ar patiesu aizrautību.

-Visas problēmas izkūp no galvas kā nebijušas. - Tesa nostājās blakus Ādamam un Lilijai, kamēr jaundzimušais pūlējās pirmo reizi pieslieties kājās.

-   Tev ir ķēriens uz zirgiem, - Ādams viņai teica.

-    Nezinu, kā ir, bet darbošanās man palīdz saglabāt veselo saprātu. Visi ir tik nervozi. Vakar, iznākusi no vistu kūts, uzskrēju virsū Billijam. Nezinu, kurš no mums palēcās augstāk.

-    Pagājušas desmit dienas. - Lilija saberzēja rokas, lai sasildītos. - Tas, kas noticis, sāk šķist nereāls. Vila vairākas reizes runājusi ar policiju, bet nekas nav noskaidrots.

-    Paskaties! - Ādams aplika roku Lilijai ap pleciem un pievilka viņu sev tuvāk, norādīdams uz kumeliņu, kurš sāka zīst. - Tas ir reāli.

-    Tāpat kā dūrējs man krustos. - Tesa piespieda plaukstu sev aiz muguras. Tas bija piemērots iemesls atstāt pārīti divatā. Turklāt viņai padomā bija karsta vanna un pāris stundu miega pirms došanās pie Neitana. - Es došos uz mājām.

-   Tu ļoti palīdzēji, Tesa. Liels paldies!

Tesa smaidīdama pacēla cepuri un uzlika sev galvā.

-    Ak jēziņ! Ja mani draugi mani tagad redzētu… - Viņa iesmējās par šo domu un devās ārā no staļļa aukstajā ziemas rītā.

Nez kā viņu saņemtu iemīļotajā skaistumkopšanas salonā, ja viņa tur iesoļotu tāda kā šobrīd, ar Dievs vien zina ko zem nagiem, džinsi un flaneļa jaka notraipīti ar placentu, mati… tos labāk nemaz nepieminēt, un ne miņas no kosmētikas.

Viņa iedomājās stilistu misteru Viljamsu, viņš nogāztos nemaņā uz sava sārtā paklāja.

Gan viņa pataupīs piedzīvojumu izklāstu kādam burvīgam kok- teiļvakaram, kad būs atgriezusies Losandželosā. Tesa iztēlojās sevi lepnās viesībās Beverlihilzā, mielojot viesus ar stāstiem par lopiem ganībās, kā metusi mēslus un vākuši olas, īpaši izpušķojot to daļu par buļļu kastrēšanu.

Cik maz līdzības ar smalkām rančo dekorācijām Holivudā, Tesa sprieda. Vēl viņa piemetinās, ka apkārtnē klīdis kāds psihopāts.

Nodrebinājusies viņa savilka ciešāk jaku. Nedomā par to, Tesa sev teica. Prātošana neko nedod.

Tad viņa ieraudzīja Viļu stāvam kā sastingušu verandā uz otrā pakāpiena un lūkojamies prom kalnos. Tesa salīdzināja, ka viņa atgādina Mida meitu pēc pieskāriena. Vilai nebija ne jausmas, cik lieliski viņa izskatās. No Tesai pazīstamām sievietēm Vila vienīgā neapzinājās savu sievišķīgo valdzinājumu. Vilai galvenais bija darbs, zeme, dzīvnieki, strādnieki.

Tesa jau iecerēja sarkastisku piezīmi, bet, piegājusi tuvāk, ieraudzīja Viļas sejas izteiksmi. Tā liecināja par to, cik ļoti viņa nomocījusies. Cepure nokarājās aiz pleciem virs melnajiem matiem, kas bija atlaisti vaļā. Mugura - taisna kā stīga, zods pasliets augšup. Viņa varētu likties pašpārliecināta, pat augstprātīga. Bet acis raudzījās neizteiksmīgi, skatiens bija aizmiglots, tas pauda tiklab vainas apziņu, kā arī ciešanas.

-    Kas noticis?

Vila samirkšķināja plakstiņus, tā bija vienīgā kustība. Viņa nepagrieza galvu, nepaspēra ne soli.

-    Bija atbraukusi policija.

-Nupat?

-    Pirms neilga brīža. - Vila bija zaudējusi laika izjūtu, viņa nezināja, cik ilgi stāvējusi ārā aukstumā.

-   Tev jāapsēžas. - Tesa pakāpās pāris soļu augšup. - Iesim iekšā!

-            Noskaidrota upura personība. - Vila joprojām nepakustējās, tikai viņas skatiens pārslīdēja pāri verandai. - Viņu sauca Treisia Manerlija. Sešpadsmit gadus veca. Dzīvojusi Dodžsitijā kopā ar vecākiem un diviem jaunākiem brāļiem. Aizbēgusi no mājām - nu jau otro reizi, pirmo reizi pirms sešām nedēļām.

Tesa aizvēra acis. Viņa negribēja dzirdēt ne vārdu, ne apstākļus. Vieglāk bija dzīvot nezinot.

-    Iesim iekšā!

-   Viņa esot bijusi nonāvēta jau vismaz pirms divpadsmit stundām, kad mēs viņu atradām. Viņai bija sasietas rokas un kājas. No virvēm palikuši nobrāzumi, aiz pūlēm atbrīvojoties.

-    Pietiks!

-Viņa izvarota. Atkārtoti, arī netiklā veidā. Un viņa… viņai bijusi divu mēnešu grūtniecība. Stāvoklī, sešpadsmit gadus veca, no Kanzasas.

-    Pietiks, - Tesa atkārtoja. Asaras tecēja viņai pār vaigiem, kad viņa apskāva Viļu.

Viņas stāvēja kopā uz viena pakāpiena, raudādamas, neko apkārt neredzēdamas. Virs galvas atskanēja vanaga griezīgais sauciens. Mākoņi sablīvējās, aizsegdami sauli un draudēdami ar sniegu. Viņas stāvēja abas kopā, vienotas bailēs un bēdās, kā to izprot tikai sievietes.

-    Ko lai mēs tagad iesākam? - Tesa nodrebinājās. - Ak kungs, ko lai darām?

-    Nezinu. Vairs nezinu. - Vila nerāvās projām. Viņa apzinājās, ka stāv cieši blakus māsai vējā, kas pieņēmās spēkā, bet viņa joprojām nepakustējās. - Es tieku galā ar saimniecības vadīšanu. Pat pēc tā visa, kas noticis, es spēju. Bet es nevaru izturēt domas par to meiteni.

-    Nav jēgas domāt. Mums vairāk jāmēģina saprast, kāpēc viņa nogādāta un atstāta šeit. Tas mums tiešām jāapspriež. Bet nedomāsim par meiteni. Domāsim par mums pašām. - Tesa pakāpās atpakaļ un noslaucīja asaras. - Sāksim domāt par sevi. Tā vien rādās, ka man un Lilijai jāiemācās lietot ieroci.

Vila brīdi raudzījās uz Tesu un beidzot saskatīja ko vairāk par spožu Holivudas izkārtni.

-    Es jums iemācīšu. - Viņa stingri ievilka elpu un uzlika galvā cepuri. - Ķersimies pie darba.

-    Esmu noraizējies, - Hems ieminējās pie pusdienu šķīvja ar sarkanajiem pipariem.

Džims, ņemot otru porciju, piemiedza ar aci Billijam.

-    Par ko, Hem?

Atbilde neatskanēja, toties atbalsojās šāvienu troksnis.

-    Sieviete ar ieroci, - pēc brīža Hems lēni, sausi atteica. - Trīs sievietes ar trim šautenēm, kā lai neuztraucas.

-    Patiesību sakot… - Džims iemērca bļodā cepumu un nokoda kārtīgu kumosu. - Tesa izskatās varen seksīga ar šauteni uz pleca.

Hems uzmeta viņam nicinošu mirkli.

-    Puis, tev darba par maz, ja tādas domas nāk prātā.

-    Nekāds darba daudzums nespēj atturēt vīrieti no skatīšanās uz glītu sievieti. Vai tā nav, Billij?

-Tā ir gan.

Billijs vairs īpaši par viņām nedomāja. Jaungada nakts. Ņemšanās ar Mēriju Annu mašīnā, protams, bija varen patīkama. Bet briesmīgais atradums pārvērta visu šausmās.

-    Jāuzmanās, - Billijs attrauca ar pilnu muti. - Viņas trenējas jau vairāk nekā nedēļu, bet neesmu manījis, ka Tesa trāpītu mērķī. Bail rādīties laukā no mājas, kamēr iet vaļā šaušana.

-     Paklau, es domāju tā. - Džims atraugājās, tad cēlās augšā. - Viņām nepieciešams vīrietis, kurš ierādītu, kā īsti tas jādara. Man ir mazliet laika.

-   Vilai nav vajadzīgi šaušanā nekādi skolmeistari. - Hema balsī ieskanējās lepnums. Galu galā tieši viņš bija iemācījis Vilai rīkoties ar ieroci. - Viņa Montānā pārspēs tevi un jebkuru citu, kaut arī abas acis aizmiegusi. Liec tām sievietēm mieru!

-    Es viņas neaiztieku. - Džims uzvilka jaku. - Ja nu vienīgi gadīsies izdevība.

Izgājis ārā, viņš ieraudzīja Džesu izkāpjam no mašīnas.

-    Ei, Dž. K.! - Džims smaidīdams pacēla sveicienā roku. - Pāris nedēļu neesi manīts.

-    Daudz darīšanu. - Džess apzinājās risku, ko uzņēmās, dienas laikā ierodoties Mērsija rančo. Naktī, ēnu aizsegā, viņš te bieži viesojās. Pietiekami bieži, lai būtu informēts par savas sievas, palais- tuves, maitas, sakaru ar Vulfčaildu.

Gan jau pienāks īstais bridis.

-    Es biju uz Enisu pēc rezerves daļām. Tev atnācis sūtījums. - Viņš pameta Dzimām sainīti, tad ar pirkstu pakasīja bārdu. Viņam bija iepatikusies sajūta, kā bārda kņudināja ādu. - Garāmbraucot pa ceļam atvedu.

-    Paldies! - Džims nolika sainīti uz margām. - Kā būtu ar pokeru, ko?

-    Esmu ar mieru. Atnāc ar puišiem šovakar uz "Trim klintīm"! - Džess apburoši pasmaidīja. - Atpakaļceļā dosieties ar tukšām kabatām.

-    Noderēs. - Pavīpsnājis Džims pavērās sev pār plecu šāvienu virzienā. - Mums te trīs dāmas trenējas trāpīt mērķī. Es jau gribēju viņām sniegt dažus norādījumus.

-   Sievietēm jāturas pa gabalu 110 šaujamiem. - Džess izņēma cigarešu paciņu, izkratīja vienu no tās un piedāvāja Džimam.

-   Viņas ir pārbiedētas. Tu jau būsi dzirdējis par nepatikšanām, kas šeit notiek.

-     Kā ta'! - Džess izpūta dūmu, šauboties, vai drīkst riskēt un redzēt Liliju dienas gaismā. - Draņķīga padarīšana. Esot bijis tīrais bērns, ko? No Nebraskas?

-    No Kanzasas, tā runā. Aizbēgusi no mājām. Beigta un pagalam.

-    Jaunām meitenēm jādzīvo mājās, tur viņām vieta. - Acis sa- miedzis, Džess pētīja uguntiņu cigaretes galā. - Jāmācās kļūt par sievām. Mūsdienās sievieši taisās par vīriešiem. - Džesa smaids kļuva zobgalīgs. - Varbūt tevi tas neuztrauc, tavs boss ir sieviete.

Džims uzrāva plecus, tomēr atbildēja diezgan brīvi.

-    Mani tas tiešām īpaši neuztrauc. Vila zina, kas kurš ir.

-   Varbūt. Cik esmu dzirdējis, līdz nākamajam rudenim jums te būšot trīs sievišķi par priekšniekiem.

-   Tad jau manīs. - Džima vēlme izrādīties sieviešu priekšā noplaka. - Paldies, ka atvedi paciņu.

-    Nebija grūti. - Džess griezās atpakaļ pie automašīnas. - Atnāc šovakar, tikai paņem līdzi naudu! Es jūtu, ka man veiksies.

-    Jā. - Džims vīlies un sarūgtināts uzmauca stingrāk galvā cepuri un noskatījās, kā mašīna aizbrauc. - Stulbenis, - viņš nopurpināja un devās uz strādnieku māju.

Pietiekami tālu no staļļa ierīkotā laukumā, kur māsas vingrinājās mērķī šaušanā, Lilija nodrebēja.

-   Vai sametās auksti? - Tesa jautāja.

-    Nē. Uznāca drebulis. - Tomēr viņa neviļus atskatījās pār plecu pret sauli uz aizbraucošās automašīnas hroma atspīdumu. - Pagātnes rēgi nedod mieru.

-    Cik jauki! - Tesa, atkal ieņēmusi šāvējas pozu, nomērķēja uz konservu kārbu ar mazu, dāmām domātu "Smith & \Vesson" - Vila to sauca par kabatas pistoli - un izšāva. Bet pārjūdzi garām. - Velns!

-   Ar to var ļoti labi trāpīt. - Vila kārtējo reizi nostājās Tesai aiz muguras un saņēma viņas roku. - Koncentrējies!

-   Es jau koncentrējos. Lode ir par mazu. Ja man būtu lielāks ierocis, tāds kā tev…

-    Tu nogāztos uz pakaļas pēc katra šāviena. Tev jātrenējas ar meiteņu pistoli tik ilgi, līdz iemācīsies ar to apieties. Saņemies, Lilija trāpa piecas reizes no desmit.

-    Es vēl neesmu atradusi īsto piegājienu. - Tesa izšāva vēlreiz un drūmi paskatījās. - Nu jau ir tuvāk. Noteikti tuvāk.

-    Jā, tā tu gada laikā iemācīsies trāpīt šķūņa paksī. - Vila izņēma četrdesmit piektā kalibra armijas koltu no maksts, kas bija piekārts zemu uz gurna. Tas bija smags un negants ierocis, taču Vila deva priekšroku tieši tam. Nedaudz pašapzinīgi viņa ar sešiem šāvieniem trāpīja pa sešām konservu kārbām.

-    Ak, Enija Ouklija! - Tes'a nošņācās, dusmodamās uz sevi par apbrīnas un skaudības emociju vilni. - Pie velna, kā tu to spēj?

-    Ar koncentrēšanos, stingru roku un skaidru aci. - Smaidīdama Vila ielika ieroci atpakaļ makstī. - Varbūt tev nepieciešams nopietnāks dzinulis? Vai tu kādu ienīsti?

-    Vai vēl kādu citu, ne tikai tevi?

Vila viegli pavilka augšup uzacis.

-    Kurš bija pirmais puisis, kas tevi pameta, likdams tev ciest?

-   Mani neviens nepamet, vecenīt! - Tesa saknieba lūpas. - Sestajā klasē bija tāds Džoijs Kolumbo. Mazais draņķis man visādi izrādīja uzmanību, bet pēc tam piekrāpa ar manu labāko draudzeni.

-    Iedomājies viņa seju virs konservu kārbas uz žoga un mērķē viņam taisni starp acīm!

Zobus sakodusi, Tesa sagrozījās un nomērķēja. Pirksts uz mēlītes nodrebēja, lesmējusies viņa nolaida lejā ieroci.

-    Debestiņ, es taču nešaušu uz desmit gadus vecu zeņķi!

-   Viņš ir izaudzis, dzīvo Beleirā un joprojām zobojas par tuklo skuķēnu, kuru pametis pamatskolas laikā.

-    Nelietis! - Zobus atiezusi, Tesa izšāva. - Es to ķēru! - viņa iesaucās un sāka lēkāt, bet Vila uzmanīgi atņēma viņai revolveri, pirms viņa paspēja iešaut sev kājā. - Kārba sakustējās!

-    Varbūt no vēja.

-    Nekā! Es nošāvu Džoiju Kolumbo!

-    Noskrambāji ādu.

-    Viņš guļ gar zemi, un viss nodzīvotais mūžs aizslīd viņa acu priekšā.

-    Tu sāc pārāk aizrauties, - Lilija secināja. - Es savukārt iedomājos, ka esmu kādā gadatirgū, kur katrā būdā ir sava atrakcija, un cenšos iegūt balvā lielo, mīksto lāci. - Viņai pietvīka vaigi, un abas māsas paskatījās uz viņu. - Man tā rodas iedvesma.

-    Kādā krāsā? - Vila pagaidījusi jautāja. - Kādā krāsā ir rotaļu lācis? - viņa piebilda.

-    Rozā. - Lilija nolaida skatienu, Tesai skaļi iesmejoties. - Man patīk rozā lāči. Esmu ieguvusi jau krietnu duci, kamēr tu šaudi tukšu gaisu.

-    Ak vai, viņa kļūst dzēlīga… Mums vajadzētu sarīkot sacensības. Ne jau ar tevi, slepkavniece! - Tesa paziņoja, nostumjot Viļu sāņus. - Starp mani un rotaļu lāču mīļotāju. - Viņa pieliecās tuvāk Lilijai. - Redzēsim, kā tu spēsi izturēt sacensību spriedzi.

-   Tad jums jāpielādē revolveri. - Vila noliecās, lai paņemtu munīciju. -Abas izšausiet tukšu aptveri!

-    Ko saņems uzvarētāja? - Tēsa uzmanīgi pielādēja ieroci. - Papildus iegūtajam apmierinājumam. Mums vajadzīga balva. Man vienmēr ir labāki rezultāti, ja redzu noteiktu mērķi.

-    Zaudētāja vienu nedēļu mazgās veļu, - Vila izlēmusi pavēstīja. - Besai brīvdienas būs īstajā laikā.

-    Ak tā? - Lilija saslējās. - Es labprāt…

-    Apklusti, Lilija! - Galvu nogrozījusi, Vila paskatījās uz Tesu. -Vai esam vienojušās?

-   Visu veļu. Ari smalko apakšveļu.

-    Tavas smalkās franču biksītes ari.

-   Tās jāmazgā ar rokām. Zīdu nedrīkst likt veļas mazgājamā mašīnā. - Tesa priecīgi atkāpās. - Tu pirmā, - viņa lika Lilijai.

-   Katrai divpadsmit šāvienu divos raundos pa seši. Sagatavojies, Lilija!

-    jā. - Lilija, ievilkusi elpu, izpildīja visu, ko Vila viņai bija mācījusi par stāju un elpošanu. Bija pagājušas vairākas dienas, līdz viņai izdevās nemiegt ciet acis, tiklīdz aizskarta mēlīte, un Lilija lepojās ar panākto. Viņa šāva lēni, apņēmīgi, un četras kārbas aizlidoja.

-    Četri šāvieni no sešiem. Nav slikti. Stobrus uz leju, dāmas! - Vila pavēlēja un devās no jauna salikt mērķus.

-     Es arī to varu. - Tesa izslēja plecus. - Varu sašaut visus. Tie visi ir vasaras raibumiem kā nosētais nelietēns Džoijs Kolumbo. Viņš noteikti ir jau divas reizes šķīries. Nodevīgais sīkulis!

Viņa pārsteidza māsas un sevi pašu, notriekdama trīs konservu kārbas.

-    Es trāpīju arī ceturtajai! Dzirdēju tinkšķi.

-    Es arī, - Lilija augstsirdīgi viņai piekrita. - Tātad neizšķirts.

-    Lādējiet par jaunu! - Vila izklaidēdamās gāja salikt mērķus, bet, pagriezusies atpakaļ, ieraudzīja nākam Neitanu un pavicināja roku, viņu sveicinādama.

-    Pagaidiet, nešaujiet! - Viņš apstājās un pacēla rokas. Lilija un Tesa arī pagriezās. - Esmu neapbruņots.

-   Vai nevēlies uzlikt ābolu uz galvas? - Skropstas mirkšķinādama, Tesa gāja viņam pretī un sagaidīja viņu ar skūpstu.

-    Pat ne tev par godu, pūdelētāja!

-    Mums tūlīt sāksies izšķirošais raunds, - Vila viņu informēja. - Lilija, sagatavojies! Es tevi nākotnē jau redzu ar milzu rozā lāci. - Iesmējusies viņa salika rokas uz gurniem. - Labi, ka tu ieradies, - viņa teica Neitanam un iesvilpās, kad Lilija trāpīja piecas reizes no sešām. - Pieraksti viņu nākamajā Mežonīgo Rietumu šovā! Pārspēj nu viņu, mis Holivuda!

-    Es to varu.

Taču viņas plaukstas bija miklas. Viņa uztvēra Neitanam raksturīgo smaržu - uzvēdīja pēc zirgiem un odekolona. Tesa pagrozīja saspringtos plecus, nomērķēja, nospieda mēlīti un aizlaida garām visiem sešiem mērķiem.

-    Es nespēju koncentrēties, - Tesa paziņoja, bet Vila uzgavilēja un pacēla gaisā Lilijas roku. - Tu novērsi manu uzmanību, - Tesa pažēlojās.

-    Mīļā, tu esi īsts brīnums! Kurš katrs nemaz nevar trāpīt tukšu gaisu sešas reizes pēc kārtas. - Neitans uzmanīgi izņēma ieroci Tesai no rokas, nezinot, vai tas pielādēts vai ne, un, viņai par mierinājumu, cieši noskūpstīja viņu uz lūpām.

Vila pavīpsnāja.

-    Neaizmirsti balto veļu atdalīt atsevišķi, mūsu veļas mazgātāja! Salasi arī tukšās čaulītes!

Lilija pieliecās Tesai tuvāk, kad viņas abas vāca čaulītes.

-    Es tev palīdzēšu, - viņa pačukstēja.

-   Ne velna! Noruna paliek noruna, tā jāpilda. - Tesa pacēla galvu. - Nākamreiz mēs lauzīsimies ar rokām.

-    Es dodos uz Enisu iepirkt krājumus. - Neitans nostājās stingrāk uz zemes, cenzdamies neskatīties uz džinsos iespīlēto Tesas pēcpusi, kad viņa lasīja čaulītes no zemes. - Nolēmu, ka pa ceļam jāiegriežas apjautāties, varbūt jums arī ir kāda vajadzība.

Kā tad, Vila nodomāja, ievērojusi Neitana klīstošo acu skatienu.

-    Paldies, bet Besa pirms pāris dienām sagādāja visu nepieciešamo.

Tesa saslējās.

-    Vai nevēlies braucienam kompāniju?

-    Labprāt.

Neitana un Tesas skatieni bija gluži vai piekalti viens otram, kad viņa iebēra salasītās čaulītes Viļas atvērtajā plaukstā.

-    Es tikai paņemšu somiņu. - Viņa ielika roku Neitana elkonī un pameta nerātnu skatienu pār plecu. - Pasakiet Besai, ka es pusdienās nebūšu.

-   Neaizmirsti atgriezties uz veļas dienu! - Vila nosauca viņai pakaļ. -Viņai izdevies uzmest kārtīgu cilpu Neitam kaklā.

-    Manuprāt, viņi saderas kopā, - Lilija prātoja. - Skaisti, brīvi. Neits sāk smaidīt, tiklīdz ierauga Tesu.

-    Tāpēc ka zina, bikšu priekša drīz būs vaļā. - Vila pasmējās par Lilijas pārmetošo skatienu. - Lai viņiem tiek! Es tikai neizprotu lielo vajadzību pēc seksa, vairāk neko.

-Vai tu baidies?

Negaidītais jautājums lika Vilai pavērt muti, īpaši tāpēc, ka to uzdeva Lilija.

-    Hmm…

-    Es baidījos. Pirms Džesa, ar viņu, pēc tam. - Lilija automātiski gāja savākt konservu kārbas. - Es saprotu, ka pirms tam bailes ir dabiskas. Tad uztraucies, kā būs, vai neizdarīsi kaut ko nepareizi, nerīkosies muļķīgi.

-    Vai tad tas kopumā nav viens un tas pats? Ko var izdarīt nepareizi?

-    Daudz ko. Es daudz kļūdījos. Vai arī iedomājos, ka kļūdos. Bet ar Ādamu bailes izzuda. Tad, kad aptvēru, ko viņam nozīmēju. Ar Ādamu ir viegli.

-    Kā gan citādi.

Lilijas lūpās iegūla viegls smaids, tad viņa kļuva nopietna.

-    Tu neko neesi teikusi par… par to, ka mēs esam kopā. - Viņa izpūta dvašu un noskatījās, kā dzestrajā gaisā tā dūmako un pazūd.

-    Ka es guļu ar viņu.

-   Tiešām? - Vila savaikstījās. - Un es domāju, ka viņš tevi katru vakaru gaida pie sāndurvīm un rītausmā ved atpakaļ, tāpēc ka jūs naktīs nodarbojaties ar slepeniem rituāliem. Tātad jums ir sekss? Apbrīnojami!

Lilijas smaids atgriezās.

-    Ādams jau paredzēja, ka mēs nevienu neapmānīšot.

-    Kam gan tas būtu vajadzīgs?

-    Ādams… lūdza mani pārcelties pie viņa, bet es šaubījos - tevis dēļ. Viņš taču ir tavs brālis.

-   Tu dari viņu laimīgu.

-    Es to vēlos. - Lilija saminstinājās, tad noņēma zem krekla paslēpto ķēdīti un pacēla ar diviem pirkstiem piekariņu. - Viņš… redzi, ko viņš man iedeva.

Vila piegāja tuvāk un ieraudzīja to, kas atradās Lilijas izstieptajā plaukstā. Tas bija vienkāršs gredzentiņš, Melno kalnu zelts ar dimanta rotājumu.

-    Tas piederēja manai mātei, - Vila nočukstēja aizžņaugtā balsī.

-    Ādama tēvs to viņai uzdāvinājis, kad viņi salaulājušies. - Viņa pacēla acis uz Liliju. - Ādams lūdza tavu roku?

-            Jā. - Lilija atcerējās, cik brīnišķīgi viņš to bija izdarījis, ar vienkāršiem vārdiem, ar klusiem solījumiem. - Es vēl nedevu atbildi. Tas nebūtu pareizi. Vēl nesen es radīju tik daudz problēmu…- Lilija aprāvās un pārlaboja savus vārdus. - Man bija problēmas. Es te dzīvoju tikai pāris mēnešu. Uzskatu, ka vispirms jāaprunājas ar tevi.

-    Man tur nav nekādas daļas. Ne mazākās. - Vila tā arī domāja, kaut gan viņai būtu iebildumi. - Tev un Ādamam pašiem jālemj, kā jums labāk. Bet es esmu bezgala priecīga. Lilija, ņem gredzenu nost no ķēdītes, velc pirkstā un ej pie viņa! Neraudi! - Viņa noskūpstīja māsu uz vaiga. - Ādams vēl nodomās, ka atgadījies kas slikts.

-    Es viņu mīlu. - Lilija pārslidināja ķēdīti pār galvu un noņēma gredzenu. - Lai ari kas ar mani noticis iepriekš, es viņu mīlu. Der, - viņa paziņoja, uzmaukusi gredzenu pirkstā. - Ādams teica, ka derēšot.

-    Der, - Vila viņai piekrita. - Cik skaists! Ej pasaki viņam! Es tikšu te galā viena pati.

Automašīnai lēkājot pa pievedceļu, Tesa tīksmīgi izstaipījās.

-   Tu izskaties milzīgi apmierināta, kaut arī zaudēji šaušanas sacensībās.

-    Es jūtos apmierināta. Pati nezinu, kāpēc. - Nolaidusi rokas, viņa pētīja garām slīdošo ainavu, sniegiem klātos kalnus, bezgala plašo līdzenumu. - Mana dzīve ir viens vienīgs juceklis. Kaut kur apkārt uz brīvām kājām klīst traks slepkava, es neesmu taisījusi manikīru jau divus mēnešus. Mani sajūsmina iespēja pastaigāties pa mazas, garlaicīgas pilsēteles ielām. Lai Dievs man žēlīgs!

-    Tev patīk tavas māsas. - Neitans veltīja viņai sānisku skatienu. - Jūs esat atradušas kopīgu valodu un, kaut arī pašas to negribēdamas, satuvinājušās. Novēroju tur, uz lauka, jūs visas trīs un teikšu tev skaidri un gaiši - es redzēju komandu.

-   Mums ir kopīgs mērķis, tas arī ir viss. Mēs sargājam savu mantojumu.

-    Neizliecies nu!

Tesa, nikni paskatījusies, sakrustoja rokas.

-    Neit, tu sabojāsi manu labo noskaņojumu.

-    Es redzēju Mērsiju sievietes. Saliedētu, radniecisku komandu.

-            Mērsiju sievietes… - Tesa viegli iesmējās, tad saknieba lūpas, to-

mčr pēc brīža ierunājās. - Skan labi, vai ne? - viņa pajautāja. - Varbūt man Vila vairs tā nekrīt uz nerviem kā sākumā. Viņa sāk pielāgoties.

-    Un tu ne?

-    Kāpēc man jāpielāgojas? Ar mani viss ir kārtībā. - Viņa novilka ar pirkstu Neitanam gar gurnu. - Vai tad ne?

-    Ja mēs nepieminam tavu augstprātību, kašķīgumu un savtīgumu, citādi jau tiešām viss kārtībā. - Viņš nosvilpās caur zobiem, kad Tesas pirksti paslīdēja augstāk, atrada vājo punktu un piespieda.

-    Un tev tas viss patīk. - Tesa aizrāvusies vilka nost mēteli.

-Vai šeit ir par karstu? - Neitans automātiski pasniedzās, lai noregulētu siltumu.

-    Drīz būs, - Tesa solīja un pārvilka džemperi pār galvu.

-    Ko tu dari? - No pārsteiguma Neitans gandrīz sagrieza stūri. - Velc mugurā!

-    Hmm… Brauc malā! - Viņa atāķēja priekšpusē āķīti, un atklājās raženas krūtis.

-    Mēs esam uz dzīva ceļa. Ir gaiša diena.

Tesa pieliecās, spēji pavilka lejā Neitana biksēm rāvējslēdzēju un atklāja, ka viņš ir jau uzbudināts.

-    Un tu pats?

-     Vai tu esi bez prāta? Mašīnas brauc garām un… apžēliņ, Tesa… - Viņš nostenējās, kad Tesa pabāza galvu viņam zem rokas un uzspieda stingru skūpstu. - Es izraisīšu avāriju.

-    Brauc malā! - viņa atkārtoja, bet ķircinošais tonis bija zudis.

Aizsmakušo balsi slāpēja iekāre, viņa atrāva vaļā Neitana kreklu.

-Ak kungs, nāc pie manis! Ātri, nekavējies, tūlīt…

Mašīna sametās, riepas nošvīkstēja, bet Neitanam izdevās piestāt malā un neiebraukt grāvī. Viņš spēji nobremzēja un atbrīvojās no drošības jostas. Ar vienu asu kustību viņš atgāza Tesu uz muguras un rāva viņai nost džinsus.

-    Mūs arestēs, - Neitans elsa.

-    Riskēsim. Ātrāk!

-    Mēs… ārprāts… - Zem. džinsiem atklājās kaila miesa. - Vai tu nemaz nesalsti? Kāpēc tu nenēsā siltu apakšveļu?

-   Neparko! - Šobrīd Tesu dzina tikai viena doma, un viņa izlieca augumu augšup. Abi, dziļi ievaidējušies, savienojās.

Tad atskanēja elsas, dvesieni. Logi norasoja, sēdeklis čīkstēja, un ne vairāk kā pēc divpadsmit grūdieniem viņi gandrīz reizē sasniedza kulmināciju.

-   Ak kungs… - Neitans varētu sabrukt uz viņas, ja vien būtu vieta. - Es jūku prātā.

Tesa atvēra acis un sāka smieties. Ribas sāpēja, bet viņa nespēja valdīties.

-   Neit, cienījamais advokāt un zemes sāls, kā tu grasies izskaidrot manu zābaku nospiedumus uz savas automašīnas griestiem?

Neitans paskatījās augšup un nopūtās.

-   Tāpat kā faktu, ka manam kreklam vairs nav nevienas pogas.

-    Es tev nopirkšu jaunu. - Tesa uzslējās sēdus un, sameklējusi krūšturi, aplika to. Sapurinājusi matus, viņa uzvilka džemperi. - Iesim pastaigāt pa veikaliem.

Sešpadsmitā nodaļa

-   Vai tev ir brīvs brīdis, Vila?

Vila pacēla galvu no papīru kaudzes uz rakstāmgalda un izrāvās no skaitļu jūkļa. Tas bija kas neaptverams, cik dārgi maksāja zāles sēklas, bet drīz vajadzēja sākties jaunās zāles sēšanai, tātad jāpērk. Prātā jaucās jaundzimušo svara pieauguma skaitļi, un viņa aizcirta mapes vākus.

-    Atvaino! Protams, Hem. Vai tev kas atgadījies?

-    Es tā neteiktu.

Ar cepuri rokā viņš apsēdās uz krēsla. Ziemā viņam stipri sāpēja kauli. Pareizāk sakot, kauli sāpēja no vecuma, viņš sevi pārlaboja, viņš arvien vairāk izjuta gadus.

-    Es aizbraucu uz ganībām, kā tu gribēji. Tur viss ir labi. Pa ceļam saskrējos ar Bū Redliju no rančo "Augstie avoti".

-    Jā, es atceros Bū. - Vila piecēlās, lai iemestu kamīnā vēl vienu pagali malkas. Viņai Hema kaulu sāpes nebija nekāds noslēpums. -Vai dieniņ, Hem, viņam taču būs vismaz astoņdesmit gadu?

-   Astoņdesmit trīs šajā pavasarī, tā viņš man teica. Kad man izdodas iestarpināt kādu vārdu un ko pajautāt. - Hems nolika cepuri uz ceļiem un bungoja ar pirkstu galiem pa krēsla paroci.

Likās dīvaini tā sēdēt tur, kur viņš bija sēdējis tik daudz reižu. Redzēt Viļu pie rakstāmgalda ar kafijas krūzi uz tā, nevis veco ar viskija glāzi rokā.

Apžēliņ, cik daudz vecais varēja dzert!

Vila apvaldīja nepacietību. Hems nerēķinājās ar savu un citu laiku, kad bija nolēmis izteikties. Sarunas ar Hemu viņai atgādināja šļūdoņa virzīšanos. Dzima un mira paaudzes, līdz viņš sasniedza rezultātu.

-    Bū Redlijs, Hem?

-    Jā-ā. Tu zini, viņa jaunākais dēls pārcēlās uz Skotsdeilu Arizonā. Pirms kādiem divdesmit, divdesmit pieciem gadiem. Bū, jaunākais.

Kuram, pēc Viļas aprēķiniem, bija apmēram sešdesmit gadu.

-Un?

-    Bū sieva ir Hedija Redlija. Tu zini, viņa taisa marinētos arbūzus, kas lauku gadatirgū dabū pirmo vietu. Viņu moka pamatīgs artrīts.

-    Ļoti žēl. - Vila aizmaldījās domās. Ja drīzumā sāktos labs laiks, varbūt Lilija vēlētos ķerties pie sakņu dārza iekopšanas. Derētu tāds kārtīgs dārzs.

-    Ziema šogad smaga, - Hems komentēja. - Ne par ko neatlaižas, bet drīz jau teļi jāved ganībās.

-    Jā. Man ir padomā vēl viena kūts.

-    Derētu gan, - Hems izvairīgi piekrita, tad izņēma tabaku un sāka rūpīgi tīt cigareti. - Bū pārdod savu mantu un pārceļas pie dēla uz Skotsdeilu.

-       Tiešām? - Viļas uzmanība nekavējoties atgriezās pie Hema. "Augstajiem avotiem" piederēja lieliskas ganības.

-   Viņš vienojies ar investoru. - Hems, pārvilcis ar mēli pār papīru, viegli uzspļāva. Vai nu tas bija par godu investoram, vai tabakai mutē, Vila nezināja. - īpašums tiks sadalīts, iztaisīs tur tādu dīvainu pilsētnieku rančo un audzēs bezjēdzīgus bifeļus.

-   Vai līgums jau noslēgts?

-    Teica, ka esot, samaksājuši trīs reizes vairāk, nekā zeme vērta rančo uzturēšanai. Sasodītie pilsētas šakāļi…

-    Nu, tad jau nekā. Mēs nespētu sacensties par cenu. - Vila nopūtusies saberzēja ar rokām seju, bet tad viņai ienāca prātā vēl kas, un viņa atņēma rokas no sejas. - Kā ar darbarīkiem, lopiem, zirgiem, tehniku?

-    Es uz to mērķēju.

Hems izpūta dūmus un noskatījās, kā tie kāpj pie griestiem. Vila mutuli iztēlojās paceļamies pilsētas mūrus, piedzimstam jaunas zvaigznes, novas.

-   Viņam ir siena savācējs. Nav ne lāgā trīs gadus lietots. Vudam tāds katrā ziņā noderētu. Neesmu augstās domās par Bū zirgiem, bet viņš ir labs lopkopis. - Hems apklusa un bridi pakūpināja cigareti. - Jaunas šķirnes mums noderētu. Es viņam teicu, ka, iespējams, tu būtu ar mieru maksāt divus ar pusi par katru lopiņu. Viņš izskatījās tīri apmierināts.

-    Cik daudz viņam ir lopu?

-   Ap divi simti labu šķirnes liellopu.

-    Lai notiek! Vienojies ar viņu!

-    Skaidrs. Un vēl kas. - Hems nodzēsa cigareti un no jauna apsēdās. Uguns sildīja, krēsls bija mīksts. - Bū ir divi strādnieki. Viens zēns pērn pabeidzis koledžu, viņš ir no Bozmenas. īsts lauksaimnieks. Bū saka, viņam esot pilna galva ar pārspīlētām idejām, bet viņš ir gudrs, velna zellis. Zina visu par krosbridingu un embriju transplantāciju. Otrs ir Neds Takers, es viņu pazīstu vismaz gadus desmit. Labs kovbojs, nopietns strādnieks.

-    Noalgo viņus! - Vila teica pēc nākamās pauzes. - Par to pašu algu, ko viņi saņēma "Augstajos avotos".

-    Es jau teicu Bū, ka tā varētu notikt. Viņam šī ideja patika. Viņam pret Nedu ir sirsnīgas jūtas. Bū viņam novēl kārtīgu saimniecību strādāšanai. - Hems gandrīz jau slējās kājās, tomēr vēlreiz atsēdās. - Man vēl kas sakāms.

Vila pavilka augšup uzacis.

-    Tad runā!

-Vai tik tev neliekas, ka es vairs netieku galā ar darbiem?

Viļas sejā parādījās bezgalīgs pārsteigums.

-    Kāpēc lai man tā liktos? Kāpēc tu tā domā?

-   Tu dari savu darbu un pusi mana, un mazliet no pārējo daļas arī. Ja tu nekārto papīrus, tad pārbaudi žogus, ganības, darbarīkus, dakterē lopiņus.

-    Es tagad vadu saimniecību, un tu ļoti labi zini, ka bez tevis es netiktu galā.

-    Varbūt jau tā ir. - Hema ievadvārdi bija domāti uzmanības pievēršanai, un nu viņš turpināja: - Bet varbūt es neapjēdzu, ko tu gribi pierādīt mirušajam.

Vila atvēra muti, tad aizvēra un norija siekalas.

-    Nesaprotu, ko tu runā.

-    Kā nu ne! - Dusmas paātrināja vārdu plūdus, un Hems piecēlās no krēsla. - Tu domā, ka es neko nedz redzu, nedz dzirdu. Es tevi noslānīju, kad tas bija nepieciešams, pārsēju skrambas, un es zinu, kas notiek tavā prātiņā. Klausi mani, meitēn, nu tu esi par lielu, lai tevi uzliktu pār celi kā agrāk. Raujies melnās miesās, kaut galu dabūdama, bet Džekam Mērsijam no tā ne silts, ne auksts.

-    Rančo tagad ir mans, - Vila savaldīgi teica. - Pareizāk sakot, trešā daļa.

Hems pamāja, apmierināts par nožēlas toni viņas balsī.

-    Jā, ar to viņš nodarīja tev pāri, kā darīja pāri visu mūžu. Viņš nekad neko nav pasācis tavā labā, tavām interesēm. Tagad es esmu labākās domās par abām meitenēm, nekā biju sākumā, tikko viņas atbrauca, bet lietas būtība jau nemainās. Viņš lika tev ciest, tāpēc ka varēja atļauties. Viņš arī iecēla svešus pārvaldniekus.

Kaut arī Vila juta sevī pieaugam dusmas, viņa aptvēra to, ko līdz šim nebija domājusi.

-    Piedod, Hem! - viņa klusi teica. - Tev vajadzēja kļūt par pārvaldnieku. Man tas neienāca prātā. Tev vajadzēja šo gadu vadīt rančo. Kā es varēju palaist garām acīm redzamo, cik aizskartam tev bija tiesības justies!

Jā, viņam tas bija ķēries pie sirds - bet viņš varēja to paciest.

-    Es nerunāju par to. Manī nav īpaša aizvainojuma. Tas bija īsti Džeka Mērsija garā.

-    Jā… - Vila nopūtās. - īsti viņa garā.

-    Man nav nekas pret Benu un Neitu, viņi ir kārtīgi vīri. Godīgi. Tik daudz smadzeņu man pietiek, lai saprastu, ko Džeks domāja, atvilkdams Benu uz šejieni. Pie tevis. Bet par to es nerunāju. - Viņš pameta ar roku, Vilai nikni noskatoties. - Tev nav nekas jāpierāda Džekam Mērsijam, vienreiz man tas bija tev jāpasaka skaidri un gaiši. - Viņš ātri palocīja galvu. - Un es tev to pasaku.

-Tas nav tik vienkārši. Viņš bija mans tēvs.

-    No buļļa paņem spermu un iebāž to govij, bet tāpēc jau bulli nesauc par tēvu.

Vila apjukusi piecēlās kājās.

-    Pirmo reizi dzirdu tevi tā izsakāmies. Es domāju, ka jūs bijāt draugi.

-    Es viņu cienīju kā vienu kārtīgu lopkopi. Bet ne jau kā cilvēku.

-    Kāpēc tad tu paliki šeit tik ilgus gadus?

Hems paskatījās uz Viļu un lēni nogrozīja galvu.

-    Cik muļķīgs jautājums!

Manis dēļ. Vila aptvēra, apjukuma un neveiklības pārņemta. Nespēdama skatīties Hemam acīs, viņa aizgriezās pret logu.

-   Tu man iemācīji jāt ar zirgu.

-    Kādam tas bija jādara. - Hemam aizsmaka balss, un viņš nokāsējās. - Citādi tu lauztu kaklu, viena pati kāpdama zirgam mugurā.

-    Kad es nokritu un salauzu roku astoņu gadu vecumā, tu un Besa aizvedāt mani uz slimnīcu.

-    Besa aiz pārbīļa nebija spējīga sēsties pie stūres. Iebrauktu vēl grāvī. - Hems neērti sagrozījās krēslā, bungodams pa paroci ar strupajiem pirkstiem.

Ja viņa sieva būtu dzīvojusi ilgāk par diviem laulības gadiem, viņi auklētu paši savus bērnus. Bet Hems par to nedomāja, jo viņam bija jārūpējas par Viļu.

-    Taču par to arī es nerunāju. Man ir cits sakāmais. Tev mazliet jāpiebremzē, Vila.

-    Hem, tik daudz kas noticis, turklāt es nespēju aizmirst to meiteni un Piklzu.

-Tu tur neko nevari darīt. Tu to nespēji novērst. Slepkava dara, ko grib.

Vilai pārskrēja drebuļi, jo kaut ko līdzīgu Hems bija izteicis arī par viņas tēvu.

-    Es nedrīkstu pieļaut, ka manas vainas dēļ vēl mirst cilvēki. Es to nespēšu izturēt.

-    Sasodīts, vai tu mani klausīsi vai ne?

Niknais uzsauciens lika Vilai apgriezties otrādi.

-    Tu ne pie kā neesi vainīga. Kā drīkst tik muļķīgi domāt! Kas noticis - noticis, beigta balle. Rančo nav nekādas vajadzības apskraidīt katru akru divdesmit stundas dienā. Centies taču vienreiz uzvesties, kā sievietei pieklājas!

Vilai pavērās mute. Parasti Hems kliedza tikai tad, kad bija pilnīgi zaudējis savaldību. Bet nekad viņš nemēdza uzsvērt Viļas dzimumu.

-    Kad tu pēdējo reizi uzvilki kleitu un kurpes uz papēžiem? - viņš prasīja, kaut arī pats pietvīka no saviem vārdiem. - Nerunāsim par Jaungada balli un to, kas tev tajā reizē bija mugurā, puikām siekalas vien tecēja, uz tevi skatoties.

Vila pasmējās un ieinteresēta ar sānu atspiedās pret galda stūri.

-    Tiešām?

-    Ja es būtu tavs tēvs, uzsūtītu tevi augšā apģērbties, kā pieklājas, un pa ausīm tu arī dabūtu. - Apjucis no rāšanās, viņš uzmauca galvā cepuri. - Bet tas arī ir garām. Es tev prasu - kāpēc tu caurām dienām brien pa dubļiem, nevis ar Makinonu zēnu aizej uz kādu restorānu pusdienās vai uz kino? Tā redz, to es tev saku.

-    Tu šodien esi daudz pateicis. - Vila saprata, ka Hems ilgi krājis sevī rūgtumu. - Kāpēc tev liekas, ka mani saista pasēdēšana kopā ar Benu Makinonu?

-    Tur jau aklam jābūt, lai neredzētu, kā jūs, salipuši kopā, it kā dejojāt. - Hems nepieminēja pokera spēli pirms nedēļas "Trīs klintīs", kad Bens nepaguris iztincināja viņu par Viļu. Saruna pokera laikā bija tikpat svēts noslēpums kā grēksūdze. - Vairāk man nav nekā, ko teikt.

-    Vai esi pārliecināts? - Vila saldā balsī pajautāja. - Tu negribi apspriesties par manu diētu, higiēnu, prasmi uzturēt sabiedriskus kontaktus?

Bezkauņa, Hems nosprieda, apvaldīdams smaidu.

-Tu ēd par maz, labi, ka māju turi tīru. Cik redzu, kontaktēties ar cilvēkiem vispār neproti. - Hems apmierināts pamanīja, ka Vila atkal sadusmojas. - Mani gaida darbs. - Viņš jau gāja ārā, bet tad vēl apstājās. - Dzirdēju, ka Stjū Makinons slikti jūtoties.

-    Misters Makinons saslimis? Kas viņam lēcies?

-    Saaukstējies, bet viņš nepadodas. Besa izcepusi saldo kartupeļu pīrāgu. Esi tik mīļa, aizved viņam! Stjū ļoti garšo pīrāgs, un tu pati arī viņam dikti patīc. Uzturi nu labas kaimiņu attiecības!

-    Vajadzēs piestrādāt pie draudzīgu attiecību veidošanas. - Vila uzmeta skatienu galdam, dokumentiem, darbam. Tad viņa palūkojās cilvēkā, kurš viņai bija iemācījis visu, ko vērts zināt. - Lai notiek, Hem! Aizbraukšu viņu apciemot.

-    Tu esi laba meitene, Vila, - Hems noteica un izgāja laukā.

Saruna ar Hemu bija devusi pietiekamu vielu pārdomām pa ceļam pie Makinoniem. Vilai nu bija jāapsver iespēja tikt pie diviem jau-. niem strādniekiem un divsimt mājlopiem. Un jāpadomā par ietiepīgo vēlmi pierādīt savu varēšanu tēvam, kuru viņa nebija interesējusi.

Mazliet ari par savu iejūtības trūkumu pret mīļo Hemu, viņas lielo atbalstu. Vai pēdējo mēnešu laikā viņa bija ielauzusies Hema teritorijā? Iespējams. Viņa centīsies labot kļūdu. Diemžēl Hema saprātīgie iebildumi, ka viņa nav atbildīga par notikušajām slepkavībām, nemazināja vainas sajūtu.

Tāpat kā bailes.

Vila nodrebinājās un ieslēdza lielāku siltumu automašīnā. Ceļš bija notīrīts, braukšana nesagādāja nekādas grūtības. Gar ceļa malām sadzītās sniega kupenas radīja iespaidu, ka viņa traucas caur baltu tuneli ar baltām galotnēm, kas sniedzas tēraudzilajās debesīs.

Ziemeļrietumos lavīna bija aprakusi trīs slēpotājus, bet dažus medniekus pārsteigusi sniegavētra, tomēr viņi bija izglābti ar Helikopteru. Kaimiņu rančo vairākus lopus bija saplosījis izsalcis lūsis. Kalnos pazuduši divi tūristi.

Un kaut kur šajā ziemas salā slēpās slepkava.

Lielajā slēpošanas trasē bija milzīgs ļaužu pieplūdums. Mednieki veiksminieki apgalvoja, ka šogad medījumi paši krītot rokā, pat ieročus nevajagot. Savukārt kūtis nesen atskrējušie teliņi auga arvien lielāki.

Bet aiz plaukstošas dzīvības un labklājības slēpās nāve.

Lilija, mīlestības pārpilna, gatavojās pavasarī svinēt kāzas. Tesa bija aizvilinājusi Neitanu nedēļas nogalē uz greznu atpūtas namu. Hems aicināja Viļu uzvilkt balles kurpes.

Taču Vila baidījās.

Vila piespieda bremzes pedāli, lai neuzbrauktu virsū briedim. Automašīna sagriezās, slīdēja un palika stāvam šķērsām uz ceļa, bet staltradzis tikai, galvu paslējis, vienaldzīgi noskatījās.

-    Ak, kāds skaistulītis! - Pasmējusies pati par sevi, Vila nolaida galvu uz stūres un ļāva sirdij atiet atpakaļ krūtīs. Tomēr tā atkal strauji salēcās, kad pie automašīnas loga kāds pieklauvēja.

Vila nepazina šo cilvēku. Patīkama, eņģeliski jauka seja zeltaini brūnu cirtu ietvarā zem tumši brūnas cepures. Lūpas mirdzošas bārdas ielokā pavērās smaidā. Vila pabāza roku zem sēdekļa, kur glabājās "Ruger".

-   Vai viss kārtībā? - vīrietis jautāja, kad Vila pavēra logu par vienu sprīdi. - Es braucu aiz jums un redzēju paslīdam jūsu auto. Vai nesasitāties?

-    Nē, nē. Tikai sabijos. Vajadzēja skatīties uzmanīgāk.

-    Liels makans, vai ne? - Džess pagrieza galvu un palūkojās uz briedi, kurš majestātiski aizsoļoja gar ceļa malu un tad pārlēca pār kupenu. - Žēl, ka nepaņēmu savu trīsdesmit trešā kalibra šaujamo. Man strādnieku būdā noderētu tādi ragi par pakaramo. - Viņš palūkojās atpakaļ, uzjautrināts par bailēm un aizdomām Viļas acīs. -Vai tiešām jums nekas nekaiš, mis Mērsija?

-    Nē. - Vila pavirzīja pirkstus tuvāk ierocim. - Vai mēs būtu pazīstami?

-    Diez vai. Bet esmu jūs šad tad redzējis. Es esmu Dž. K., pāris mēnešu strādāju "Trīs klintīs".

Vila mazliet nomierinājās, tomēr logu nevēra platāk vaļā.

-    Ā, pokera čempions.

Džess uzzibsnīja smaidu, kas bija bīstamāks ierocis par "Ruger".

-   Ak, esmu jau slavens, ko? Man tiek savs prieciņš, kad varu atņemt jums naudiņu, ne jau tieši jums, bet jūsu zeļļiem. Jūs esat stipri bāla.

Džess iedomājās, nez kāda varētu būt viņas āda. Viņš atcerējās, ka Vila ir daļēji indiāniete, un pēc tādas viņa arī izskatījās. Viņam vēl nebija gadījusies jauktene. Nez kā Lilijai patiktu, ja viņš izdrāztu viņas māsu?

-    Atvelciet nu elpu! Ja jums nebūtu tik ātra reakcija, es jūs dabūtu rakt ārā no sniega.

-    Viss ir kārtībā, nudien. - Viņam ir burvīgas acis, Vila sprieda. Aukstas, bet skaistas. Tādām acīm nevajadzētu likt iekšēji saspringt, gluži kā aizstāvoties. - Es tieši dodos uz "Trim klintīm",-Vila piebilda, apņēmusies būt draudzīga pret kaimiņiem. - Misters Makinons esot saslimis.

-    Saaukstējies. Pēdējās divas dienas viņam klājās grūti, bet nu viņš jūtas labāk. Jums Mērsija rančo arī netrūkst savu raižu.

-   Jā. - Vila instinktīvi parāvās atpakaļ. - Ejiet vien un sēdieties mašīnā! Laukā ir ļoti auksts.

-   Sals kniebj pamatīgi. Kā veselīga sieviete. - Piemiedzis aci, viņš atkāpās. - Es jūs pavadīšu aiz muguras. Pasakiet savam Džimam, ka esmu gatavs spēlei jebkurā laikā.

-    Pateikšu. Paldies, ka apstājāties.

-    Nav par ko. - Klusībā uzjautrinādamies, viņš piecirta ar roku pie cepures. - Kundze…

Iekāpis mašīnā, Džess skaļi iesmējās. Ak tad tāda bija Lilijas māsa jauktene. Viņa noteikti liktu kārtīgam vīram pacensties. Derētu pašam viņu izmēģināt. Džess dungoja visu ceļu līdz "Trim klintīm" un, kad Vila nogriezās uz galveno māju, priecīgi pamādams, signalizēja viņai.

Durvis atvēra Šellija, turēdama bērnu uz rokas.

-   Vila, kāds pārsteigums! Un pīrāgs! - Acis viņai iepletās, paužot prieku par sagaidāmo mielošanos. - Nāc iekšā, pameklēsim dakšiņas.

-    Tas ir domāts tavam vīratēvam. - Vila nedeva viņai pīrāgu. - Kā viņš jūtas?

-    Labāk. Dzen Sāru izmisumā. Tāpēc es esmu šeit, nevis mājās. Mēģinu palīdzēt. Velc nost jaku, iesim uz virtuvi. - Viņa paplikšķināja pa muguru mazulītim, kas meta ar lūpām burbuļus. - Patiesībā, Vila, man bail palikt vienai mājā. Muļķīgi, bet rādās, ka mani kāds novēro. Novēro apkārtni, glūn logos. Šonedēļ trīs reizes liku Zakam pārbaudīt atslēgas. Agrāk mēs nekad neieslēdzāmies.

-    Jā. Pie mums ir tas pats.

-    No policijas nav jaunu ziņu?

-    Nekā noderīga.

-   Tagad par to nerunāsim, - tuvojoties virtuvei, Šellija pieklusināja balsi. - Nav ko satraukt Sāru. - Iegājusi pa durvīm, viņa skaļi sacīja: - Paskat, kas atnācis!

-    Vila! - Sāra nolika malā kartupeli, ko bija mizojusi sautējumam, un noslaucīja rokas. - Cik jauki, ka esi atbraukusi! Apsēdies! Kafija arī jau uzvārīta.

-    Man savukārt ir pīrāgs. - Viļu gan vienmēr mulsināja spontāni jūtu uzliesmojumi, tomēr viņa smaidīja, saņemot Sāras skūpstu uz vaiga. - Sirdzējam. Besas saldo kartupeļu pīrāgs.

-    Tas vismaz novērsīs viņa domas, un viņš liks man mieru. Pasaki Besai lielu paldies! Apsēdies, paņem kafiju, un parunāsimies. Mēs ar Šelliju esam izpļāpājušās krustu šķērsu. Patiesi, ziemas kļūst arvien garākas un no gada gadā neizturamākas.

-    Bū Redlijs izpārdodot iedzīvi un pārceļoties dzīvot uz Arizonu.

-   Tiešām? - Sāra saausījās, izslāpusi pēc jaunākajām ziņām, gluži kā izsalkusi pele pēc siera. - Nebiju dzirdējusi.

-    Pārdevis ieguldītājiem. Tie grasās tur izveidot atpūtas kompleksu. Modernu bifeļu rančo.

-    AJk vai! - Sāra nosvilpās caur zobiem un ielēja viešņai kafiju.

-    Stjū dabūs trieku, kad to uzzinās.

-    Ko uzzinās? - Sirmajiem matiem plīvojot, ģērbies ērtos, novalkātos rītasvārkos, virtuvē ienāca Stjū. - Mums ir ciemiņi, un mani neviens nepasauc? - Viņš piemiedza Vilai ar aci un viegli uzplīkšķināja pa pakausi. - Pīrāgs? Mums ir pīrāgs, un jūs mani atstājat sapelēt gultā?

-    Tu neturies gultā tik ilgi, lai paspētu sapelēt. Labi, nāc sēdies! Ēdīsim pīrāgu, nevis dzersim kafiju ar kūku.

Stjū apsēdās un pievērsās savai vedeklai.

-Vai nu ļausi paturēt manu mazulīti?

-   Nē. - Šellija apgrieza bērnu ar muguriņu pret Stjū. - Tiec vaļā 110 baciļiem! Skaties, bet nepieskaries!

-    Tās sievietes mani dzen stāvus zemē, - Stjū pažēlojās Vilai.

-    Atliek pāris reižu nošķaudīties, un jau sien pie gultas, grūž rīklē zāles.

-Viņam bija pamatīgs drudzis. - Sāra, vīru apčubinādama, pastūma viņam deguna priekšā pīrāgu. - Ēd un nesūdzies! Slimi bērni tā neapgrūtina kā pieauguši vīrieši. Pēdējo trīs dienu laikā es neskaitāmas reizes tikai skraidu augšā un lejā pa kāpnēm.

Sāra, pat runādama, taustīja viņa pieri, zodu, pētīja seju.

-    Krāsa jau ir labāka, - viņa murmināja, paturot plaukstu uz sejas. - Ieēd pīrāgu, parunājies -1111 marš gultā atpūsties!

-    Nu, vai redzat? - Stjū pavicināja dakšiņu. - Viņa nevar vien sagaidīt, kad es jutīšos sliktāk, lai tad varētu mani komandēt. - Stjū krietni atplauka, kad atvērās durvis un ienāca Zaks. - Nu mēs mazliet izlīdzināsim spēkus. Nāc iekšā, zēn, tikai neceri uz manu pīrāgu!

-    Kādu pīrāgu? Sveika, Vila! — Zaks Makinons bija slaids, gandrīz izstīdzējis. No mātes viņš bija mantojis cirtainos matus, no tēva - četrstūraino zodu. Acis bija zaļas kā Benam, tikai sapņainākas. Viņš allaž lidinājās pa mākoņiem. Tikko novilcis jaku un cepuri, viņš noskūpstīja sievu un paņēma uz rokām meitu.

-Vai kājas noslauclji? - māte pieprasīja.

-    Jā, kundze. Vai tie ir saldie kartupeļi?

-    Pīrāgs ir man, - Stjū drūmi paziņoja, pievelkot to sev tuvāk, jo durvis pavērās vēlreiz.

-     Dābolainā. ķēve izskatās gatava… - Bens pamanīja Viļu, un viņa sejā atplauka lēns smaids. - Sveicināta, Vila!

-    Viņa atvedusi pīrāgu, - Zaks teica, kāri uzlūkodams cienastu. - Bet tētis nedalās.

-    Kādu? - Bens apsēdās uz krēsla blakus Vilai, sākdams kaitēties ar viņas matiem.

-Tādu, kāds garšo tavam tēvam, - Vila atcirta un pagrūda nost Bena roku.

-    Tā tik ir meitene! - Stjū ar dakšiņu paņēma vēl kumosu, bet tad satriekts noskatījās, kā sieva nogriež divas šķēles. - Man likās, ka es esmu slimnieks.

-    Un būsi arī, ja viens pats visu noēdīsi. Zak, padod bērnu Šel- lijai un ielej kafiju! Ben, liec mieru Vilai, ļauj meitenei ēst!

-    Kvā, kvā, kvā! - Stjū nopurpināja un starojoši pasmaidīja, kad Vila, aci piemiegusi, pārcēla savu pīrāga tiesu viņa šķīvī.

-   Stjuart Makinon, kaunies! - Sāra salika rokas uz gurniem, kad viņas vīrs ķērās pie otra gabala.

—Viņa man to atdeva, vai tad ne? Kā klājas tavām jaukajām māsām?

-    Labi. Ak… - Nedz Lilija, nedz Ādams nebija lūguši klusēt. Vila noprata, ka ļaužu mēles jau trinās. - Ādams un Lilija saderinājušies. Kāzas būs jūnijā.

-    Kāzas! - Šellija priecīgi palēcās, gluži kā bērns. - Cik brīnišķīgi!

-    Ādams precas… - Sara nopūtas, acīs parādoties sentimentālam mitrumam. - Man vēl ciešā atmiņā, kā viņš un Bens gāja uz upi ar makšķerēm. - Viņa pašņaukājās, tad nosusināja acis.

-    Mēs tev palīdzēsim ar lietutiņu, Vila.

-    Lietutiņu?

-   Ar līgavas lietutiņu, - Šellija ātri atsaucās. - Mani jau pārņem nepacietība, kā lai ātrāk sagaidām šo notikumu. Viņi dzīvos Ādama mazajā, brīnišķīgajā namiņā, vai ne? Nez, kādu kleitu viņa izvēlēsies? Jāizstāsta viņai par lielisko veikalu Bilingsā, kur es nopirku savējo. Tur var dabūt ari burvīgas līgavas māsas kleitas. Cerams, viņa tavējo vēlēsies košās krāsās.

Vila nolika krūzīti, lai neaizrītos.

-Man?

-    Jūs abas ar Tesu noteikti būsiet līgavas māsas. Jums jāpošas spilgtos toņos. Koši zilā, tumši rozā.

-    Rozā?

Ievērojis Viļas izmisīgo skatienu, Bens skaļi iesmējās.

-    Ko tu viņu biedē, Šellij! Neuztraucies, Vila! Es tevi pieskatīšu. Es būšu līgavaiņa vedējs. - Viņš pacēla pret Viļu kafijas krūzīti, it kā uzsaukdams tostu. - Šorīt runāju ar Ādamu. Tu pirmā paspēji šo jaunumu paziņot.

Zaks bija izēdis tukšu šķīvi, un nu arī viņš iesaistījās sarunā.

-    Labāk es aprunāšos ar Ādamu. Man vēl nav sadzijušas brūces, kuras dabūju savās kāzās. — Viņš pasmaidīja par Šellijas samieg- to acu skatienu. - Atceries tos mērkaķu uzvalkus, ko mums vajadzēja vilkt mugurā. Man likās, ka es nožņaugšos, pirms paspēšu pateikt: "Jā!" - Šellija uzsita Zakam pa pakausi, un viņš nolieca galvu pār kafijas krūzi. - Skaidrs, ka man aizžmiedzās kakls, kad ieraudzīju ejā nākam pretī vīziju. Brīnišķīgākais skats, ko vīrietis savā mūžā piedzīvo.

-    Lai Dievs tev palīdz, dēls! - ierunājās Stjū. - Es pats neiebilstu pret kāzām, kaut arī mēs ar tavu mammu itin vienkārši aizbēgām un pa kluso salaulājāmies.

-    Tikai tāpēc, ka mans tēvs bija gatavs tevi nošaut. Pasaki Lilijai, ka mēs palīdzēsim, ja vajadzīgs. Patiesi, iedomājoties kāzas, liekas, pavasaris jau klāt.

-     Labi, paldies! Viņa priecāsies par jebkuru atbalstu. Nu gan man jābrauc atpakaļ.

-   Ak, paliec vēl! - Šellija satvēra Viļu aiz rokas. - Tu taču nupat tikai atnāci. Lai Zaks aizbrauc uz mājām un paņem kaudzi žurnālu "Līgava" un fotoalbumu! Lilija varētu smelties kādas idejas.

-Viņa noteikti pati gribēs apciemot tevi un parunāties. - Kāzu temati Vilai jau sāka uzdzīt tirpoņu mugurā zem lāpstiņas. - Es jau paliktu, bet tumsa nāk virsū.

-Viņai taisnība, - Sāra nomurmināja, pametot nedrošu skatienu uz logu. - Tādā laikā sievietei vienai nav jābraukā pa ceļiem. Ben…

-   Es viņu pavadīšu. - Neliekoties ne zinis par Viļas iebildumiem, viņš piecēlās un paņēma cepuri un jaku. - Kāds no taviem vīriem varēs atvest mani atpakaļ, vai arī es aizņemšos mašīnu.

-    Tā man būs mierīga sirds, - Sāra iejaucās, pirms Vila paspēja protestēt. - Briesmu lietas notikušas te pie mums. Mēs visi jutīsimies mierīgi par tevi, ja zināsim, ka tev ir Bens blakus.

-    Nu, labi jau labi.

Atvadījusies, pārējo Makinonu pavadīta līdz durvīm, Vila sēdās pie automašīnas stūres.

-    Tev gan veicas, Makinon!

-    Kā tad tā?

Vila tikai nogrozīja galvu un kādu laiciņu klusēja, kamēr rančo māja palika aiz muguras.

-    Tu pats neapzinies, cik laimīgs esi ar to, kas tev ir. Tev tas ir un vienmēr ir bijis.

Bens apjucis pagriezās un nopētīja Viļas seju profilā.

-    Par ko tu runā?

-    Par ģimeni. Par tavu ģimeni. Es sēdēju tur, pie tevis virtuvē, ne jau pirmo reizi tur ciemojos, bet tikai tagad aptvēru galveno. Mīļas, jaukas attiecības, pagātne, savstarpējas saiknes. Tu to nemūžam nesapratīsi, kā ir tad, kad nekā no tā nav. lāču tev ir.

Tā bija taisnība. Viņam tikai nebija gadījies pievērst tam īpašu uzmanību.

-   Tev tagad ir māsas, Vila. Vai tu neredzi saikni starp jums trim?

-   Varbūt mums ir sākums, bet nav pagātnes, nav vēstures. Nav atmiņu.

Es ievēroju, kā tu iesāki kaut ko stāstīt un Zaks pabeidza. Tava māte smējās par jūsu bērnu dienu blēņām. Neatceros savu māti smejamies. Man nav uznākusi sentimentāla raudulība, nē, - Vila sāka ātri taisnoties. - Man gluži vienkārši šodien atklājās jauna pasaules uztvere. Ģimenē tā notiek, vai ne?

-    Jā, laikam gan.

-Viņš mums visu nozaga. Tikai tagad es aptveru, cik daudz viņš mums visām trim ir atņēmis. Ne tikai man. Es braukšu apkārt.

Nonākusi pie Mērsija zemes robežas, Vila iegriezās aizsnigušā alejā. Bens nejautāja, kurp viņa dodas. Viņš to jau bija sapratis.

Sniegs bija aizputinājis kapus, apklājis pieminekļus, zāli, maigos lauku ziedus. Vilai ainava atgādināja skatu kartīti, miera pilnu, netraucētu, vienīgi Džeka Mērsija kapakmens slējās augstāk, varenāk par pārējiem, ārā no sniega pretim tumstošajām debesīm.

-Vai man iet tev līdzi?

-    Nē, labāk ne. Pagaidi, lūdzu, tepat! Es drīz atgriezīšos.

-    Neuztraucies, paliec, cik vēlies! - Bens klusi noteica, un Vila izkāpa ārā no automašīnas.

Iestigusi kupenā līdz ceļiem, viņa brida uz priekšu. Dzeļošs aukstums cirta sejā vēju ar sniegu. Pakalnā viņa ieraudzīja nelielu stirnu bariņu - gluži kā sardzi mirušajiem.

Apkārt bija dzirdams vienīgi ziemelis, tas, likās, vaidēja, viņai tuvojoties tēva kapam.

Akmens bija izkalts pēc viņa paša vēlēšanās, tāpat kā tas bija noticis visā viņa nodzīvotajā mūžā. Nedomājot ne par vienu citu kā tikai par sevi pašu. Taču kāda tam vairs nozīme, Vila nodomāja, tēvs bija tikpat miris kā viņas māte, kura esot bijusi laipna un sirsnīga sieviete.

Viņa, Vila, bija radusies no labā un nežēlīgā apvienojuma. Kāda bija viņa pati, Vila nemācētu pateikt. Zināmā mērā savtīga. Citā ziņā augstsirdīga, vismaz viņa cerēja, ka tā. Lepna un paškritiska. Nepacietīga, bet arī līdzjūtīga.

Tātad - nedz laba, nedz ļauna, un tas nemaz nebija slikti.

Vienu gan viņa zināja noteikti, stāvēdama skarbajā vējā un klusumā, — viņa bija mīlējusi abus. Māti, kuru neiepazina, un tēvu, kuram nebija piedūrusies.

-    Es gribēju, lai tu lepotos ar mani, - Vila skaļi teica. - Pat ja tu mani nemīlēji. Lai tu būtu… apmierināts ar to, ko es paveicu. Taču man nekas neizdevās. Hemam šodien bija taisnība. Visu mūžu tu man esi darījis pāri. Ne fiziski sitis sāpīgas pļaukas - tev īstenībā bija vienalga. Emocionāli. Emocionāli tu mani aizskāri neskaitāmas reizes. Taču es atgriezos pie tevis, galvu noliekusi kā saspārdīts šunelis, un tu siti atkal. Tagad esmu šurp atnākusi, lai paziņotu, ka man pietiek. Centīšos pielikt tam punktu.

Viņa centīsies, cik spēs, cik vien būs spēka.

-    Tu iedomājies mūs visas trīs sanaidot citu ar citu. Nu es izprotu tavu nolūku. Taču rādās, ka mēs neattaisnosim tavu ieceri. Mēs saglabāsim rančo, tu egoist! Manuprāt, mēs arī kļūsim cita citai tuvas. Mums izdosies. Lai tev iespītētu. Pagaidām mūs kopā vēl ir grūti uztvert kā ģimeni, bet mēs darīsim, ko varēsim.

Vila brida atpakaļ pa sniegu, tāpat kā bija nākusi šurp.

Bens uzmanīgi bija novērojis Viļu un jutās atvieglots, ka neredz asaras viņai acīs. Toties viņu pārsteidza kas cits - smaids, kaut arī nopietns, tomēr smaids, kas atplauka uz Viļas lūpām, viņai kāpjot iekšā automašīnā.

-    Kā tu jūties?

-    Labi.—Vila dziļi ievilka elpu, un, par laimi, tā neaizrāvās. - Pavisam labi. Bū Redlijs pārceļas un izpārdod savu īpašumu, - viņa sāka stāstīt, apgriežot mašīnu. - Es nopirkšu kaut ko no viņa tehnikas, pārsimt jaunlopu un algošu divus viņa strādniekus.

Bens, nedaudz apjucis par tikko izdzirdēto bez iepriekšēja paskaidrojuma, tikai lēni pamāja.

-Tas ir labi.

-    Man nav vajadzīga tava atzinība, es tikai vēlos, lai tu, būdams mūsu rančo pārraugs, to atzīmē. - Viņa iegriezās citā ceļā, lai saīsinātu braucienu uz mājām. Vēja brāzmas līksmi plītēja logus, tātad gaiss kļūs neciešami auksts.

-    Rīt pabeigšu mēneša atskaiti, tad varēsi visu izkontrolēt.

Bens pakasīja ausi, piesardzīgi manot Viļu izliekam lamatas.

-    Labi.

-    Nekā laba, tikai bizness.

Viļas smaids vērtās sirsnīgāks, pamanot tālumā uzzibsnām rančo gaismu.

-   Mani interesē tava personiskā attieksme, kāpēc tu mani ne reizi neesi paaicinājis pusdienās vai uz kinoteātri, nevis to vien centies kā dabūt mani gultā.

Benam tā pavērās mute, ka vajadzēja piešaut plaukstu priekšā.

-    Kā, lūdzu?

-   Tu ložņā te apkārt, tausties gar mani, kad es atļauju, aicini mīlēties, bet neuzaicini pat uz satikšanos.

-    Vai tad tu vēlies doties kopā ar mani pusdienās? - Benam tas nebija ienācis prātā. Ar kādu citu sievieti - jā, bet ne jau ar Viļu. - Uz kino?

-    Vai tu kautrējies parādīties ar mani publiski cilvēkos? - Vila apturēja automašīnu un, atstājot motoru rūcam, apsviedās sēdeklī ar seju Benam pretim. Bens palika ēnā, taču viņa sejā tik un tā varēja saskatīt apmulsumu. - Vai es tev esmu pietiekami laba, lai tu plosītos ar mani pa zirgu stalli, bet neesmu piemērota, lai tu uzvilktu tīru kreklu un manis dēļ izdotu piecdesmit dolārus par maltīti?

-   No kurienes tev šīs muļķīgās iedomas? Pirmkārt, mēs neesam plosījušies pa stalli, tu vēl neesi tam gatava, otrkārt, man ne prātā nenāca, ka tevi interesē sēdēšana kopā ar mani restorānā. It kā mēs būtu norunājuši randiņu, — viņš neveikli piemetināja.

Sievietes vara laikam ir varenāka, nekā viņa bija to iedomājusies, Vila sprieda, ja tāds virs kā Bens Makinons pēc neliela viņas izmēģinājuma raustījās gluži kā zivs, kas norauta no āķa.

-Tu būsi kļūdījies.

Viņa ar mani spēlējas, Bens prātoja, Vilai atkal braucot tālāk. Viņa gatavo lamatas, kas apcirtīs dzelzs žokļus ap potīti, tiklīdz viņš paspers neapdomātu soli. Bens, acis piemiedzis, vēroja Viļu, gaidīdams kādu zīmi, bet viņa jau bija piebraukusi pie mājas un izslēdza motoru.

-Ņem šo mašīnu! - viņa viegli noteica. - Rītdien aizsūtīšu kādu tai pakaļ. Paldies par kompāniju!

Sasodīts, Bens gandrīz sadzirdēja atsperes klikšķi, liekot kāju slazdā.

-    Sestdienas vakarā. Pulksten sešos. Restorāns un ķinitis.

Vilai pakrūtē sarāvās muskuļi no smiekliem, taču viņa pamāja,

saglabājot nopietnu sejas izteiksmi.

-    Sarunāts. Pagaidām - atā!

Vila izkāpa, aizcērtot durvis viņam deguna priekšā.

Septiņpadsmitā nodaļa

Ziema neatlaidās no Montānas, pielipusi gluži kā dadzis. Temperatūra turējās mežonīgi zema, bet, kad pacēlās līdz ciešamai, sniegs gāzās no debesīm kā baltiem palagiem. Divas reizes ceļi uz Mērsija rančo kļuva neizbraucami desmit pēdu augstu kupenu dēļ, kuras nepielūdzamais vējš noblietēja par gludiem, baltiem kalniem.

Lai nu laika apstākļi būtu kādi būdami, govis sāka atnesties. Vila, sviedriem noplūdusi, kūtī visiem spēkiem pūlējās izraut teļus no mātes miesām. Govs žēli mauroja, kad Vila, pabāzusi roku, sagrāba vēl nedzimušo. Teļš, joprojām apvalkā, bija slidens un ietiepīgs. Vila nošņācās, kad nākamā kontrakcija sāpīgi saspieda viņas roku.

Kad viss būs galā, viņas rokas līdz pat elkonim klās savainojumi.

Vila pagaidīja un īstajā brīdī izrāva teļu līdz pusei laukā.

-    Ar nākamo būs ārā! - viņa izsaucās, rokas viņai mirka asinīs un šķidrumā. - Aiziet, mazulīt, aiziet! - Kā ūdenslīdējs, kas gatavojas ienirt ūdenī, viņa dziļi ievilka plaušās gaisu un, sagaidījusi nākamo kontrakciju, vilka, cik vien spēka. Teļš izlēca laukā gluži kā ieeļļots korķis.

Zābaki viņai bija gļotām notašķīti, biezās kokvilnas bikses notraipītas. Mugura vai brēca no sāpēm.

-    Billij, gatavo injekciju! - viņa pavēlēja. - Un uzmani govi!

Ja labi veicās, māte pati notīrīja mazuli. Ja ne, šo uzdevumu nācās veikt Billijam. Vila pēdējo nedēļu laikā viņu bija rūpīgi apmācījusi, izmantojot šļirci un apelsīnu, līdz bija pilnīgi droša par viņa prasmi injicēt jaundzimušajiem nepieciešamās zāles.

-    Es eju pie nākamās, - viņa teica Billijam, ar plaukstu slaucīdama nosvīdušo pieri. - Hem!

-   Tūlīt. - Viņš vērīgi uzraudzīja, kā Džims izvelk vēl vienu teļu.

Kaut arī cilvēki palīdzēja lopiņiem dzemdībās, tomēr bija jāraizējas, vai teļš nebūs pārāk liels vai arī nepareizi sagriezies, jo tas varēja beigties letāli mātei un mazulim. Vila joprojām spilgti atcerējās pirmo zaudēto kauju, asinis, sāpes un bezpalīdzību. Veterinārārsts tika izsaukts vienīgi tad, kad paredzēja, ka viņš būs tiešām nepieciešams, Galvenokārt atnešanās sezona februārī un martā palika pašu lopkopju ziņā.

Steroīdi un augšanas hormoni, Vila nodomāja, apskatot nākamo govi. Cena par katru mārciņu iekārdināja fermerus izaudzēt lielākus teļus, un tā nu dabiskais process pārvērtās par nedabisku, pieprasot cilvēka roku un muskuļu spēku.

Nu viņa grasījās mainīt situāciju, Vila domāja, ievelkot elpu un grūžot krampjos sarauto roku govī iekšā. Tad jau būs redzams. Ja viņas mēģinājums atgriezties pie dabiskām saimniekošanas metodēm neizdosies, viņa varēs vainot vienīgi sevi.

-    Dāmas un kungi, kafija gatava!

Tesai parādīšanos kūtī izjauca aina, kas pavērās viņai acu priekšā. Viņa nobāla, elpa aizrāvās - kūtī smagi tvanēja asiņu, sviedru un notašķītu salmu smaka. Prātā iešāvās skati no lopkautuves, Tesa apsviedās otrādi un metās ieelpot svaigu gaisu.

-    Ak kungs, ak kungs, ak kungs! - Tas viņai par viņas labo sirdi, Tesa nosprieda, gaidot, kamēr pāries nelabums.

Besa zināja, Besa noteikti bija zinājusi, kas kūtī darījās, kad viņa it kā garāmejot palūdza Tesu aiznest termosu ar kafiju. Nodrebi- nājusies Tesa piespieda sevi atgriezties.

Gan viņa Besai atriebsies par šo mazo starpgadījumu. Kaut kad vēlāk.

-    Nāciet uz kafiju! - Tesa atkārtoja, ar negribētu apbrīnu noskatīdamās, kā Vila daļēji izrauj teļu govij no vagīnas. - Kā tu to spēj?

-Ar augšdaļas muskuļu spēku,-Vila tikai attrauca. - Nāc šurp, ielej man krūzīti! - Viņa veltīja māsai šķelmīgu skatienu. - Man rokas aizņemtas.

-    Jā… - Tesa savieba degunu, kad teļš ar šļakstu izšāvās laukā. Ne tas patīkamākais skats, Tes:: secināja. Agrāk viņai šķita, ka tas attiecas uz visu dzīvu radību nākšanu pasaulē. Bet zirgi gan… viņu bija apbūrusi un aizkustinājusi ķēve un kumeliņš.

Toties te bija pretīgi, Tesa nodomāja, netīri un nežēlīgi kā pie konveijera. Izraujam, notīrām. Varbūt tāpēc, ka viņu liktenis beigās bija steiks uz šķīvja, Tesa nosprieda. Galvu nogrozījusi, viņa sniedza kafiju Billijam. Varbūt viņai gluži vienkārši nepatika govis.

Tesa uzskatīja govis par lieliem, neglītiem un bezcerīgi neinteresantiem dzīvniekiem.

-   Man arī nebūtu iebildumu padzert kafiju, - ieminējās Džims, acis zibinot. - Mēs varētu uz brīdi apmainīties vietām. Nav tik grūti, kā izskatās.

-    Paldies, es atturēšos.

Tomēr Tesa veltīja puisim smaidu un pasniedza viņam kūpošu krūzi, lai arī viņš dabūtu atvilkt elpu. Tesa vairs neapvainojās, ka viņu uztver par neprašu iesācēju. Viņa pat bija iemanījusies to izmantot par priekšrocību.

-    Kāpēc govis pašas netiek galā? - Tesa jautāja Džimam.

-    Teļi pārāk lieli. - Viņš pateicīgi iedzēra malku. Tas nekas, ka apdedzināja mēli.

-    Ķēvēm arī ir lieli kumeļi, bet stallī mēs tikai stāvējām blakus un novērojām.

-   Pārāk lieli, - Džims atkārtoja. - Govīm dod augšanas hormonus, tāpēc viņas nespēj pašas laist teļus pasaulē. Mēs viņus raušus izraujam laukā.

-    ja gadās, ka nav neviena… rāvēja?

-Tad lopiņiem neveicas. - Džims atdeva viņai tukšo krūzi. Tesa atvairīja domu, ar ko tā bija notraipīta no ārpuses.

-    Ak neveicas… - Tesa noteica. Arī par to viņa nespēja domāt un, atstājusi termosu un krūzes, devās atkal ārā no kūts.

-   Vila, tava māsa turas braši.

Vila, uzlūkojusi Džimu, viegli pavīpsnāja un atļāvās ieliet vēl kafiju.

-   Viņa nemaz nav tāda vārgule.

-    Kad ienāca, gandrīz laida pār lūpu, - viņš aizrādīja. - Likās, metīsies atpakaļ uz māju, bet - nekā nebija.

-   Viņa varētu nākt mums palīgā… - Billijs plati pasmaidīja. - Es gan nespēju iztēloties viņas rociņas govij iekšā, bet viņa varētu ņemties ar šļirci.

Vila atlieca plecus.

-    Lai viņa paliek spēlējamies ar vistām. Vismaz pagaidām.

Tagad viņai svarīgāks ir kas cits, Vila nosprieda, skatīdamās, kā

jaundzimušais pirmo reizi sāk zīst.

-Viņa bija līdz elkoņiem govij iekšā. - Tesa nodrebinājās, turēdama rokā brendija glāzi. Ārā bija auksts, skaidrs vakars, kamīnā rūca uguns, ciemos bija ieradies Neitans. Kopējā gaisotne deva Tesai drosmi atstāstīt, ko pieredzējusi. - Iekšā… un vilka ārā teļu.

-   Apbrīnojami! - Lilija baudīja tēju un Ādama siltumu sev blakus. - Es labprāt būtu palikusi tur ilgāk, bet maisītos pa kājām.

-    Varēji palikt. - Vila pacēla krūzi ar kafiju, kam bija pielējusi brendiju. - Mēs tevi pieliktu pie darba.

-    Tiešām? - Tesa novaidējās par Lilijas vientiesīgo entuziasmu, bet māsa tikai smaidīja.

-    Rīt iešu palīgā.

-Tev nepietiek spēka, lai vilktu, tu varētu dot zāles. Toties tu, - Vila turpināja, vērīgi uzlūkojot Tesu, - tu esi liela un veselīga. Tu izvilktu teļu - un tev pat elpa neaizrautos.

-   Tikai pusdienu deva izlidotu pa muti ārā, - Neitans iestarpināja un izpelnījās visu smieklus, vienīgi Tesa pat nepasmaidīja.

-    Es tiktu galā. - Tesa graciozi atmeta matus ar pirkstiem, tā ka nomirdzēja gredzeni un skaisti manikirētie nagi. - Ja vien pati gribētu.

-    Saderēsim uz divdesmit dolāriem, ka tu nobīsies, pirms ķersies klāt.

Sasodīts, Tesa aptvēra. Nu viņa bija sprukās.

-    Piecdesmit - un es piekrītu.

-    Līgstam. Rītdien. Mērsija rančo tev pieliks desmit dolārus par katru izvilkto teļu.

-    Desmit! - Tesa pavīpsnāja. - Tad nu gan daudz…

-    Krietni pastrādā - un nopelnīsi pietiekami jaunai modernai frizūrai Bilingsā.

Tesa pārlaida plaukstu pār galvu. Viņai drīz vien bija nepieciešams apgriezt matus.

-    Labi. Neiztiksim arī bez sejas masāžas. - Viņa sarauca uzacis. - Tev arī derētu. Un parafīna kompreses uz rokām. Vai arī tev nav iebildumu pret vecu ādu?

-    Man nav laika dirnēt muļķīgā salonā.

Tesa saskalināja brendiju glāzē.

-    Tu tikai baidies. - Viņa pasteidzās, pirms Vila paspēja ko atšņākt.

-    Salīgstam tā, ka es izvilkšu tikpat daudz teļu, cik tu, un Mērsija rančo mums trijām - tev, man, Lilijai - izmaksās veselības centru. Nedēļas nogali "Plašajās debesīs". Tev nebūtu iebildumu, vai ne, Lilija?

Vēlēdamās izpatikt abām pusēm, Lilija apjuka.

-    Nu, es…

-   Turklāt mēs varētu iepirkties kāzām. Jāpastaigā pa Šellijas minētajiem veikaliem.

-   Jā. - Lilija sajūsmināta veltīja Ādamam ilgpilnu skatienu. - Cik tas būtu jauki!

-   Ak tu maita… - Vila nopurpināja Tesai bez ļaunuma. - Pierunāji! Bet, ja tu zaudēsi, tu atkal mazgāsi veļu.

-    Oho! - Neitans bailīgi pievērsās brendija glāzei, kad Tesa veltīja viņam niknu skatienu.

-    Tagad man jāiet papildināt šodien dzimušo sarakstu. - Vila piecēlās un izstaipījās. Tad viņa sastinga. Vai logā bija parādījusies ēna? Vai seja? Lēni nolaidusi lejā rokas, viņa pūlējās saglabāt vienaldzīgu izteiksmi. - Es tev ieteiktu ātri doties pie miera, - viņa ieteica Tesai, ejot prom. - Tev rītdien būs nepieciešams daudz spēka.

-    Es ar baudu noklausīšos tavus brēcienus, kad tev taisīs bikini vaksāciju! - Tesa nosauca viņai pakaļ un apmierināta redzēja Viļu šausmās saraujamies. - Man ir svarīgi paturēt pēdējo vārdu, - Tesa nomurmināja.

-    Atvainojiet! - Ādams piecēlās un sekoja Vilai. Viņš sastapa māsu bibliotēkā lādējam ieroci. - Kas noticis?

Vila nosprieda, ka viņas seja nespēj neko noslēpt.

-    Man šķiet, ka ārā kāds bija.

-   Un tu gribēji iet viena laukā? - Runādams Ādams izvēlējās bisi un to pielādēja.

-    Kāda jēga biedēt pārējos. Varbūt man tikai rādījās.

-    Tev nav attīstīta iztēle.

Vila tikai papurināja galvu un nolēma neapvainoties par patiesību.

-Apstaigāsim ap māju. Iziesim laukā pa sētaspuses durvīm.

Viņi devās cauri ģērbtuvei mājas otrā pusē. Vila instinktīvi gribēja iet pa priekšu, bet Ādams, viegli pastūmis viņu malā, pasteidzās pirmais.

Stindzinošajā salā Džess stāvēja ēnā un novēroja Ādamu un Viļu, ar roku nervozi taustīdams ieroci. Kā viņš vēlējās to vērst pret cilvēku, nošaut to un atstāt mirkstam asinīs!

Paņemt sievieti, aizvest viņu prom un izdarīt, ko vajadzēja. Pēc tam, protams, nošaut. Vai viņam atlika cita izvēle?

Nez vai viņš riskētu to izdarīt tepat un tūlīt. Iznākušie bija bruņoti, un viņš zināja, cik daudz cilvēku vēl palika mājā. Viņš bija tos apskatījis. Redzēja, kā Lilija smējās un spiedās klāt tam metisam.

Nē, labāk jāpavilcinās - jāsagaida īstais brīdis. Tas varēja pienākt jebkurā mirklī.

Kaut vai tad, kad viņi aizies uz kūti. Džess zināja, ko viņi tur atradīs. Viņš tur jau bija pirms viņiem.

-    Es viņu redzēju paslīdam garām aiz fasādes logiem. - Vila negāja pa priekšu, bet vismaz blakus gan. - Tas bija tikai viens zibsnis, kad es piecēlos kājās. Varbūt tā bija seja, kāds mūs novēroja, tumsā nevarēju saprast. Un tā tūdaļ nozuda.

Ādams tikai pamāja. Viņš pārāk uzticējās Vilai, tāpēc nedomāja, ka viņu sabiedējusi ēna. Uz takas sniegā rēgojās pēdas, bet tas neko nenozīmēja. Pēdējo dienu darbi kūtī daudziem lika staigāt šurpu turpu pāri pagalmam. Sniegs bija kusis un vēlreiz piesalis, tāpēc sērsna zem zābakiem trausli krakšķēja.

-    Varētu būt strādnieka pēdas, - Vila secināja, pētot nospiedumu.

-Tomēr nē. Tad viņš būtu pieklauvējis pie durvīm.

-   Turklāt nebristu pāri puķu dobei, lai glūnētu pa logu. - Ādams pamāja uz nobradāto sniegu tuvu pie mājas sienas starp mūžzaļo krūmu, kas uzziedēs vēlā pavasarī.

-   Tātad es kaut ko esmu pamanījusi.

-    Es par to nešaubījos. - Ādams no vietas, kur patlaban stāvēja, skaidri caur logu redzēja apgaismoto viesistabu. Viņš skatījās, kā

Lilija iesmejas, iedzer tēju, pieceļas, lai pasniegtu Neitanam vēl brendiju. - Kāds mūs novērojis. Varbūt vienu no mums.

Vila novērsās no gaišā loga tumsā.

-   Vienu 110 mums?

-    Lilijas bijušais virs Džess Kuks. Viņš neatrodas Virdžinijā.

Vila satrūkusies atkal pavērās logā un ciešāk sažņaudza rokā ieroci.

-    Kā tu zini?

-     Neits pēc mana lūguma pārbaudīja. Viņš nav rādījies darbā un nemaksā īri kopš oktobra.

■ - Vai tu domā, ka viņš meklē Liliju? Kā viņš var zināt, kur?

-    Nav ne jausmas. - Ādams atkāpās no mājas. - Es tikai izsaku minējumu. Tāpēc arī neuzskatu par vajadzīgu to stāstīt Lilijai.

-    Es viņai neko neteikšu. Bet man šķiet, ka jāinformē Tesa. Tad mēs abas varētu uzmanīt apkārtni un sargāt Liliju. Vai tu zini, kāds viņš izskatās?

-    Nē, bet es mēģināšu noskaidrot.

-Labi. Tagad apstaigāsim ap māju. Es iešu turp un…

-     Mēs turēsimies kopā, Vila. - Ādams uzlika plaukstu uz viņas rokas. - Divi cilvēki ir miruši. Ja nu to izdarījis pārskaities izbijis vīrs, kas gatavs atgūt sievu? Bet varbūt tu redzēji kādu citu. Iesim kopā.

Ne vārda vairs nerunādami, viņi virzījās pret vēju ap māju. Debesis virs galvas bija skaidras kā stikls ar dimantspožām zvaigznēm un mēness sirpi, kas meta blāvi zilu gaismu uz sniegu zem kājām. Neskaidri iezīmējās koki, drebinādamies ledus apvalkā.

Stingajā klusumā Vila izdzirdēja lopu baurošanu. Skaņa šķita sērīga, Viļas elpa iztvaikoja gaisā un nozuda vējā. Dīvaini, parasti viņu mierināja govju māvieni, bet tagad tie biedēja.

-    Pārāk nemierīgas tik vēlā vakarā. - Vila paskatījās uz kūts pusi, uz aploku. - Varbūt kādai sākušās dzemdības. Jāiet apskatīties.

Ādams nemierīgi iedomājās par neapkoptajiem zirgiem stallī. Viņš piespieda sevi pagriezt viņiem muguru un sekot Vilai.

-    Vai dzirdi? - Vila saspringusi apstājās. - Dzirdi? - viņa čukstus atkārtoja.

-     Nē. - Tomēr Ādams pagriezās un nostājās tā, ka abi sargāja viens otra muguru. - Es neko nedzirdu.

-    Apklusa. Man likās, kāds svilpoja "Mīļo Betsiju no Dienvidiem". - Vila noskurinājās un saņēmusies mēģināja pajokot. - Vainīgs ziemelis, kas uzdzen tirpas pār kauliem. Velns, vējā temperatūra būs divdesmit grādu zem nulles. Staigāt apkārt un svilpot šo meldiņu tagad var tikai…

-   Trakais? - Ādams pabeidza, pūlēdamies kaut ko saredzēt cauri tumsai.

-    Jā. - Vila nodrebinājās savā aitādas jakā. - Iesim!

Viņa gribēja doties taisnā ceļā uz kūti, bet viņas uzmanību saistīja lopu drudžainā drūzmēšanās aploka tālākajā galā. - Kaut kas nav kārtībā, - viņa teica daļēji sev. - Kaut kas nav tā, kā vajag.

Viņa piegāja pie vārtiem un atrāva tos vaļā.

Pirmajā mirklī viņa neticēja savām acīm, likās, tās apžilbinājusi mēnessgaisma vai sniegs. Smaka… Vila pārāk labi bija iepazinusi nāves smaku.

-   Ak kungs, Ādam! - Ar plaukstu viņa aizklāja muti un rija nost nelabumu, kas lauzās kaklā kā straume. - Ak kungs…

Teļi bija nogalināti. Nevarēja saprast, cik, bet vairākus Vila pati bija izvilkusi šajā saulē tikai pirms dažām stundām. Tagad viņi nevis glaudās pie mātēm, bet gulēja sniegā ar pārgrieztām rīklēm un uzšķērstiem vēderiem.

Zeme dega no biezām, sarkanām asinīm pretīgā peļķē, kas jau sala ciet.

Kaut arī tā bija vājuma izpausme, Vila aizgriezās no posta ainas, nolaida lejā roku ar ieroci un, atbalstījusies pret žogu, pagaidīja, kamēr nelabums norimst.

-    Kāpēc? Dieva vārdā, kāpēc tas bija jādara?

-    Nezinu. - Ādams paberzēja Vilai muguru, bet pats neaizgrie- zās.

Viņš saskaitīja astoņus nogalinātus teļus.

-    Es tevi aizvedīšu uz māju. Pēc tam visu sakopšu.

-    Nē, es pati varu. Es varu. - Vila noslaucīja pieri ar cimdoto roku.

-    Zeme ir sasalusi, nav iespējams viņus aprakt. Būs jāsadedzina. Aizvilksim viņus prom no pārējiem jaundzimušajiem un mātēm un sadedzināsim.

-    Es to izdarīšu kopā ar Neitu. - Ādams apslāpēja nopūtu par Viļas apņēmīgi stingo sejas izteiksmi. - Labi, rīkosimies kopā. Tomēr uz brīdi ieej mājā. Man jāpārbauda zirgi, Vila. Ja…

-   Vai dieniņ! - Viļas izmisums pagaisa, tagad viņu pārņēma bailes par Ādamu un viņa saimniecību. - Es pat neiedomājos. Iesim! Ātri!

Viņa negāja atpakaļ uz māju, bet pusskriešus metās staļļa virzienā. Viņai reiba galva aiz bailēm, ka, atverot staļļa durvis, viņa jutīs pretī sitamies šķebinošo nāves smaku.

Viņi kopā atgrūda durvis un iesteidzās iekšā. Vila jau sagatavojās bēdām, naidam. Tomēr viņus sagaidīja siena, zirgu un ādas smarža. Bez vārdiem vienojušies, viņi pārbaudīja katru steliņģi un tad arī aploku aiz staļļa. Pēc tam viņi atstāja stallī iedegtu gaismu.

Tad Ādams devās uz savu māju apskatīt suņus. Pēc nelaimes ar kaķi viņš suņus vakarā ieslēdza. Tagad tie laimīgi viņu sagaidīja, astes vicinādami. Priekam par suņiem mijoties ar raizēm, Ādamam radās aizdomas, ka tikpat draudzīga entuziasma pilni suņi tiktos ar apbruņotu vājprātīgo.

-   Piezvanīsim uz lielo māju un paaicināsim Neitu satikties kūtī. Hems arī būs nepieciešams.

Vila noliecās pakasīt ņipro Bīnu starp ausīm.

-   Jāsasauc visi. Lai ierodas visi. Lai redz, kas notiek. - Viļas skatiens kļuva ledains. - Man jāzina, ko katrs darījis pēdējo stundu laikā.

Darbs nebija fiziski smags, bet morāli tas bija mokošs. Noslepkavotos jaundzimušos viņi savilka kaudzē sniegā. Cilvēki palīdzēja cits citam, neko nerunādami.

Vila pamanīja Billiju paslepus noslaukām acis. Vila pat neaiz- griezās, kad pašai lija asaras. Viņa skaļi raudātu, ja no tā būtu kāds labums.

Kad tas bija paveikts, Vila paņēma no Hema benzīna kannu.

-    Es to darīšu, - viņa drūmi paziņoja. - Tas jādara man.

-    Vila… - Hems pats aprāvās un pamāja, ar žestu liekot vīriem atkāpties.

-    Kā viņa vēl spēj turēties? - Lilija nomurmināja, kopā ar Tesu drebinādamās aiz aploka žoga.

-    Viņai tas jādara. - Tesa notrīcēja, kad Vila aplēja kaudzi ar benzīnu. - Mums visiem tas jādara, - viņa piemetināja, uzliekot roku Lilijai uz pleca.

-   Vai iesim iekšā?

Kā es gribu nozust iekšā mājā, Lilija nodomāja, tomēr dedzīgi papurināja galvu.

-    Nē, paliksim līdz galam. Lai viņa pabeidz.

Vila, sakārtojusi marles saiti ap degunu un muti, paņēma no Hema sērkociņu kastīti. Trīs reizes viņa mēģināja aizdegt sērkociņu saliektā plaukstā, sargājoties no asā vēja brāzmām, taču neatlika nekas cits kā zemu pieliekties un tā aizdegt uguni.

Liesmas strauji uzšāvās augšā. Pāris mirkļos izplatījās karstums un smaga, nelaba ceptas gaļas smaka. Vējš uzpūta dūmu vērpeti Vilai virsū, liekot acīm asarot, un elpa kaklā aizcirtās. Vila atkāpās soli, divus un sagrīļojās.

-    Es pasaukšu Benu.

Viņai blakus nostājās Neitans.

Vila nenolaida acis no liesmām.

-    Kāpēc?

-   Viņam arī tas jāzina. Tā nav tikai tava daļa, Vila.

Bet viņa jutās vientuļa un bezpalīdzīga.

-    Labi. Paldies par palīdzību, Neit!

-    Es šovakar palikšu pie jums.

Vila pamāja.

-    Es tā saprotu, ka Besai nav jēgas kārtot viesu istabu, vai ne?

-    fā. Mēs sargāsim maiņās, es palikšu pie Tesas.

-    Ieroci izvēlies pats! - Pagriezusies Vila vērsās pie Hema. - Sardzei jābūt divdesmit četras stundas diennaktī. Pa diviem vīriem. Neits paliek, tātad šodien mums ir seši sargi. Vuds lai guļ mājās pie ģimenes. Viņi arī nedrīkst palikt vieni. Es un Billijs sāksim pirmo maiņu, tu un Džims mūs nomainīsiet pusnaktī. Neits un Ādams nāks četros no rīta.

-    Es to noorganizēšu.

-    Rītdien izpēti, cik drīz pie mums pārnāks strādnieki no "Augstajiem avotiem". Man nepieciešami vēl vīri. Piedāvā viņiem papildu samaksu, ja nepieciešams, galvenais, nolīgsti viņus.

-    Es panākšu, lai viņi sāk darbu jau šonedēļ. - Reti gadījās, ka

Hems publiski pauž savas emocijas, bet šoreiz viņš, mierinot Viļu, saspieda viņas roku. - Lūgšu Besai uzvārīt kafiju - labi daudz. Saudzē sevi, Vila, uzmanies!

-    Manā rančo vairs nebūs slepkavību! - Ar stingru sejas izteiksmi Vila pagriezās pret māsām, kas bija piespiedušās pie aploka žoga. - Ieved viņas iekšā, Hem! Lai viņas paliek mājā.

-    Es to izdarīšu.

-    Pasaki Billijam, lai paņem šauteni.

Viņa vēlreiz paskatījās uz liesmām pret melnajām ziemas debesīm.

Pavasaris

Pavasari mazliet valda neprāts…

Trešā daļa

Emīlija Dikinsone

Astoņpadsmitā nodala

Bens apskatīja Mērsija rančo, nerimstošo darbošanos kūtī - tā bija tik līdzīga viņa paša "Trīs klintīs" -, nomīņāto un savākto sniegu aplokos, pelēko dūmu mutuļus no skursteņiem.

Vienīgi melnais aplis aiz aploka liecināja par slaktiņu.

Tā varētu likties līdz brīdim, kad viņš ciešāk ielūkojās vīros. Sejas drūmas, acis izbiedētas. Bens to jau bija ievērojis arī savās mājās. Sekojot Viļas paraugam, viņš bija noorganizējis diennakts apsardzi.

Bens maz ko varēja viņai palīdzēt, un viņam tas ļoti nepatika. Cieši sakniebis lūpas, viņš paaicināja Viļu, lai panāk malā no pārējiem.

-    Man nav daudz laika pļāpāt. - Viļas balss pauda steigu. Bens viņas acīs saredzēja nevis bailes, bet nogurumu. Zudusi bija sieviete, ar kuru viņš flirtēja, kuru aicināja uz tikšanos, kopā ar kuru priecājās pie balti klāta galda restorānā un iedzēra vīnu, kopā ar kuru ēda popkornu kinoteātrī. Bens vēlējās viņu atkal aizvest prom kaut uz vienu vakaru, bet viņš saprata, ka šis nebija īstais brīdis.

-Tu esi nolīgusi divus vīrus no "Augstajiem avotiem".

-    Jā, viņi ieradās vakar.

Vila pagriezās, vērīgi uzlūkojot jaunāko no abiem strādniekiem - Metu Bodīnu, ar iesauku Koledžas Zēns. Burkānkrāsas matus sedza gaišpelēka kovboju cepure. Bērnišķīgos vaibstus viņš centās padarīt vairāk līdzīgus pieauguša vīra sejai ar rudām Osiņām virs augšlūpas. Tās gan īsti nepalīdzēja, Vila sprieda.

Kaut arī viņi bija gandrīz viena vecuma, Vilai Mets šķita krietni jaunāks, līdzīgs Billijam, nevis viņai. Mets bija gudrs, ar stingru mugurkaulu, pilns svaigu ideju.

Neds Takers, izstīdzējis, mazrunīgs kovbojs, pēc izskata bija nenosakāma vecuma vīrs. Viņa seju vagoja laika, saules un vēja atstātas grumbas, acis bija blāvi gaišzilas. Viņš zelēja cigāru pēc cigāra, nebilda gandrīz ne vārda, toties strādāja kā zirgs.

-Viņi derēs, - Vila pēc brīža piebilda.

-     Takeru es labi pazīstu, - Bens iesāka, bet tad padomāja, vai viņš kaut par vienu varēja apgalvot, cik ļoti gan katru pazīst. - Viņam ir sasodīts ķēriens uz laso mešanu, ik gadu uzvar festivālā. Bo- dīns ir no jaunajiem. - Bens vēl uzsvēra to ar acu skatienu un balsi. - Pārāk jauns.

-    Man vajadzīgi palīgi. Ja viņš ir vainīgais, lai turas mums tuvumā. Tā būs vieglāk novērot. - Viņa viegli nopūtās. Viņai ar Benu būtu bijis jāparunājas par laiku, par teļu saņemšanu, ne jau par asinsdarbiem. - Mēs zaudējām astoņus teļus, Ben. Es vairs nepieļaušu neviena paša zudību!

-   Vila… - Bens uzlika plaukstu uz viņas rokas, atturot viņu no iešanas projām. - Nezinu, kā lai tev palīdzu.

-    Nekā. - Nožēlodama strupo atteikumu, viņa sabāza rokas kabatās un turpināja maigākā tonī. - Man nekā nevar palīdzēt. Mums jāpārdzīvo tas, kas noticis, jātiek tam pāri, pēdējās pāris dienas rit mierīgi. Varbūt viņš te pabeidzis savus grēka darbus un nu būs nozudis no šīs apkārtnes.

Viņa tam neticēja, bet izlikšanās nomierināja.

-    Kā jūtas māsas?

-    Labāk, nekā varēja gaidīt. - Cietais vaibsts ap Viļas lūpām pārvērtās smaidā. - Tesa palīdz teļiem nākt pasaulē. Pēc pirmajiem mēģinājumiem un pamatīgas spiegšanas viņa tiek galā.

-    Es būtu ar mieru pat nopirkt biļeti, lai to redzētu.

Viļas vieglā vīpsnā pārgāja platā smaidā.

-    Biļeti patiešām vērts pirkt, jo Tesai pārplīsa džinsi.

-    Ei nu? Vai tu to nofotografēji?

-    Neienāca prātā, Tesa drausmīgi lādējās, bet vīri - jāatzīst, viņi prata novērtēt momentu. Iedevām viņai Vuda kokvilnas ūzas. - Vila pameta skatienu uz Tesu, kura nāca, tērpusies aizdotajās biksēs un Ādama vecajā jakā, ar cepuri galvā. - Tā viņa izskatās daudz labāk nekā šaurajos džinsos.

-    Par gaumi nestrīdas.

-    Labrīt, fermeri Makinon!

-    Labrīt, fermere Mērsija!

Tesa viņam uzsmaidīja, koķeti sagrozot cepuri.

-     Lilija gatavo pāris litru kafijas, - viņa teica Vilai. - Pēc tam viņa nāks palīgā durt adatas govīm dibenos.

-   Vai izvilksi vēl kādu teļu?

Tesa palūkojās uz Benu, tad uz Viļu. Abu sejas izteiksme liecināja, ka teļu saņēmējas slava gājusi Tesai pa priekšu.

-    Varu tam veltīt vēl vienu dienu, galu galā nedēļas nogali pavadīšu veselības centrā "Plašās debesis".

Viļas smaids nozuda.

-    Ko tu tur pļāpā?

-    Es runāju par mūsu derībām. - Iekriti gan, Tesa nodomāja, saldi pasmaidot. - Aizvakar es izvilku par diviem teļiem vairāk nekā tu. Vienojos ar Hemu, ka viņš skaitīs.

-    Kādas derības? - Bens gribēja zināt, bet, viņu ignorējot, Vila atcirta Tesai:

-    Tas bija joks.

-    Nē, tas bija pavisam nopietni. Tikpat nopietni kā tas, ka es izf vilku teļus, par kuriem turpmāk rūpēsies tu. Mērsija rančo mums jāsamaksā par veselības centrā pavadītu nedēļas nogali. Es jau pieteicu mūsu ierašanos. Mēs braucam turp piektdien no rīta.

-    Ej ellē! Es neatstāšu rančo uz divām dienām, lai tupētu dubļu baļļā.

-    Solījuma neturētāja!

Vilai tik draudīgi samiedzās acis, ka Bens nokāsējies - drošs paliek drošs - pagāja nostāk.

-    Es nelaužu solījumu, bet pēc visa, kas šeit noticis, muļķīgas derības man nebija ne prātā. Man bija jāzvana policijai, jārunā ar izmeklētājiem. Pa visu dienu man atlika tikai pāris stundu teļu saņemšanai.

-    Es tevi pārspēju. Un uzvarēju. - Tesa nostājās Vilai tik tuvu, ka viņu zābaku purngali sadūrās. - Mēs brauksim. Ja tu izvairīsies, es visiem simt jūdžu rādiusā izbļaustīšos, ka tavs vārds nav nenieka vērts.

-    Es turu doto vārdu, pretējo var apgalvot tikai melis.

-Ak, dāmas…

Vila apcirtās otrādi, un viņas acis caururba Benu.

-    Nemaisies, Makinon!

-    Es nemaz neiejaucos jūsu darīšanās, - Bens nomurmināja, iz- plezdams rokas un pasperdams soli atpakaļ. - Un atkāpjos.

-    Ja tu gribi nozust, kad mēs esam līdz ausīm nepatikšanās, lūdzu! - Vila turpināja, stipri uzsitot Tesai pa plecu. - Man jāatbild par rančo.

-    Tu dosies mums līdzi. - Tesa pagrūda savu roku viņai pretī. - Mēs noslēdzām derības. Tu zaudēji. Lilija arī cer, ka tu solījumu turēsi. Turklāt pienācis laiks tev izturēties pret apkārtējiem cilvēkiem ar tikpat lielu cieņu, kādu tu velti savām govīm. Es pamatīgi nopūlējos, lai noorganizētu braucienu. Gandrīz pusgadu jau tupu šajā Dieva aizmirstajā rančo tikai viena nelieša aizkapa spēlīšu dēļ.

-    Un vēl pēc pusgada tu no šejienes pazudīsi!

Vila nezināja, kāpēc tas - tieši tas - viņu nokaitināja visvairāk.

-    Pilnīgi pareizi. - Tesa nepalika atbildi parādā. - Bet pagaidām palikšu tepat un ievērošu noteikumus. Tu arī to darīsi, velns lai parauj! Mēs visas brauksim, kaut man vajadzētu tevi piekaut, sasiet un iemest limuzīnā.

-   Džipā. - Vila paslēja augšup zodu, kā izaicinādama dūri. - Džipā, mis Holivuda, taču tu jau netiktu galā pat ar aklu suni uz trim kājām.

-    Ej pie velna ar saviem džipiem! - Tesai bija diezgan, un viņa stipri grūda Viļu. - Ej pie velna!

Ar to pietika, lai aizsviltos kauja. Kvēlās dusmās Vila metās uz priekšu. Viņas dūre triecās ar visu spēku. Tā trāpīja Tesai, kura ar neglītu sarkanu plankumu uz zoda atkrita uz dibena slapjajā, šķīstošajā sniegā.

Bens, tuvojoties abām, nolamājās, un Vila atvainojās.

-    Piedod! Man nevajadzēja tā darīt. Es…

Tad viņai spēji aizcirtās elpa, jo Tesa kā bulta ar visu augumu metās viņai virsū. Abas nogāzās zemē kāju, roku un spiedzienu mudžeklī.

Benam pietika ar piecām sekundēm, lai nospriestu, ka viņš labāk paliks malā, tādējādi saglabājot veselu ādu.

Viņas iekūleņoja sniega kupenā, tad elsdamas pūzdamas atpakaļ slapjumā. Bens paredzēja, ka sāksies matu raušana, un viņa cerības attaisnojās. Atstūmis cepuri pakausī, viņš pacēla roku, aicinot vīrus no kūts apskatīties, kāds ļembasts te izcēlies.

-     Johaidī! Par ko tad šīs tomēr sakāvušās? - Hems piesardzīgi jautāja.

-    Par kaut kādām derībām, dubļu vannu un džipu.

Hems izņēma tabaku, pārējie sastājušies izveidoja gandrīz apli.

-    Vila ir augumā mazāka, bet viņas paņēmieni viltīgi. - Hems saviebās, kad viņai dūre trāpīja pa aci. - Es taču viņu mācīju! - Hems galvu vien nogrozīja. - Kā gan viņa nepaspēja izvairīties!

-    Nez vai šīs skrāpēsies ar? - Billijs minēja. - Ak jēziņ!

-    Kurš maisīsies pa vidu, dabūs no abām. - Bens sabāza rokas kabatās.

-    Tesai ir asi, gari nagi. Es negribētu, ka tie trāpa man sejā.

-   Es teiktu, ka Vila būs uzvarētāja. - Džims parāvās atpakaļ, kad abas sievietes pieripoja bīstami tuvu viņa zābakiem. - Es uz viņu lieku desmit.

Bens apsvēris papurināja galvu.

-    Dažreiz ir labāk tomēr nederēt.

Tieši niknums lika Tesai aizmirst pašaizsardzības kursu, divu gadu karatē treniņus un prasmi kauties mežonīgi kā skuķei uz ielas. Ar katru Viļas sitienu viņas acu priekšā aizmiglojās sarkana dūmaka. Neeksistēja likumi, cīniņu neapturēja treneris, neglāba mīksts polsterējums.

Vila iegrūda Tesu slapjā, dubļainā sniegā, un viņa sodidamās spļāva to ārā no mutes.

Toties Vilai nozibēja krāsainas dzirksteles gar acīm, cik stipri Tesa parāva viņu aiz matiem. Dusmu un sāpju asarām dedzinot acis, viņa izlocījās no tvēriena un aizstāvējās. Kaut kas nošķīda, un Vila cerēja, ka plīst drēbe, nevis tiek izrauti mati ar visām saknēm.

Tikai pašlepnums neļāva viņai izmantot zobus.

Kad viņa jau garšļaukus gulēja sniegā, lepnums pazuda kā nebijis.

Tesa atcerējās treniņos apgūtu paņēmienu un nolēma to apvienot ar iedvesmu - viņa uzsēdās māsai virsū.

-    Padodies! - Tesa kliedza, stingri turot Viļu, kura locījās pretim. - Es esmu lielāka par tevi.

-    Novāc savu… resno… pakaļu! - Ar vienu koncentrētu rāvienu viņa nogrūda Tesu nost. Atbrīvojusies viņa nekavējoties slējās augšā.

Vīriem saprotoši klusējot, abas sievietes elsa, pūta un nikni blenza viena uz otru. Vila, slaucīdama asinis no zoda, ar zināmu gandarījumu noskatījās, kā smalkā, koptā Tesa bija no galvas līdz kājām notašķījusies, mati savēlušies mudžeklī, krita acīs, lūpa pietūkuši asiņoja.

Atjēgusies, jau vienmērīgāk elpodama, Tesa sāka just, ka viņai sāp visas maliņas, kauli un muskuļi. Zobus sakodusi, viņa nopētīja Viļu.

-    Es teiktu, ka neizšķirts.

Vila juta milzīgu atvieglojumu, bet to neizrādīja, tikai lēni pamāja ar galvu un pameta skatienu uz aizrautīgi vīpsnājošo pūlīti abām apkārt. Viņa redzēja vīrus liekam naudu no rokas rokās un klusi nolādējās.

-    Vai es jums, nejēgas, maksāju, lai jūs te stāvētu, pakaušus kasīdami?

-    Nē, kundze. - Džims droši spēra soli uz priekšu. Viņš gribēja piedāvāt roku, bet, pamanījis zibsni Viļas acīs, secināja, ka būtu par agru atļauties to darīt. - Pīppauze beigusies, zēni.

Klausīdami Hema galvas mājienam, vīri devās atpakaļ uz kūti. No turienes tūdaļ atskanēja smieldi un sarunas.

-Vai beidzāt? - Hems strupi noprasīja.

Mazliet sarāvusies no viņa balss toņa, Vila nobraucīja dubļus no ceļgaliem un pamāja.

-    Skaidrs. - Hems nometa zemē cigareti un iemina to ar papēdi.

-   Nākamreiz centieties rīkot kautiņus tālāk no strādnieku acīm. Ben! - viņš vēl uzsauca, piesitot ar pirkstu pie cepures malas.

Gudrinieks, Bens nosprieda, apslāpēdams smaidu, kad Hems aizgāja.

-    Dāmas, kā varu palīdzēt? - viņš jautāja, cerot, ka izsakās pietiekami apdomīgi.

-    Es pati varu piecelties! - Vilai neizdevās apspiest vaidu. Viņa bija izmirkuši slapja, nosalusi, netīra, krekls saplēsts, kreisā acs pulsēja kā slims zobs.

Iedomājoties par zobiem, viņa pārlaida mēli tiem pāri un atvieglota secināja, ka neviens nav zaudēts.

-    Sniedz nu roku!

Kā princese ballē Tesa ļāvās atbalstīties, un Bens viņu izvilka no šķīdoņa. Viņai metās bail, ko viņa ieraudzīs spogulī, bet sejā atļāvās paust tikai atturīgu smaidu.

-    Paldies! Tātad, - viņa piemetināja, veltot šo smaidu Vilai, - es saprotu, ka jautājums ir atrisināts. Esi gatava piektdien no rīta doties ceļā un ieliec somā pieklājīgu kleitu vakariņām!

Vila aiz dusmām sakoda zobus, lai neizteiktu lieku vārdu, kas būtu bīstami, un, apsviedusies uz papēža, devās prom uz kūti. Smiekli iekšpusē nekavējoties pārvērtās klusumā.

-   Viņa brauks, - Bens klusi teica, izvilka lakatiņu un uzmanīgi noslaucīja Tesai asinis no lūpu kaktiņa. - Tu piespiedi viņu, atsaucoties uz godīgumu un lepnumu. Viņai tas ir pārāk svarīgi, viņa neatkāpsies.

-   Vai! - Tesa, aizmiegusi acis, ar pirkstu sataustīja augošu punu pie deniņiem. - Iespaidošana man izmaksājusi dārgāk, nekā iedomājos. Neesmu nopietni kāvusies kopš devītās klases, kad Anema- rija Bristole nosauca mani par resnvēderi. Es viņai sadevu pa kaklu, bet pēc tam sāku ieturēt diētu un vingrot.

-   Tev tas izdevies. - Bens noliecās pēc Tesas saplacinātās cepures.

-    Visā pilnībā.

-   Jā. - Tesa uzlika cepuri uz netīrajiem, slapjajiem matiem. - Esmu ļoti labā formā. Nevarēju tikai paredzēt, ka būs tik grūti viņu pieveikt.

-    Vila ir sīka, bet sīksta.

-    Nemaz neatgādini, - Tesa nomurmināja, aptaustot pietūkušās lūpas.

-   Viņa jādabū prom no šejienes. Viņai tas nepieciešams vairāk nekā man un Lilijai.

-    Es tev piekrītu.

-     Nesaprotu, kad viņa guļ. Rītos viņa ir pirmā jau augšā, līdz vēlam vakaram sēž kabinetā vai raujas pa āru. - Tesa atmeta ar roku. - Kāpēc man par viņu jāuztraucas?

-   Tu jau pati zini, kāpēc.

-     Laikam gan. - Uzaci izliekusi, viņa paskatījās atpakaļ. - Es zinu arī to, ko vēl viņai vajag. Kārtīgu, sviedrainu, galvu reibinošu seksu. Nesaprotu - ko tu vilcinies?

Benam nebija vēlēšanās to apspriest. Aprēķins lika viņam klusēt, bet instinkts dzina citā virzienā. Viņš pameta skatienu uz kūti un, saņēmis Tesu aiz rokas, paveda viņu sāņus.

-Vila, redzi… viņa nekad… viņa nekad… - viņš atkārtoja un apklusa.

-    Ko nekad? - Bena izvairīgā, steidzīgā atbilde un sejas izteiksme lika viņai aptvert vārdu jēgu. Tesa palika stāvam kā zemē ie- mieta. - Viņai nekad nav bijis seksa? Apžēliņ… - Tesa gari nopūtās un centās sakārtot domas. - Man jāatzīst, ka tas maina situāciju.

Par spīti sāpošajai lūpai, viņa uzspieda vieglu skūpstu Benam uz vaiga.

-    Cik tu esi pacietīgs un iejūtīgs, Makinon! Manuprāt, tu izturies mīļi un jauki.

Bens pamīņājās no kājas uz kāju.

-    Velns! Varbūt viņai nav bijusi iespēja aprunāties, neviens viņai neko nav paskaidrojis.

-    Nu nē! Nevar būt…

-    Man tikai ienāca prātā, ja nu jūs, māsas…

-    Kā tad, tas nu izskatās pēc manis un Viļas! - Tesa sarkastiski atcirta.

-    Kā, pēc tavām domām, viņa uztvertu manu lekciju par seksuālajām attiecībām?

-    Jā. Tev taisnība.

Tu pats esi apmulsis, iztvīcis vīrietis, Tesa nodomāja, paplikšķinot viņam pa vaigu.

-   Turpini viņu apstrādāt, puis! Es centīšos kaut ko izdomāt. Pāris dienu pamērcēšos džakuzi vannā. - Piespiedusi plaukstu pie sāpošā dibena, Tēsa aizkliboja uz māju.

-    Ak vai… - Tik vien Lilija spēja atkārtot kopš ierašanās veselības centrā "Dižie kalni".

Kaut ko tādu viņa pieredzēja pirmo reizi.

Galvenā celtne, kura bija no koka un stikla, aizņēma daudzus akrus, rūpīgi izveidoti, oļiem klāti celiņi veda garām apsnigušiem mūžzaļiem krūmiem un apsildāmiem baseiniem, 110 kuriem vēlās dūmakains tvaiks.

Lilija krampjaini satvēra pār plecu pārmesto somiņas siksnu,

viņām reģistrējoties viesnīcā, galva griezās apkārt, brīnoties par grezno vestibilu, dubultkamīnu, augstajiem griestiem, krāšņajiem augiem. Sirds sāka dauzīties, iedomājoties izdevumus par tik skaistu, atturīgi izsmalcinātu apmešanās vietu pat uz vienu diennakti.

Toties Tesa priecīgi sasveicinājās ar darbinieku pie galda, uzrunāja viņu vārdā un brīvi papļāpāja, kā viņa un viņas paziņa izbaudījušas šo veselības centru sezonas sākumā.

Darbinieks, muļķīgi smaidīdams, izsauca nesēju, lai parūpējas par viņu bagāžu un aizved uz atsevišķu kotedžu priežu aizsegā.

Ieraugot šo kotedžu, Lilija apjuka pilnīgi un pavisam.

Plaša stikla siena pavēra skatu uz diženu kalnu ainavu un kārdinoši piedāvāja atsevišķu karstu vannu, kas bija prasmīgi iebūvē- r ta starp akmeņiem.

Kamīns jau bija iekurts, pagales sprakšķēdamas dega, skatienu priecēja svaigi, spirgti ziedi māla vāzēs telpas dzīvojamā daļā, mīksts dzeltenbrūns, zems dīvāns ar spilgtu krāsu spilveniem aicināja apsēsties pie mūzikas centra un liela ekrāna televizora ar videomagnetofonu.

Burvīga ēdamistaba ar tumša koka apdari atradās ērti blakus elegantai, mazai virtuves daļai.

-    Ak vai… - Lilija atkal noteica, šoreiz klusāk, jo nesējs ieveda viņas guļamistabā ar stikla durvīm, kas izgāja uz akmens flīzēm klātu terasi. Divas divvietīgas gultas bija rūpīgi saklātas ar lieliem spilveniem virsū uz segām, bet tālāk bija vannasistaba - Lilija paspēja ātri iemest tajā skatienu - ar milzum garu ziloņkaula leti, neiedomājami lielu tvaika vannu un dušas kabīni, ko atdalīja stikla durvis. Protams, bija ari bidē.

Bidē. Padomājiet tik!

Lilija bija pavisam apreibusi, bet Tesa tikai izrīkoja nesēju.

-    Tās somas šurp, paldies! Ņemiet tās… - Tesa raidīja Vilai tē- raudeietu skatienu. - Otrā guļamistabā. Tev nav iebildumu gulēt ar mani vienā istabā, vai ne, Lilija?

-    Ko? Nē, nē, protams, es…

-    Skaidrs. Ej iekārtojies! Pirmā procedūra paredzēta pēc stundas.

-    Procedūra? Bet ko…

-    Neuztraucies! - Tesa tikai noteica, sekojot nesējam. - Es visu noorganizēju. Tu būsi sajūsmināta.

Lilijai atlika tikai apsēsties uz gultas malas un minēt, vai viņa nav iemaldījusies svešā sapnī.

-    Kas jums noticis ar aci, mīļā?

Kosmētiķe, terapeite, konsultante, kas to lai zina, kā viņu sauca, ilgi un līdzjūtīgi pētīja Vilai uzdauzīto zilumu. Vila neatvairījās. Grūti paslēpties, ja guli kaila uz polsterēta galda mazā, blāvi apgaismotā telpā.

-    Neskatījos, kur gāju, un paklupu.

-    Hmm… Jālūdz ādas konsultantei palīdzība, ko mēs varētu iesākt. Guliet mierīgi! - viņa pavēlēja un sāka aptīt Viļu ar kaut ko siltu un mitru. - Vai pirmo reizi apmeklējat veselības centru "Dižie kalni"?

-    Jā. - Un pēdējo, Vila klusībā solījās.

Klaustrofobija uzmācās negaidīti un strauji, kad viņai tika sietas rokas klāt pie ķermeņa. Sirds uzreiz sāka dauzīties, elpa kļuva aprauta, un Vila mēģināja locīdamās pretoties.

-    Nē, nē, nomierinieties, elpojiet lēni, vienmērīgi! - Viņai uzlika vēl virsū siltu, biezu segu. - Daudziem klientiem tāda ir pirmā reakcija pret zāļu apsēju. Pagaidiet, atslābinieties, ļaujieties mieram. Redziet, šīs kokvilnas bumbiņas ir samērcētas mūsu īpašajā Šķīdumā. Tās palīdzēs noņemt maisiņus zem acīm un plakstiņu pietū- kumu. Jūs neesat pietiekami labi izgulējusies.

Pietūkums. Nu viņa bija slazdā, turklāt neko neredzēja. Vila prātoja, vai būtu pirmā kliente, kura izrautos no zāļu piesūcinātiem apsējiem un kliegdama kaila izbēgtu no dāmu skaistumkopšanas un veselības aprūpes centra.

Vila nevēlējās tādā veidā izcelties, tāpēc centās atslābināties, ļauties mieram. Viņa to ir pelnījusi, Vila sprieda, atceroties, kā visu ceļu uz centru stūrgalvīgi bija klusējusi.

Viņa ieklausījās - skanēja mūzika. Nē, ne gluži mūzika, tā bija tikai ūdenskrituma šļākoņa un putnu treļļi. Vila lēni, mierīgi ievilka elpu un atgādināja sev, ka atlicis ciest tikai vēl četrdesmit astoņas stundas.

Nebija pagājušas ne piecas minūtes, un viņa jau, cieši aizmigusi, gulēja. Apreibusi Vila pamodās divdesmit minūtes vēlāk, kad kos- mētiķe kaut ko pie auss murmināja.

-    Ko? Kur? Kas?

-     Mēs noņēmām jums visus kaitīgos toksīnus. - Kosmētiķe prasmīgi tina vaļā zāļu apsējus. - Tagad dzeriet daudz ūdens. Nākamās pāris stundas neko citu, tikai ūdeni. Pēc desmit minūtēm jums būs nākamā procedūra. Atslābinieties! Palīdzēšu jums uzvilkt peldmēteli un čībiņas.

Pusaizmigusi Vila ļāva sev uzvilkt peldmēteli, bet kājās centra sagādātas plastmasas tupelītes.

-    Kāda būs tā procedūra?

-    Jums patiks, - kosmetoloģe solīja.

Tā nu viņa atkal gulēja kaila, tikai uz cita galda, un ap viņu ņēmās cita speciāliste gaiši sārtā virsvalkā. Pirmais stingrais pieskāriens ar mitru drānu, uz kuras bija graudains krēms, lika Vilai iekliegties.

-Vai es par stipru piespiedu? Ļoti atvainojos!

-    Nē, tikai tas bija pārāk negaidīti.

-    jūsu āda būs kā zīds.

Vila pārbijusies aizvēra acis, bet kosmetoloģe nezin ar ko berzēja viņas kailo dibenu.

-    Kas tas ir, ko jūs tur ziežat?

-   Ak, mūsu īpašais nolobītājs. Ada būs kā jauna. Visa mūsu kosmētika ir no augu valsts produktiem un pieejama tikai mūsu salonā. Jums ir brīnišķīga āda, brīnišķīga krāsa… bet no kurienes tie daudzie nobrāzumi?

-    Saņēmu teļus.

-   Teļus… ak jā, jūs strādājat rančo. Interesanti, vai ne? Tas ir ģimenes bizness, vai ne?

Vila padevās, ļaudama skrāpēt sev nost ādas slāņus.

-   Tagad ir.

Nākamajā reizē, kad Tesa ieraudzīja Viļu, tā gulēja uz muguras, atkal kaila, un to lēni apzieda ar siltiem, bieziem, brūniem dubļiem. Tesa pabāza galvu durvīs un skaļi, burbuļojoši iesmējās.

-    Tu man par to samaksāsi, mis Holivuda! - Ak kungs, tā sieviete ķepēja dubļus viņai uz krūtīm. Uz krūtīm!

-    Precizēsim, maksā Mērsiji. Tu izskaties burvīgi.

-    Atvainojiet, kundze! - teica jaunā sieviete, kas ņēmās ap Viļu. — Nepiederošiem te nav jānāk.

-    Viss kārtībā, mēs esam māsas. - Tesa atbalstījās pret durvju stenderi, omulīgi veroties apkārt, tērpusies baltā frotē peldmēteli, ar plastmasas tupelītēm kājās. - Man piecos ir sejas masāža. Atnācu apraudzīt, kā tu turies.

-    Es guļu augšpēdus, kopš esmu te ieradusies.

-    Tev noteikti jāizmēģina tvaicētava, ja tev atradīsies laiks starp procedūrām. Kas tev ir nākamais?

-    Nav ne jausmas.

-    Man liekas, mis Mērsijai arī paredzēta sejas masāža. Viena stunda ar bio līdzekļiem.

-   Ā, tas ir medus! - Tesa atcerējās. - Nu, lai tev veicas! Lilija blakusistabā saņem visa ķermeņa masāžu. Šobrīd viņa sten no baudas. Tiksimies vēlāk.

-    Jūs atbraucāt kopā ar māsām? - dubļu triepēja pavaicāja, kad Tesa bija aizvērusi durvis.

-    Tā varētu teikt.

Jaunā sieviete pasmaidīja un uzzieda slapju masu Vilai uz sejas.

-    Cik jauki!

Vila padevusies aizvēra acis.

-    Tā varētu teikt.

Pēc sešiem Vila atgriezās kotedžā gandrīz rāpus, jo kājas bija tik slābanas, ka neturēja svaru. Vila neatļāvās sev atzīties, taču viņai arī gribējās stenēt no baudas. Ķermenis šķita tik viegls, atbrīvots, apmīļots, ka viņai neatlika nekas cits kā ļauties patīkamām izjūtām. Varbūt pēc veselas stundas masāžas piecpadsmit minūšu tvaika pirts kopā ar citām kailajām bija mazliet par traku. Bet viņa jutās ļoti labi.

-    Re nu, arī tu esi klāt. - Tesa tieši tobrīd, kad Vila iegāja kotedžā, šāva ārā korķi no šampanieša pudeles. - Mēs ar Liliju nospriedām, ka negaidīsim tevi.

-    Cik brīnišķīgi tu izskaties! - Lilija, joprojām peldmēteli, piecēlās no dīvāna un saplaukšķināja rokas. - Tu burtiski mirdzi!

-    Hs vairs neturos uz kājām. Tas masieris, tas zellis Deriks, viņš man kaut ko būs salauzis.

-    Tev bija vīrietis? - Acis iepletusi, Lilija steidzās pie Viļas, lai aizvestu viņu uz dīvānu. - Viņš tev masēja visu ķermeni?

-    Vai tad tas nebija paredzēts?

-   Mani masēja sieviete, es tikai domāju… - Lilija aprāvās, jo Tesa sniedza viņai glāzi.

-    Tev, Lilija, es pasūtīju sievieti. Man šķita, ka tu tā jutīsies ērtāk. - Tesa sniedza otru glāzi Vilai. - Tev es lūdzu vīrieti, domājot, ka pienācis laiks Vilai aprast ar vīrieša rokām - kaut arī tas būtu profesionāls masieris.

-    Ja es spētu piecelties un nesabrukt, es tev gāztu.

-    Mīļā, labāk man pateicies! - Ar glāzi rokā Tesa iekārtojās uz dīvāna atzveltņa. - Nu, bija vareni, vai ne?

Vila iedzēra šampanieti. Milzīgais ūdens daudzums kuņģī pateicīgi uzņēma šķidrumu ar burbuļiem.

-    Varbūt. - Viņa iedzēra vēl malciņu, tad atlaida galvu atpakaļ. - Viņš bija līdzīgs Harisonam Fordam, viņš berzēja man kāju pēdas. Ārprāts! Tad arī virs pleca lāpstiņas. - Viņa nodrebinājās. - Ar īkšķiem. Viņam bija lieliski īkšķi.

-    Zini, ko saka par vīrieša īkšķi? - Tesa vīpsnājot pacēla glāzi tostam, un Vila laiski pavēra vienu aci. - Esmu ievērojusi, ka Benam ir ļoti… lieli… īkšķi.

-   Vai tev nepietiek ar Neita vērošanu?

-    Man pietiek ar Neitu, es ar viņu guļu. Bet es esmu rakstniece. Tātad esmu vērīga.

-    Ādamam ir brīnišķīgi īkšķi… - Tiklīdz Lilija to izteica, viņa pietvīka sarkana kā biete. - Es gribēju sacīt, ka viņam ir labas rokas. Tā teikt, tās ir ļoti… - Viņa pati par sevi nosprauslojās un padevās. - Garas. Vai ieliesi vēl?

-    Protams. - Tesa pietrūkusies paķēra pudeli. - Vēl pāris glāžu, un tu mums atklāsi visu par Ādama brīnišķīgajiem garajiem īkšķiem.

-    Nu nē!

-    Man ir otra pudele.

-    Neķircini viņu! - Vila aizrādīja bez mazākā dzēllguma. - Ne jau visiem patīk lielīties, ko viņi dara guļamistabā.

-    Man patiktu, - Lilija iebilda. - Es labprāt pļāpātu, stāstītu un visu izklāstītu par to, kas ar mani notiek pirmo reizi. Necerēju, ka notiks. Ka tas notiks ar mani. - Kaut arī Lilija ātri reiba, viņa veikli izdzēra otru glāzi. - Ādams ir pasakains. Viņa seja, sirds un ķermenis. Ak debestiņ…

Lilija piespieda vienu roku pie krūtīm, otru ar glāzi izstiepdama, un Tesa nekavējoties pakalpīgi ielēja viņai vēl.

-Viņš ir kā dzintarā kalts. Nevainojami veidots, es, uz viņu skatoties, reibstu, un kājas man ļimst. Viņa glāsti ir tik maigi. Pēc tam vairs ne, bet arī tas ir labi, jo es vēlos viņu un viņš mani, mēs kļūstam mežonīgi, stipri, un mēs varētu mīlēties stundām, dienām. Mūžīgi. Dažreiz man ir trīs četri orgasmi, ar Džesu man nebija nekā un…

Lilija aprāvās, samirkšķināja acis un norija siekalas.

-   Vai es to visu pateicu?

Tesa lēni, gausi nopūtās, izbaudīdama šampanieša malku.

-   Vai tu neturpināsi? Vēl mazliet - un man klausoties kļūs labi.

-    Vai dieniņ… - Lilija steidzīgi nolika glāzi un piespieda plaukstas pie degošajiem vaigiem. - Līdz šim es nemēdzu runāt tik atklāti. Negribēju jūs mulsināt.

-    Tu mūs nemulsini. - Vilai pašai vēderā viss griezās, un viņa paplikšķināja Lilijai pa roku. - Cik brīnišķīgas ir tavas un Ādama attiecības!

-    Agrāk es neko tādu nestāstīju. - Lilijai aizlūza balss un acīs saskrēja asaras. - Es to atklāju tikai jums divām.

-    Lilija, nevajag…

-    Nē. - Lilija ar galvas mājienu atvairīja Tesas iebildumu. - Es esmu kļuvusi citāda. Kopš tā brīža, kad iepazinos ar jums. Tad es sāku pārvērsties. Kaut arī notikuši visi tie šausmīgie gadījumi, es esmu laimīga. Es atklāju Ādamu, atklāju jūs abas. Es jūs visus ļoti mīlu. Es jūs ļoti mīlu, atvainojiet! - Viņa pielēca kājās un izskrēja no istabas.

Aizkustināta un apjukusi Vila sēdēja un klausījās, kā vannasis- tabas izlietnē tek ūdens.

-Vai vienai no mums iet viņai pakaļ?

-    Nē. - Tesai ari acis bija kļuvušas miklas, un viņa, vēlreiz piepildījusi Viļas glāzi, apsēdās uz dīvāna māsai blakus. - Ļausim viņai atjēgties. - Tesa domīgi paņēma no groziņa uz galda skaistu ābolu. - Zini, Lilijai ir taisnība. Lai arī cik slikti klātos, notiek arī daudz laba, un tas rada līdzsvaru.

-    Laikam gan. - Vila ielūkojās glāzē, tad paraudzījās uz Tesu. - Man prieks, ka esmu tevi iepazinusi. - Nav noteikti jābūt tā, ka tu man patīc, - viņa piemetināja, lai saruna nekļūtu pavisam raudulīga, - bet labi, ka esam iepazinušas cita citu.

Tesa smaidīdama pieskandināja Viļas glāzei.

-    Par to es iedzeršu.

Deviņpadsmitā nodaļa

-    Kāda tam jēga? - Pieri saraukusi, Vila skatījās lejup uz kāju nagiem, kurus pedikīre tobrīd krāsoja magoņsārtus. - Nagus redzu tikai es pati, un es tiem nepievēršu lielu uzmanību.

-    Tas bija skaidri redzams, - Tesa atcirta, apmierināta ar savējo asinssarkano krāsu. - Pirms Marla paveica brīnumdarbu ar taviem nagiem, izskatījās, ka tie būtu griezti ar zālespļāvēju.

-    Nu un tad?

Vila neparko neatzītos, ka patiesībā izbaudīja visu procesu, ieskaitot burvīgo jaunatklājumu - pēdu masāžu. Viņa pagriezās mīkstajā pedikīra krēslā uz otru pusi, kur Lilija jūsmoja par saviem jau daļēji nolakotajiem kāju nagiem.

- Vai tiešām tu domā, ka Ādamam patiks tā… - Vila pielieca galvu, lai izlasītu uzrakstu uz lakas pudelītes. - "Kalipso koraļļkrā- sa"?

-    Es tā jūtos skaista. - Lilija smaidīdama apbrīnoja jau sakoptos pirkstu nagus pieskaņotā krāsā. - Nobriedusi un skaista. - Viņa palūkojās tālāk-uz Tesu. - Man taču ir pareiza nostāja, vai ne?

-    Paskat vien! — Tesa uzmanīgi, lai nesabojātu tikko uzklāto laku, sasita plaukstas kā skolotāja pēc garas mācību vielas skaidrošanas skolniecei, kura beidzot izpratusi formulu. - Parādās pirmās veselā saprāta pazīmes. Gudra sieviete neposās un nekrāsojas vīrieša dēļ. Pirmām kārtām viņa to dara sev. Un tad - citām sievietēm, jo šī suga vienīgā ievēro detaļas. Pēc tam arī vīriešiem, kuri, ja sievietei veicas, redz bildi kopumā.

Tesa, uzjautrinoties par vīriešiem, savilka uzacis un pazemināja balsi.

-    Uh! Izskatās labi. Smaržo labi. Gribu šo veceni…

Vila apbalvoja trāpīgo raksturojumu ar īsu iesmiešanos.

-    Tu neesi īpaši augstās domās par vīriešiem, vai ne, mis Holivuda?

-    Gluži otrādi, nezinīte, es daudz domāju par vīriešiem un kopumā uztveru viņus par patīkamu pārmaiņu ikdienas vienmuļībā. Kaut vai. piemēram, Neitu.

-   Ar viņu tu jau esi tikusi galā.

-   fā. - Tesas smaids kļuva valšķīgi pašapmierināts. - Neitans To- renss sākumā man bija liela mīkla. Montānas rančo īpašnieks ar lēnu runas manieri, Jeilā ieguvis jurista grādu, viņam patīk Kītss, tabaka un brāļi Marksi. Tāds apvienojums mudināja mani izmantot iespēju.

Viņa pacēla kāju ar nolakotajiem nagiem un padižojās.

-    Man patīk izaicinājums, es nemēdzu laist garām iespējas. Bet kāju nagus lakoju tāpēc, ka tādā veidā uzlaboju sev pašsajūtu. Ja vīrietis tos pamana, tas ir tikai papildu labums.

-    Es jūtos eksotiski, - Lilija iestarpināja. - Kā… kā sauca to sievieti sarongā? No melnbaltā kino laikiem?

-    Dorotija Lamūra, - Tesa paskaidroja. - Ādams tomēr ir pavisam cita tipa vīrietis.

-    Tiešām? - Lilija tūdaļ sarosījās, jo saruna ievirzījās viņai iemīļotajā gultnē. - Kādā veidā?

-    Neiedrošini viņu, Lilija! Tesa šeit tēlo nezin kādu pieredzējušu lietpratēju.

-   Man nav jātēlo, čabulīt, ja temats skar vīriešus. Ādams, - Tesa turpināja, pakratot ar pirkstu, - ir nopietns, solīds, mazliet noslēpumains. Laikam pats izskatīgākais vīrietis manā īsajā, bet daudzveidīgajā vīriešu ķeršanas karjerā, ar… nezinu, kā lai nosauc to "labumu"… ar starojošām, burvīgām acīm.

-   Viņa acis… - Lilija tā nopūtās, ka Vila savējās nogrozīja vien.

-    Bet, - Tesa atkal pakratīja ar pirkstu, - viņš tāpēc nav garlaicīgs. Labie dažkārt tādi mēdz būt, bet viņā virmo iekšēja kaisle. Kas attiecas uz tevi, Lilija, tu varētu noskūt kailu galvu un seju nokrāsot kalipso koraļļkrāsā, Ādams tik un tā jūsmos par tevi.

-   Viņš mani mīl, - Lilija paziņoja ar laimīgu smaidu.

-    Jā. Viņš tevi uzskata par skaistāko sievieti pasaulē, un, pat ja tu tiktu noburta un kādu rītu pamostos ragana, viņš joprojām tevi uztvertu kā pašu labāko. Viņš redz cauri fiziskajam veidolam un novērtē to. Tāpēc es tevi uzskatu par lielu veiksminieci.

-    Itin trāpīgs vērtējums, - Vila piezīmēja, - Holivudas scenāriju rakstniecei.

-    Es neesmu beigusi. - Tesa, apmierināta ar sevi, atliecās atpakaļ. - Pēdējais no mūsu trijotnes ir Bens Makinons.

-   Tikai nesāc! - Vila brīdināja.

-    Tev viņš acīm redzami patīk. Mēs te brīdi pasēdēsim, kamēr nožūst nagi, - viņa paziņoja pedikīrēm un paņēma glāzi ar gāzētu minerālūdeni.

-    Jābūt pilnīgai aukstai, lai Bena Makinona klātbūtnē asinis nesāktu riņķot ātrāk.

-    Kā tev pašai ar asinsriņķošanu?

Sagaidījusi vēlamo reakciju, Tesa mierīgi paraustīja plecus.

-    Es esmu aizņemta ar citu. Ja nebūtu… nu, es neesmu auksta.

-    Varam nokārtot.

-    Nē, vēl necelies, tu sabojāsi svaigo laku. - Tesa uzlika roku uz Viļas delma. - Atgriezīsimies pie Bena. Viņa seksualitāte ir tik jūtama, tā soļo viņam pa priekšu. Skaidri aptaustāma, kvēla, klaja seksualitāte raupja vīrieša veidolā. Pavēro, kā viņš jāj ar zirgu, un tu sapratīsi, ka sievieti viņš jās ar tikpat lielu spēku. Viņš ir arī gudrs, uzticams, godīgs, izskatās burvīgs "Levi's" džinsos. Man, lietpratējai šajā jomā, jāatzīst, ka Benam Makinonam ir labākais dibens džinsos uz austrumiem vai rietumiem no Pekosas. To vērot ir patīkama pārmaiņa ikdienas vienmuļībā, - viņa pabeidza, lēni iemalkojot ūdeni.

-    Kāpēc tu glūni uz viņa dibenu, ja tev jau ir savs puisis, - Vila nopurpināja.

-    Tāpēc, ka viņam ir lielisks dibens un man ir nevainojama redze! - Tesa pārlaida mēli pār zobiem. - Protams, viņam līdzās var stāties tikai drosmīga sieviete ar atbilstošu stāju, stilu un prātu.

Tā, Tesa nodomāja, Vilai īgni klusējot blakus, esmu metusi izaicinājumu, Ben. Palīdzēju tev, kā spēju.

Tikai atgriezusies rančo un izkravājusi somu, Vila aptvēra, ka pēdējās divdesmit četras stundas veselības centrā viņa aizmirsusi visas rūpes, raizes un pienākumus. Viņu pārņēma viegla vainas apziņa, ka tik viegli padevusies izklaidei un sevis lutināšanai.

Kā pastaiga citā realitātē, viņa nodomāja un saviebusies nometa zeltītās kārbiņas uz gultas. Varbūt tāpēc viņa tik ātri bija padevusies Tesas un Lilijas uzstājībai nopirkt krēmus, losjonus, smaržas, šampūnus.

Kāds neprāts, simtiem dolāru par sievišķīgām muļķībām, un diez vai viņa maz iegaumēs, kā to visu lietot.

Lielāko daļu viņa atdos Besai, Vila nosprieda, kopā ar smalkajām ziepēm un vannas putām, ko jau bija iegādājusies, lai viņai uzdāvinātu.

Cik patīkami tomēr bija atkal uzvilkt džinsus, Vila secināja. Labi, ka Ādams viņai atskaitījās par pilnīgi mierīgu nedēļas nogali. Strādnieki sāka nomierināties, kaut arī diennakts sardze tika saglabāta. Teļu atnešanās sezona tuvojās nobeigumam, un kalendārs ziņoja par pavasara tuvošanos.

Nekas gan par to neliecināja, secināja Vila, kad, nometusi kreklu, piegāja pie loga. Vējš no Kanādas pūta asi kā sāpe veca cilvēka kaulos. Vismaz nesniga, un Vila par to bija pateicīga. Tomēr viņa pazina marta kaprīzes - arī aprīlis nebija labāks. īstais pavasaris pagaidām atradās Mēness attālumā.

Vila ilgojās pēc pavasara. Tas viņu arī pārsteidza. Parasti Vila bija apmierināta ar katru gadalaiku. Ziemā netrūka darba, bet tad pietika laika arī atpūsties, pat vajadzēja to darīt. Gan zemei, gan cilvēkiem.

Pavasaris nesa atdzimšanu un līksmi, bet arī dubļus, garas lietavas, pat plūdus, sāpošus muskuļus, lauku sēšanu, lopu laišanu ganībās.

Vila tik un tā ilgojās pēc pavasara, pēc pirmā plaukstošā pumpura - vērmeļu ziediņa, kurš izlauzies no zemes, brīnumaina lauru koka biezā mežā, savvaļas ozoliņiem kalna piekājē.

Izbrīnījusies pati par sevi, viņa nogrozīja galvu un atkāpās no loga. Kopš kura laika viņa sākusi sapņot par ziediem?

Tā būs Tesas ietekme, viņa secināja. Tesas runas par attiecībām, par seksu un vīriešiem. Dabiska pāreja uz pavasari,-ziedi - un pārošanās laiks.

lesmējusies Vila nopētīja zeltīto kārbiņu birumu uz vienkāršā gultas pārklāja. Kas gan tās bija, Vila sev atzina, ja ne dārgas pievilinātajās.

Izdzirdējusi soļus, viņa vāca kārbiņas kopā un izsaucās:

-    Besa? Vai tev ir brīvs brīdis? Man tev ir vēl pāris dāvanu. Nesaprotu, kāpēc…

Viņa aprāvās, jo istabā ienāca nevis Besa, bet Bens.

-    Ko tu šeit dari? Vai jāklauvē nav?

-    Es klauvēju. Besa mani ielaida.

Benam uzacis savilkās augšup un acis atzinīgi iedegās.

-    Nu, Vila, paskat, kāda tu!

Vila bija priecīga, ka vismaz paspējusi uzvilkt džinsus, bet viņa apzinājās, ka ir bez blūzes, tikai plānā, pieguļošā, siltā apakšveļā. Viņa paķēra flaneļa blūzi, ko bija pametusi sāņus, bet krūšu galiņi kļuva nodevīgi cieti.

-    Ne stunda nav pagājusi, kopš esmu atgriezusies, - viņa žēlojās, bāžot rokas piedurknēs, - bet tu jau esi priekšā. Man nav laika pļāpāt vai atskaitīties. Tāpat jau esmu velti izšķiedusi veselu nedēļas nogali.

-Velti jau nu gan ne… - Bens saprotamu iemeslu pēc vilies noskatījās, kā Vila steidzīgi pogāja ciet rūtaino blūzi. Viņš gan gribētu, lai pirksti darbotos pretējā virzienā. - Tu labi izskaties. - Viņš piegāja Vilai tuvāk. - Atpūtusies. Skaista. - Viņš pieskārās spirālveida cirtām Vilai uz pleciem. - Seksuāla. Kad Neits man pastāstīja, kurp jūs dodaties, es pārdzīvoju, vai tu atgriezīsies pārkrāsoju- sies un mati būs izcirpti kā Ņujorkas modelei, kas pūlas izskatīties pēc pusaugu puikas. Kāpēc viņas tā izdarās?

-    Nav ne jausmas.

-    Kā tev izdevies matus savirpināt kā korķviļķus?

-    Maksājot pietiekamu naudas summiņu, var izdarīt visu ko. - Vila, juzdamās neveikli, atmeta cirtas atpakaļ. - Ko tev vajag, Ben, vai stāvēsi un apspriedīsi salona procedūras?

-    Hmm… - Cik patīkami rotaļāties ar viņas matiem! Biezās cirtas ir mīkstas kā pīles dūnas. - Jauki gan. Man rodas iedvesma.

Vila skaidri aptvēra, kas notiek, tāpēc prātīgi pavirzījās tālāk no Bena rokas stiepiena.

-    Tās ir tikai matu lokās.

-    Man patīk lokaini mati. - Bena smaids kļuva platāks, un viņš pievirzija Viļu tuvāk sienai. - Man tavi mati patika arī tad, kad tie taisni krita pār muguru vai kad tu tos saņēmi zirgastē.

Vila pietiekami labi zināja savas istabas izmērus, lai novērtētu, ka pēc diviem soļiem atdursies pret sienu. Tāpēc viņa palika stāvam.

-    Paklau, kas gan tev prātā?

-   Vai tev zudusi atmiņa? - Bens pieskārās Vilai, apmierināts, ka viņa vairs nebēg. - Pāris dienu nav tik ilgs laiks, lai aizmirstu, kur mēs palikām. Esi mierīga! - Bens pacietīgi ieteica, kad Vila pacēla rokas, lai viņu atgrūstu. - Es tevi tikai noskūpstīšu.

-    Ja nu es negribu, lai tu to darītu?

-Tad saki: novāc rokas, Ben Makinon!

-    Novāc…

Viņa nepaguva pateikt turpinājumu, jo Bens liedza viņai šo iespēju. Viņa lūpas bija alkatīgas, nepavisam ne pacietīgas kā balss. Viņš cieši, īpašnieciski apskāva Viļu, kurai trūka elpas.

Viļas muti iekaroja veikla mēle.

Viņa vēl neskaidri nodomāja, ka tiek it kā aprīta. Kā dzīva apēsta ar tādu vēlmi, kas modināja iekāri. Sirdis pukstēja vienā ritmā. Bena un Viļas sirds. Tās sitās mežonīgi. Bīstami ātri. Vilai šķita, ja viņi nesamazinās ātrumu, viens no viņiem vai abi lidos pāri segliem pa gaisu.

-    Man tevis pietrūka.

Bens to pateica tik klusi, ar lūpām pieskardamies viņas kaklam, ka Vila varēja to arī tikai iztēloties.

Vai Bens ilgojās pēc viņas? Vai tā varēja notikt?

Lūpas skāra kaklu, aizslīdēja gar ausi, tā ka pa ādu skrēja tirpas, reiba galva un iekšā viss griezās.

-   Tu jauki smaržo, - Bens nomurmināja.

Vila atcerējās, ka viņš bija teicis - viņa izskatoties jauki, un viņai nodrebēja ceļgali. Viņa jauki smaržoja. Vai tas nozīmēja, ka Benam viņa patika kopumā? Kas tagad notiks? Vilai ienāca prātā Tesas ciniskā piezīme, un viņa norija siekalas.

-   Pagaidi… Beidz! - Vila ne pūku nespētu atvairīt, kur nu iekāres pilnu vīrieti, bet drebošās rokas un balss lika Benam atstāties.

-    Labi. - Viņš joprojām turēja Viļu apskautu,.bet viegli, ar roku maigi glāstot viņas muguru. Vila tiešām drebēja, un Bens par to sevi nosodīja. Nevainīga, nevainīga, viņš atkārtoja kā mantru, līdz paša elpa kļuva vienmērīga.

Viņš bija domājis tikai mazliet paskūpstīties, nevis aizrauties līdz neprātam. Tomēr alku un vēlmju pilnas dienas, nedēļas - velns parāvis! - gadi, Bens sev atzinās, darīja savu, draudēdami ar sprādzienu.

To, ko viņš vēlējās darīt ar Viļu, to, ko iztēlojās šajā istabā un gultā, nedrīkstēja atļauties civilizēts vīrietis ar nevainīgu jaunavu.

-    Piedod! - Bens atkāpās, ielūkodamies viņas sejā. Viļas acīs ņirbēja bailes, apmulsums un iekāre. Benam labāk patiktu, ja bailes izzustu.

-    Negribēju tevi biedēt, Vila. Aizmirsos. - Lai padarītu vieglāku noskaņu, viņš aptina ap pirkstu Viļas matu cirtu. - Mani ietekmēja tava frizūra.

Viņš atvainojas, Vila vairāk nekā pārsteigta secināja. Bena skatiens pauda vēl ko. Ne jau maigumu, to viņa no Bena negaidīja, taču Bena acīs kvēloja ne tikai iekāre, bet arī emocijas. Varbūt, Vila nodomāja un viegli pasmaidīja, - varbūt pieķeršanās.

-    Tas nekas. Es arī uz mirkli aizmirsos. Droši vien tāpēc, ka likās - tu mani norīsi vienā rāvienā kā viskiju.

-Tu proti reibināt, - viņš nopurpināja.

-    Tiešām?

Sievišķīgais jautājums no jauna lika asinīm riņķot.

-    Nesāc nu atkal! Īstenībā es atnācu, lai tev paziņotu, ka mēs ar Ādamu jāsim uz augstieni pārbaudīt apkārtni. Zaks saka, ziemeļu pāreju esot aizšķērsojis sniegs. Viņam šķiet, ka kaut kādi mednieki izmanto tavu kalnu būdu.

-    Kā tad tā?

-    Viens no viņa helikopteriem ievērojis pēdas un vēl citas pazīmes. - Bens atmeta ar roku. - Vai nu pirmā reize, bet es gribu pārliecināties, cik daudz sniega ir pārejā, tāpēc mēs ar Ādamu dosimies turp.

-    Es jāšu jums līdzi. Būšu gatava pēc piecpadsmit minūtēm.

-    Mēs vēlu dodamies ceļā. Tātad šovakar atpakaļ netiksim. Mēs tev varam ziņot pa rāciju no būdas.

-    Es jāšu jums līdzi. Palūdz Ādamam, lai apseglo man Mēnesnīcu, es paņemšu pārējos nepieciešamos piederumus.

Cik patīkami bija jāt zirga mugurā! Cik labi atrasties seglos, jo augstāk kalnos, jo svaigākā un dzidrākā gaisā. Mēnesnīca viegli rikšoja pa sniegu, arī acīm redzami apmierināta ar brīvo skrējienu.

Elpa garoja sejas priekšā, saule spoži apspīdēja nenomīdīto sniegu, apmirdzot arī apsnigušos kokus. Te, augšā, pavasaris nāks vēlu un ilgs īsu, vērtīgu laiku.

Dziļā klusumā atskanēja piekūna kliedziens, Vila pamanīja brieža pēdas, kalnu mednieku, plēsīgo dzīvnieku, atstātās zīmes. Vila bija izbaudījusi nedēļas nogali, ļaujoties rūpēm par savu ķermeni, bet nu viņa bija atpakaļ savā pasaulē. Jo augstāk viņi kāpa, jo lielāks satraukums viņu pārņēma.

-   Tu izskaties apmierināta ar sevi. - Bens, jādams viņai kreisajā pusē, ar roku viegli turēdams pavadu, nopētīja Viļas seju. - Kas tev tāds izdarīts tajā smalkajā veselības centrā?

-    Daudz kas. Visādas brīnumainas procedūras. - Galvu pielie- kusi, viņa viltīgi pasmaidīja. - Man izdarīja vaksāciju. Visam ķermenim.

-   Tiešām? - Bena ķermenis lejasdaļā patīkami iekņudējās. - Visam?

-   Jā. Mani berza, ieeļļoja, vaksēja, pucēja. Jaukas izjūtas. Vai tev, Ben, kādreiz viscaur ir iemasēta kokosriekstu eļļa?

Kņudoņa pastiprinājās.

-   Vai tu man iesaki to izdarīt, Vila?

-    Kāpēc ne? Tas zellis varētu ieberzēt…

-    Zellis? - Bens kā bulta uzšāvās seglos stāvus. Saimnieka asais tonis novirzīja Čārliju no viņa izlūka misijas, un suns ierējās. - Kāds zellis?

-    Masieris.

-    Tu viņam ļāvi masēt savu…

-    Protams! - Apmierināta ar panākto reakciju, Vila uzmeta skatienu Ādamam. Spīdums brāļa acīs apliecināja, cik labi viņš izpratis Viļas spēli. - Lilijai tika izdarīts kaut kas tāds, ko sauc par aromātu terapiju. Man tas atgādināja gadsimtiem veco tautas paņēmienu, kuru lietoja mana māte. Prāta un miesas atslābināšana, izmantojot augus un smaržas. Tagad tādai metodei izdomāts smalks nosaukums, un par to plēš deviņas ādas.

-    Baltie cilvēki… - Ādams pavīpsnāja. - Vienmēr centušies izspiest kādu labumu no dabas.

-    Man ienāca prātā tieši tas pats. Es pajautāju Lilijas masierei, kāpēc viņa…

-Viņa? - Bens pārtrauca Viļu. - Liliju tātad masēja sieviete?

-    Jā. Es viņai pavaicāju, vai viņa zina, ka indiāņi izmantojuši dubļus, augus un eļļas jau ilgi pirms tam, kad baltie parādījās tūkstoš jūdžu aiz Klinšu kalniem.

-    Kā tas sanāk, ka Liliju masēja sieviete, bet tevi ne?

Vila palūkojās uz Benu.

-    Lilija ir kautrīga. Vispār jāatzīst, ka dažas procedūras bija gaužām vienkāršas. Eļļas un krēmi, kas ne kripatiņas labāki par tiem, ko mūsu vecmāmiņa spētu sabrūvēt savā vigvamā.

-    Viņi to iepilda smalkās pudelītēs un nosauc savos vārdos, - Ādams piemetināja.

Bens juta, ka jāsāk aizstāvēties, un sagrozījās seglos.

-   Vai tevi apzieda arī ar lāču taukiem?

Vila apslāpēja smaidu.

-    Es viņiem liku priekšā izmantot arī tos. Pasaki Šellijai, ka es iesaku viņai pavadīt tur nedēļas nogali, kad viņa vairs nebaros bērnu. Lai viņa īpaši palūdz Deriku. Viņš ir nepārspējams.

Ādams, plaukstu pie mutes pielicis, ieklepojās, tad paskubināja zirgu un izvirzījās vadībā, laimes pārņemtajam Čārlijam jožot viņam blakus.

-    Tu ļāvi tam zellim, tam Derikam, redzēt tevi kailu?

-    Viņš ir profesionālis. - Vila atmeta cirtainos matus, nenieka neapmulsusi. - Turpmāk esmu ieplānojusi regulāras masāžas. Tās ļoti… atslābina.

-    Par to es nešaubos. — Bens pastiepa roku, palēninādams abu zirgu gaitu. - Man tev ir viens jautājums.

-    Kāds tad nu?

-    Vai tu mani ķircini ar īpašu nodomu?

-    Iespējams.

Bens pamāja.

-    Tev šķiet, ka šeit, ārā no mājām, tu esi drošībā, turklāt Ādams ari ir tepat netālu.

Smaids nozuda no Viļas lūpām.

-    Iespējams.

-    Piesargies! - Bens ātri pieliecās pie viņas un cieši viņu noskūpstīja.

Tad smaidīdams atlaida viņu un savaldīja satrūkušos ķēvi.

-    Nopirkšu kokosriekstu eļļu un izmēģināšu tevi ieziest ar to.

Viļas sirds salēcās, bet tad nomierinājās.

-    Iespējams, - viņa vēlreiz atkārtoja un paskubināja Mēnesnīcu pielikt soli.

Atskanēja šāviens - spalgi, negaidīti atbalsodamies. Pārāk tuvu, Vila tikai paspēja nodomāt, kad Ādama zirgs atkāpdamies gandrīz izmeta viņu no segliem.

-    Idioti! - Vila nošņācās caur sakostiem zobiem. - Stulbie pilsētnieki būs…

-   Gulsties! - Bens izrāva Viļu no segliem, sagriezdams savu zirgu šķērsām viņai priekšā par aizsegu. Zibenīgi izraudams ieroci, pats viņš nolēca līdz ceļiem sniegā.

Taču Vila jau bija paspējusi ieraudzīt asinis uz Ādama jakas piedurknes, un tas viņai lika nevis slēpties, bet mesties pie brāļa. Bens, nikni nolamājies, satvēra viņu un, atskanot vēl vienam šāvienam, aizsedza viņu ar savu augumu.

Vila dusmās kārpījās sniegā zem viņa ķermeņa. Briesmu tuvums apņēma viņu kā karsta, tumšsarkana dūmaka.

-Ādams… uz viņu šāva! Laid mani vaļā!

-    Guli un necelies! - Bena seja bija pavisam tuvu viņējai, balss - auksta un mierīga. Viņš neļāva Vilai piecelties. Čārlija riešana skanēja kā pērkona dārdi, un suns drebēdams gaidīja pavēli sākt medības. Viņš pakļāvās tikai tad, kad Bens skarbi pavēlēja sēdēt.

Joprojām nelaizdams Viļu vaļā, Bens pagrieza galvu uz Ādama pusi, kurš pa sniegu rāpoja pie viņiem.

-    Kā tev ir?

-   Nezinu. - Asa sāpe izšāvās cauri rokai līdz pašam plecam. - Man šķiet, ka lode izgājusi vairāk caur jaku. Vai tev netrāpīja, Vila? - Ādams paberzēja Viļas vaigu ar sniegotu cimdu. - Vila!

-    Nē. Tu asiņo.

-   Tas nekas. Viņa mērķis bijis cits.

Vila aizvēra acis, cenšoties izturēties savaldīgi.

-    Uz mums šāva tīšuprāt! Tas nav kāds dumjš mednieks.

-    Jā, - Bens nomurmināja un, galvu pacēlis, vērīgi nopētīja tuvumā kokus un kalnus. Viņš noglauda drebošo suni, lai to nomierinātu. - Es neko neredzu. Man liekas, šauts no tās aizas augšā klintīs.

-   Tur ir viegli paslēpties. - Vila piespieda sevi lēni ieelpot un izelpot. - Tur mēs viņam netiksim klāt.

Vilai taisnība, Bens nodomāja, kaut arī viņam ļoti gribējās mesties uzbrukumā. Viņš atvirzījās no Viļas un sakārtoja šauteni.

-    Līdz būdai ir atlicis mazs gabaliņš. Jūs abi ar Viļu skrieniet turp, turoties koku aizsegā. Es atvairīšu uguni no šejienes.

-    Nekā nebija! Es tevi neatstāšu vienu. - Vila slējās kājās, taču Bens viņu atkal norāva zemē. Vienā mirklī viņa un Ādama skatieni satikās, un viņi vienojās par turpmāko rīcību.

-    Ādams asiņo, - Bens klusi teica. - Viņam nepieciešams pārsiet brūci. Aizgādā viņu uz būdu, Vila! Es segšu jūs.

-    Ja vajadzēs, mēs būdā izveidosim posteni, - Ādams teica, pūlēdamies nedomāt par stiprajām sāpēm. - Ben, mēs savukārt tevi varam piesegt 110 augšas. Ja mēs šausim, tu pievienosies.

Bens pamāja.

-    Kad tikšu līdz klintij, kuru mēs mēdzam izmantot par fortu, es šaušu. Pa to laiku jūs paspēsiet nokļūt pie būdas. Kad būsiet iekšā, izšauj par zīmi, ka viss kārtībā.

Vila aptvēra, ka nu viņai jāizvēlas starp diviem vīriešiem. Asinīm notraipītais sniegs neļāva viņai svārstīties.

-Tikai nedari muļķības! - Viņa saņēma Bena seju rokās un cieši viņu noskūpstīja. - Man nepatīk varoņi.

Pietraususies ceļos, viņa satvēra zirga pavadu.

-   Vai vari uzkāpt? - viņa jautāja Ādamam.

-    Jā. Turies aiz kokiem, Vila! Mēs jāsim ātri. - Vēl uzmetis skatienu Benam, Ādams ielēca seglos. - Uz priekšu!

Vilai nebija laika palūkoties atpakaļ. Viņai dziļi iespiedīsies atmiņā, viņa nemūžam neaizmirsīs, ka Bens palika tur viens, sakņu- pis sniegā, 110 kokiem krītošā ēna neļāva saskatīt viņa seju un šauteni.

Izdzirdējusi vienu, divus, trīs šāvienus, Vila nodomāja, ka izteikusi nepatiesu apgalvojumu. Viņa augstu vērtēja varoņus.

-    Neviens nešauj pretī! - Vila izsaucās, kad kopā ar Ādamu bija nokļuvusi aiz klints izciļņa. - Varbūt viņš ir prom.

Vai arī nogaida, Ādams sprieda. Viņš neko neteica, kad Vila izņēma no maksts ieroci. Viņa izšāva pēc kārtas sešas reizes.

-    Benam nekas nenotiks, vai ne? Ja šāvējs mēģinās apiet ar līkumu apkārt…

-    Bens labāk par visiem pazīst šo apvidu, - Ādams steidzīgi apgalvoja, uzmundrinot gan Viļu, gan pats sevi. Viņš bija atstājis brāli vienu, Ādamam prātā riņķoja tikai šī doma. Taču citas iespējas nebija. - Jāsim tālāk, Vila! No būdas mēs spēsim piesegt Benu.

Vila neiebilda, jo Ādams kļuva arvien bālāks. Būda, siltums, medicīniskā palīdzība bija tikpat kā ar roku aizsniedzama. Tomēr viņi abi saprata vēl ko citu: pēdējie piecdesmit jardi viņiem jāveic bez piesega. Lai nokļūtu būdā, viņiem vajadzēja jāt pa atklātu lauku.

Saule spīdēja tik spoži, ka sniegs žilbināja acis. Vila salīdzināja viņus ar briedi līdzenā pļavā. Tālumā viņa saklausīja ūdens auksto burbuļošanu, laužot ceļu cauri ledum, akmeņiem, bet turpat tuvumā viņa dzirdēja savu elpu.

Sniegā izcēlās kaili akmeņi, koki aizliecās zemāk. Vila turēja ieroci rokā, gatava kļūt par neredzamā šāvēja mērķi. Debesīs triumfējoši meta lokus ērglis, reizi pa reizei ieķērkdamies. Vila skaitīja sekundes pēc sirdspukstiem, tad stipri iekoda lūpā, izdzirdējusi Bena šautenes atbalsi.

-    Viņš ticis līdz klintij.

Viņa jau saskatīja būdu, stipro koka būvi uz akmeņainās zemes. Iekšpusē viņi būs drošībā, Vila domāja. Tur viņa sniegs pirmo palīdzību Ādamam un paziņos pa rāciju, kas noticis. Tur būs glābiņš.

-    Kaut kas nav kārtībā, - Vila neviļus izteica, pirms pašai tas kļuva skaidrs. Kaut kā trūka, ainava izskatījās citāda. - Taka ir notīrīta, - viņa lēni turpināja. - Tur atstātas pēdas. - Viņa dziļi ievilka elpu. - Es saožu dūmu smaku. - No skursteņa nenāca dūmi, taču Vila uztvēra gaisā vieglu to pūsmu. - Un tu?

-    Ko tu saki? - Ādams papurināja galvu, pūlēdamies nezaudēt samaņu. - Nē, es… - Pasaule viņa acu priekšā draudīgi kļuva blāva. Viņš vairs nejuta savu roku, pat sāpes ne.

-    Nekas, nekas. - Vila, instinkta vadīta, ielika atpakaļ makstī ieroci un saņēma ar brīvo roku Ādama zirga pavadu. Brālis zaudēja arvien vairāk asiņu, viņiem vajadzēja virzīties uz priekšu pēc iespējas ātrāk, vai nu viņi tika piesegti, vai ne. - Mēs jau esam gandrīz klāt, Ādam. Saņemies! Turies pie zirga krēpēm!

-Ko?

-Turies pie krēpēm! Skaties uz mani! - Vila viņam asi uzsauca, lai Ādama skatiens noskaidrotos. - Saņemies!

Viņa paskubināja Mēnesnīcu, lai pāriet rikšos, un deva pavēli Ādama zirgam turēties blakus. Ja Ādams nokristu, pirms viņi būs nokļuvuši drošībā, viņa bija sagatavojusies lēkt zemē un vilkšus aizvilkt brāli uz būdu, atlaižot zirgus.

Viņi ieauļoja apžilbinošā saules gaismā. Sniegs lidoja zem pakaviem kā ūdens šļakatas. Vila jāja, izslējusies taisni, ar savu ķermeni aizsargājot brāli. Katra muskuļu šķiedra bija gatava saņemt zibenīgu metāla lodi.

Viņa neizvēlējās no sniega notīrīto taku, bet vadīja zirgus gar būdas dienvidu stūri. Viņa neatslābinājās arī tad, kad abus aizsedza ēna, kas krita no būdas. Šāvējs varēja atrasties jebkurā vietā. Vila atkal izrāva ieroci, nolēca no segliem, iegrimdama sniegā gandrīz līdz vidum, un sniedzās pēc Ādama, kurš grīļojās zirga mugurā.

-   Tikai nepaģlbsti tagad! - Elpa dedzināja viņai plaušas, visiem spēkiem viņa pūlējās brāli noturēt. Rokas notraipījās ar siltām asinīm. - Es tevi nenesīšu.

-    Piedod… Pag, tūlīt saņemšos. - Sasprindzinājies Ādams atvairīja reiboni. Acu priekšā viss dubultojās, tomēr viņš redzēja. Arī domāja. Viņš pietiekami labi aptvēra, ka atradīsies drošībā tikai tad, kad būs nokļuvis iekšā būdā. Un ari tad…

-    Ej iekšā… Izšauj, dodot zīmi Benam! Es paņemšu somu.

-    Liec mieru somai! - Vila, atbalstīdama Ādamu, ievilka viņu pa durvīm.

Šeit ir pārāk silts, viņa nodomāja, tikusi būdā. Viņa veda Ādamu uz guļvietu un vienlaikus nopētīja pavardu. Tajā rēgojās tikai pelni un apdegušu pagaļu gali. Taču Vila saoda, ka nesen pavards ir kurināts.

-Atgulies! Mazliet pagaidi. - Vila, izsteigusies uz lieveņa, trīs reizes signalizēja Benam un, ienākusi atpakaļ, aizvēra durvis. - Viņš tūlīt būs šeit, - Vila apgalvoja, klusībā lūgdamās, lai tā tas patiesi notiktu. - Jānovelk tev jaka.

Vilai bija jāaptur viņam asiņošana, jāiekurina pavards un jāsazinās ar rančo, turklāt viņa uztraucās par Benu.

-    Es pats lāgā nevaru, - Ādams atvainojās, kad Vila novilka viņam virsdrēbes.

-    Kad sašaus mani, tu savukārt palīdzēsi man. - Vila aizturēja elpu, ieraugot asinīm picmirkušo piedurkni no krekla apkaklītes līdz aprocei. - Vai sāp? Vai jūti roku?

-    Neko nejūtu. - Ar slābanu, bet izpratnes pilnu skatienu viņš novērtēja savu ievainojumu. - Man liekas, ka lode ir paslīdējusi garām. Nav tik traki. Asinis tecētu vēl vairāk, ja ārā nebūtu tik auksts.

Bet brūce asiņotu mazāk, Vila domāja, atraujot piedurkni, ja viņiem nebūtu vajadzējis tik neprātīgi jāt. Viņa norāva arī silto apakš- kreklu, un viņai pakrūtē viss sagriezās, kad ieraudzīja saplosīto ādu.

-    Es tūlīt tevi pārsiešu, lai apturētu asiņošanu. - Viņa ātri paņēma lakatiņu. - Jāiekurina arī pavards un jāapskatās, vai šeit viss pa vecam.

-   Pārbaudi logus! - Ādams uzlika roku uz māsas plaukstas. - Un pielādē par jaunu ieroci!

-    Neuztraucies! - Viņa pagaidām uzmanīgi apsēja Ādamam ap plecu lakatiņu. - Atgulies, citādi zaudēsi samaņu. Tu kļūsti arvien bālāks.

Vila uzklāja Ādamam segu un tad steidzās pie malkas kastes. Gandrīz tukša, viņa ieraudzīja, un sirds viņai nodrebēja. Trīcošām rokām prasmīgi sakrāvusi pagales, Vila pielaida tām uguni.

Pirmās palīdzības aptieciņa atradās plauktā virs izlietnes. Uzlikusi aptieciņu uz letes, viņa to attaisīja, lai pārliecinātos, ka nekā netrūkst. Mazliet nomierinājusies, viņa noliecās pie skapīša zem izlietnes, lai izņemtu tur noglabāto pārsienamo materiālu, un pastūma nost tīrāmo līdzekļu krājumus.

Viņai pakrūtē viss sagriezās.

Spainis zem izlietnes stāvēja tur, kur tam vajadzēja būt. Bet tas bija piebāzts pilns ar lupatām un sacietējušiem dvieļiem. Apkaltuši krāsa uz tiem bija asinis. Vecas asinis, Vila secināja, piesardzīgi pastiepjot roku. Pārāk daudz asiņu, lai virtuvē būtu noticis parasts nelaimes gadījums.

Tas, kas atklājās viņas acu priekšā, nozīmēja vienīgi nāvi.

-   Vila! - Ādams pūlējās slieties augšā. - Kas tur ir?

-   Nekas. - Viņa aiztaisīja skapīti. - Pele aizskrēja. Nobiedēja mani. Nevaru atrast marli. - Pirms pagriešanās atpakaļ viņa noslēpa riebuma izteiksmi sejā. — Izmantosim tavu kreklu. - Viņa ielika izlietnē bļodu un ielēja tajā siltu ūdeni. - Man šī procedūra būs tikpat grūta kā tev.

Nolikusi bļodu un pirmās palīdzības aptieciņu blakus gultai, viņa devās pēc tīra dvieļa. Viņa atrada vienu, tikai vienu, un iedrošināja sevi, piespiežot miklo seju pie sienas.

Iegājusi atpakaļ istabā, Vila ieraudzīja, ka Ādams grīļodamies stāv pie loga.

-    Ko tu tur dari? — viņa uzkliedza, atvelkot brāli atpakaļ gultā.

-    Nedrīkst zaudēt modrību. Vila, mums jāpiezvana uz rančo. — Ādamam šķita, ka dzird ausīs dūcam bites, un viņš papurināja galvu, lai tās atvairītu. - Jāpaziņo viņiem. Šāvējs varētu doties uz turieni.

-    Rančo viss ir kārtībā. - Vila noraisīja no Ādama pleca katūna lakatiņu un sāka tīrīt brūci. - Tikšu ar tevi galā un tad piezvanīšu. Nerunā man pretim! - Vilai iedrebējās balss. - Tu jau zini, es lāgā nepanesu asinis, un man pirmo reizi mūžā jāpārsien šauta brūce. Ļauj man ievilkt elpu.

-   Tu to dari ļoti labi. Velns! - Ādams nošņācās caur zobiem. — Es sajutu.

-Varbūt tā tam jābūt. Izskatās, ka lode gājusi zem pleca. - Vilai kļuva nelabi, bet viņa centās nelikties par to ne zinis. - Aiz muguras tā iznākusi ārā. - Asinis joprojām sūcās no saplosītās, jēlās miesas. - Tu būsi zaudējis pinti asiņu, bet pamazām asiņošana rimstas. Man šķiet, kauls tomēr nav skarts. Nē, nav. - Iekodusi lūpā, viņa atvēra pudeli, kurā bija spirts. - Tūlīt tev mežonīgi dedzinās.

-   Indiāņi stoiski pacieš sāpes, vai esi aizmirsusi? Velns! - Ādams iekliedzās un sarāvās, viņa acīs parādījās asaras, kad brūci apsvilināja antiseptiskais līdzeklis.

-   Protams, neesmu aizmirsusi. - Vilai gribējās šņukstēt, bet viņa centās pasmaidīt. - Kliedz, cik vien spēj, tā tev kļūs vieglāk.

-    Ir jau labi. - Ādamam reiba galva, vēderā griezās. Ādu noklāja lipīgas, mazas sviedru lāsītes. - Viss ir kārtībā. Dari, kas darāms!

-   Vajadzēja tev vispirms iedot tableti pret sāpēm. - Vila bija tikpat bāla kā Ādams, viņa steidzīgi bēra vārdus, lai nesāktu kliegt kopā ar brāli. Viņas acis bija asaru pilnas. - Bet šeit nav nekā, tikai aspirīns. Tas tev necik nelīdzētu. Nu jau ir tīrs, Ādam, izskatās tīrs. Vēl uztriepšu uz brūci šo ziedi un pārsiešu.

-    Paldies Dievam…

Abi svīzdami kopā visu pārcieta līdz galam, tad smagi nopūtās un uzlūkoja viens otru. Sejas bija mironīgi bālas, spīdīgas no sviedriem. Pirmais pasmaidīja Ādams.

-Ņemot vērā pirmo pieredzi ar šautu brūci, mēs abi esam veiksmīgi tikuši galā.

-    Nestāsti nevienam, ka es raudāju.

-Tu savukārt nevienam nestāsti, ka es ldiedzu.

Vila nosusināja Ādama miklo seju, tad arī pati savējo.

-    Sarunāts! Tagad atlaidies, bet es… - Viņa aprāvās un nolieca galvu. - Vai dieniņ, Ādam, kur palicis Bens? Kur ir Bens? Viņam vajadzēja būt šeit!

-   Neuztraucies… - Ādams noglāstīja māsai matus, bet viņa skatiens kā piekalts kavējās pie durvīm. - Viņš būs klāt. Sazināsimies ar rančo, izsauksim policiju.

-   Jā, labi. - Viņa nošņaukājās un pacēla galvu. - Labi. Tagad atpūties. Atgūsti spēkus! - Viņa piecēlās un, piegājusi pie radioraidītāja, ieslēdza to. Neatskanēja zināmā dūkoņa, neiedegās spuldzīte.

-    Neskan! - Vila pavēstīja, un viņas balss tonis izteica visu. Viens steidzīgi uzmests skatiens lika vēderam sarauties čokurā. - Vadi izrauti, Ādam. Radio nedarbojas.

Nolikusi mikrofonu, viņa šķērsoja istabu un paņēma šauteni.

-    Ņem manu! - viņa pavēlēja un nolika ieroci viņam uz ceļiem.

-    Es izmantošu tavējo.

-    Ko tu grasies darīt?

Vila uzlika galvā cepuri un aptina ap kaklu šalli.

-    Iešu pakaļ Benam.

-    Ne velna!

-    Es iešu pēc Bena, - viņa atkārtoja. - Tu šobrīd nespēj mani atturēt.

Abu skatieni sastapās, un Ādams, paslējies augšup, gribēja piecelties.

-    Spēju gan.

Viņi abi bija gatavi uzsākt strīdu, bet tajā brīdī izdzirdēja sniega apslāpētu pakavu dipoņu. Vila bez ieroča metās pie durvīm un atrāva tās vaļā. Ādams sekoja viņai pāris soļu atstatumā. Vila izskrēja laukā, un viņas ceļgali saļima tajā bridi, kad Bens noslīdēja no segliem.

-   Kur tu, velns parāvis, kavējies? Tev vajadzēja ierasties tūlīt pēc mums! Mēs te esam jau gandrīz pusstundu.

-    Es pariņķoju apkārt. Atklāju dažas pēdas, bet… ei! - Bens izvairījās no dūres, kas bija mērķēta viņam sejā, taču nepaguva atlēkt, kad dabūja sitienu pa vēderu. - Vila, trakā! Tu… - Bens aprāvās, kad Vila viņu ar abām rokām apskāva. - Ak, šīs sievietes, - viņš nomurmināja, ar degunu pabužinādams viņas matus. - Nu, kā tev iet? - viņš jautāja Ādamam.

-    Ir bijis arī labāk.

-   Man tāpat. Es parūpēšos par zirgiem. Palūko, vai kaut kur nav noglabāts viskijs, ko? - Viņš draudzīgi paplikšķināja Vilai pa muguru un pastūma viņu atpakaļ uz durvju pusi. - Man nepieciešams iedzert.

Divdesmitā nodala

-    Uz ziemeļiem no tās vietas, no kuras uz mums šāva, ir izdzisusi ugunskura vieta. Zīmes liecina, ka tur gatavojušies ierīkot nometni. Izskatās, ka bijuši trīs cilvēki ar zirgiem un suni. - Bens paglaudīja Čārlija galvu. - Pirms dienām divām, varbūt trim. Uzturēšanās vieta sakopta, tātad viņi apzinājušies, ko dara.

Bens pagaršoja Vilas uzsildīto sautējumu no konservu kārbas.

-    Bija arī svaigas pēdas. Viens jātnieks, viņš devies uz ziemeļiem. Es tā spriežu, ka tas ir kāds no mūsu vīriem.

-    Tu teici, ka nekavējoties sekosi mums, - Vila atkal viņam atgādināja.

-    Es taču esmu klāt, vai tad ne? Mums abiem ar Čārliju vispirms vajadzēja izpētīt apkārtni. - Atlikušo ēdienu viņš nolika uz grīdas pateicīgajam sunim un apvaldījās, lai nepamasētu sev vēderu, kur bija trāpījusi Vilas dūre. - Manuprāt, noticis tā, ka tas zellis pāris reižu izšāva un aizjāja. Viņš negaidīja, ko darīsim mēs.

-   Iespējams, ka viņš ir uzturējies šeit, - Ādams iestarpināja. - Bet es nesaprotu, kāpēc viņš sabojājis radio.

-    Nav arī izskaidrojuma, kāpēc viņš uz mums šāva. - Bens paraustīja plecus. - Pēdējos mēnešus mūs uztrauc cilvēks ar nazi, nevis ar šauteni.

-   Mēs bijām trīs, - Vila aizrādīja. Viņa viegli pasmaidīja par Čārlija enerģisko astes vicināšanu. - Četri. Šautene tātad viņam šķita noderīgāka.

-    Tev taisnība. - Bens, paņēmis kafijas kannu, ielēja kafiju trīs krūzēs.

Vila skatījās uz krūzi, uz garaiņiem. Viņi bija paēduši un padzēruši kafiju.

Ilgāk Vila nevarēja vilcināties, viņiem vajadzēs noklausīties, kas šeit noticis.

-    Viņš ir te bijis, - Vila stingri paziņoja. Viņa zināja, ka tas jāpasaka. - Policija pārmeklēja būdu pēc tam, kad bija noslepkavota sieviete, un neatrada pierādījumus, ka viņa būtu šeit turēta. Taču es domāju, ka tā tomēr ir bijis. Viņa turēta tieši te un tepat arī nogalināta. Pēc tam slepkava novācis pēdas.

Vila piecēlās, piegāja pie izlietnes un, atvērusi skapīti, paņēma spaini.

-   Viņš saslaucījis asinis ar dvieļiem, sabāzis tos spainī un noslēpis skapītī.

-   Dod paskatīties! - Bens paņēma no viņas spaini, nolika pie malkas kastes, tālāk no redzesloka, un apsēdināja Viļu krēslā. - Ņemsim to līdzi.

-    Slepkava ir darbojies šeit. - Vila centās runāt savaldīgā balsī, viņas sirds smagi sita. - Viņa droši vien piesieta pie gultas. Izvarota un nogalināta. Tad slepkava notīrījis pēdas, lai pārbaudot neparādītos nekas aizdomīgs. Viņš būs atvedis upuri uz zirga… naktī. Pēc tam kādas stundas vai dienu slēpis līķi citur un vēlāk nolicis uz lieveņa. Atstājis kā nevērīgi pamestu briedi ar pārgrieztu rīkli.

Vila aizmiedza acis.

-   Tiklīdz es par to iedomājos, tā ceru, ka viss aizmirsīsies, bet - nē. Atmiņas atgriežas. Nekas nepalīdz.

-    Netirdi sevi! - Bens notupās pie Vilas un saņēma viņas rokas savējās. - Vila, mums jārīkojas. Pēc stundas kļūs tumšs. Varam palikt šeit līdz rītam vai arī tumsas aizsegā doties atpakaļ. Abas iespējas ir riskantas. Būs grūti šā vai tā.

Vila ļāva Bena rokām turēt savējās un uzlūkoja Ādamu.

-    Vai tu esi gatavs jāt atpakaļ?

-    Jā, es to spēšu.

-    Tādā gadījumā es šeit negribu palikt. - Vila dziļi ievilka elpu. - Dosimies ceļā, tiklīdz iestāsies krēsla.

Vakars bija auksts un skaidrs, viegla migla lavīdamās sāka pārklāt zemi. Mednieku pavadonis mēness rādīja viņiem ceļu. Vila nodomāja, ka šis mēness tāpat atklāja viņus iespējamam vajātājam.

Suns, ausis saslējis, skrēja pa priekšu. Ķēve nervozi drebēja, kā atbildot uz saimnieces noskaņojumu.

Katra ēna atgādināja ienaidnieku, krūmu iebrikšķēšanās brīdināja par briesmām. Pūces brēciens, strauja spārnu švīkstoņa, putnam lidojumā traucoties lejup, nomedītā upura kliedziens - tie vairs nebija parastie nakts trokšņi kalnos, tagad tie bija nāves vēstneši.

Kalni sniegā skaisti izgaismojās uz bāli zila fona, tumšie koki izcēlās kā pūkaina kažokāda, nepakļāvīga klints izaicinoši slējās pret debesīm.

Visapkārt draudēja nāve.

Slepkava varēja izvēlēties šo ceļu, Vila domāja, iespējams, ka viņš jāja uz austrumiem, piesējis trofeju pie segliem. Vai nabaga meitene viņam bija kas cits? Tikai trofeja. Pierādījums viņa izveicībai un attapībai. Nežēlībai.

Vila nodrebinājās un uzrāva plecus, saliekdamas pret vēju.

-    Kā tu jūties?

Vila paskatījās uz Benu. Viņa acis tumsā spīdēja gluži kā kaķim. Asi, vērīgi.

-    Kad nomira tēvs, kad Neits nolasīja testamentu, man šķita, ka ir tik grūti, tik neciešami smagi kā nekad. Es jutos ārkārtīgi bezpalīdzīga, zaudējusi rīkotāju.

Nopūtusies viņa uzmanīgi vadīja zirgu lejup pa paugurainu nogāzi garām ēnām un kailas zemes laukumiņiem. Miglas plānie pirksti izšķīda kā ūdens.

-    Tad tika nogalināts Piklzs, es ieraudzīju briesmu darbus, kas ar viņu pastrādāti, un domāju, ka nu ir noticis pats ļaunākais. Nekas nevarēja būt šausmīgāks par to. Bet es maldījos. Kļūst arvien sliktāk un sliktāk.

-    Es nepieļaušu, ka ar tevi kaut kas atgadās. Tici man!

Tālumā atspīdēja pirmās ugunis, Mērsija rančo.

-    Tu šodien rīkojies ārkārtīgi muļķīgi, Ben, uz savu roku meklējot pēdas. Es tev teicu, ka neatzīstu varoņus, bet muļķus vēl jo mazāk. - Viņa paskubināja ķēvi pretim gaismai.

-    Padomā, ko viņa man pārmet! - Bens, pieri saraucis, nopurpināja, vēršoties pie Ādama.

-   Vilai ir taisnība. - Ādams tikai palocīja galvu. — No manis tev nebija jēgas, viņa steidzās mani apkopt, lai nenoasiņoju līdz nāvei vai nenotiktu vēl kas. Tev vienam bija bīstami dzīt pēdas.

-    Tu manā vietā rīkotos tāpat.

Tā bija taisnība.

-    Mēs nerunājam par mani. Vila raudāja.

Bens, pagalam apjucis, sagrozījās un uzmeta skatienu Vilai, kura jāja gabaliņu viņiem pa priekšu.

-   Va' velns!

-    Es viņai apsolīju, ka to neatklāšu, un nebūtu ari neko teicis, ja asaras lītu manis dēļ. Bet tas notika tevis dēļ. Viņa jau grasījās doties tev pakaļ.

-    Nu, tas…

-    Tas būtu muļķīgi. - Ādams saknieba lūpas, bet tad turpināja. - Es mēģinātu viņu atturēt, bet šaubos, vai man tas būtu izdevies. Nākamreiz kārtīgi apdomā, pirms rīkojies!

Ādams sakustināja plecu, kas kļuva arvien stīvāks.

-    Redzi, Ben, būs jau arī nākamā reize. Nekas nav beidzies.

-    Tev taisnība, nav beidzies. - Bens klusēdams panāca Viļu.

Mērķis bija nozudis. Kārotais sasodītais mērķis bija izslīdējis no nagiem. Tā Džess sev atkārtoja, atdzīvinādams katru uzbrukuma mirkli. Vainīga bija šautene, izvēlētā vieta, vējš. Viņam gluži vienkārši nebija veicies.

Nelaimējās, nolāpīts! Tas arī viss.

Acu priekšā viņš atkal redzēja, kā atkāpjas tā jaukteņa, tā svešu sievu zadzēja, zirgs. Džess bija cerējis, ak, vienu laimes pilnu brīdi viņš bija cerējis, ka trāpīs mērķī.

Bet nu viņa ienaidnieks bija prom.

Džess rīkojās impulsīvi. Neko tādu viņš nebija plānojis. Ja viņš īpaši gatavotos, nevis ļautos gadījumam, Vulfčailds gulētu zemē stīvs un auksts, varbūt Makinons arī. Varbūt viņš pie viena vēl pamēģinātu nogāzt Lilijas pusmāsu.

Džess izpūta dūmu, skatījās tumsā un lādējās.

Gan viņš izmantos citu iespēju, agrāk vai vēlāk viņš sasniegs mērķi. Viņš par to parūpēsies.

Vai Lilija tad nožēlos, ko izdarījusi?

Veselu nedēļu Vila naktis modās no ļauniem sapņiem, nosvīdusi, ar kaklā iesprūdušu baiļu kliedzienu. Katru nakti viņa redzēja vienu un to pašu: viņa bija kaila, roku locītavas sasietas. Viņa locījās, lai atbrīvotos, auklas griezās ādā, viņa šņukstēja un sauca pēc palīdzības. Viņa saoda savu asiņu smaku, tās tecēja pa kailajām rokām.

Pirms viņai izdevās pamosties, virs viņas nozibsnīja nazis, naža asmens novibrēja ar asu loku.

Vila to atvairīja kā žurku, kas nākamajā naktī uzradās atkal no jauna.

Agrīnā pavasara biklajām pazīmēm vajadzēja uzmundrināt Viļu. Pirmie drosmīgie viņas mātes stādītie krokusi uzplauka košās krāsās. Sniegs kusa, atbrīvojot arvien lielākas platības, mauroja lopi, ganībās spriņģoja jaunie kumeļi un teliņi.

Tuvojās pavasara aršanas laiks, sēšana, stādīšana. Drīz jauki sazaļos kokvilna, saplauks lapas kokiem. Augstienes pļavas rotās puķes indiāņu krāsās, spilgtos toņos, lupinās, gundegu saulainie ziediņi. Kalni kļūs vairāk sudrabaini nekā balti, un dienas atkal vērtīsies garas un gaismas pilnas.

Ziema neizbēgami vēl liks sevi manīt, tomēr pavasarī sniegi bija citādi - tiem trūka februāra rupjā asuma. Saule sildīja, gaiss kļuva patīkami silts, un cilvēki ar vieglu prātu aizmirsa kārtējās laika maiņas. Viņi izbaudīja katru saulainās dienas stundu.

Pa kabineta logu Vila redzēja laukā Liliju. Kopš Ādama atgriešanās no kalniem Lilija reti atstājās no viņa. Vila noskatījās, kā Lilija pieskaras Ādama plecam, kā viņa bija to darījusi, noglaudot pārsēju.

Ādams veseļojās. Vila nodomāja, ka Lilija un Ādams viens otram palīdz atveseļoties.

Kā tas ir, kad tev pieder tik uzticīgs cilvēks, kurš tevi mīl un neredz apkārt nevienu citu, tikai tevi vien? Kā tas ir, kad sajūt pret otru to pašu, ko pret tevi jūt viņš?

Vila nodomāja, ka viņu biedē jūtas, bet varbūt bija vērts baiļoties un šaubīties, lai izbaudītu emocijas, saistības, satraucošu ceļojumu īstu jūtu un vēlmju pasaulē. Un vēl daudz ko vairāk, Vila aptvēra, vērojot solījumu un pastāvību Lilijas un Ādama sejas izteiksmē, viņiem lūkojoties vienam uz otru.

Viņu savstarpējie slepenie smaidi, slepenie signāli bija bezgala personiski. Tikai un vienīgi viņu. Cik burvīgi ir droši apzināties, ka tevi vienmēr atbalstīs otrs cilvēks, Vila, viņus apbrīnodama, prātoja. Cilvēks, kura domās tu esi pirmā un pēdējā, vienīgā.

Muļķīgi, Vila sevi norāja, aizgriežoties no loga. Viņa te stāv un sapņo gaišā dienas laikā, kad viņu gaida neskaitāmi darbi un pienākumi. Turklāt viņai pašai neizdosies kļūt par vīrieša vienīgo. Pat viņas tēvs nebija par viņu domājis.

Tagad Vila to spēja atzīt, šeit, tēva kabinetā, kur viņš joprojām virmoja visapkārt gaisā, gluži kā paklāja šķiedru aromāts. Tēvam viņa nebija prātā ne sākumā, ne beigās.

Kas viņa bija tēvam? Vila apzināti iesēdās krēslā, kas joprojām piederēja viņam, un uzlika plaukstu uz gludās atzveltnes, kur tēva rokas bija neskaitāmas reizes atbalstījušās. Ko viņa vispār nozīmēja tēvam? Aizstājēja. Pēc Džeka Mērsija mērauklas - nožēlojama aizstājēja, Vila nosprieda.

Pat ne aizstājēja, Vila domāja, plaukstām sažņaudzoties dūrēs. Trofeja, viena no trim, par kurām viņš pat nepapūlējās saglabāt atmiņas. Ar vieglu roku aizmestas un aizmirstas, pat ne tā vērtas, lai viņu fotogrāfijas atrastos uz rakstāmgalda.

Nevērtīgākas par medību trofejām pie sienām.

Dusmas un aizvainojums pārņēma Viļu tik spēji, ka viņa īsti neaptvēra, ko dara, līdz tika galā. Pielēkusi kājās, viņa norāva pirmo stiklacaino galvu no sienas. Buka kreisais rags salūza, atsitoties pret grīdu, un šāvienam līdzīgais troksnis mobilizēja Viļu turpmākai rīcībai.

- Pie velna! Ej pie velna! Es neesmu trofeja. - Viņa uzkāpa uz dīvāna un ieķērās lielajos ragos aunam, kas viņā nolūkojās ar izmanīgām acīm. - Te ir mans kabinets. - Elsdama viņa nogrūda galvu zemē un uzbruka nākamajai. - Tagad šis ir mans rančo!

Pēc brīža viņa spētu sev atzīties, ka uzvedusies mazliet neprātīgi. Viņa rāva, grūda, meta uzstādījumus, briesmīgās dusmās, nagus nolauzdama, atbrīvoja sienas no trofeju galvām. Zobus atiezusi, gluži kā puma, kas slējās pretī, viņa cīnījās, lai dabūtu izbāzni nost no postamenta.

Tesa, piegājusi pie durvīm, brīdi vēroja kauju. Pārāk apjukusi, lai iejauktos, viņa noskatīja briesmīgo kaudzi uz grīdas, kā māsa lādēdamās pūlas izcelt milzu grizlilāci no istabas kakta.

Vērojot no malas, gandrīz izskatījās, ka Vila cīnās ar lāci uz dzīvību un nāvi. Tesa nebija droša, vai smieties vai klusu nozust.

Tad viņa atmeta matus no pieres, nokāsējās un ierunājās:

-    Oho! Kas tad šeit par zooloģisko dārzu?

Vila apsviedās otrādi, viņas seja bija dusmu izķēmota, acis izplestas. Lācis, atrauts no pamatnes, nokrita kā nocirsts koks.

-    Nost ar trofejām! - Vila elsodama paziņoja, tverot pēc elpas. - Šajā mājā vairs nebūs trofeju.

Tesa juta, ka pienācis brīdis atsaukt Viļu pie prāta. Viņa ar tēlotu nevērību atbalstījās pret durvju aplodu.

-    Nevarētu teikt, ka mani interesētu telpu dizains - nedz šeit, nedz citur. Mednieku namiņa stils ari nav manā gaumē. Tomēr - kāpēc tu tik pēkšņi nolēmi mainīt interjeru?

-    Nost ar trofejām! - Vila atkārtoja. Izmisuma pilnā rīcība nostiprināja viņas pārliecību. - Ar dzīvnieku un mūsējām. Palīdzi man tās izvākt! - Vila paspēra soli uz priekšu un pastiepa Tesai pretī roku. - Palīdzi man tās dabūt prom no mūsu mājas!

Pār Tesu nāca salda apskaidrība. Paiedamās Vilai pretim, viņa uzlocīja piedurknes, acis viņai iedegās.

-Ar lielāko prieku! Vispirms tiksim vaļā no Smoukija.

Divatā viņas stūma izbāzto lāci ārā pa durvīm. Viņas bija tikušas līdz kāpņu galam, kad atskrēja Lilija.

-    Kas tad te… man jau likās… - Lilija piespieda plaukstu pie sirds, kas joņoja krūtīs. - Es domāju, ka jūs kāds dzīvas ēd nost.

-   Šis te pēdējo reizi ir mielojies krietni sen, - Vila izteica, pūloties stingrāk noturēt izbāzni.

-    Ko jūs darāt?

-    Mainām iekārtojumu, - Tesa paziņoja. - Palīdzi tikt galā ar šito briesmoni! Tas ir tik smags.

-    Neko darīt… - Vila dziļi nopūtās. - Atkāpieties! - viņa brīdināja un, kad kāpnēs neviens nestāvēja, sāka stumt. - Nāciet, grūdī- sim kopā!

-    Lai notiek! - Tesa manierīgi saspļāva plaukstās un, atbalstījusies pret lāci ar muguru, stūma. - Nu, Lilija! Metīsim lielo zvēru ārā.

Ar drausmīgu, pērkondimdošu blīkšķi izbāznis vēlās lejā pa kāpnēm, putekļi griezās, zvēra nagi klabēja. Izdzirdējusi troksni, no virtuves ar sasarkušu seju izskrēja Besa, sakampusi rokā divdesmit otrā kalibra beretu, kuru viņa turēja zem priekšauta.

-    Dieva tā Kunga vārdā… - Elsdama pūzdama Besa uzlika rokas uz gurniem. - Meitenes, kas jums prātā? Lācis hallē!

-   Viņš grasās iet projām! - Tesa izsaucās un sāka skaļi smieties.

-    Es tikai gribētu zināt, kurš novāks visus šos mēslus! - Besa paspēra trofeju ar kāju, it kā beigts tas būtu tikpat bīstams kā dzīvs.

-    Mēs. - Vila noslaucīja plaukstas gar džinsiem. - Uzskati to par pavasara tīrīšanu! - Apgriezušies uz papēža, viņa iesoļoja atpakaļ kabinetā.

Niknuma uzliesmojumam norimstot, Vila ar skaidrām acīm ieraudzīja, ko sastrādājusi. Izbāžņu galvas un rumpji gulēja krustu šķērsu visā telpā gluži kā upuri pēc bumbas sprādziena. Koka postamenti bija salūzuši un sagāzušies uz grīdas. Viena stikla acs baisi blenza uz Viļu no skaistā, rakstainā paklāja.

-    Vai manu dieniņ… - Vila smagi nopūtās vienu reizi, tad otru. - Vai manu dieniņ, — viņa atkārtoja.

-   Nu tu reiz tiem parādīji, vecenīt! - Tesa iegrūda vieglu dunku māsai mugurā. - Šie nepaspēja ne atjēgties.

-    Cik… - Lilija saknieba lūpas. - Cik šausmīgi… Tiešām šausmīgi! -Viņa ieķiķinājās, tad, ar plaukstu muti aizspiedusi, novērsās. — Piedod! Tas nav smieklīgi. Es nesmejos. - Viņa valdījās, cieši piespiežot roku pie pakrūtes. - Briesmīgi. Kā meža zvēru izsolē.

-    Pretīgi. - Zaudējusi nopietnību, Tesa līdz ar viņu sāka smieties. - Pretīgi, patoloģiski, piedauzīgi, ārprāts… Vila, ja tu būtu sevi redzējusi no malas, kad es šeit ienācu! Viena trakā dejoja tango ar izbāztu lāci…

-    Es tos visus ienīdu. Visu mūžu ienīdu. - Arī Vilai smiekli guva virsroku, un viņa, apsēdusies uz grīdas, ļāva tiem vaļu.

Tā nu viņas, trīs māsas, vārtījās kā neprātīgas uz grīdas starp izbāžņu galvām.

-   Visus ārā…-Vila noelsās, piespiedusi roku pie sāna, kurā no smiešanās bija iemeties dūrējs. - Tūlīt celšos augšā un visus izvākšu.

-    Nevarētu apgalvot, ka man tie būtu vajadzīgi. - Tesa noslaucīja asarainās acis. - Bet ko mēs ar tiem iesāksim?

-    Sadedzināsim, apraksim, aizmirsīsim. - Vila paraustīja plecus.

-   Vai nav vienalga. - Viņa nopūtās un cēlās kājās. - Iztīrīsim māju tukšu, - viņa paziņoja un paņēma kāda brieža galvu.

Viņas iznesa laukā visu - briedi, alni, stirnu buku, lāci. Vēl tur bija izbāzti putni, zivis, atsevišķi briežu ragi. Lejā, verandā, krājās kaudze, un tur apkārt sāka staigāt vīri, veidojot izbrīna pārņemtu un pārsteigtu skatītāju pūli.

-    Vai drīkstu jautāt, ar ko jūs, dāmas, nodarbojaties? - kā neoficiāls starpnieks Džims pirmais uzdrošinājās pajautāt.

-    Mums ir pavasara tīrīšana, - Vila paskaidroja. - Kā tu domā, vai Vuds varētu izrakt pietiekami lielu bedri, lai visus šitos kārtīgi apbedītu?

-    Jūs gribat tos visus samest bedrē? - Džims satriekts pagriezās pret vīriem, kuri sāka savā starpā murdēt. Kādu laiciņu apspriedušies, viņi par kaut ko vienojās. Džims vispirms pamatīgi nokāsējās.

-    Varbūt mēs drīkstētu dažus paņemt pie sevis uz strādnieku māju… un tamlīdzīgi. Nevar taču tā ņemt tos un norakt! Briedis ļoti labi izskatītos virs kamīna. Misteram Mērsijam lācis bija dikti dārgs.

-Ņem, ko vien vēlies! - Vila noteica.

-   Vai es varu dabūt pumu, Vila? - Billijs pieliecās, lai to apbrīnotu. - Es to pratīšu novērtēt. īsta skaistule.

-Ņem, ko vien vēlies! - Vila atkārtoja un nogrozīja galvu, jo vīri sāka strīdēties un savā starpā skaidroties, nespēdami izvēlēties katrs savu.

-   Tas tev izdevās. - Hems lēnā gaitā pienāca pie Vilas, kamēr četri strādnieki iestiepa lāci automašīnā. - Tagad tas neglītenis dienu un nakti blenzīs uz mani. Viņi visu savāks, bet to, ko nevarēs piekārt pie sienām, paglabās saimniecības ēkās, piemini manus vārdus.

-    Labāk tur nekā manā mājā. - Vila pielieca galvu. - Es biju iedomājusies, ka tev patika lācis, Hem. Tu piedalījies tajās medībās, kad to uzveica.

-    Jā, es tur biju. Bet tas nenozīmē, ka man viņš ir mīļš. Jēziņ, Billij, tu nolauzīsi ragus, ja turēsi tā! Uzmanīgi, dieva dēļ! Viņi uz ragiem karinās cepures, - Hems purpināja, ejot pie puišiem, lai viņus pamācītu. - Muļķa kovboji…

-    Tagad visi ir apmierināti, - Tesa atzīmēja.

-    Jā. Mums vēl jāiztīra bibliotēka.

-    Man ir stunda laika. - Tesa paskatījās pulkstenī. - Pēc tam jāsāk posties. Man norunāta tikšanās.

Tesa tikko bija saņēmusi jaunu apakšveļas sūtījumu no veikala "Viktorijas noslēpumi". Viņa minēja, cik ātri Neitans pratīs viņu atbrīvot no jaunās veļas.

Tas nepavisam nevilksies ilgi, viņa sprieda, nepavisam.

Tesa atkal pievērsās Vilai.

-   Vai jūs vakarā ar Benu atkal dosieties uz kino, kā jau katru nedēļu? - viņa jautāja.

-Jā.

-    Lilija gatavo Ādamam intīmas vakariņas.

Vila izklaidīgi pavērās atpakaļ.

-    Ak tā?

-    Nu, mums ir tāda kā jubileja, kopš mēs… pirmo reizi… - Lilija pabeidza un pietvīka.

Viņai tāpat bija pienācis sūtījums no "Viktorijas noslēpumiem".

-    Besai arī šis vakars ir brīvs. - Tesa mierīgi pētīja nagus. Trofeju izvākšana bija sabojājusi viņas manikīru. - Dzirdēju, ka viņa braukšot uz Enisu ciemos pie draudzenes - tādas pašas tenku vāceles - Modās Viginsas. Tā kā es gulēšu pa nakti pie Neita, māja paliek visnotaļ tavā rīcībā.

-    Vai, Vila, tev nevajadzētu palikt vienai! - Lilija satrūkās. - Es varu…

-    Lilija! - Tesa nobolīja acis. - Vila nebūs viena, ja tikai viņa nav galīgi neattapīga, dumja vai gluži vienkārši neiedomājami ietiepīga. Apsviedīga, gudra, izmanīga sieviete sevi sapostu, iesmaržinātu un uzaicinātu kavalieri pavadīt klusu vakaru divatā.

-   Ja es saģērbšos un pēc tam pateikšu, ka vēlos palikt mājās, Bens uzskatīs mani par ķertu.

-    Saderam?

Tesas viltīgais smaids lika savilkties arī Vilas lūpām.

-     Pašlaik ir ļoti sarežģīta situācija. Manas domas pievērstas daudz kam svarīgākam par cikstēšanos ar Benu.

-    Kad gan situācija būs vienkārša? - Tesa saņēma Vilas roku un pagrieza māsu pret sevi. - Vai tu viņu vēlies vai ne? Jā vai nē?

Vila atminējās tirpas augumā, viņa tās bija izjutusi visu dienu. Viņa bija domājusi par Benu.

-Jā.

Tesa pamāja.

-   Vai tagad?

-   Jā… - Vila nopūtās, neapzinoties, ka bija aizturējusi elpu. — Tagad.

-     Tad atstāj atlikušos pavasara tīrīšanas darbus uz rītdienu. Mums ar Liliju vajadzēs vismaz stundu, lai tavā skapi atrastu kaut cik seksīgu tērpu.

-    Es taču nelieku jums mani atkal saģērbt.

-   Mums tas sagādā prieku. - Tesa, misijas pārņemta, ievilka Viļu atpakaļ mājā. - Vai ne, Lilija? Ei, kur tad tu?

-    Pēc svecēm! - Lilija izsaucās, jau skriedama prom. - Vilas istabā nav pietiekami daudz sveču. Es tūdaļ būšu atpakaļ.

-   Sveces… - Vila piesita ar kāju. - Jāvelk smalka kleita, jātēlo, ka nevēlos iet uz kino, jādedzina sveces guļamistabā… Tas jau atgādina slazda izlikšanu.

-    Bez šaubām, un tieši to tu darīsi.

Apstājusies Vilas guļamistabas durvīs, Tesa iesprieda rokas gurnos.

Viņu te gaidīja pamatīgs darbiņš - jārada atbilstoša gaisotne.

-     Es tev galvoju, ka Bens ne tikai labprāt ļausies iekrist slazdā, viņš būs tev par to pateicīgs.

Divdesmit pirmā nodaļa

-    Es jūtos kā idiote.

-   Tu gan pēc tādas neizskaties. - Tesa vērīgi nopētīja Viļu no galvas līdz papēžiem.

Jā, uz augšu saceltie mati viņai piestāvēja - to bija paveikusi Lilija. Pāris matadatu saturēja šo gūzmu, kas jauki izjuks vīrieša nepacietīgo pieskārienu rezultātā.

Vilai mugurā bija gara kleita - vienkārša, bez šķēlumiem, vidū mazliet krokota. Žēl, ka tā nebija balta, Tesa sprieda, bet ko gan varēja izvēlēties no Vilas trūcīgās garderobes. Gaišpelēka krāsa bija atbilstoši atturīga, gandrīz kautra. Tesa vienīgi bija likusi atpogāt priekšējās pogas no apakšas gandrīz līdz gurnam.

Smalkie sudraba kareklīši Vilai ausīs arī bija Lilijas devums. Seju krāsoja Tesa, Vilai par prieku, viegli un neuzkrītoši. Tesa uzskatīja, ka Vila neapzinās savas nevainības spēku.

-    Tu izskaties pēc jaunavas, kas sagatavota upurēšanai, - Tesa beigu beigās secināja.

Vila izvalbīja acis.

-Ak šausmas!

-    Būs jau labi. - Tesa ar izpratni paplikšķināja Vilai pa vaigu, - Tu viņu satrieksi.

Tesu pēkšņi pārņēma vainas apziņa, un viņa sev jautāja, vai nav pasteidzinājusi notikumu gaitu. Vai Vila pati to vēlējās? Cik viegli gan aizmirst, ka Vila ir sešus gadus jaunāka par Tesu. Un nevainīga.

-    Klau… - Tesa neviļus sažņaudza rokas, tad ļāva tām nokarāties gar sāniem. - Vai tu esi pārliecināta par savu rīcību? Tas viss ir dabiski, tomēr tas ir ļoti nozīmīgs solis. Ja neesi droša, mēs ar Neitu paliksim mājās. Pasēdēsim četratā, pavadīsim vakaru, kā ierasts. Saproti…

-    Tu nervozē vairāk par mani! - Vila izbrīnījusies un nedaudz glaimota pasmaidīja.

-    Nē, protams, ne. Es tikai… - Uz Tesu bija atstājis iespaidu ari tas, ka sentimentālā Lilija pirms pusstundas bija devusies prom, asaras valdīdama. Vilas acis izbrīnā iepletās, kad Tesa sirsnīgi noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem.

Dīvaini aizkustināta, Vila pietvīka.

-    Kāpēc tad tā?

-    Es jūtos kā mamma. - Tesa strauji pagriezās uz durvīm, citādi sāktu skaļi kaukt. - Prezervatīvus ieliku naktsskapīša atvilktnē. Lieto tos!

-    Apžēliņ, viņš vēl padomās, ka es…

-    Ka tu esi sagatavojusies, gudra, pašapzinīga. - Izdzirdējusi ārpusē piebraucam automašīnu, Tesa padevās. Viņa apgriezās, piesteidzās pie Vilas un cieši apkampa māsu. - Līdz rītdienai! - viņa vēl noteica un metās prom.

Vila, plati smaidīdama, palika stāvam. Aiz durvīm Tesa kaut ko skaļi sacīja, un Neitans lejā atbildēja. Tad noklaudzēja ārdurvis un atskanēja Bena sveiciens. Vilai vēders sažņaudzās čokurā, viņa apsēdās uz gultas malas un piespieda tam plaukstu. Viņa klausījās, kā saruna pārtrūka, atvērās durvis, tad aizvērās. Ierūcās motors.

Viņa bija palikusi divatā ar Benu.

Vila sev atgādināja, ka jebkurā brīdī var mainīt lēmumu. Viņai taču nav nekādu pienākumu. Viņa darīs tā, kā vēlēsies. Vila lika sev piecelties kājās. Un rīkoties.

Bens bija lielajā istabā, viņš skatījās uz nu jau tukšo akmens dze- gu virs kamīna.

-    Es to noņēmu, - Vila ierunājās, un Bens pagriezies nopētīja viņu. — Mēs to šodien noņēmām, - Vila pārlaboja sevis teikto. - Lilija, Tesa un es. Neesam vēl izlēmušas, ko liksim viņa portreta vietā, pagaidām lai paliek tukša siena.

Viņa noņēmusi Džeka Mērsija portretu, Bens nodomāja. Pēc Viļas balss izteiksmes Bens saprata, ka viņa apzinās izdarītā nozīmi.

-    Istaba līdz ar to kļuvusi citāda. Nav galvenā punkta, kam tika pievērsta uzmanība.

-   Tieši to mēs gribējām panākt.

Bens paspēra soli uz priekšu un apstājās.

-Tu lieliski izskaties, Vila. Pavisam citāda.

-    Es arī jūtos citādi. - Vila pasmaidīja. - Lieliski. Un tu?

Bens bija ieradies, kā parasti, juzdamies brīvs, pirms ieraudzīja Viļu garajā, dūmakaini pelēkajā kleitā ar aicinoši atklātu celi. Slaids kakls, augšup saņemti mati… Viņa izskatījās tik maiga, tik reāla, brīnišķīga.

-    Labi. Kā vienmēr. Spriežot pēc tava apģērba, man tevi jāved uz smalkāku izklaides vietu nekā kino.

-    Lilija un Tesa izrevidēja manu skapi un nokritizēja tā saturu. Izrādās, ka šī kleita esot vienīgais pieklājīgais apģērba gabals.

Vila noplivināja svārku daļu, atklājot kājas vēl vairāk, un Benam asinis sāka virmot.

-   Viņas piedraudēja, ka vedīs mani iepirkties.

Beidz tarkšķēt, Vila sevi apsauca un gāja pie bāra.

-   Vai vēlies iedzert?

-    Es atbraucu ar mašīnu.

-    Zini, es domāju, ka mēs varētu palikt mājās. - Tā, nu viņa to bija pateikusi.

-    Mājās?

-    Jā, pēdējā laikā māja reti ir tukša. Besa šovakar aizbrauca pie draudzenes, Tesa un Lilija, nu…

-    Visi ir prom? - Benam kakls aizžņaudzās.

-    Visi. - Vila atvēra saldētavu aiz bāra un izņēma šampanieti - Tesa bija norīkojusi to pasniegt. - Nu, es domāju, mēs varētu palikt tepat, atpūsties… - Pudele dobji nobūkšķēja pret koku, kad Vila to nolika. - Tesai pilns čemodāns ar videokasetēm, ja vēlamies noskatīties filmu. Ko ēst arī ir.

Bens nepakustējās, tāpēc Vila, norāvusi sudrabaino papīru, atlocīja stiepli pie korķa.

-    Ja nu vienīgi tu vēlies izklaidēties ārpus mājas.

-    Nē. - Bens centās pievērst visu uzmanību pudelei, kuru Vila taisīja vaļā. - Šampanietis? Vai mēs kaut ko svinēsim?

-    Jā. — Kaut nu viņai netrīcētu rokas! - Pavasari. Šodien ieraudzīju, kā raisās pumpuri pļavu puķēm. Putni atkal kūtī savijuši ligzdu. - Viņa pasniedza glāzi Benam. - Drīz sāksim apsēklot govis.

Benam savilkās lūpas, ņemot glāzi.

-    Jā, pienācis laiks.

-    Pie velna… - Vila nopurpināja un divos malkos iztukšoja burbuļojošo vīnu. - Man nepadodas spēlītes. Galu galā to izgudroja Tesa un Lilija. - Vēlēdamās iedzert vēl, viņa nolika tukšo glāzi malā un ieskatījās Benam tieši acīs. - Ben, patiesība ir tāda, ka esmu sagatavojusies.

-     Labi. - Bens apjucis iedzēra malku. - Tātad tu tomēr vēlies braukt?

-    Nē, nē! - Viņa piespieda pirkstus pie acīm un dziļi ieelpoja.

-    Esmu gatava seksam ar tevi.

Bens aizrijās, ierāva gaisu un izsprausloja šampanieti.

-    Kā, lūdzu?

-    Nav ko runāt riņķī un apkārt. - Vila apmeta loku ap bāru un piegāja viņam tuvāk. - Ja gribi ar mani pārgulēt, esmu ar mieru. Iesim!

Bens iedzēra vēl, bet tā bija kļūda, jo putas kairināja kaklu un neļāva elpot.

-Tā… pavisam vienkārši?

No izbailēm, kas bija jaušamas Bena balsī, Vilai kļuva neērti. Vai Bens tikai būtu viņu ķircinājis, izzobojis, kā to darīja kopš bērnības gadiem? Ja tā, viņa Benam to nepiedos.

-    Tu pats teici, ka gribi, - Vila atcirta. - Nu?

-   Nu… - Vilai vienmēr bija izdevies atstāt uz viņu ietekmi ar savām dusmām, nepacietību. Tad Bens bija spējīgs viņai pat kost - visādās vietās. Taču nu viņa pēkšņi izturējās pavisam citādi, viņai bija gluži citi noteikumi. - Nu tad - tikai uz priekšu?

-    Kāpēc ne? - Vila paraustīja plecus. - Vai tu esi mainījis domas?

-    Nē, neesmu. Nav runa par… apžēliņ, Vila! - Bens nolika glāzi, lai nebūtu jāizspļauj dzēriens. - Tu esi mani izsitusi no līdzsvara.

-    Ak tā? - Apmulsums Vilas acīs pagaisa, un viņa pasmaidīja.

-    Vai tikai?

-    Ko gan tu iedomājies? - Bens gandrīz iekliedzās aizvainotā vīrieša patmīlā. - Tu te stāvi man acu priekšā saposusies, dzirdi ar šampanieti un aicini uz seksu. Kas atliek man?

Vila gan īsti nesaprata, ko viņš ar to gribēja paskaidrot. Bens izskatījās mīļš, tāds piesārtis un apjucis. Viņa nolēma uzlabot Bena noskaņojumu. Vila piegāja Benam klāt un aplika rokas viņam ap kaklu.

-    Tev atliek galvenā loma. - Un viņa cieši noskūpstīja Benu uz lūpām.

Bens reaģēja atbilstoši ātri. Viņš pacēla rokas, apkampa Viļu, pie- kļāva lūpas un atbildēja uz viņas skūpstu. Tad viņš maigi nočukstēja Vilas vārdu.

-    Manuprāt, tu ļoti labi tiec galā. - Vilas balss jau drebēja. Kājas trīsēja kā arfas stīgas. - Es vēlos tevi, Ben. Es tiešām tevi vēlos. - Viņa to pierādīja, vēlreiz piekļaujot savas lūpas viņējām un tad noklājot visu viņa seju ar skūpstiem. - Neiesim augšā. Paliksim tepat uz dīvāna.

-    Pagaidi… Nesteidzies! - Pirms es tev norauju drēbes un visu sabojāju, Bens nodomāja. - Nesteidzies, - viņš atkārtoja, nelaizdams Viļu vaļā un cenzdamies saglabāt kaut cik skaidru prātu. - Man jānomierinās, un tev jābūt pilnīgi pārliecinātai. Ja tu mainīsi savas domas, es vairs nespēšu atkāpties.

Vila iesmējusies iekārās Benam kaklā un apvija kājas viņam ap vidu.

-    Vai es izskatos pēc tādas, kura mainīs domas?

-    Nē, laikam ne. - Bet, ja viņa tā darītu, Bens neaizmirstu, ka atbildība jāuzņemas viņam. Kaut viņš ar to pašu būtu beigts un pagalam. - Es vēlos tevi, Vila. - Viņš pieskārās ar lūpām viņas mutei. - Patiesi vēlos.

Viņas sirds gandrīz apstājās.

-    Tad jau mūsu vēlmes sakrīt.

-    Iesim augšā. - Bens bija gatavs iet, kaut arī Vila nelaida viņu vaļā un taustīja rētu uz zoda. - Pirmajai reizei jābūt gultā.

-   Vai tev tā bija?

-   Nē. - Viņš devās augšā pa kāpnēm, brīnīdamies, kāpēc līdz šim nebija ievērojis, cik tās garas. - Tas notika automašīnā ziemas vidū, un es gandrīz nosaldēju… nav svarīgi.

Vila iesmējās un noglauda viņam kaklu.

-    Šoreiz būs labāk, vai ne?

-    Jā. - Viņam noteikti. Vilai… viņš centīsies, cik spēs.

Bens palika stāvam viņas istabas durvīs. Viņš minēja, cik daudzi pārsteigumi šovakar vēl sagaidāmi.

Visapkārt dega sveces, kamīnā kūrās neliela uguns. Gulta bija uzklāta, daudzie spilveni aicināt aicināja.

-   Tesa un Lilija ārkārtīgi centušās, - Vila paskaidroja.

-Ak tā… Vai viņas… — Benu biedēja aizmuguriska viņiem svarīgā temata apspriešana. - Vai viņas ar tevi runāja par…

-    Makinon! - Vila viņam brīvi uzsmaidīja. - Bs taču vadu lauku saimniecību.

-    Tas nav gluži viens un tas pats. - Viņš nolaida Viļu zemē un pakāpās soli atpakaļ. - Saproti, zināmā mērā arī man šī ir pirmā reize. Es nekad… citas nekad… - Bens aizvēra acis un sakopoja juceklīgās domas. - Es nedrīkstu darīt tev pāri. Man kādu laiku nevienas nav bijis. Kopš metu uz tevi acis, jupis parāvis, kādu gadu man nav bijis nevienas citas.

-Tiešām? - Vila ieinteresējās. - Kāpēc tā?

Bens nopūties apsēdās uz gultas malas.

-Jānovelk zābaki.

-    Es tev palīdzēšu. - Pagriezusi muguru, Vila izpalīdzīgi pacēla zābakoto pēdu un iespieda sev starp kājām. Bens novaidējās vien. -Veselu gadu? - Viņa velkot palūkojās pār plecu.

-   Varbūt pat vairāk. - Bens mēģināja pārvērst sarunu jokā un, uzlicis pēdu Vilai uz dibena, pastūma viņu.

-   Nevarētu teikt, ka tu pret mani izturējies jauki. - Saķērusi otru zābaku, Vila stīvēja arī to nost.

-    Man no tevis bija bail.

Vila sagrīļojās, kad izdevās novilkt zābaku, un, turot to rokā, apgriezās otrādi.

-   Tiešām?

-    Jā. - Bens, neapmierināts ar sevi, pārlaida plaukstu pār matiem. - Vairāk es par to neizteikšos.

Vilai pietika vielas pārdomām.

-   Vai, gandrīz aizmirsu! - Viņa piesteidzās pie loga, kur uz galda stāvēja Tesas kompaktdisku atskaņotājs. - Jāuzliek mūzika, - viņa paskaidroja. - Tesa apgalvo, ka bez tās nevarot iztikt.

Bens gan nedzirdēja neko citu, vienīgi pukstošo sirdi. Dažas matu cirtas Vilai bija atrisušas, uguns atspīdums no kamīna plūda cauri plānajai, garajai kleitai, tiklīdz viņa sakustējās.

-    Tagad ir labi. Ja nu tikai vēl jāuznes augšā šampanietis.

-    Nevajag… - Benam atkal cirtās ciet kakls kā lāča slazds. - Vēlāk.

-    Kā vēlies. - Vila pacēla rokas un sāka pogāt vaļā kleitu. Benam mute vien pavērās. Veiklie pirksti paguva attaisīt sešas pogas, līdz viņš atjēdzās.

-    Pagaidi! Nesteidzies… Ja vēlies izģērbties vīrieša priekšā, ievēro zināmu tempu.

-     Ak tā? - Vila ieintriģēta jautāja, nolūkodamās, kā Bena skatiens palicis gluži kā piekalts pie viņas pirkstiem, tad viņa turpināja. - Man apakšā nekā nav, - viņa mierīgi paziņoja. - Tesa kaut ko klāstīja par saskarsmi un kontrastu.

-   Apžēlojies, kaut kas traks! - Bens šaubījās, vai spēs piecelties, jo nejuta vairs savas kājas. Viņš nostājās Vilai blakus. - Nevelc nost! - Aizsmakusi balss lika Vilai apstāties, viņa nodrebēja. - Es pats.

-    Nu labi. - Dīvaini, cik smagas bija kļuvušas viņas rokas. Tās nokrita gar sāniem, un Bens attaisīja atlikušās pogas. Cik patīkami bija sajust viņa pirkstu kauliņus pret savu ādu. - Vai tu mani tagad glāstīsi?

Bens, nu jau mierīgāks, vārgi iesmējās.

-    Paspēsim arī to.

Kleita nu bija atpogāta, ļaujot gaismai un ēnai rotaļāties uz jaukās ādas.

-    Stāvi un nekusties! - Bens klusi teica, ar lūpām skardams viņas muti. - Vai tu to vari?

-    Jā. Man tikai ceļgali ļogās.

-   Tu tikai stāvi, - Bens atkārtoja, attaisīdams savu kreklu. - Ļauj man tevi izjust. Te. - Viņa lūpas skāra Vilas zodu. Un te. - Viņš pārgāja uz kaklu un ausi. - Uzticies man!

-Jā…

Vilai uz acīm uzgūlās smagums, plakstiņi noslīga, kad Bens viņu skūpstīja.

-    Man trūkst elpas.

-   Vai apstāties?

-    Nē, man patīk, - Vila sapņaini atzinās. - Gan jau paspēšu iz- elpoties.

Bens nometa kreklu.

-    Es gribu tevi redzēt, Vila. Ļauj man tevi apskatīt!

Viņš lēni noslidināja kleitu un ļāva tai nokrist uz grīdas. Vila bija gara, slaida, ar spēcīgiem muskuļiem, viņas āda zeltaini vizēja lēkājošo liesmu atspīdumā.

-    Cik tu esi skaista!

Vila piespieda sevi neaizsegties ar plaukstām. Neviens vēl viņai to nebija teicis. Ne reizi mūžā.

-   Tu tikai jokoji, ka es esot kaulaina.

-    Skaista. - Ar roku saņēmis Viļu aiz kakla, Bens lēni pievilka viņu tuvāk. Virzīdams pirkstus uz augšu, viņš atlaida vaļā Vilas matus. Bens tos paturēja rokā, tad pameta atpakaļ, vienlaikus skūpstīdams viņu. - Man tik ļoti gribējās paspēlēties ar taviem matiem - jau bērnībā.

-   Tu mēdzi mani aiz tiem raustīt.

-    Tā zēni dara, lai pievērstu meitenes uzmanību. - Viņš saņēma visu biezo vilni un viegli parāva atpakaļ. - Mmm… - Tad noslidināja lūpas gar viņas kaklu, nesteidzīgi pataustīja bedrīti, kur pulsēja asinis. - Vai tu pievērsi man uzmanību?

-    Jā. - Viļu pārņēma trīsas, kas nespēja rimties. - Man reibst. Manī viss griežas.

-    Es vēlos ieiet tevī. - Vila atvēra acis, un Bens tajās ieraudzīja satraukumu un iekāri. - Bet pirms tam man tevi jāpaglāsta.

Viņš noglauda Vilas krūtis, apvilka ar pirkstu gar krūšu galiņiem un izdzirdēja Viļu ievaidamies. Vila iekšēji viņam atbildēja. Atsaucās ar izbrīnu un prieku. Tad viņa roka slīdēja zemāk, gar gurnu, vēl zemāk un zemāk.

Vila ar platām acīm nenolaida no Bena skatienu. Viņa ar rokām atbalstījās pret Bena pleciem, sajuta viņa gludo ādu, stingros muskuļus, veco rētu. Pirksti iespiedās Benam mugurā, Vila mēģināja izprast viņa glāstu radītās sajūtas.

To viņa nebija gaidījusi. Viņai likās, ka notiks īsta cīņa, kas pilna ar vaidiem un stenēšanu. Kā gan lai viņa būtu varējusi iedomāties, ka kvēle tiks apvienota ar maigumu. Kvēle viņu dedzināja.

-    Ben!

-    Hmm…

-    Es vairs nespēju gaidīt.

Bena lūpas skāra viņas plecus.

-    Vēl drusciņ! Tūlīt.

Tātad to nozīmēja sievietes atmodināšana. Apziņa, ka tu esi pir- inais, kas glāsti viņas augumu. Pirmais iededzi pietvīkumu, miesas, muskuļu drebēšanu. Viņš prata būt uzmanīgs, iejūtīgs, kaut arī asinis mutuļoja.

Vila atkal aizvēra acis, un tad Bens viņu pacēla uz rokām un ielika gultā.

-   Tu vēl neesi izģērbies.

Viņš uzgūlās virsū, ļaujot viņai pierast pie sava ķermeņa svara.

-    Mums abiem būs labāk, ja vēl to nedarīšu.

Viņa rokas turpināja glāstīt, un Vila peldēja nezināmajā.

-Tesa… atvilktnē… tur ir… prezervatīvi.

-     Es par to parūpēšos. Ļaujies man, Vila! Vienkārši ļaujies! - Bens skūpstīja viņas kaklu, viņš drebēdams saņēma lūpās viņas krūti.

Vila izliecās un skaļi novaidējās. Karstas sajūtas izplūda pa visu augumu, aizslīdēdamas uz gurniem. Bens viegli iekoda, bet pavisam nesāpīgi. Vilas pirksti sažņaudzās viņa matos, alkstot pēc turpinājuma.

Bens dzirdēja, kā viņa nopūšas, aizelšas, kaut ko murmina. Vila atsaucās brīvi un nekautrēdamās, ikviens vīrietis varētu pēc tā ilgoties. Viņas augums bija gan žirgts, gan atslābis, gan saspringts kopīgā lidojumā. Benu pārplūdināja viņas smarža, draudot novest viņu līdz neprātam, ja viņš neapstāsies. Viņas aromāts - ziepes un āda - uzbudināja vairāk par jebkurām smaržām.

Viņš vēlreiz noskūpstīja Viļu uz lūpām, kā tverdams pēc elpas. Viņu mutes kustējās vienā ritmā gluži kā dejā. Kaut kur - ārpus apziņas - skanēja klusa mūzika.

Bens glāstīja slaido kāju, tad apstājās, pagaidīja, Vila īsi, aprauti elpoja, viņas nagi iecirtās vīrieša miesā.

-    Skaties uz mani! - Viņš glāstīja un glāstīja erotiski sakarsušo miesu. Vila izliecās, bet viņš atkal apstājās. - Skaties uz mani! Man jāredz tavas acis, tajās var saskatīt, kas ar tevi notiek.

-    Nespēju… — Vilas acis bija plati atplestas vaļā, taču tās neko neredzēja. Augums atradās kā uz augstas klints, kur visapkārt pūta un zēģelēja vējš. - Nāc…

-   Vēl mazliet… - Ak, viņas balss - tā solīja īstu seksu. Aizsmakusi, dziļa, dreboša. - Skaties uz mani! - Viņš glāstīja Viļu un redzēja, kā viņas acis satumst no bailēm un kaisles.

Nu, viņš nodomāja, lai notiek.

Kas cits viņam atlika? Viņa pirksti glāstīja, līdz Vila uzliesmoja - un vienā mirklī viņas augums saspringa kā stīga. Apkārt novirmo- ja gaisma, galvā nodunēja, kaut arī tie bija tikai viņas drudžainie sirdspuksti. Šī bauda jau līdzinājās sāpēm, viņa bezpalīdzīgi izsaucās, sajuzdama izvirdumu, kas lika ķermenim saspringt, nodrebēt un saļimt.

Ādu noklāja sviedri, lūpas padevīgā maigumā pieņēma viņa skūpstu. Vila pakļāvās maigumam, bet tad izjuta jaunu enerģijas uz- pludu, un Bens pacietīgi, nerimstoši iedzina viņu nākamajā neprātā. Vilas augums tika pārsātināts un apreibināts.

Vila tiecās pēc viņa, alkatīgi vēloties ko vairāk. Viņa padevīgi gaidīja, augumam drebot un elpai palēninoties.

Bens atvirzījās no viņas, un Vila neprotestējot tikai gulēja uz karstā, saburzītā palaga.

Bens cerēja, ka viņam izdosies, viņš neveikli taustījās, lai novilktu džinsus. Viņš vēlējās, kaut Vila būtu apmierināta, atcerētos baudu, kaut arī viņš nespēs novērst sāpes.

-   Man liekas, ka esmu piedzērusies, - Vila nomurmināja. - Man liekas, es slīkstu.

Bens pazina šīs izjūtas. Asinis viņam galvā dziedāja sirēnas dziesmu un gurnos kliedza pēc atbrīvošanas. Viņš nometa džinsus, pirms atcerējās, ko nēsā sev līdzi makā aizmugurējā kabatā.

Pateicīgs Tesai, viņš vajadzīgo sameklēja naktsskapīša atvilktnē.

-     Tikai neaizmiedz! - viņš lūdza, izdzirdot, ka Vila nopūšas. - Dieva dēļ, neaizmiedz!

-   Hmm… — Vilai šķita, ka viņa peld, atslābums bija ārkārtīgi patīkams.

Viņa izstaipījās, un uguns liesmirtitblāzma aizdejoja viņai pāri — zelta, sarkanā un dzintardzeltenā krāsā. Bens aizgriezies izdarīja, kas jādara.

-    Vai tu mani vēl glāstīsi?

-    Jā. - Bens saņēmās. Iekāri vajadzēja iegrožot, taču nervi drebināja augumu, viņam noliecoties pār Viļu. - Es vēlos tevi. - Atzīšanās nenāca viegli, Bens neprata to ietērpt vārdos. - Ļaujies man, Vila! Apskauj mani cieši un ļaujies!

Vilas rokas aptvēra viņu, un tad tas notika.

Tik cieši, tik karsti. Benam bija ļoti, ļoti jāvaldās, lai neprātībā neiegūtu viņu kā ērzelis ķēvi. Viņam bija jāvada lēna cīņa, un viņš salika dūrēs sažņaugtās rokas abās pusēs Vilas galvai un skatījās viņai sejā. Skatījās tik tuvu un tik dedzīgi, ka redzēja pašu pirmo pārsteigumu, ļaušanos un beigās prieka pilnu apmierinājumu.

-    Cik brīnišķīgi… - viņa izdvesa. - Patiesi brīnišķīgi.

Bez nožēlas Vila atdeva nevainību, viņas lūpās rotājās kluss smaids, pieskaņojoties viņam. Bena acīs viņa izlasīja vēlmi tikai un vienīgi pēc viņas. Ieskatījusies dziļāk, viņa ieraudzīja pati savu atspulgu, ieraudzīja sevi pazudušu tajās acīs.

Cik skaisti, viņa nodomāja, kad Bens, iztukšojis sevi, beigās iegremdēja seju viņas matos, cik skaisti.

-    Man ne prātā nevarēja ienākt, ka tas notiks tā. - Vila, joprojām gulēdama zem Bena smaguma, laiski spēlējās ar viņa matiem. -Tad es būtu tam gatava jau agrāk.

-    Manuprāt, šī reize bija pat ļoti piemērota. - Bens jau sapņoja par šampanieti, kuru viņš lies lāsi pēc lāses uz zeltainā auguma un pēc tam tās nolaizīs. Lāsi pēc lāses.

-    Agrāk man likās, ka cilvēki pievērš pārāk daudz uzmanības seksam. Nu manas domas ir mainījušās.

-    Tas bija ne tikai sekss. - Bens noglāstīja viņai krūts galiņu.

-    Gan mums vēl būs arī vienkārši sekss. Šoreiz mēs mīlējāmies. Tas vienmēr ir uzmanības vērts.

Vila izstiepa rokas, tad uzlika tās uz Bena muguras.

-    Kāda starpība?

Bens joprojām bija uzbudināts, gatavs turpināt.

-    Vai man tev parādīt? - Galvu pacēlis, viņš uzsmaidīja Vilai.

-    Tūlīt pat?

Vila pasmējās un sentimentāli noglāstīja viņa vaigu.

-    Pat bullim nepieciešams laiciņš, lai atjēgtos.

-    Es neesmu bullis. Pagaidi mani!

-    Kur tu iesi? - Ak vai, Vila nodomāja, viņa taču vēl nebija paspējusi apskatīt viņa augumu. Skats bija… pamācošs.

-    Tūlīt būšu atpakaļ, - Bens teica un izgāja, neraizēdamies par kailumu.

Vila atkal izstaipījās, tad iekārtojās starp spilveniem, gluži kā šūpulī. Izskatījās, ka vakars tik ātri nebeigsies. Viņa pārvilka roku sev pār krūtīm; sirds pukstēja parastajā ritmā, nevis kā iepriekš - kā lamatās notverts putns.

Cik dīvainas izjūtas, kad vīrietis glāsta un iegūst. Kā viņa bija iekšēji drebējusi, kā atdevusies.

Bens bija licis viņai izjust ķermeni - vieglāku, smagāku, brīžiem saspringtu, brīžiem brīvāku.

Nez vai viņa tagad izskatījās citāda - savās acīs, Bena acīs. Nebija noliedzams, ka viņa jutās citādi.

Pēc pēdējo mēnešu sāpēm, bēdām, bailēm viņa bija atradusi oāzi. Šovakar, kaut tikai šovakar, viņai eksistēja vienīgi šī istaba. Ārējai pasaulei nebija nozīmes. Jā, pat slepkavībām ne. Viņa neļaus šeit ielauzties realitātei.

Gan nāks rītdiena ar raizēm par rančo, nezināmo ienaidnieku, kalniem, viņas zemi. Šovakar viņa būs tikai sieviete. Vienīgo reizi viņa, sieviete, ļaus vīrietim turēt grožus savās rokās.

Benam ienākot atpakaļ, Vila smaidīja. Bridi viņa tikai skatījās.

Neskaitāmas reizes Vila bija viņu redzējusi bez krekla, viņa pazina platos plecus, stipro muguru. Viņa atcerējās, kā reiz negaidīti bija uzskrējusi virsū Benam, Ādamam un Zakam, kad viņi, izstīdzējuši puišeļi, brida pa upi, tā ka viņa bija redzējusi Benu kailu.

Toreiz viņai bija divpadsmit gadu, tagad viņa vairs nedomāja kā pusaudze. Nu viņa skatījās nevis uz pusaugu zēnu, bet uz vīrieti. Uz stipru vīrieti. Vila sajuta savu augumu priecīgi iekņudamies.

-    Tu labi izskaties kails, - Vila pavisam vienkārši secināja.

Bens pārtrauca liet šampanieti glāzē, kuru bija paņēmis līdzi, un

uzlūkoja Viļu.

-   Tu arī labi izskaties.

Īstenībā viņa izskatījās burvīga, tā izstiepusies saņurcītajos palagos - bez mazākajām kautrēšanās pazīmēm. Mati izjukuši, acis staro sveču gaismā, vienu roku nolikusi zemu uz vēdera, laiski to plikšķinot mūzikas ritmā.

-    Tu patiešām neatgādini iesācēju, - Bens viņai teica.

-    Es ātri apgūstu iemācīto.

Nu Bena smaids kļuva bīstams.

-    Es ar to rēķinos.

-    Tiešām? - Vila labprāt pieņēma izaicinājumu. - Nu, kas tev, Makinon, tur ir?

-    Tavs šampanietis. - Viņš nolika pudeli uz naktsgaldiņa blakus svecēm. - Iedzer! - Viņš pasniedza glāzi, ko bija pielējis pilnu līdz malām. - Tev mazliet jāapreibinās.

-    Ak tā? - Vilas smaids kļuva platāks, un viņa iedzēra. - Tu ne?

-Vēlāk.

Vila pasmējusies iedzēra vēl.

-    Kad vēlāk?

-    Pēc tam kad būšu tevi ieguvis. - Viņš novilka ar pirkstu gar Vilas kaklu līdz drebošajam vēderam. - Es tevi iegūšu. Un tu man ļausies.

Vilai aizcirtās elpa, to bija grūti atgūt. Bens vairs nelikās maigs, apskurbis. Tumšo, zaļo acu skatiens bija ļoti koncentrēts. Nepielūdzams. Satraucošs.

-    Vai tu esi tik pārliecināts?

-   Jā. - Bens redzēja, kā pulss viņai kaklā sāk sisties. - Mēs baudīsim viens otru ilgi, ilgi. Izdzer šampanieti! Es to nogaršošu uz tevis.

-Vai tu mēģini mani iebiedēt?

Bens iekāpa gultā, apskāva Viļu un redzēja viņu izbrīnā ieplēšam acis.

-    Mīļā, es tevi novedīšu līdz vājprātam. - Viņš paņēma glāzi, iemērca šampanietī pirkstu un noslidināja to viņai gar krūti. - Tu kliegsi no baudas. Jā. - Viņš lēni pamāja un izdarīja to pašu ar otru krūti. - Protams, tev jābaidās. Man patiktu tevi reiz nobiedēt. - Viņš uzpilināja mazliet šampanieša Vilai uz vēdera, tad nolika glāzi sāņus. - Es būšu neprātīgs. Es tik ilgi esmu tevi gaidījis.

Vila nopūtās, viņai pār augumu pārskrēja jaunas, brīnišķīgas trīsas.

-    Mani jau sāk mākt bailes, bet es tās pārvarēšu.

Divdesmit otrā nodaļa

Atnāca aprīlis, un visā dabā bija vērojami pavasara dzīvības procesi. Viļu gandrīz nebija iespējams dabūt rokā. Tesai šķita, ka visus un visapkārt pārņēmusi vairošanās tieksme - kā cilvēkus, tā dzīvniekus. Viņa neticēja savām acīm, kad ieraudzīja Ilemu flirtējam ar Besu. Hemam tā droši vien bija cīņa par gabalu pīrāga.

Jaunais Billijs bija līdz ausīm iemīlējies skaistulītē no ēdnīcas - Enisā. Viņa iepriekšējais sakars ar Mēriju Annu bija cietis neveiksmi, bet sirdssāpēs viņš mocījās tikai kādas piecpadsmit minūtes.

Tagad viņš, kā Tesa novēroja, staigāja apkārt, juzdamies pasaules valdnieks.

Džims skrēja uz tikšanos ar kokteiļbāra oficianti, un pat ilgā laulībā nodzīvojušie Vuds un Nela apmainījās ar acu piemiegšanu un slepeniem smaidiņiem.

Kopumā lauku mieru un svaigo gaisu nekas netraucēja, visi bija gatavi ikdienas darbam, flirtiem 1111 seksuāliem smiekliem.

Lilija pilnā sparā organizēja kāzas. Vila, kad uz brīdi apstājās, smaidīja kā apreibinājusies.

Tesai šķita, ka govis sacenšas ar cilvēciskajām būtnēm. Tas gan viņai nelikās romantiski, kā cilvēks gluži kā šautin iešāva govī buļļa spermu.

Turklāt viņa šaubījās, vai bullis par tādu rīcību bija iepriecināts, tomēr pilnai laimei viņam ļāva satikties ar pāris gotiņām. Kad Tesa pirmo reizi pati noskatījās aplecināšanu, viņa pārbijusies nevēlējās neko tādu vairs savā mūžā pieredzēt. Viņa neticēja, ka buļļa izvēlētā innamorata mauj no seksuālas baudas.

Tesa arī novēroja, kā Neitans ar palīgu iegūst no vaislas ērzeļa sēklu. Viņa bija spiesta atzīt, ka procesam piemīt arī kaut kas varens, pirmatnējs un mazliet biedējošs. Ērzelis zviedza, cēlās pakaļkājās un gribēja bēgt prom. Ķēve valbīja acis vai nu aiz baudas, vai šausmām.

Tesa redzēto nekādā ziņā nespētu nosaukt par romantisku vai tādu, par ko jāķiķina. Sviedru, seksa un dzīvnieku smaka tomēr rosināja Tesu ātri aizvilkt prom Neitanu, lai izmantotu divvientulībā izdevību. Neitans nepretojās.

Tagad ārā atkal bija skaista diena, pietiekami silta, lai staigātu kreklā ar īsām piedurknēm. Debesis bija augstas, zilas, skaidras, un šķita, ka Montānai piederēja visas pasaules plašums.

Skatoties uz kalniem - Tesa bieži sevi pieķēra lūkojamies tālumā -, viņa saredzēja starp balto krāsu arī citas. Zilpelēkas klintis, tumši, tumši zaļas priedes. Saulei pavirzoties augšup, iemirdzējās upes vizuļojošā straume, ko bagātināja izkusis sniegs.

Viņa sadzirdēja aiz Ādama mājas motora troksni. Tur Lilija, plānodama, kā iekārtot dārzu, bija pierunājusi Ādamu uzart zemi jauniem stādījumiem. Ādams gan bija Liliju brīdinājis, ka zemes darbiem vēl ir par agru, tomēr, kā vienmēr, izdabāja viņai.

Ādams vienmēr izdabās Lilijai, Tesa sprieda.

Cik reta parādība, viņa domāja, ir īsta mīlestība, uzticība, savstarpēja izpratne. Ādamam un Lilijai tā bija stingra kā klints. Tesa taču rakstīja par cilvēkiem, vēroja viņus, bet šīs mīlestības vienkāršais, klusais spēks viņu pārsteidza.

Viņa varētu radīt filmu varoņus, kuri mīl vai pārtrauc mīlēt. Taču viņa tos nesaprata. Tāpat kā zemi, kurā dzīvoja nu jau daudzus mēnešus. Viņa to novērtēja un apbrīnoja. Bet vai izprata? Pat ne drusciņu.

Govis un zirgi ganījās nogāzēs, meklēdami nīkulīgo, pēc ziemas vēl nesakuplojušo zāli, vīri strādāja atkušņa radītajā šķīdonī, viņi laboja žogus, raka stabus, dzina ganāmpulku uz plašajām ganībām.

Tā viņi strādāja gadu no gada, sezonu pēc sezonas, atkal un atkal. Vai arī tā būtu mīlestība, Tesa minēja. Iekšējā saviļņojuma uzliesmojumu viņa apslāpēja, atsaukdama sev atmiņā palmas un ļaužu pilnas rosīgas ielas.

Tesa nopūtās. Viņa bija izturējusi pirmo ziemu Montānā un cerēja, ka tā ir arī pēdējā.

-     Rc, tu jau arī esi klāt! - Tesa sāka jāt ātrāk, bet Vila pašāvās viņai garām, dodamās mājās no ganībām. Klusi nolamājusies, Tesa paskubināja zirgu un sekoja māsai. Viņa bija tikai mazliet aizelsusies, kad panāca Viļu. - Klausies, mums rīt jābrauc uz pilsētu. Lilijai tērpu pielaikošana.

-    Nav laika. - Vila apturēja zirgu un nolēca lejā. - Daudz darba.

-    Cik ilgi tu izvairīsies? - Tesa saviebās, jo Vila neuzmanīgi sabradāja tikko no zemes izspraukušās puķītes žoga malā.

-   Es neizvairos. - Vila uzmeta pavadu uz žoga mieta, izņēma zirgam no mutes laužņus un nocēla 110 muguras seglus. — Esmu jau samierinājusies, ka nāksies vilkt mugurā kādu kroplīgu kleitu, un matos droši vien man iespraudīs kādus puķu pušķus. Bet šobrīd es nevaru atļauties nekādas brīvdienas.

Vila noliecās pie Mēnesnīcas, pacēla ķēvei pakaļkāju un sāka pārbaudīt tās pakavu.

-    Ja tu nebrauksi, mēs ar Liliju pašas izvēlēsimies tev kleitu.

Vila pavīpsnāja un, izvairīdamās no ķēves astes vēziena, pacēla

tai otru kāju.

-    Jūs tik un tā izlemsiet manā vietā, vai nu es būšu tur klāt, vai

ne.

Taisnība, Tesa domās piekrita un tik brīvi, kā nekad nebūtu spējusi pirms pāris mēnešiem, paplikšķināja un noglāstīja Mēnesnīcu.

-    Lilijai tas ir ļoti svarīgi.

Nu Vila nopūtās un pacēla zirga priekšējo kāju.

-    Es labprāt viņai izpatiktu. Goda vārds. Bet šobrīd esmu gluži vai apkrauta ar darbiem. Kamēr pieturas silts laiciņš, jāpaspēj daudz ko paveikt.

-    Kā to saprast - pieturas?

-    Nu, kamēr vēl ir silts.

-     Kā tad citādi? - Tesa sarauca pieri, pavērsusies pret skaidrajām, koši zilajām debesīm. - Ir jau aprīļa vidus.

-    Mis Holivuda, mums gadās sniegs arī jūnijā. Ziema vēl nav galā. - Vila nopētīja rietumu pamalē jaukos, pūkainos mākonīšus, kas bija gluži vai pielipuši pie kalnu virsotnēm. Viņa neuzticējās mākoņiem. - Pavasara sniedziņš ir noderīgs zemes mitrināšanai un strauji izkūst. Bet pavasara sniegavētras ir pavisam citādas. - Paraustījusi plecus, viņa piebilda: - Par tām iepriekš neko nevar zināt.

-   Apžēliņ, sniegavētras! Kad puķes jau uzziedējušas… - Tesa paskatījās uz nomīdītajiem asniņiem. - Dažas vairs neuzziedēs ar!

-   Puķēm pie mums jābūt izturīgām. Pagaidām vēl nenoglabā silto apakšveļu! Stāvi, Mēnesnīca! - Vila pavēlēja, paņēma seglus un nesa tos uz stalli.

-    Man tev ir vēl kas sakāms, - Tesa apņēmīgi turpināja, neļaujot Vilai izvairīties. - Mums jau sen nav iznācis aprunāties divatā.

-    Esmu aizņemta. - Iegājusi krēslainajā stalli, Vila paņēma zirgu suku.

-    Tu patiešām esi pārāk aizņemta.

-    Kā to saprast?

-   Tu atgūsti nokavēto - ar Benu. Jauki, vēlu tev laimi! Tu cauru dienu apsēklo nabaga govis vai skrāpē rokas gar dzeloņstieplēm, taču es gribu zināt - kas īsti notiek.

-    Kādā ziņā?

-    Vai tad tu nesaproti? - Klusi nolādējusies, Tesa gāja Vilai līdzi ārā no staļļa pie Mēnesnīcas, kuru viņa sāka skrāpēt un sukāt. - Nu jau kādu laiku valda miers. Tas ir labi. Bet es tomēr nervozēju. Tu runā ar policistiem, strādniekiem, taču man neko nestāsti.

-    Es domāju, ka tavu prātu aizņem kārtējā scenārija rakstīšana vai pļāpāšana ar aģentu.

-   Vai tev šķiet, ka es spēju neuztraukties par to, kas šeit noticis? Neits apgalvo, ka neesot nekādu jaunumu. Bet tu vēl aizvien neesi atcēlusi sardzi.

Vila smagi nopūtās.

-    Nedrīkstu taču riskēt.

-    Es ari negribu, lai tu to darītu. - Tesa valdīdamās glaudīja ķēves purnu. - Jāatzīstas, ka pāris reižu esmu naktis pamodusies pārbijušies, jo dzirdu ārpusē cilvēku balsis. Tu ari staigā apkārt.

Vila nenolaida skatienu no Mēnesnīcas gludās muguras.

-    Man rādās murgi.

Vairāk pārsteigta par šo atzīšanos nekā par pašu murgošanas faktu, Tesa paspēra soli tuvāk.

-    Cik šausmīgi…

Līdz šim Vila nebija spējusi par to runāt un tagad šaubījās, vai neizdara kļūdu, būdama atklāta. Pateikto vairs nenoslēpsi.

-    Pēc tam kad apmeklējām būdu, sapņi kļuvuši vēl ļaunāki. Tur taču nogalināta meitenē! Tas ir skaidrs pēc asins paraugu salīdzināšanas uz dvieļiem un lupatām, ko atradu zem izlietnes.

-    Kāpēc policisti tos nebija atraduši?

Vila paraustīja plecus, turpinādama apkopt zirgu.

-    Mūsu būda nav vienīgā pajumte kalnos. Viņi tikai to aplūkojuši, bet nav neko aizdomīgu saskatījuši. Droši vien neatzina par vajadzīgu izpētīt visus kaktus un spaiņus. Tagad gan viņi pārmeklēja katru pēdu. Taču ar to nekas nav līdzēts. Man neiziet no prāta, kā mēs, neko nenojauzdami, tur, kalnos, gaidījām, kad Ādams bija sašauts un asiņoja.

Vila uzsita Mēnesnīcai pa sānu, ļaudama viņai iet prom.

-    Mums nebija ne jausmas, kas tur noticis.

-    Var jau būt, ka viss ir beidzies, - Tesa ieminējās. - Viņš būs aizvācies. Kā haizivs. Pariņķoja pa vienu apgabalu, tad devās baroties uz citu vietu.

-    Man joprojām ir bail, - Vila noteica, bet jau juzdamās vieglāk, jo ieraudzīja smaidīgo Liliju kopā ar Ādamu nākam gar mājas stūri. Bailes un mīlestība iet roku rokā, Vila nodomāja. - Man palīdz darbs, tad es aizmirstu bailes. Bens arī mani atbalsta. Guļot ar vīrieti, vispār neko nedomā.

Kā nu ne, Tesa viņai piekrita. Tam gan jābūt īstajam vīrietim.

-    Vistrakāk ir ap pulksten trim naktī, - Vila turpināja. - Ja esi viena, nav kur tverties. Bailes ložņā apkārt un žņaudz vai nost. Tādās reizēs es sāku šaubīties, vai rīkojos pareizi.

-    Kādā ziņā?

-    Par rančo. - Par galveno viņas dzīvē. - Es nedrīkstu turēt tevi un Liliju rančo, ja šeit ir tik bīstami.

-    Tev nav citas izvēles. - Tesa atspiedās ar kāju pret žogu. Viņa neuztvēra rančo ar Vilas acīm, viņa šaubījās, vai jebkad to spēs. Tomēr viņa atzina, ka zemei piemīt liels spēks. - Mums ir pašām savi plāni. Savi nākotnes nodomi.

-    Skaidrs.

-    Varu pastāstīt, kā rīkošos es. Beidzoties noteiktajam gadam, atgriezīšos Losandželosā. Došos iepirkties pa Rodeodraivu un pusdienošu labākajos jaunatvērtajos restorānos, kādi nu būs. - Noteikti ne jau tur, kur viņa bija ēdusi pagājušā rudenī. - Paņemšu savu daļu 110 Mērsija rančo ienākumiem un nopirkšu māju Malibu. Tuvu okeānam, lai dienu un nakti dzirdētu tā šalkas.

-    Es nekad vēl neesmu redzējusi okeānu,-Vila nomurmināja.

-    Tiešām? - Tesai to bija grūti iedomāties. - Tad tev kādreiz jā- atbrauc pie manis ciemos. Es tev izrādīšu, kā civilizēti cilvēki pavada laiku. Manai grāmatai būs vēl viena nodaļa. Ar nosaukumu - "Vila Holivudā".

Vila pasmaidīja un pakasīja sev zodu.

-    Kāda grāmata? Es domāju, ka tu saceri nākamo scenāriju.

-   Arī to. - Tesa apjukusi sabāza rokas kabatās. - Grāmata man ir tikai tāda papildu nodarbošanās. Tāpat vien - savam priekam.

-   Vai es arī tajā esmu?

-    Daļēji.

-   Vai darbība notiek Montānā? Mērsija rančo?

-    Kur tad vēl citur? - Tesa nopurpināja. - Man te jādirn vesels gads. Bet nav jau nekas īpašs. - Viņa sāka ar pirkstiem bungot pa žoga malu. - Es pat neesmu informējusi Airu. Tāpat vien pamuļ- ķojos, kad metas garlaicīgi.

Ja Tesa runātu taisnību, tad nebūtu tā satraukusies, Vila nodomāja.

-   Vai drīkstu palasīt?

-    Nē. Pateikšu Lilijai, ka tu izvairies rītdien doties iepirkšanās braucienā. Pēc tam nežēlojies, ja nāksies vilkt mugurā kādu sintētiku.

-    Nekā nebūs! - Vila apgriezās otrādi un palūkojās uz kalniem. Viņas noskaņojums bija uzlabojies, taču, vērojot mākoņu sablīvē- šanos, viņa saprata, ka nekas nav beidzies. Nedz ziema, nedz pārējais.

Viesību sarīkošana bija Lilijas ideja. Mazas, intīmas, vienkāršas vakariņas, viņa solīja. Vajadzēja sanākt kopā trim māsām, Ādamam, Benam un Neitanam. Viņas ģimenei, kā Lilija tagad uzskatīja.

Nelielas viesības šaurā lokā, varbūt vienkāršas, taču viņai nozīmīgas. Un viņa būs namamāte, pirmo reizi mūžā viņa savās mājās rīkos viesības.

Lilijas bērnībā un jaunībā māte bieži bija organizējusi mājās dažādus sarīkojumus. Viņa to veica tik prasmīgi un gudri, ka Lilijas palīdzība vispār nebija vajadzīga. īso laiku, ko Lilija bija aizvadījusi patstāvīgajā dzīvē, viņai trūka līdzekļu, lai aicinātu kādu ciemos. Turklāt viņas laulība nepavisam neveicināja draudzēšanos ar cilvēkiem. Tagad situācija bija citāda. Viņa pati arī bija kļuvusi citāda.

Veselu dienu Lilija veltīja, lai sagatavotu Ādama nelielo māju ciemiņu uzņemšanai. Viņai tas nesagādāja nekādas grūtības, un viņa to veica ar prieku, turklāt Ādams nebija no tiem vīriešiem, kuri izmētāja savu apģērbu riņķī apkārt vai atstāja galdu nokrautu pilnu ar alus pudelēm. Viņš neiebilda pret Lilijas jaunievedumiem - pēc kataloga pasūtītas misiņa vardes, Bilingsā noskatītas skaistas stikla bumbas dažādu toņu zilā krāsā. Viņš pat atsaucīgi novērtēja jaukos nieciņus. Pirms Lilijas ienākšanas viņa dzīvē māja esot bijusi auksta un tukša, viņš bieži atkārtoja.

Lilija kopā ar Besu bija izpētījušas ēdienu receptes un vienojušās par sutinātām ribiņām, kuras viņa patlaban lika cepeškrāsnī, kad Besa pabāza galvu pa virtuves durvīm.

-    Kā tev veicas?

-    Lieliski. Es gatavoju tieši pēc taviem norādījumiem. Paskaties! - Lepna kā dvīņu māte, Lilija atvēra ledusskapi, lai izrādītu kūciņas. - Vai nav iznākušas lieliskas? Izskatās kā jaukas cukura bumbiņas!

-    Vīriešiem ļoti garšo citrona kūciņas. - Besa atzinīgi māja ar galvu. - Tu esi pareizi gatavojusi.

-    Kaut tu pārdomātu un piebiedrotos mums!

Besa atmeta ar roku.

-    Tu esi mīļa, Lilija, bet, ja es varu izvēlēties starp atpūtu, kad, kājas gaisā saslējusi, skatos filmas, un sēdēšanu kopā ar jauniem cilvēkiem ļaužu pilnā istabā, es dodu priekšroku palikšanai mājās, ja tev nepieciešama mana palīdzība - lūdzu!

-     Nē, es gribu saimniekot pati. Varbūt tas izklausās muļķīgi, bet…

-    Nē, nē, neizklausās! - Besa piegāja'pie loga apskatīties podiņus, kuros kuploja garšaugi, ko Lilija bija sadiedzējusi no sēkliņām. Tie zaļoja, gluži tāpat kā Lilija pati, Besa nodomāja. - Sievietei ir tiesības valdīt personiskajā virtuvē. Tomēr pasauc mani, ja gadās, ka netiec ar kaut ko skaidrībā. - Viņa piemiedza Lilijai ar aci. - Neviens neuzzinās par mazu izpalīdzēšanu.

Kad Besa jau pagriezās, lai dotos projām, atkal vērās vaļā ārdurvis.

-    Noslauki kājas! - viņa pavēlēja Vilai. - Neatstāj dubļus uz tīrās grīdas!

-    Es jau noslaucīju. - Tomēr, ērgļa skatiena pavadīta, Vila vēlreiz pašļūkāja zābakos autās kājas, atstājot tumšas švīkas uz paklāja.

-     Ak, cik jauki! - Lilija saņēma Vilas atnestos lauku ziedus. - Cik mīļi, ka tu iedomājies salasīt puķītes!

-    Ādams tos saplūca. - Atdevusi ziedus, Vila jutās misiju izpildījusi. - Viens zirgs pārāk sastiepies, Ādams viņu dakterē.

-    Ak, Ādams saplūcis… - Lilija izdvesa, un sirds viņai kusa, paslēpjot seju sīko ziediņu pušķī. - Vai zirgs atlabs? Vai Ādamam nevajag palīga?

-    Gan viņš tiks galā. Man jāiet atpakaļ.

-   Vai neienāksi uz brīdi iedzert kafiju? Man ir nupat uzlieta.

Pirms Vila paspēja atteikt, Besa iegrūda viņai dunku sānos.

-    Apsēdies un kopā ar māsu padzer kafiju! Noņem cepuri, kad esi iekšā mājā! Man jāiet mazgāt veļu.

-    Vecā izrīkotāja, - Vila pasūdzējās, kad Besa izgājusi aizvēra durvis. Tomēr viņa noņēma cepuri. - Vienai krūzei man atliks laika, tikai lai būtu karsta.

-    Ir, ir. Lūdzu, apsēdies! Es vienīgi ielikšu ziedus ūdenī.

Vila apsēdās pie apaļā kļavas koka galda un bungoja pa to ar pirkstiem. Galvā riņķoja nepadarīto darbu saraksts.

-    Tev šeit labi smaržo.

-    Smaržo garšaugi un kaltētās ziedlapiņas, kuras es pati sagatavoju.

-   Pati? - Vila sāka bungot mazliet skaļāk. - Izrādās, ka tu esi īsta mājsaimniece, vai tā?

Lilija, no ziediem acis nenovērsdama, rūpīgi lika tos citu pēc cita vecā stikla vāzē.

-    Tas ir vienīgais, kas man pa spēkam.

-    Nav taisnība. Es to nedomāju kā pārmetumu. - Vila, sadusmojusies uz sevi, sagrozījās krēslā. - Tu esi padarījusi Ādamu laimīgu, izskatās, ka viņš tūlīt sāks lidot. Māju tu esi tik jauki sakārtojusi. - Vila paberzēja ar roku sev kaklu, juzdamās kā neveikla lau- ķe. - Paskat, tā lielā, baltā bļoda ar spīdīgiem sarkaniem un zaļiem āboliem. Es nevarētu neko tamlīdzīgu izdomāt. Vai tās pudelītes ar garajiem kakliem uz letes. Ko tu tajās esi salējusi?

-   Aromatizētus etiķus. - Lilija paskatījās uz pudelēm, kurās peldēja bazilika, rozmarīna un majorāna zariņi. - Tos izmanto salātiem, cepšanai. Man patīk, kā tie izskatās.

-    Šellija arī aizraujas ar ko tamlīdzīgu. Man kaut kas tāds nenāktu ne prātā.

-    Tu redzi ainavu kopumā, galveno, nevis izskaistinājumus. Es tevi patiesi apbrīnoju.

Vila pārsteigta novērsa skatienu no pudelēm.

-Ko?

-   Tu esi tik gudra, stipra, darbā nenogurdināma. - Lilija uzlika uz galda skaistu zilu krūzīti un apakštasīti. - Kad es šeit ierados, tu mani pamatīgi nobiedēji.

-    Tiešām?

-    Mani biedēja viss, bet tu pati - jo īpaši. - Lilija paņēma krūzīti arī sev un ielēja tajā daudz piena, viņai tas garšoja. Viņa apsēdās, sagatavojusies uz vaļsirdīgu sarunu. - Bēru dienā es tevi novēroju. Tu biji zaudējusi tēvu, tu skumi, taču neizrādīji savas emocijas. Vēlāk, kad Neits lasīja testamentu, tu izturēji pārbaudījumu, ka viss, kas piederēja tev, kam bija tev jāpieder, tika tev zināmā mērā atņemts.

Arī Vila atcerējās neseno pagātni. Viņa nebija uzvedusies sirsnīgi pret māsām.

-    Kas cits man atlika.

-    Ne visi spēj izturēt grūtības, - Lilija klusi teica. - Es parasti tad bēgu prom. Šaubos, vai man pietiktu drosmes te palikt pēc šiem briesmīgajiem notikumiem, ja nebūtu tevis.

-Tas nav mans nopelns. Tu paliki Ādama dēļ.

-    Ādams… — Viss Lilijā atmaiga - balss, acis, mute. - Jā. Tomēr viena es nespētu ļauties jūtām pret viņu. Es vēroju tevi, tavu rīcību, tavu attieksmi un domāju - viņa ir mana māsa, viņa neizvairītos no realitātes. Manī jābūt kaut kam līdzvērtīgam viņai. Es noturējos. Pirmo reizi mūžā neatkāpos sarežģījumu priekšā.

Vila pastūma nost kafijas krūzi un paliecās uz priekšu.

-Atšķirībā no tevis esmu uzaugusi, kā pati gribēju, un darījusi to, ko pati gribēju. Mani nav apgrūtinājušas saistības ar cilvēku, kurš tevi izmantojis par sitamo maisu.

-   Tiešām? - Lilija saņēmās pajautāt. - Besa stāstīja, ka tēvs pret tevi izturējies ļoti slikti.

Besa atļaujas par daudz pļāpāt, Vila spēja tikai nodomāt.

-    Pāris pliķu, kas saņemti no tēva rokas, nav tas pats, kas vīra dūre. Taču bēgšana jau nenozīmēja, ka tu esi gļēvule, Lilija. Tu rīkojies pareizi, gudri.

-    Jā. Bet es nepretojos. Ne reizi.

-   Es arī ne, - Vila nomurmināja. - Es nemēģināju bēgt 110 tēva, taču necīnījos arī pretī.

-   Tu paudi viņam savu attieksmi, jājot ar zirgiem, kopjot lopus, labojot žogus. - Lilija nenolaida skatienu, kad Vila uzmeta viņai acis. - Tu padarīji rančo par savējo. Tas bija tavs pretošanās veids. Tu stingri turējies pie savām saknēm. Es tēvu neesmu pazinusi, un viņš neinteresējās par mani. Tomēr šaubos, vai viņš īstenībā pazinis arī tevi.

-    Nē. Diez vai, - Vila klusā, lēnā balsī piekrita.

Lilija dziļi ievilka elpu.

-    Tagad es cīnītos par sevi, un par to lielā mērā esmu pateicīga gan tev, gan Tesai, iespējām, ko esmu šeit guvusi. Ar Džeku Mērsiju tam nav nekāda sakara. Tu man palīdzēji. Tikpat labi tu varēji sākt mūs ienīst. Tev bija tiesības mūs ienīst. Taču tu to nedarīji.

Vila atcerējās, ka sākumā viņa bija gribējusi uzjundīt sevī naidu. Taču nekas nebija iznācis.

-    Naids prasa pārāk lielu enerģiju.

-    Taisnība, tikai ne visi to saprot. - Lilija apklusa un pagrozīja pirkstos krūzīti. - Aizvakar, kad mēs ar Tesu iepirkāmies, man… vienu mirkli man rādījās, ka redzēju Džesu. Vienu acumirkli.

-   Tu viņu redzēji Enisā? - Vila saspringa uz krēsla taisna kā stīga un sažņaudza dūres.

-    Re nu! - Lilija, apmulsusi par tik asu reakciju, viegli pasmaidīja. - Tava pirmā reakcija ir atsist uzbrukumu. Manējā izpaudās bēgšanā. Agrāk man viņš rādījās visur. Tagad tas ir pierimis. Bet todien viņa seja atšķīrās pūlī, pieliektā galva… Taču es nekur neskrēju. Nenobijos. Ja tagad padomāju, man šķiet, es cīnītos pretim, kad nekas cits neatliktu. Par godu tev.

-    Nezinu, Lilija. Dažkārt bēgšana ir pareizs risinājums.

Lilijai veicās apbrīnojami labi. Neticami labi viņas jaunajā dzīvē. Mīļi cilvēki sēdēja omulīgajā ēdamistabā, ēda otro porciju viņas sagatavotās maltītes, smējās kā īsti draugi. Strīdējās savā starpā kā vienas ģimenes locekļi.

Lilija noprata, ka Tesa ar nolūku uzsāk stāstīt par Vilai izvēlēto sintētiskā auduma kleitu fuksijas krāsā ar sešiem volāniem un kro- kotām piedurknēm. Sacēlās kņada.

-    Tu neesi pie pilna prāta, ja iedomājies uzmaukt man ko tamlīdzīgu! Kas tā par fuksijas krāsu? Vai rozā? Es nekādā ziņā nevilk- šu kleitu ar rozā volāniem.

-    Tu tajā izskatīsies pasakaina, - Tesa noņurrāja. - īpaši ar pieskaņoto cepuri.

-    Ar kādu cepuri?

-    Ak, tā ir burvīga, atbilstošā krāsā, ar milzīgu nokarenu apmali, uz kuras saspraustas pavasara puķes. Angļu prīmulas. Cepures augstā virsma ļaus tev saveidot matus uz augšu. Jā, un vēl cimdi. Līdz elkoņiem, ļoti eleganti.

Vila nobāla kā palags, un Lilijai kļuva viņas žēl.

-    Tesa tikai zobojas. Kleita ir skaista. No gaišzila zīda ar pērļu podziņām aizmugurē un mazām mežģīnītēm uz ņiebura. Ļoti vienkārša, klasiska. Nav nekādas cepures un cimdu.

-    Tu man sabojāji visu prieciņu, - Tesa nopurpināja, bet Vilai viņa uzsmaidīja. - Noticēji gan!

-Vila šogad velk kleitas biežāk, nekā visā savā mūžā to darījusi. - Bens pacēla glāzi. - Man agrāk likās, ka viņa guļ ar "Levi's" džinsiem kājās.

-    Pamēģini ldeitā dzīt lopus ganībās! - Vila atcirta.

-    Labprāt gan to redzētu! - Neitans iesmējies pastūma šķīvi sānis. - Lilija, cik garšīgas vakariņas! Ja tik prasmīgi gatavosi, Ādamam būs jāpērk platākas jostas.

-Atstājiet vietiņu kūkai! - Lilija, starodama no prieka, cēlās kājās. - Pāriesim uz dzīvojamo istabu.

-   Tā meitene prot ēdienus taisīt, - Bens atzīmēja, viesistabā apsēdies krēslā ar augstu atzveltni. - Ādamam gan ir veicies.

-    Ak tad pēc tā tu vērtē sievu, Makinon? - Vila, kājas sakrustojusi, apsēdās pie kamīna. - Vīrs ir laimīgs, ja sieva laba virēja, vai tā?

-    Par ļaunu nenāk.

-    Gudra sieviete noalgos pavāru. - Tesa nostenējās, apsēžoties uz dīvāna blakus Neitanam. - Tik daudz drīkst ēst vienīgi reizi gadā. Rītdien baseinā būs jānopeld piecdesmit papildu apļi.

Vila jau gribēja pateikt vēl pāris dzēlīgu piezīmju, bet noklusēja. Uzmetusi ātru skatienu Ādamam un Lilijai, kuri virtuvē lika uz šķīvjiem desertu, viņa klusākā balsī sacīja:

-Vai Lilija tev paspēja izstāstīt, ka aizvakar iepērkoties redzējusi savu bijušo vīru?

-    Nē! - Tesa satrūkās. - Viņa man par to nav bildusi ne vārda.

-    Vai Enisā? - Neitana acis samiedzās, viņš pārtrauca spēlēšanos ar Tesas pirkstiem.

-     Lilija teica, ka esot pārskatījusies. Agrāk viņai vīrs bieži rādījies, lai arī kur viņa atrastos, bet es tomēr uztraucos.

-   Vienu bridi viņa kļuva tāda klusa, - Tesa atminējās un saknieba lūpas, tad piebilda: - Mēs skatījāmies pa Jogu veļas veikalā, un es domāju, ka viņa aizsapņojusies par gaidāmo kāzu nakti. Viņa it kā kļuva nervoza, tomēr man neko neteica.

-    Vai dabūji viņa fotogrāfiju? - Bens pajautāja Neitanam.

-    Tikai pirms dažām dienām. Austrumos kaut kas aizkavējās. - Arī Neitans piesardzīgi pavērās virtuves virzienā. - Viņš izskatās pēc mīļpuisisa. Glīta seja, īsi mati. Es tādu neesmu redzējis. Vajadzēja paņemt līdzi, iedot Ādamam.

-    Man tā noteikti jāredz! - Vila paziņoja. - Parunāsim vēlāk, - viņa piemetināja, atskanot Ādama balsij. - Nebojāsim Lilijai šo vakaru.

Lai pārvarētu neveiklību, Bens piecēlās un gāja pretī Lilijai, kura nesa paplāti.

-    Kāds gardums! — Viņš noliecies paošņāja, it kā saldais ēdiens būtu vienīgais, kas viņu interesētu. - Vai pārējiem tu atnesīsi vēl?

Viesi gādāja, lai vakars noritētu gaišā noskaņā, tad Neitans cēlās kājās, ar rokasspiedienu padevis Tesai slepenu zīmi.

-    Es nu iešu, Lilija, citādi tu dabūsi mani izmest pa durvīm. Vakariņas bija lieliskas.

-    Paldies, ka atnāci.

-     Es tevi pavadīšu. - Tesa notēloja, ka žāvājas. - Esmu tā pārēdusies, ka gulēšu kā nosista.

Bez vārdiem vienojoties, Bens un Vila ļāva viņiem piecas minūtes atvadīties ar apkampšanos, un tad devās prom arī viņi.

Kad mājinieki bija palikuši divatā, Ādams apskāva Liliju.

-Vai viņi tic, ka spēj mūs apmuļķot?

-    Kā tu to domā?

Ādams ar neizsakāmu mīļumu sirdī uzspieda skūpstu viņai uz pieres.

-Vai tu dzirdēji automašīnas motora rūkoņu?

Lilija samirkšķināja acis, saprata un iesmējās.

-    Nē, nedzirdēju vis.

-    Manuprāt viņi rīkojas pareizi.

Pacēlis Liliju rokās, Ādams nesa viņu uz kāpnēm.

-    Ādam, jānovāc trauki…

-Tie nekur līdz rītam nepazudīs. - Ādams viņu vēlreiz noskūpstīja.

-    Un mēs arī ne.

Tumsā, gultā, Vila smagi noelsās. Šī skaņa, kā parasti, uzbudināja Benu, paātrināja ritmu. Viņam patika skatīties uz Viļu, kad viņa, tumšajiem, krāšņajiem matiem slīgstot pār pleciem, bija virspusē. Tad viņš redzēja, kā, aizmirstoties baudā, mainās viņas sejas izteiksme. Viņš paņēma plaukstās Vilas krūtis, pēc tam plaukstas nomainīja mute, un Vila apvijās viņam apkārt ar rokām un kājām kā lokans vīteņaugs.

Lai arī cik viņa sniegtu, Bens alka vēl un vēl.

-    Apgriezies… - viņš izdvesa, piespieda roku pret to vietu, kur abi savienojās, un apgrieza Viļu otrādi.

Vila atkal aizsmakusi baudpilna novaidējās, liekot viņa asinīm riņķot kā pēc laba viskija. Bens juta viņu atdodamies, elsojam, un viņas zobi skāra Bena plecu.

Tad Bens ļāva viņai uzņemties vadību. Vila atkal noliecās pār viņu, matiem noklājot seju, ar rokām apņemot viņa galvu no abām pusēm.

-    Es tevi padarīšu traku. Tu man lūgsi palīdzību. - Vilas lūpas atradās elpas dvesienā 110 viņa mutes.

Kā spīdzinādama viņa kustējās lēni, tad viņas ātrie, vieglie skūpsti pārauga dziļākos un karstākos. Kad Bena rokas satvēra viņas matus, elpa aizsitās, Vila atlaidās un atkāpās. Paātrinot ritmu, viņa glāstīja Benu, skatīdamās viņam acīs.

Viņa ieraudzīja to, ko bija gaidījusi. Acis bija mežonīgas, aklas un atklāja emocijas, kas plosīja gan vienu, gan otru. Bena rokas stipri satvēra Vilas gurnus. Viņai radās zilumi pēc šiem tvērieniem. Vila triumfēja - nu lūk, viņa pieder Benam.

Viņas augums atliecās un nodrebēja, Bena pirksti iespiedās viņas gurnos. Vila jau paredzēja, kas sekos. Baudas eksplozija. Tā varēja nākt kā zibens spēriens vai pakavēties kā rasa. Tomēr mežonīgā apvienošanās vienmēr bija nebeidzams pārsteigums.

Vila juta pēdējo karsti kvēlo vulkāna izvirdumu. Orgasms izšāvās kā bulta cauri Vilas augumam un atgriezās atpakaļ pie Bena ar Vilas svētību.

-   Vila… - Bens un Vila gulēja blakus, slidena miesa pie slidenas miesas. Atguvies tiktāl, lai spētu izteikt ko vairāk par viņas vārdu, Bens pagrieza lūpas pret viņas kaklu. - Visu vakaru gaidīju, kad varēšu tevi apskaut.

Vila pasmējās par viņa mīļajiem jociņiem.

-Tu biji pārāk aizņemts ar ēšanu, lai domātu par to.

-     Par to mani nekas neattur domāt. Es par tevi vien domāju. Visu laiku. Un es uztraucos par tevi. - Viņš sabužināja Vilas matus.

-    Uztraucies? - Vila, juzdamās lieliski, atbalstījās uz elkoņa un noskatījās lejup uz Benu. Vilai patika tumsā pētīt viņa seju, vaibstu pēc vaibsta. - Kāpēc?

-   Man vajadzētu atrasties tev blakus, kamēr apkārt draud briesmas.

-     Es pati varu parūpēties par sevi. - Viņa atglauda matus no Bena sejas. Apbrīnojami, šķita, ka viņa matu galiņi iemērkti mitros zelta putekļos. Viņa ilgojās tiem pieskarties. - Es varu aizstāvēt arī rančo.

-    Jā. - Pat pārāk labi, Bens nodomāja. - Bet es tik un tā uztraucos. Varbūt man šonakt palikt pie tevis?

-            Mēs to jau esam izrunājuši. Besa labāk tēlo nezinīti, kas šeit, augšā, notiek. Man ir vieglāk, ja viss paliek, kā ir. Un… - Vila viņu noskūpstīja, tad laiski apgriezās uz muguras. - Tev ir pašam sava saimniecība, kas jāvada. - Viņa izstaipījās. - Posies ceļā, Makinon! Man pietiek.

-    Tiešām? - Bens uzgūlās viņai virsū, lai pierādītu pretējo.

Vīrietis, kurš uz pirkstgaliem lavās ārā no satumsušas mājas, pa lielākajai daļai jūtas muļķīgi. Vai arī ir ļoti laimīgs. Neitans patlaban domās minēja, kuru taku izvēlēties, kad pie ārdurvīm aci pret aci sadūrās ar Benu.

Mirkli blenzuši viens uz otru, viņi nokāsējās.

-    Jauka naksniņa, - Neitans ieminējās.

-    Man šī ir viena no jaukākajām… - Bens padevies pasmaidīja. - Kur tad tu atstāji mašīnu?

-    Aiz kūts. Un tu?

-    Es ari. Nesaprotu, kāpēc mēs slēpjamies. Kurš tuvākajā apkārtnē nezina, kas mums ir ar abām sievietēm. - Viņi nokāpa no lieveņa un devās gar šķūņa stūri. — Ka tik uz mums nesāk šaut!

-    Šajā maiņā ir Ādams un Hems, - Neitans aizrādīja. - Pamēģināsim iet pa šo ceļu. - Viņš paskatījās atpakaļ uz māju, uz Tesas logu. - Ir vērts paslapstlties, kaut arī draud lodes.

-    Gandrīz vai jāsāk par tēvi uztraukties.

-    Es gribu ar viņu apprecēties.

Bens palika stāvam kā zemē iemiets.

-    Man kaut kas iedūra ausī. Laikam skaidri nesadzirdēju.

-   Tu lieliski visu dzirdēji. Viņa rudenī gatavojas braukt atpakaļ uz Kaliforniju. - Neitans paraustīja plecus. - Es savukārt ceru viņu paturēt šeit.

-    Vai tu viņai to esi pateicis?

-    Tesai? - Neitans uzjautrināts apslāpēti iesmējās. - Nu nē! Pret tādu sievieti jāizturas uzmanīgi. Viņa pieradusi būt noteicēja. Jāie- dveš viņai doma, ka viņa pati visu izlēmusi. Tesa neapzinās, ka ir iemīlējusies manī, bet gan jau pār viņu nāks apskaidrība.

Bens bija apjucis no runām par mīlestību, par laulību.

-    Bet ja nu ne? Ja viņa neko neapjēgs? Sakravās mantas un aizbrauks? Vai tu viņu atlaidīsi?

-            Es taču nevaru viņu ieslodzīt, vai ne? - Neitans izņēma atslēgas un pavirpināja pirkstos. - Es sliecos saderēt, ka viņa paliks. Man vēl ir laiks nodarboties ar pārliecināšanu.

Bens iedomājās par Viļu - kas notiktu, ja Vila pēkšņi viņu pamestu. Benam bija izdevies viņu savaldzināt rekordlsā laikā.

-    Šaubos, vai es izturētos tik saprātīgi.

-    Nu, silts nāk ar sildīšanu. Man pēc pāris dienām paredzama tiesa, - Neitans piebilda, kāpjot automašīnā. - Tiklīdz atbrīvošos, atvedīšu fotogrāfiju.

-    Noteikti! - Bens brīdi pastāvēja pie savas mašīnas, tad paskatījās atpakaļ uz galveno māju. Nē, viņš zināja, ka iemīlējies viņš nespēj būt saprātīgs. Mājupceļā viņš vairākas reizes sev atkārtoja, cik labi, ka tāds nav.

Divdesmit trešā nodaļa

Džess bija visu izplānojis. Viņš spēja pacietīgi gaidīt. Nesteigties. Izturējis līdz rudenim, viņš kopā ar sievu ievāktu kārtīgu naudas žūksnīti.

Tagad mazā kuce iedomājusies izbēgt no viņa, apprecoties ar indiāņu jaukteni. Džess bija izpētījis, ka viņš likumīgi paliks bez graša, ja ļaus tam notikt. Tātad viņš nepieļaus, ka tas notiktu.

Ja šāviens trāpītu mērķī, ar Ādamu Vulfčaildu būtu cauri. Diemžēl iespēja palika neizmantota, draņķim veicās. Vulfčailds toreiz nebija viens, tātad Džess nedrīkstēja riskēt ar jaunu uzbrukumu.

Džess nezaudēja pārliecību, ka būs vēl cita izdevība. Tikai mazliet veiksmes, un viņš panāks iecerēto. Pagaidām viņu saistīja pavasara darbi un riebīgais vergu izdzinējs Bens Makinons "Trīs klintīs", bet viņa neuzticīgā sieva skraidīja apkārt, pirkdama kāzu labumus.

Ja viņš netiks klāt Vulfčaildam, viņš izrēķināsies ar Liliju. Gan viņa nožēlos, ka ir krāpusies un izjaukusi Džesa cerības. Viņš netiks pie Lilijas bagātības, toties dabūs izklaidēties.

Uzmetot dāmu un vēl divas dāmas, Džess prātoja, kādus lielus pirkumus viņš nolūkojis. Pienācis laiks pārmaiņām. Liliju viņš ņems sev līdzi.

-    Es gaidu tavu piecīti. - Džess pavīpsnājis mierīgi vērās pāri pokera galdam uz pretim sēdošo Džimu.

-    Man tas ir par daudz. - Neds Takers nometa savas kārtis, atraugājās un cēlās kājās, lai paņemtu vēl alu. Viņš bija iedzīvojies Mērsija rančo, Viļu viņš uzskatīja par taisnīgu saimnieci, ar vīriem viņš satika labi. Veiksmei viņš paglaudīja istabas kaktā novietotā lāča izbāzni. Šovakar gan nekas nebija palīdzējis, Neds nodomāja.

Galvu grozīdams, viņš noskatījās, kā Džess savāca kārtējo laimestu.

-    Sitas vīrs nekad nezaudē, - Neds noteica Hemam.

-   Viņš uztaisīs sūdu čupu par zeltu. - Hems tomēr nolēma pats izmēģināt savu laimi. - Es arī spēlēšu. Pēc stundas man jānomaina Billijs. Līdz tam laikam varu atļauties mazliet zaudēt.

Stunda, Džess nodomāja, dalot kārtis. Sardzē stāvēja Billijs un viszinītis koledžas students. Neviens no abiem nespēja mēroties ar Džesu. Viņš nolēma veltīt spēlei vēl desmit minūtes un tad izdarīt savu gājienu.

Zaudējis vienu partiju, tad vēl vienu, Džess atgrūda krēslu 110 galda.

-    Es izstājos. Jāiziet laukā ieelpot svaigu gaisu.

-    Uzmanies, ka Billijs tev neuzbliež! - Džims uzsauca. - Puikam prātiņš aizņemts ar pilsētas dāmu, un viņš viegli notrūkstas.

-    Gan es tikšu galā ar Billiju, - Džess attrauca, uzvilka jaku un izgāja pa durvīm.

Viņš pārbaudīja, cik pulkstenis. Viņš bija rūpīgi izpētījis rančo visas dienas gaitas un zināja, kad Ādams pēdējo reizi aprau- dzīs zirgus. Galvenajā mājā visi jau būs devušies pie miera, tātad Lilija paliks viena. Viņš izņēma koltu, kuru glabāja paslēptu zem mašīnas sēdekļa. Piesardzības nekad nebija par daudz. Aizbāzis ieroci aiz jostas, turēdamies ēnā, viņš virzījās tuvāk skaistajai, baltajai mājai.

Viss ies, kā smērēts, Džess sprieda. Lilija raudās, lūgsies, tomēr sekos viņam. Viņa vienmēr paklausīja Džesa pavēlēm. Ja nu uzreiz ne, tad vismaz pēc pirmā sitiena.

Kā viņš gaidīja pirmo sitienu! Viņš bija pārāk ilgi cieties.

Pataustījis revolveri, Džess klusi lavījās aiz mājas.

-   Vai tas esi tu, Dž. K. ? - priecīgs par kompāniju savas maiņas laikā, Billijs iznāca no stūra, nolaidis ieroci ar drošinātāju lejā. - Vai tu atkal izģērb puišus plikus strādnieku mājā? Ko tu te dari?

Džess viņam uzsmaidīja un izvilka aiz jostas aizbāzto ieroci.

-    Ņemu to, kas pieder man, - viņš teica un iebelza Billijam ar revolvera spalu. - Nav jēgas tevi šaut, - Džess nomurmināja, ievilkdams Billiju krūmos. - Troksnis arī nav vajadzīgs. Pagaidām nemaisies man pa kājām, citādi es vēl pārdomāšu.

Gludeni kā čūska pielīdis pie sētaspuses durvīm, viņš ieskatījās cauri stiklam.

Tur viņa bija. Mazā, mīļā Lilija, Džess nodomāja. Sēdēja pie galda, dzēra tēju un lasīja žurnālu. Gaidīja savu indiāņu mīļāko. Neuzticīgā maita!

Satrūcies no pērkona iedunēšanās tālumā, Džess paskatījās augšup uz melnajām debesīm, pie kurām nebija redzama pat neviena zvaigzne. Arī laika apstākļi bija viņa pusē, Džess pasmīnējis nodomāja. Lietutiņš noskalos pēdas ceļojumā uz dienvidiem.

Lēni viņš pagrieza rokturi un iegāja iekšā.

-   Ādam, te ir raksts par kāzu tortēm. Es… - Lilija aprāvās, viņas skatiens joprojām bija palicis pie uzšķirtās lappuses, bet sirds nodrebēja. Bīns zem galda ierūcās. Viņa zināja. Pirms saņēma drosmi pagriezties, viņa jau zināja.

-    Nomierini suni, Lilija, citādi es viņu nošaušu.

Lilija par to nešaubījās. Džess izskatījās tāds pats kā aizvien - lai gan mati bija tumšāki, gari, arī bārda uzaudzēta, viņai Džess bija pilnīgi tas pats. Skaistās acis ļauni samiegtas spraugā, ap muti savilkts bīstams smīns. Lilija piespieda sevi piecelties un nostāties starp Džesu un suni.

-    Bīn, esi mierīgs! Viss kārtībā. - Suns joprojām rūca, un Lilija, šausmu pārņemta, redzēja, ka Džess izvelk aiz jostas aizbāztu revolveri. - Lūdzu, nē, Džes! Suns ir vecs. Tevi sadzirdēs. Dzirdēs šāvienu. Saskries cilvēki.

Viņam bija nepieciešams kādu nogalināt, šī dziņa urdīja viņu 110 iekšienes. Bet klusums bija svarīgāks.

-    Tad nomierini viņu! Nekavējoties!

-    Es… es viņu ievedīšu blakusistabā.

-   Kusties lēnām, Lilija, nemēģini bēgt! - Džess izbaudīja, kā metāls smagi iegūla viņa plaukstā. - Dabūsi trūkties, ja neklausīsi. Turklāt es sagaidīšu tavu mīļāko, to indiāni. Kad viņš atnāks, es viņu nošaušu.

-    Es nebēgšu. - Lilija saņēma Bīnu aiz apkaldes, tā druknais ķermenis bija saspringts, suns pretojās, bet viņa izvilka to aiz durvīm. - Lūdzu, noliec ieroci, Džes! Tu taču zini, tev tas nav vajadzīgs.

-    Droši vien ne. - Vēl aizvien smīnēdams, viņš aizbāza revolveri atpakaļ. - Nāc šurp!

-    Tā nedrīkst, Džes… - Lilija visiem spēkiem centās atcerēties psihoterapijas kursos iemācīto - saglabāt mieru, domāt ar skaidru galvu. - Mēs esam šķīrušies. Ja tu mani vēlreiz aizskarsi, tevi ieliks cietumā.

Džess atkal uzlika roku uz ieroča.

-    Es teicu - nāc šurp!

Jāvirzās uz durvīm, Lilija domāja. Varbūt laimēsies izlauzties. Viņai jābrīdina Ādams, jābrīdina pārējie.

-    Es cenšos sākt dzīvi no jauna, - viņa runāja, ejot Džesam pretim. - Mums abiem jāsāk viss no gala. Es nekad īpaši neaizvainoju tevi un… - Lilija iekliedzās nevis no izbīļa, bet no sāpēm, jo Džess viņai iesita ar plaukstas virspusi pa seju.

-    Es jau pusgadu gaidu, lai to izdarītu. - Viņam kļuva tik labi, ka viņš atkārtoja sitienu, notriecot Liliju uz ceļiem. - Es visu laiku atrados tev blakus, Lilija… - Džess sagrāba viņu aiz matiem un uzrāva augšā. - Es novēroju tevi.

-    Blakus? - Pazīstamā briesmīgā sāpe aizmigloja prātu, lai Lilija spētu sakarīgi domāt. Tomēr viņa saprata - slepkavības, vājprātīgā drausmīgie noziegumi. - Tu biji tepat. Ak kungs…

Bailes viņu paralizēja. Bet Džess taču lika lietā dūru spēku, viņa sev atgādināja. Tikai rokas. Viņš negraizītu cilvēkus ar nazi. Tomēr viņa acīs bija redzams tikai akls niknums.

-   Tu nāksi man līdzi, uzvedīsies klusi, klausīsi manām pavēlēm. - Lai Lilijai tas būtu skaidrāks par skaidru, Džess vēlreiz neganti saraustīja viņu aiz matiem. - Pamēģini tikai pretoties, cietīsi tu pati un ikviens, kurš maisīsies pa kājām! - Džess draudēja, pievilcis viņas seju tuvu sev klāt. Otrā istabā mežonīgi rēja suns, bet Džess nepievērsa viņam uzmanību. - Mēs dosimies garā, jaukā braucienā uz Meksiku.

-    Es nebraukšu kopā ar tevi!

Viņa saņēma nākamo sitienu, sagrīļojās, bet tad, abiem par pārsteigumu, metās Džesam virsū ar nagiem, zobiem, rokām.

Straujais uzbrukums atsvieda Džesu pret leti, un viņš sāpīgi apdauzīja sānu pret letes aso stūri. Viņš iekaucās, aiz pārsteiguma pat nesizdams pretī, līdz viņa metās otru reizi Džesam virsū, saskrāpēdama seju līdz asinīm.

-    Maita! - Viņš trieca Liliju pret galdu, un skaistā tēias krūze aizlidoja.

Suns kauca gluži kā vilks un mežonīgi skrāpējās aiz durvīm.

-    Es tevi nogalināšu! Nošaušu - un cauri!

Viņš gandrīz to izdarīja. Plauksta bija satvērusi revolveri, pirksts vibrēja uz mēlītes. Taču Lilija bezbailīgi skatījās viņam acīs, viņa neko nelūdza. Viņa ienīda.

-    Ak tu to gribi? Gribi, lai tevi nošauju? - Viņš atkal pievilka Liliju sev klāt un pielika stobru pie viņas deniņiem.

Agrāk viņa būtu spējusi aiz milzīga pārguruma pateikt - jā. Tagad viņa domāja par savu jauno dzīvi, par Ādamu, par māsām. Par mājām un ģimeni.

-    Nē, es iešu tev līdzi.

Nogaidīšu izdevīgu brīdi un pretošos, glābšos, viņa sev solīja.

-     Kas cits tev atliek. - Džess sažņaudza viņas kaklu un sakratīja, asinis viņam tecēja acīs. - Gan es tev atmaksāšu… Pagaidi tik!

Drebēdams viņš vilka Liliju uz durvīm. Šoks par Lilijas pretošanos, asiņu straumīte uz sejas, sāpes Džesu neprātīgi satracināja. Viņš nervozēja par neparedzēto aizkavēšanos, viņai taču bija vajadzējis tipināt bez ierunām līdzi - kā paklausīgai aitai.

Džess gandrīz nemanīja, ka no tumšajām debesīm nāk nevis lietus, bet sniegs. Pērkons ārdījās kā negudrs. Biezas pārslas dejoja Džesa acu priekšā, viņš nepamanīja Ādamu, līdz viņi stāvēja aci pret aci un pretī rēgojās ieroča stobrs.

-    Laid viņu vaļā! - Ādams paziņoja mierīgs kā ezers, kuru ne- saviļņo ne mazākās baiļu pazīmes. - Lilija, paej nost no viņa!

Džess saņēma plaukstu ciešāk ap viņas kaklu. Ierocis atradās viņai pie galvas. Viņš bija zaudējis jebkuru savaldību. Viņš iekliedzās:

-    Viņa ir mana sieva! Vācies nost no ceļa! Es viņu nogalināšu. Sašķaidīšu smadzenes.

Džess izdzirdēja noklakšķam šautenes gaili un ieraudzīja Viļu - bez jakas, sniegs sniga uz viņas matiem.

-    Novāc rokas no manas māsas, nelieti!

Viss iznāca nepareizi, ne tā, kā bija plānots. Džesam aiz panikas sāka drebēt pirksti.

-    Es to izdarīšu! Smadzenes pludos pa zemi, panāciet tik tuvāk! Pasaki viņiem, Lilija! Saki, ka šaušu bez vilcināšanās…

Lilija juta pie deniņiem piespiesto auksto metālu. Iedomājās šāviena zibsni. Viņa tik tikko spēja elpot no Džesa ciešā tvēriena. Cenzdamās saglabāt drosmi, viņa skatījās tikai uz Ādamu.

-    Jā, viņš to izdarīs. Izrādās, ka viņš te ir bijis visu šo laiku.

Džesam acis kvēloja. Pa briesmoņa pārvērsto seju tecēja asinis,

mute pavērās platā, nekaunīgā smaidā.

-   Tā ir. Esmu te bijis visu laiku. Vai gribat, lai izdaru ar viņu to pašu, ko ar pārējiem? - Viņš smaidīja arvien platāk. Viņš atkal bija galvenais. Situācijas noteicējs. - Varbūt es viņu neuzšķērdīšu, nenoņemšu skalpu, bet dzīva viņa nepaliks.

-Tu arī ne, - Ādams teica un notēmēja.

-    Es pārlauzīšu viņai kaklu kā zariņu! - Džess paaugstināja balsi. - Vai ielaidīšu lodi ausī. - Džess paspieda Lilijai kaklu vēl stiprāk, un viņa pieķērās ar rokām žņaudzēja plaukstai, lai atbrīvotos. - Ja veiksies, vēl vienu lodi iešaušu tavai māsai taisni vēderā.

-   Viņš blefo, Ādam. - Vilas pirksts nodrebēja uz mēlītes. Vila nopietni apsvēra, ka viņa trāpītu. Ja Lilija pagrieztu galvu tikai par collu, viņa riskētu. Bet sniegs krita kā plīvurs. - Viņam bail no nāves.

-    Es esmu jūrnieks! - Džess iebļāvās. - Nolaidīšu divus no kātiem, pirms pats miršu. Lilija būs pirmā.

Jā, Lilija būtu pirmā.

-    Tu netiksi prom. - Tomēr Ādams palieca zemāk ieroci. Niknums un pašlepnums nebija Lilijas dzīvības vērti. - Tu samaksāsi par katru viņas ciešanu mirkli.

-   Atkāpies, kuce! - Džess pavēlēja Vilai un tik ļoti sažņaudza Lilijai kaklu, ka viņai acu āboli izspiedās. - Viens mirklis - un viņai sprands būs lauzts.

Dusmām mutuļojot, pilnīgi bezpalīdzīga Vila paspēra soli atpakaļ. Ieroci viņa tomēr nenolaida. Tikai vienu šāvienu, viņa sev solīja. Ja viņa varētu atļauties vienu šāvienu, viņa to darītu.

-    Kāp mašīnā! - Džess rāva Liliju sev līdzi, virzīdamies atmuguriski, acīm zibsnījot uz visām pusēm. Viņš iegrūda Liliju iekšā, augstu rokā turēdams ieroci. - Pamēģiniet tikai mums sekot! - viņš kliedza. - Es viņu nogalināšu tik lēni, cik varēšu. Iedarbini motoru - un braucam!

Lilija vēl pēdējo reizi paskatījās uz Ādamu, tad pagrieza atslēgu. Mašīna sāka braukt.

Ar drebošām rokām Vila nolaida lejā ieroci. Viņa nebija paspē-

\

jusi izšaut. Viens mirklis - viens acumirklis likās piemērots, taču viņa nebija riskējusi.

-    Ak mans dievs! Viņi aizbrauca rietumu virzienā. — Domā, viņa sev pavēlēja. Domā! - Uz galvenā ceļa policisti var viņus bloķēt. Ja viņš attapsies, tad dosies kalnos. Sekosim viņiem pēc divdesmit minūtēm, Ādam!

-    Es ļāvu viņai aiziet. Ļāvu viņu aizvest…

Vila spēcīgi sapurināja brāli.

-    Viņš būtu nogalinājis Liliju mūsu acu priekšā! Viņš bija pārbijies, sajucis. Viņš to izdarītu!

-   Jā. - Ādams, smagi ievilcis elpu, nopūtās. - Es viņus panākšu. Un nogalināšu nelieti.

Vila pamāja.

-    Jā. Izsauc policiju! Es savākšu vīrus. Tiem, kuri dosies kalnos, jāsagatavo zirgi jāšanai. Pasteidzies!

Viņa strauji devās prom un gandrīz paklupa pār Billiju, kurš vaidēdams grīļojās sniegā.

-     Jēzus! - Asinis uz Billija sejas lika domāt, ka viņš sašauts. -Billij!

-Viņš man iesita. Ar kaut ko smagu.

-    Sēdi, kur esi! Nekusties! - Vila skriešus metās uz galveno māju.

-    Besa! Billijam jāsniedz pirmā palīdzība! Viņš ir Ādama mājas priekšā. Ievainots. Ieved viņu iekšā!

-    Kas šeit notiek? - Aizkaitināta, ka iztraucēta ikvakara nodarbībā pie datora, kāpņu galā parādījās Tesa. - Vispirms suņi rej kā vājprātīgi, tagad tu šeit bļausties. Kas Billijam atgadījies?

-    Džess Kuks. Ātrāk! - Vila pavēlēja Besai, kura jau atradās blakus.

-    Džess Kuks… - Tesa satraukta noskrēja lejā pa kāpnēm. - Kur viņš te gadījies?

-   Viņš notvēris Liliju. Aizvedis viņu sev līdzi, - Vila tikai atkārtoja, atvairīdama jautājumu gūzmu. - Cik saprotu, viņš ved prom Liliju kalnos. Ārā plosās negaiss, sniegavētra, bet viņai nav pat siltās jakas mugurā.

Apvaldījusi pirmo un pēdējo histērijas lēkmi, Vila vairs stingri neļāvās nekādām blakus emocijām.

-   Viņš ir iedzīts sprukās, iespējams, ka viņš zaudējis prātu. Piezvani Benam, Neitanam, visiem, kuri var nākt palīgā, pasaki, ka mums nekavējoties vajadzīga meklēšanas komanda. Mēs braucam viņiem pakal.

-    Es savākšu siltākas drēbes. - Tesas pirksti kļuva balti, sažņaudzot kāpņu margu balstus. - Lilijai. Lai viņai būtu, ko uzvilkt, kad mēs viņu atradīsim.

-    Ātri!

Desmit minūšu laikā Vila bija sasaukusi kopā strādniekus. Viņi bija apbruņoti, gatavi dzīties noziedzniekam pakaļ ar automašīnām vai zirgiem, līdzi ņemot visu nepieciešamo pāris dienām.

-    Viņš nepazīst apkārtni kā mēs, - Vila sacīja. - Viņš dzīvo šeit tikai dažus mēnešus. Lilija brauks tik lēni, cik tas būs viņas spēkos. Mēs sadalīsimies. Iespējams, ka viņš vedīs Liliju uz būdu, mēs ar Ādamu to pārbaudīsim. Negaiss viņam apgrūtina bēgšanu, bet mums arī par labu tas nenāk.

-    Mēs dabūsim to draņķi rokā. - Džims iegrūda makstī ieroci.

-    Dabūsim, pirms ausīs rīts.

-    Pēdas diemžēl aizsnieg, tāpēc… - Vila apklusa, ieraudzījusi Bena automašīnu mežonīgā ātrumā iedrāžamies rančo pagalmā. Vila bija gatava skriet pie viņa, bet saņēmās un tikai stīvi saslējās. - Tātad mēs sadalāmies plašā teritorijā. Jums katram ir savs maršruts. Policisti nosedz galvenos ceļus, viņi atsūtīs papildspēkus. Meklēšanas un glābšanas brigāde ieradīsies ar rīta gaismu. Līdz tam laikam viņai jābūt atpakaļ. Bet Kuks… - Vila ievilka elpu. - Vienalga. Dodamies ceļā!

-    Kurp tu?- Bens tikai pajautāja.

-    Es kopā ar Ādamu jāšu uz rietumiem, uz būdu.

Viņš pamāja.

-    Es arī. Man vajadzīgs zirgs.

-    Mums ir.

-    Es arī jāšu. - Ar asaru pilnām acīm Tesa nostājās blakus Ādamam. - Es varu jāt.

-   Tu mūs kavēsi.

-    Beidz! - Satvērusi Viļu aiz rokas, Tesa viņu parāva. - Viņa ir arī mana māsa. Es dodos jums līdzi.

-    Lai viņa jāj! - Tas bija vienīgais, ko Ādams pateica. Viņš iemetās seglos un, paaicinājis blakus savu jauno medību suni, aizau- ļoja.

-   Pagaidi Neitu! - Vila pavēlēja. - Viņš zina ceļu. - Vairs ne mirkli nekavēdamās, viņa uzlēca zirgam mugurā. - Izstāsti viņam, kas noticis, un sekojiet mums!

Apzinādamās Vilas rīcības pareizību, Tesa pamāja.

-    Labi. Mēs jūs panāksim.

-   Mēs viņu atvedīsim mājās, Tesa, - Bens nočukstēja un, pasvilpis Čārlijam, aizauļoja.

-    Atvediet Liliju mājās! - Tesa teica, noskatoties, kā viņi aizjāj.

Ādams klusēja līdz brīdim, kad atrada pamesto mašīnu. Viņa prāts nedarbojās, sirds bija sastingusi auksta, vārdi izgaisuši. Viņi apstājās, lai rūpīgi izpētītu pēdas. Mašīna stāvēja šķībi pie koka, riteņi bija iestiguši sniegā.

Visu klāja slapjš sniegs, un suņi, degunu tajā iebāzuši, ložņāja apkārt.

-    Viņš sitis Lilijai… - Ādams atrāva durvis vadītāja pusē, nobijies, ko tur ieraudzīs - asinis vai vēl ko briesmīgāku. - Viņai uz se-' jas bija zilums, viņš bija paspējis Lilijai iesist.

Mašīna bija tukša, pie otrām durvīm bija redzami daži asins pilieni. Tās ir nevis Lilijas, bet Kuka asinis, Ādams nodomāja.

-    Viņam pa seju tecēja asinis, - Vila atgādināja brālim. - Lilija viņam devusi pretī.

Ādaina skatiens bija neizteiksmīgs kā lellei.

-    Es Lilijai teicu, solīju, ka neviens vairs nedarīs viņai pāri…

-   Tu neko nevarēji palīdzēt. Tagad viņš Liliju neaiztiks. Bez viņas Kukam neizkļūt sveikā cauri. Viņš neko neiesāks…

-    Vai tu esi aizmirsusi, ko viņš izdarīja ar citiem? - Ādams ieminējās, bet neturpināja. Neteicis vairs ne vārda, viņš uzlēca zirgā un aizaulekšoja.

-     Lai viņš jāj gabalu pa priekšu. - Bens uzlika roku uz Vilas plaukstas. - Viņam tas ir svarīgi.

-     Es stāvēju turpat blakus. Ar ieroci rokā. Es šauju labāk par Ādamu, labāk par jebkuru vīru mūsu rančo, bet - jēgas nekādas. Es baidījos riskēt… - Vila, galvu šūpodama, apklusa.

-    Ja tu riskētu un Lilija tajā mirklī būtu sakustējusies, tu trāpītu viņai.

-    Vai arī viņa būtu glābta. Ja tas notiktu vēlreiz, es vairs nekavētos un šautu. - Vila saņēmās un atvairīja šaubas. - Nav jēgas

• spriedelēt, kā būtu bijis. Kuks, iespējams, ir ceļā uz būdu. Tur viņš uz brīdi meklēs atelpu.

Vila uzlēca zirgā.

-    Lilija viņam cīnījusies pretim. Varbūt viņa izbēgusi.

Lilija būtu bēgusi, ja viņai rastos tāda iespēja. Viņai ļoti sala, krekls bija izmircis slapjš, tomēr viņa bēgtu vētrā prom kalnos.

Džess bija nolicis revolveri, bet, tā kā viņa ar nolūku ietrieca automašīnu kokā, viņš mainīja taktiku. Lilija virzīja uz koku, cerēdama, ka trieciens Džesa pusē būs pietiekams, lai viņu apdullinātu. Mēģinājums beidzās ar to, ka Džess viņu iemeta ar galvu sniegā.

Tad viņš sasēja Lilijai rokas un apmeta virvi viņai ap vidu. Viņa kūlās uz priekšu klupdama krizdama, galvenokārt, lai palēninātu gājienu. Bet Džess viņu tikai rāva atkal augšā kājās.

Sniegs bija drausmīgs. Jo augstāk viņi kāpa, jo briesmīgāk sniga, neiedomājamu pērkona dārdu un zibens sprakšķu plosīšanās pavadījumā. Vējš pūta tik neganti, ka Lilija tik tikko sadzirdēja Džesa lādēšanos.

Pasaule bija balta - šī baltā pasaule virpuļoja un kauca.

Džesam uz pleciem bija mugursoma. Lilija minēja, vai tajā ir nazis un ko Džess galu galā ar viņu izdarīs.

Aukstums iznīcināja viņas drosmi, drupināja kaulus, likās, tie sabirzis kā trausli zariņi. Cīņa likās tāls sapnis, bēgšana - tikai gaistoša cerība. Kur lai viņa bēgtu, ja visapkārt slējās akls sniega mūris.

Viņai vajadzēja tikai izturēt.

-    Šie iedomājās, ka esmu šiem rokā, ko? - Džess parāva virvi, un Lilija atsitās pret viņu. Džesam aiz saceltās aitādas jakas apkakles krita slapjš sniegs, un tas viņu vēl vairāk saniknoja. - Tavs zirgu mēslu vācējs un jauktene māsa iedomājas, ka guvuši virsroku. Nekā nebija, es dabūju, ko gribēju. Tāpat kā agrāk, kā vienmēr. - Viņš saspieda Lilijai krūti cauri kreklam.

-    Džes, nu kam es tev esmu vajadzīga!

-    Tu esi mana sieva! Tu zvērēji, - vai esi aizmirsusi? Mīlestību, cieņu, paklausību. Līdz nāvei. - Džess iegrūda viņu sniegā, lai parādītu savu varu. - Viņi mums sekos, bet nezina, ar ko cīnās. Es esmu īsts jūrnieks.

Viņš spēja izlauzties cauri sniegam, tāpat kā bija spējis izturēt fizisko apmācību. Viņš izlauztos cauri jebkam, parādīdams visiem garu degunu.

-    Es jau sen esmu visu izplānojis. - Džess izvilka cigareti un uzšķīla lielāko liesmu šķiltavām. - Es kļuvu par laukstrādnieku. Strādāju "Trīs klintīs"- burtiski aiz tavas kaulainās muguras.

-    "Trīs klintīs"? Pie Bena…

-    Pie lielā šāvēja Bena Makinona. - Džess izpūta dūmu mutuli caur zobiem. - Pie tā paša, kurš pēdējā laikā guļ ar tavu māsu. Man arī tas ir ienācis prātā. - Viņš nopētīja sniegā drebošo Liliju. - Viņa gultā būtu daudz interesantāka par tevi. Koka gabals būtu labāks par tevi, bet tu esi mana sieva, vai ne?

Lilija uzrāvās kājās. Kaut arī vieglāk būtu palikt sniegā un padoties.

-    Nē, neesmu.

-    Ar štrunta papīra gabaliņiem man nepierādīs pretējo. Tu iedomājies man pretoties, skriet pie glumiem advokātiem, saukt policiju? Tevis dēļ mani iebāza ķurķī! Tu par daudz ko samaksāsi.

Džess viņu nopētīja vēlreiz. Bāla, uzvarēta. Viņa īpašums. Ievilcis pēdējo dūmu, viņš iemeta cigareti sniegā.

-    Tu izskaties nosalusi, Lilija. Būs tevi jāsasilda. Mums ir laiks, - viņš turpināja, pievelkot virvi tuvāk. - Viņi tāpat mūs nepanāks. Tagad pat zilonim pēdas nesadzīs.

Džess pabāza roku viņai starp kājām. Lilijas skatienā viņš ieraudzīja tikai riebumu un grūda stiprāk, līdz ieraudzīja viņas sejā sāpju izteiksmi.

-    Tu tikai izliecies, ka tev nepatīk, bet īstenībā tu esi tāda pati palaistuve kā pārējās. Agrāk tu man teici, ka viss kārtībā. "Viss kārtībā, Džes. Man patīk, ko tu dari." Vai tu tā teici, Lilija?

Lilija droši skatījās viņam acīs, cenšoties ignorēt pazemojumu.

-    Es izlikos, - viņa dzedri atcirta. Viņa nesaviebās, nē, viņa neko neizrādīja.

-     Aukstā, man ar tevi pat nestāv. - Agrāk viņa nekad nebija runājusi Džesam pretī. Pēc pāris sitieniem noteikti ne. Džess neapmierināts atgrūda viņu un sagrozīja mugursomu uz pleciem. - Vienalga, nepietiks laika. Aizbrauksim uz Meksiku, tad jau redzēsim.

Mainīdams virzienu, viņš devās uz dienvidiem.

Lilija zaudēja laika, attāluma un virziena sajūtu. Sniga mazāk, pāri kalnu galotnēm atklīda atsevišķi pērkona dārdi. Lilija mehāniski lika soli pēc soļa, domādama, kaut spētu izdzīvot. Viņai bija skaidrs, ka Džess nedosies uz būdu, viņa domāja par Ādamu, kur viņš ir, kā jūtas.

Lilija bija redzējusi izmisīgas apņēmības pilnu kvēli Ādama skatienā. Ādams atradīs viņu, Lilija bija par to pārliecināta. Viņas uzdevums bija izturēt, līdz tas notiks.

-    Es vairs nespēju paiet.

-   Atpūtīsies, kad likšu. - Džess izņēma kompasu, pats baidīdamies, vai nav apmaldījies vētrā. Kurš tādā ellē vairs varēja ko saprast?

Viņš jau nu nebija vainīgs, ka sniga sniegs.

-    Ilgi vairs nav atlicis. - Džess ielika kompasu kabatā un devās uz austrumiem. - Tipiska vecene, to vien māki kā žēloties un krāpties. Mūžam par kaut ko gaudo.

Lilija būtu pasmējusies, ja viņai pietiktu spēka. Varbūt viņa kādreiz bija sūdzējusies par pazudušiem čekiem, viskija pudelēm, tukšiem solījumiem. Tas nu nebija salīdzināms ar žēlabām par tuvo nāvi Klinšu kalnos.

-    Ja es nokritīšu aiz pārguruma, tev būs grūtāk. Esmu pārsalusi, man vajag jaku, iedzert ko siltu.

-    Aizveries! Turi vienreiz muti! - Džess skatījās tumsā, cauri vieglajam sniegpārslu aizsegam, ar roku piesegdams kabatas bateriju. — Man jāpadomā.

Viņš gāja pareizi. Tas vismaz bija skaidrs. Bet jāuzzina, cik tālu līdz galamērķim. Viņa rūpīgi iegaumētās ceļa zīmes nekur nebija redzamas. Tumsā viss izskatījās citādi. Viss bija vienāds.

Viņš nebija vainīgs par radušos situāciju.

-            Vai mēs esam apmaldījušies? - Lilija negribot pasmaidīja. Cik raksturīgi šim vīrietim. Plātīgais Džess Kuks, izbijis jūras kājnieks, Montānā apmaldījies kalnos. - Uz kuru pusi ir Meksika?

Tad Lilija tiešām vārgi iesmējās, kaut arī Džess apsviedies novicināja dūres. Viņš būtu sitis, kaut vai tādēļ, lai mazinātu apjukumu, taču beidzot ieraudzīja, ko bija meklējis.

-    Gribi atpūsties? Še tev! Pagaidām mēs paliksim tepat.

Džess viņu vēlreiz grūda cauri kupenām sniegā līdz viduklim uz mazu alu.

-Tas ir mans plāns B. Vienmēr jābūt rezerves plānam. Lilija. Šo vietu es atradu vairāk nekā pirms mēneša. - Viņš ari bija gribējis tajā noglabāt rezerves pārtikas krājumus, taču nepaspēja. - Te mūs būs grūti atrast. Tavam indiānim nekas nesanāks.

Alā bija auksts, bet vismaz nepūta vējš. Lilija atvieglota noslīga uz ceļiem.

Apmierināts par izpildīto plāna nākamo daļu, Džess nokratīja mugursomu no pleciem.

-    Man te ir kaltēta gaļa. Un viskija pudele. - Viņš pirmais iedzēra pamatīgu malku. - Še, dārgumiņ!

Lilija paņēma, cerot kaut vai tādā veidā atbrīvoties no briesmīgās dreboņas.

-    Man vajag segu.

-    Redz, man ir līdzi. Es vienmēr esmu pilnībā sagatavojies.

Džess lielīgi paslavēja savu pirmās nepieciešamības mantu krājumu - ēdienu, kabatas bateriju, nazi, sērkociņus. Viņš pameta Lilijai segu, uzjautrinoties, cik neveikli viņa ar nosalušajām rokām centās tajā ietīties. Pats viņš sakņupa zemē.

-    Pagulēsim. Nedrīkstam riskēt un iekurt ugunskuru, pēddziņi varētu ložņāt ziemeļos no šejienes. - Viņš izņēma no somas arī cigareti. Kārtīgs vīrs pēc garas dienas bija pelnījis viskiju un cigareti. - Dosimies ceļā no rīta. Tiksim līdz vienai stulbeņu pilsētelei, tur es nočiepšu mašīnu. Tad mums būs ceļš vaļā uz Meksiku. - Līksmodams viņš izpūta dūmu gredzenus. - Es vairs nespēju ne sagaidīt. - Nokodis gabaliņu kaltētās gaļas, viņš domīgi to pazelēja. - Montānā man ir noriebusies.

Džess izstiepa kājas un atbalstījās ar muguru pret alas sienu, Lilija, pūlēdamās sasildīties, tīstījās segā.

-            Es tur sapelnīšu kaudzi naudas. Man ne par ko nebūtu jāraizējas, ja tu uzvestos pienācīgi. Tava daļa no rančo būtu krietns žūksnis, bet tu visu izjauci ar savu kāri precēties. Par to mēs vēl aprunāsimies. Vēlāk.

Viņš iedzēra vēl vienu pamatīgu malku.

-    Bet tāds apsviedīgs vīrs kā es, kam laime kārtīs, apšmauks jebkuru puņķutapu.

Lilija apzinājās, ka vajadzētu pagulēt, lai atgūtu spēkus un varētu sagaidīt atbrīvošanu. Ādama ierašanos. Cieši satinusies segā, viņa atliecās pret sienu, cik tālu ļāva virve.

Džess tagad dzers. Lilija paredzēja viņa turpmāko rīcību. Viņš dzers, līdz piedzersies, un tad viņai būs lielākas iespējas bēgt.

Tagad viņai vajadzēja pagulēt. Nogurums mācās virsū kā migla, no aukstuma viņa trīcēja tā, ka likās - tūlīt kauli salūzis. Viņa klausījās, kā klunkšķ viskijs pudelē, un ļāvās snaudai.

-    Kāpēc tu nogalināji cilvēkus, Džes? Kāpēc tu to visu darīji?

Pudele notinkšķēja, viskijs nošļakstēja. Džess iesmējās, it kā būtu

izdzirdējis labu joku.

-    Kas jādara - jādara.

Tad Lilija iekrita caurā miegā.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Ādams stāvēja aukstajā vējā uz klints kores, cenzdamies ielūkoties tumsā gluži kā spogulī. Lukturu spilgtie staru kūli apgaismoja tuvāko apkārtni.

-    Viņš nav devies uz būdu. - Bens nopētīja debesis un aprēķināja, cik stundu vēl līdz rītausmai. Viņam bija ārkārtīgi nepieciešama saule. Rīts atklās pēdas, ne tikai smaku, pēc kuras sekoja suņi. No rīta šurp ieradīsies lidmašīnas, un klāt būs viņa brālis, kas pārbaudīs katru koku un akmeni.

-    Viņam jābūt kādai slēptuvei. - Ādams turēja seju pret vēju, it kā tas spētu kaut ko pavēstīt. Vismaz kaut ko. - Viņam zināma cita apmešanās vieta. Tikai galīgs neprātis naktī kājām dosies kalnos, ja nezina kādu pajumti priekšā.

Divu cilvēku uzšķērdējs bija vairāk nekā neprātis, Bens drūmi nodomāja. Ādamam tas nebija jādzird.

-Viņš kaut kur ielīdis. Mēs viņu atradīsim.

-   Snigšana mitējusies. Vētra virzās uz austrumiem. Lilija ir pārāk plāni ģērbusies, lai izturētu naktī, aukstumā. - Ādams skatījās taisni uz priekšu, pavēlot sev vienmērīgi elpot un nezaudēt savaldību. - Viņai naktīs salst. Kauli kā putniņam. Lilijai ir maza putniņa kauli.

-    Viņš nebūs ticis tālu. - Bens nezināja, kā lai citādi mierina Ādamu, tāpēc uzlika roku viņam uz pleca. - Viņi iet kājām. Nekas cits neatliks kā apstāties un atpūsties.

-    Es gribu palikt aci pret aci ar viņu. Kad viņus atradīsim, tu, Lilija un Vila atstāsiet mani vienu ar viņu. - Ādams pagriezās pret Benu, un viņa vienmēr tik maigās, mierīgās acis bija aukstas un cietas kā klints, uz kuras viņi stāvēja. - Viņš paliks manā ziņā.

Civilizācija un taisnīgums, Bens nodomāja.

-    Es viņu atstāšu tavā ziņā.

Vila noskatījās uz abiem no sava posteņa pie zirgiem. Visu mūžu viņa bija dzīvojusi, strādājusi, iztikusi vīriešu pasaulē. Tieši tāpēc viņa labāk saprata, kādās reizēs sievietei jāpaliek malā. Ādama un Bena pašreizējā saruna nebija domāta viņai, un Vila to pieņēma. Tam, ko abi sprieda tur, uz klinšu kores stāvēdami, jāpaliek starp vīriem, starp brāļiem. Māsas liktenis bija viņu rokās. Ari Vilas rokās.

Tad viņi nāca atpakaļ pie Vilas, viņa izņēma Lilijas blūzi un iedeva suņiem 110 jauna to paostīt. Satraukumā dīdīdamies, viņi iekaucās un metās uz dienvidiem.

-    Debesis skaidrojas, - Vila teica. Viņi uzlēca zirgos, un Ādams jāja pa priekšu. Vila saskatīja debesīs pamirdzam pa zvaigznei. - Ja mākoņi izldīdīs, mēness rādīs mums mazliet gaismas.

-    Tas līdzēs. - Bens uzmeta Vilai ātru skatienu. Viņa sēdēja zirgā taisna kā stīga, bez mazākajām noguruma pazīmēm. Tikai acis viņš īsti nesaskatīja. - Vila, kā turies?

-Labi. Ben…

Viņš palēnināja gaitu, domādams, ka Vilai zūd spēki un nepieciešams mierinājums.

-    Ja tev jāatpūšas, mēs pagaidīsim.

-     Nē, nē! Sasodīts, man pusi nakts nedod mieru viena doma. Tas neģēlis man likās pazīstams. Man šķiet… es viņu kaut kur esmu redzējusi. Bet tumsā… viņa seja bija noplūdusi ar asinīm, Lilija viņu pamatīgi saskrāpējusi. - Vila atstūma cepuri pakausi, pēkšņi tā spieda viņai galvu. - Es vieglprātīgi steigā atstāju Billiju Besai. Nepaguvu viņu iztaujāt. Tā nedrīkstēja. Varbūt tagad mums būtu lielāka skaidrība par viņa nodomiem.

-    Tev neienāca prātā.

-    Jā. - Taču viņa nespēja rimties, atmiņas riņķoja prātā, tomēr īstais pavediens nedevās rokā. - Nav svarīgi. - Viņa uzmauca cepuri atpakaļ galvā un piecirta asāk piešus, lai Mēnesnīca rikšotu ātrāk. - Galvenais ir atrast Liliju. - Atrast Liliju dzīvu, viņa domāja, bet skaļi to izteikt nespēja.

Ala bija tumša. Lilija iekšēji dega, tad sala, atkal dega, svaidīdamās drudzi, murgos, bailēs. Rokām bija auksti, plaukstu locītavas sasietas sūrstēja līdz nejutībai no virvēm, kas grauzās ādā. Viņa cieši saritinājās kamolā, sapņodama, kā pieglaudušies Ādamam, kā viņš apsedzis viņu ar segu un piekļāvis sev klāt. Siltumā. Drošībā.

Lilija klusi novaidējās, kad akmentiņi, kas klāja zemi, iedūrās plecā, mugurā, kājā. Tiklīdz viņa pagriezās, tā juta sāpes, taču tās bija tālas - kā sapnī. Lilija gribēja izprast, kas ar viņu notiek, bet nekas neizdevās.

Gaisma apdedzināja acu plakstiņus, un Lilija aizgriezās. Miegs, aizmiršanās, ne pēc kā cita viņa nekāroja. Kaut ko nomurminājusi, viņa atkal iekrita drudža murgos.

Vai viņa dzirdētu soļus? Domas klīda kā aizmiglotas. Viņa bija Ādama mājās. Tagad viņš nogūlās blakus. Augums bija vēss, bet drīz tas sasils. Ja viņa spētu pagriezties, kaut vai tik vien atmosties, lai pavērstos pret viņu, abu lūpas saskartos, viņi maigi mīlētu viens otru, kā tas bieži bija, kad Ādams pārnāca pēc vēlās sardzes maiņas.

Viņiem neko nevajadzēja runāt, tikai būt kopā. Bez vārdiem, tikai ar pieskārieniem, tad ritmisku divu augumu savienošanos. Pēc tam atkal aizmigt…

Viņa grima miegā, bet šķita, ka saklausa kliedzienu, kas tūlīt aprāvās. Kā pele, kas iekļuvusi slazdā. Ādams aizvāks peli, lai viņa to neredzētu. Ādams viņu saprata.

Slīgdama nesamaņā, Lilija nejuta, kā nazis pārgriež virves ap viņas plaukstu locītavām, ne arī Džesa virsjakas siltumu sev pāri. Vīrietis, stāvēdams viņai blakus ar asiņainām rokām un nazi, dzirdēja viņu minam Ādama vārdu.

Darbiņš tika nožēlojami ātri padarīts, viņš sprieda. Viņam neatlika laika izvērsties. Par laimi, viņam veicās atrast tos abus pirms pārējiem. Vēl jo lielāka veiksme, ka neģēlis bija piedzēries un apstulbis. Džess nomira vieglāk, nekā būtu pelnījis. Kā cūka pirms kaušanas viņš paspēja tikai vienu reizi iespiegties.

Tomēr skalpu viņš noņēma. Nu jau tas kļuva par tradīciju, un viņš pat bija īpaši padomājis par plastmasas maisu. Ja viņam uzsmaidīs laime.

Sievieti vajadzēja atstāt meklētājiem. Varbūt jāpariņķo pa apkaimi kopā ar pārējiem un jāuzduras alai otro reizi, lai viss izskatītos, kā pieldājas.

Viņš vēlreiz palūkojās apkārt, tad pasmaidīja, ieraudzījis luktura gaismu uzspīdam uz zaru kaudzītes. Vai viņam pietika laika vēl vienai mazai izrādei? Ugunskurs pie ieejas alā, dūmi ātrāk pievērsis meklētāju grupas uzmanību.

Kāds skatiņš atklāsies, viņš līksmoja un priecīgs sakūra uguni. Un nespēja pat smieklus valdīt, kad liesmu atspīdums dejoja pa mirušā ķermeni, kas bija atbalstīts pret alas sienu, un asins peļķi blakus.

Viņš aizjāja uz austrumiem, apmeta līkumus starp kokiem, augšup lejup pa klintīm, līdz uztvēra cita meklētāja luktura gaismas atspīdumu. Tagad viņam tikai atlika griezt zirgu turp un nozust starp vīriem, kuri pārbaudīja kalnus, iedomādamies sevi par nākamajiem varoņiem.

Viņš vienīgais zināja, ka varoņdarbs jau bija paveikts.

-    Dūmi! - Vila pirmā saoda tos gaisā. Segli nočīkstēja, viņai pa- slejoties augšup no tiem un sasprindzinot uzmanību. - Es sajūtu dūmus. - Sirds nodrebēja pirmajās cerību nojausmās. - Ādam!

-    Tur augšā. Es neredzu, bet jūtu.

-   Viņš iekūris sārtu, - Bens nomurmināja. - Stulbenis…

Neapspriedušies viņi palaida zirgus rikšos un visi trīs vienā rindā jāja turp. Rita pusē ausa pirmā neskaidrā gaisma.

-   Es zinu šo vietu. Ādam, mēs te rāpāmies pa klintīm netālu no aizas. - Bena žokļi saspringa. - Te ir daudz alu, mazu alu. Tās itin piemērotas paslēptuvei.

-    Atceros. - Tikai atmiņas par revolveri, kas bija pievērsts Lilijas deniņiem, atturēja Ādamu dzīt zirgu auļos. Acis jau bija pieradušas pie tumsas, tās samiedzās, pamanot atblāzmu. Tad kļuva asas. - Tur! - Ādams norādīja uz pelēku dūmu strūkliņu priekšā. Čār- lijs sāka mežonīgi spalgi riet.

-    Atradām! - Pirms Vila paspēja reaģēt, Bens aizšķērsoja ceļu viņas zirgam. - Paliec te!

-    Kas vēl nebūs!

-    Dari, ko lieku!

Bens pazina Čārlija riešanu. Tā pauda nevis medību atraduma prieku, bet brīdināja par nāvi. Vilas sejas izteiksme norādīja, ka viņa nepaklausīs. Taču viņa varētu piekrist plānam, kuru viņš izteiks.

-    Viņš ir apbruņots, - Bens atgādināja. - Mēs viņu iztramdīsim. Tātad būs labāk, ja tu paliksi tepat ar ieroci. Tu šauj trāpīgāk par Ādamu. Gandrīz tikpat veikli kā es. Viņš nebūs gaidījis, ka mums līdzi ir sieviete, un pievērsīs visu uzmanību mums.

Bena teiktais skanēja saprātīgi, un Vila pamāja.

-    Sarunāts. Vispirms mēģināsim tā. - Izņēmusi ieroci, viņa paskatījās uz Ādamu. - Es tevi piesegšu.

Ādams nolēca no zirga, viņa skatiens pievērsās Benam.

-    Atceries… - Tas bija viss, ko viņš pateica.

Viņi sadalījās, un viens devās no kreisās puses, otrs no labās pretim ieejai alā, kur nelielais ugunskurs vairs tikai dūmoja. Vila, iespiedusi ceļgalus Mēnesnīcai sānos, lika zirgam stāvēt un gaidīdama vēroja abus vīriešus. Viņi kustējās sinhroni kā brāļi, kas jau kopš bērnības kopā medījuši, un lasīja viens otra domas. Viņi sazinājās ar žestu, ar galvas mājienu, viņi neko nesasteidza un neko nenokavēja.

Vilai sāka dauzīties sirds, kad viņi tuvojās alai. Elpa iestrēga kaklā, viņa bija sagatavojusies dzirdēt šāvienus, kliedzienus, briesmīgus asiņu skatus sniegā.

Viņa lūdzās palīdzību gan dzimtajā, gan savas mātes valodā, tad sajauca abas, lai tikai Dievs viņu uzklausītu.

Viņa dziļi ieelpoja un izelpoja. Tad savaldījās un pavērsa ar stingru roku pret alas ieeju stobru.

No alas izstreipuļoja Lilija.

-    Svētais Dievs! - Vila aizmirsa pienākumu, posteni un iecirta piešus, palaizdama zirgu auļos. Lilija jau bija Ādama apskāvienos, kad Vila nokāpa no zirga. - Kā viņai ir? Vai nekas nekait?

-    Viņa deg. Drudzis. - Ādams izmisis piespieda seju pie Lilijas vaiga, kā vēlēdamies to atvēsināt. Ādamam bija aizmirsusies atriebība, viņš tikai turēja drebošo Liliju. - Mums viņa steidzami jānogādā mājās.

-    Tur iekšā… - Lilija nomurmināja un piespiedās Ādamam vēl ciešāk. - Tur… Džess. Šausmas…

Vilai sagriezās galva, un atkal viņu pārņēma bailes.

-    Bens? - Vilai viņš vispirms ienāca prātā, un iekliegušies viņa metās alā.

Bens reaģēja strauji, tomēr ne tik ātri, lai apturētu Viļu, un tā nu viņa ieraudzīja alā uz zemes līķi.

-    Ārā! - Bens nostājās skatam priekšā ar savu augumu un saņēma Viļu aiz pleciem. - Ej ārā…

-    Kā tad tā? - Asinis, asiņu jūra. Pārgriezta rīkle, uzšķērsts vēders, noskalpēti mati. - Kurš…

-    Ej ārā! - Bens stingri izstūma viņu laukā.

Tikusi ārā no alas, Vila atspiedās pret klinti. Viņu viscaur klāja auksti sviedri, pakrūtē griezās nelabums. Viņa tvēra pēc gaisa un elpoja, elpoja, līdz bija droša, ka nevems vai neģībs.

Acu skatiens noskaidrojās, viņa ieraudzīja, kā Ādams ievīsta Liliju savā jakā.

-    Man somā ir termoss ar kafiju. Tai jābūt vēl siltai. - Vila izslējās un pavēlēja kājām nedrebēt. - Iedosim viņai padzerties un vedīsim mājās.

Ādams pacēla Liliju rokās. Viņa un māsas skatieni sastapās kā zobena asmeņi.

-Viņš taču ir jau miris?

-    Jā, miris.

-    Es gribēju to izdarīt ar savām rokām.

-    Es to sapratu.

Vila staigāja šurpu turpu pa Ādama dzīvojamo istabu. Viņa nederēja par slimnieka kopēju un to apzinājās. Tas vēl bija par maz - sacīt, ka nederēja. Stundu pēc atgriešanās viņai lika iziet. Besa un Ādams augšstāvā aprūpēja Liliju, kā nu tas bija nepieciešams. Bens un Neitans runāja ar policistiem, strādnieki no rīta atpūtās pēc meklējumos aizvadītās garās nakts.

Pat Tesai bija dots rīkojums virtuvē sildīt kafiju, tēju, zupu. Galvenais - kaut ko karstu, šķidru.

Viņa savu bija paveikusi, Vila secināja, kārtējo reizi šķērsojot istabu. Viņa atsauca policistus, piezvanīja meklēšanas un glābšanas brigādei, lika Besai sagatavot slimniecei gultu. Tagad viņai atlika tikai bezjēdzīga gaidīšana.

Kad Besa nāca lejā pa kāpnēm, Vila satrūkusies palēcās.

-    Kā viņa jūtas? Vai slikti? Kā tu viņai palīdzi?

-    Es daru to, kas nepieciešams! - No satraukumiem un negulēšanas Besas balss bija asa un viņa pati aizkaitināta. - Ej mājās un izgulies! Vēlāk atnāksi viņu apraudzīt.

-   Viņa jāved uz slimnīcu, - Tesa iebilda, nākot ar paplāti, uz kuras bija uzlikts šķīvis ar karstu zupu.

-    Es mācēšu viņu aprūpēt tepat. Ja drudzis nemazināsies, Zalcs ar lidmašīnu aizvedīs viņu uz Bilingsu. Pagaidām viņa jūtas drošāka savā gultā ar draugu blakus. - Besa pakampa Tesai no rokām paplāti. Besa gribēja, lai abas māsas nemaisās viņai pa kājām, viņai pietika uztraukumu ar trešo augšstāvā, gultā. - Nejaucies iekšā! Es zinu, ko daru.

-    Viņa vienmēr zina, ko dara. - Tesa sadusmojusies noskatījās pakaļ Besai, kura jau metās augšā pa kāpnēm. - Lilijai var būt apsaldējumi vai hipotermija.

-    Nebija tik auksts, lai saķertu vienu vai otru, - Vila gurdi iebilda. - Mēs pārbaudījām, vai viņa nav apsaldējusi kādu ķermeņa daļu. Viņa ir pamatīgi saaukstējusies un piekauta. Ja Besa uzskatīs, ka viņas stāvoklis pasliktinājies, nekavējoties vedīsim uz slimnīcu.

Tesa saknieba lūpas un izteica to, kas jau labu laiku nomāca viņas sirdi.

-Viņš varēja Liliju izvarot…

Vila aizgriezās. Viņa tāpat visu garo nakti baiļojās arī par to.

-    Ja būtu, viņa izstāstītu Ādamam.

-    Sievietei nav viegli par to atzīties.

-   Ādamam viņa uzticētos. - Vila saberzēja iekaisušās acis un nolaida lejā rokas. - Lilijai nebija saplēstas drēbes, manuprāt, viņa plāni sniedzās tālāk par izvarošanu. Nav nekādu pazīmju, kas liecinātu par to. Besa būtu ievērojusi, kad izģērba Liliju. Viņa pateiktu.

-   Tad jau labi, ka tā. - Tesa varēja atvairīt vienas briesmīgās bailes. -Vai tu pastāstīsi, kas tur, kalnos, notika?

-     Es nezinu. - Vila redzēja šo ainu sev acu priekšā - pilnīgi skaidri redzēja. Tā tagad bija iekalta viņas atmiņā, tāpat kā iepriekšējās. Bet viņa neizprata, kas noticis. - Mēs atradām Liliju nemaņā, Kuks bija miris. Beigts, - viņa atkārtoja, un viņas skatiens sastapās ar Tesas acīm, - tāpat kā pārējie. Piklzs un tā meitene.

-    Bet… - Tesa bija sapratusi, ka Ādams viņu nogalinājis. Policijai viņi stāstīja ko citu, bet īstenībā Ādams atriebies. - Kā to lai saprot? Ja Džess Kuks noslepkavojis…

-    Es nezinu. - Vila paņēma cepuri un jaku. - Man jāiziet svaigā gaisā.

-    Vila! - Tesa ar roku aizkavēja māsu. - Ja nu Džess Kuks nav bijis slepkava?

-    Es nezinu. - Vila atbrīvoja roku. - Ej gulēt, mis Holivuda! Tu izskaties pārguruši.

Vārgais dzēliens viņu neuzmundrināja. Kā ar ūdeni pielijušām kājām viņa vilkās pāri ceļam. Jāparunā ar policiju, Vila nosprieda. Jāiztur vēl viena pratināšana. Vēl viņai jāsaved kārtībā domas, jāsaplāno turpmākā rīcība.

Pārāk daudz mašīnu pagalmā, Vila atzīmēja un apstājusies nopētīja dienesta zīmes uz spārniem braucamajiem, kas ielenkuši Bena džipu. Vai tēva dzīves laikā kaut reizi te bija parādījies policijas auto, Vila nespēja atcerēties. Kopš viņa nāves policija pārāk bieži bija paspējusi ciemoties rančo.

Sakopojusi pēdējos spēkus, viņa uzkāpa verandā un iegāja iekšā.

Bens pa kabineta logu viņu ieraudzīja nākam un noskatījās, kā Vila, gandrīz streipuļodama, tikusi līdz policijas mašīnām, krampjaini izslējās.

Bens viņai ārkārtīgi juta līdzi.

-    Kā klājas Lilijai?

-    Besa nelaiž nevienu pie viņas, tikai Ādamu. - Vila lēni novilka jaku, lai no spējākas kustības nesagrūtu viņas sāpošie kauli. - Bet viņa tomēr aizmigusi.

-Tas ir labi. Seko viņas paraugam!

-    Policisti gribēs ar mani runāt.

-    Izrunāsies vēlāk. Kad būsi pagulējusi. - Bens stingri saņēma Viļu aiz rokas un veda augšā pa kāpnēm.

-    Man vēl daudz pienākumu, Ben.

-    Jā. - Kāpņu galā Vila pagriezās uz kabineta pusi, bet Bens itin vienkārši pacēla viņu rokās un nesa uz viņas istabu. - Galvenais, lai tu arī nesaslimtu.

-    Laid mani! Es neatzīstu alu cilvēka metodes.

-    Es arī ne. - Bens atspēra durvis, aizcirta ciet, piegāja pie gultas un ielika tajā Viļu. - īpaši tad, ja tu sāc tēlot alu cilvēku. - Vila slējās augšā, bet Bens neļāva. - Esmu stiprāks par tevi. Es tevi nelaidīšu ārā, iekams nebūsi kaut mazliet pagulējusi.

Vila nespēja viņu uzveikt ar muskuļu spēku, bet pārkliegt gan varēja.

-     Kabinetā sēž policisti, māsa tik slima, ka nevar man pateikt ne vārda! Strādnieki savā mājā tenko par to, kas kalnos noticis, rančo pamests novārtā! Ko tu iedomājies, ka es te šņākšu, kamēr viss brūk un jūk?

-    Padomā labāk reiz par sevi arī! - Izrādījās, ka Bens tomēr spēja viņu pārkliegt. Sprādziens atsistu Viļu guļus, ja viņa jau negulētu. - Reizi mūžā pasaudzē sevi, citādi būsi pagalam. Policisti pagaidīs, par tavu māsu jau tiek gādāts, vīri ir tā pārguruši, ka spriež tikai par to, kurš skaļāk krāc. Rančo nepazudīs, ja tu pāris stundu pagu- lēsi.

Bens sakampa viņas zābaku, norāva no kājas un aizmeta pāri istabai. Vila pieķērās pie otra, un cīņa izskatītos komiska, ja Bens nebūtu tik ļoti pārskaities.

-    Kas gan tev iekodis? - Vila pieprasīja. - Nomierinies, Ben!

Otrais zābaks izslīdēja viņai no pirkstiem un tāpat aizlidoja.

-    Vai es neredzēju tavu sejas izteiksmi, kad tu iegāji alā? Vai es nesaprotu, kāds tev tas bija trieciens, kā tu tik tikko valdījies atpakaļceļā? - Bens saķēra viņas blūzes pogas, un Vilai jau šķita, ka viņa tiks aizlidināta pakaļ zābakiem. - Es to vairs nespēju izturēt.

Vila bija tā apjukusi, ka ļāva atpogāt blūzi un novilkt no pleciem.

-    Novāc rokas! Es pati varu noģērbties. Tu te esi uzraugs, Ma- kinon, bet tu nekomandēsi mani…

-    Tev vajadzīgs cilvēks, kas vada tavu dzīvi.

Bens pacēla viņu no gultas - kā spalviņu, Vila pabrīnījās, kājas viņai karājās virs nospodrinātās koka grīdas. Kaut viņa neskaitāmas reizes bija redzējusi Benu dusmojamies, nekad viņš neizturējās tik neganti. Nekad viņš nebija tik ārkārtīgi nikns.

Viņš sakratīja Viļu tā, ka viņai zobi noklabēja.

-    Uzklausi taču cilvēku, kurš ir tev blakus!

Vila pēkšņi uzliesmoja no pazemojuma, ko sadzirdēja viņa vārdos.

-    Jā, tikai tas nebūsi tu. Tu šeit neizrīkosi, un laid mani vaļā… - Viņas plaukstas savilkās dūrēs, kad Bens viņai ļāva nostāties uz kājām.

-    Izgāz dusmas uz mani! - Bens viņu izaicināja. - Uz priekšu! Bet tu tik un tā gulēsi, kaut arī man tevi būtu šeit jāpiesien.

Vila satvēra rokas, kas turēja viņas kreklu.

-    Brīdinu…

-   Viņš strādāja pie manis.

Vila sastinga, un abi pārtrauca cīniņu ap kreklu.

-     Ko? Džess Kuks? - Nu viņas rokas cieši sakampa Benu. Tad tās vārgi nošļuka gar sāniem. Viņa atcerējās. Viņa atcerējās to dienu ceļā uz "Trim klintīm", skaisto, smaidīgo seju pie viņas mašīnas loga. Džess bija viņai atradies tik tuvu, cik tagad Bens, viņus šķīra vienīgi plāns stikls.

Ko viņš izdarītu, Vila minēja, ja mašīnas durvis nebūtu slēgtas un logs ciet?

-   Tātad tur es viņu redzēju… - Vila nodrebēja, atceroties, kā viņš bija uzsmaidījis, kā nosaucis viņu vārdā. - Es nevarēju to salikt kopā. Viņš taču visu laiku te grozījies. Braucis pie mums, spēlējis pokeru ar vīriem. Strādnieku mājā spēlējis kārtis.

Viņa nopurinājās, paskatījās uz Benu un saprata, kāda smaga atbildības nasta viņam uzkrauta. Viņš juta nevis dusmas, bet vainas apziņu, Vila aptvēra. Viņai pārāk labi pazīstamās emocijas.

-    Tā nav tava vaina. Tu nevarēji to zināt. - Viņa maigi pieskārās Bena sejai ar pirkstiem, un tikpat maigi skanēja viņas balss, tagad runājot.

-    Nē, nevarēju. - Viņš bija nomocījies un tirdījis sevi, izjuzdams īstas sāpes. - Bet tas nemaina lietas būtību. Es viņu sūtīju salabot Šellijas mašīnu. Šellija cienāja viņu ar kafiju - un mājās bija tikai viņa un bērns. Viņš salaboja manai mātei vannasistabā izlietni. Viņš atradās mājā viens pats ar māti.

-    Beidz! - Vila paliecās un aplika rokas viņam apkārt, piespiežot apsēsties sev blakus. - Nu ar viņu ir cauri.

-    Ar viņu - jā, bet ne ar pārējo. - Bens saņēma Viļu aiz pleciem, tā ka viņi sēdēja ar seju pret seju uz gultas malas. - Tas, kurš viņu nogalināja, ir vai nu mans, vai tavs strādnieks.

-    Es to apzinos.

Viņai tas nebija izgājis no prāta visu laiku, visu ceļu no alas līdz mājai, arī bezpalīdzīgi gaidot Ādama viesistabā.

-    Varbūt tā bija atriebība par pārējiem, Ben. Džess nogalināja tos divus, un kāds viņam atmaksāja ar to pašu. Lilijai viņš nav nodarījis pāri. Viņa tur gulēja viena, nemaņā, bet viņš nav aizskāris Liliju.

-    Varbūt viņam vienā reizē pietiek ar vienu upuri. Vila, es šaubos, vai eksistē divi slepkavas ar nazi. Kukam bija līdzi mazs kabatas nazis ar četru collu asmeni, ne lielāks kā rotaļlieta. Ar tādu asmeni dziļi neiegriezīsi.

-    Nē. - Vila pārdomājot piekrita.

-   Tad vēl kas. Govs, kuru mēs atradām netālu no būdas. Tas nevarēja būt Kuka roku darbs. Es viņu tikko biju pieņēmis darbā. Viņš nepazina kalnus, šo apkaimi.

Vila apslapināja sausās lūpas.

-   Tu visu izstāstīji policijai? -Jā.

-    Tas ir labi. - Viņa paberzēja pirkstus pret pieres vidu. Galva vēl nesāpēja, tomēr viņa tajā juta trulu spiedienu. - Mēs turpināsim ierasto ikdienu. Mainīsimies sardzē, vīri strādās brigādēs un maiņās. Es savējos pazīstu. - Viņa sažņaudza celi. - Es savējos zinu. Divus jaunos pieņemtos… ak vai, nevajadzēja pieņemt jaunus, kamēr nav noskaidrota patiesība.

-    Nedodies nekur jāšus viena pati!

-    Es nevaru vienmēr ņemt līdzi miesassargu, pārbaudot ganāmpulku.

-Viena tu vairs nejāsi! - Bens apvaldīti pavēlēja. - Vai arī es izmantošu tava tēva testamentā doto iespēju stāties tev ceļā. Es paziņošu par tavu nekompetenci rančo vadīšanā. Pierunāšu Neitu man pievienoties.

Vilas bālā seja kļuva gluži kā sniegs, viņai pieceļoties. -

-    Nelieti! Tu labi zini, ka esmu tikpat spējīga vadīt rančo kā citi šajā štatā. Pat labāk.

Bens arī piecēlās kājās.

-    Es rīkošos tā, kā uzskatīšu par vajadzīgu. Neklausot mani, tu riskē zaudēt Mērsija rančo.

-   Vācies ārā! - Vila apsviedās, dūres vicinādama. - Ārā no manas mājas!

-    Ja vēlies saglabāt māju, jāj uz ganībām tikai Ādaina vai Hema pavadībā. Ja vēlies, lai es aizeju, liecies gultā un miedz ciet!

Bens varētu viņu atkal noguldīt ar spēku. Viņam vieglāk bija rīkoties nekā izteikt vārdus.

-    Es uztraucos par tevi, Vila. Manas jūtas pret tevi kļūst arvien dziļākas. - Benam sametās pavisam grūti, kad Vila viņu izbrīnījusies uzlūkoja. - Es gan nezinu, ko man ar tām iesākt, bet tā nu tas ir.

Vilai pavisam neierasti iesāpējās sirds.

-    Draudi ir muļķīgs jūtu izrādīšanas veids.

-   Varbūt. Bet mīļu lūgumu tu neuzklausītu.

-    Kā tu zini? Tu nemēdz mīļi lūgt.

Bens pārlaida plaukstu sev pār matiem un mirkli pamīņājās.

-    Mani gaida daudz darba. Ņemšanās ar tevi mani aizkavējusi. Klausi, ko saku, un būs miers.

Interesanti, Vila nosprieda. Atpūtusies viņa pārdomās dzirdēto vēlreiz.

-   Vai tu jāsi viens, Ben?

-    Mēs nerunājam par mani.

-    Varbūt man ari ir jūtas.

Bens bija negaidīti pārsteigts. Sabāzis rokas kabatās, šūpodamies uz papēžiem, viņš apsvēra, ko Vila pateikusi.

-Tiešām?

-   Varbūt. Pēdējā laikā man vairs negribas tevi izpļaukāt, tātad - iespējams.

Bens savaikstījās.

-    Vila, tu gan proti ierosināt vīrieša pašapziņu un pēc tam to nogremdēt. - Viņš piegāja tuvu klāt Vilai, pacēla viņas zodu un viegli noskūpstīja. - Tu man kaut ko nozīmē. Daudz ko.

-   Tu man arī. Daudz ko.

Vila sāka atmaigt. Viņa to neapzinājās, taču Bens gan. Citā situācijā viņš teiktu ko vairāk, apmīļotu viņu. Vai arī neteiktu neko. Bens darīja to, ko Vila no viņa gaidīja, maigi viņu noskūpstīja, tad ļāva skūpstā aizmirsties.

Vilas rokas apskāva viņa kaklu. Augums padevīgi piekļāvās Benam. Vīrieša glāsti viņu nomierināja, atslābināja. Viņš pacēla Viļu, noguldīja, un Vila tikai padevīgi nopūtās.

-   Aizslēdz durvis, - viņa nomurmināja. - Policisti klimst apkārt. Arestēs vēl mūs.

Bens uzspieda skūpstu viņas aizvērtajām acīm, vienlaikus sākdams viņai vilkt nost džinsus. Bens noskūpstīja sakniebtās lūpas un nolika bikses malā. Tad uzklāja viņai segu un nolaida lejā logu aizklājus. Vila puspievērtām acīm, smagiem plakstiņiem viegli smaidīja, kad viņš atkal atsēdās uz gultas malas un noliecās, lai skūpstītu siltās lūpas.

-    Guli! - viņš pavēlēja, piecēlās un gāja uz durvīm.

Vila izstiepās kā stīga.

-    Nekauna…

)

-    Man patīk, ka tu mani apsaukā. - Iesmējies viņš aizvēra durvis.

Vila sadusmojusies atkrita spilvenos. Kā Benam allaž tik veikli izdevās viņu apvest ap stūri! Bens lika viņai gulēt. Un paskat - te nu viņa bija, kājas izstiepusi. Kaut kas traks!

Nu nē, viņa negulēs. Viens mirklis, un viņa būs augšā, noskalosies atspirdzinošā dušā. Tad viņa ķersies pie dienas darbiem.

Tūlīt - pēc vienas minūtes.

Viņa nevērs ciet acis, neaizmigs. Ja ļausies miegam, tad atgriezīsies alā, tajās šausmās. Ne jau šā iemesla pēc viņa negulēs, Vila sev iestāstīja, piespiežot atkal atvērt acis. Ne jau bailes viņu skubināja kustēties. Tas bija pienākums. Viņa tūdaļ saņemsies un ies izpildīt pienākumu. Viņa negulēs tikai tāpēc, ka Makinons viņai tā pavēlējis. Tieši tāpēc ne, ka viņš lika to darīt.

Kā akmens viņa iekrita dziļā miegā bez sapņiem.

C eturtā daļa

Vasara

Rauj maija puķes mīļās stiprs vējš, Laiks vasarai tik īss, tik spējš.

Šekspīrs

Divdesmit piektā nodaļa

Izlietnē nebija neviena šķīvja, uz letes - ne drupačiņas, ne mazāko traipu uz grīdas. Lilija skatījās apkārt - virtuve bija nevainojami tīra. Ādams pats visu bija padarījis. Kārtējo reizi. Viņa pavēra vaļā sētaspuses durvis. Dārzs bija apkopts, viss iestādīts, pat puķes.

Ādams un Tesa bija parūpējušies par itin visu. Lilija pat nebija paguvusi uzvilkt dārza cimdus un notraipīt tos ar zemi. Ak, cik ļoti viņa to vēlējās!

Apslāpējusi aizkaitinājumu, Lilija sev atgādināja, ka tas taču darīts viņas labā. Viņa bija slimojusi divas nedēļas, pēc tam vēl vienu jutās pārāk vārga, lai strādātu bez periodiskas atpūtas. Tagad gan viņa bija pilnībā atlabusi, un viņai jau sāka apnikt nepārtrauktā ap- tekalēšana un nemitīgās raizes par viņas veselību.

Lilija zināja, ka ledusskapis ir pārpildīts ar Besas vai Nelas sagatavotiem ēdieniem. Lilija pati pēdējo reizi bija ķērusies pie gatavošanas, pirms Džess ienāca pa durvīm, kurās viņa patlaban stāvēja, skatīdamās saplaukušajos koku pumpuros un sajuzdama, kā maija siltais gaiss glāsta vaigu.

Vesela mūžība šķita pagājusi kopš aukstās, briesmīgās nakts. Atmiņā bija palikuši melni caurumi, pelēki plankumi, kurus viņa īpaši nepētīja. Pēc trim nedēļām, kas paies ātri, viņa apprecēsies, bet šobrīd viņas dzīvē valdīja lielāks sajukums nekā jebkad.

Viņai pat neļāva uzrakstīt kāzu ielūgumus. Visiem par pārsteigumu, atldājās, ka Vilai bija pats glītākais rokraksts. Tāpēc Tesa uzdeva šo darbiņu Vilai, bet Lilijai atstāja nenozīmīgāko pienākumu.

Viņai bija jānolaiza markas.

Ziedi bija pasūtīti, tāpat fotogrāfs un mūzika. Lilija bija ļāvusi visiem gādīgi riņķot viņai apkārt un kāpt pāri, nokārtojot dažādus jautājumus. To vajadzēja izbeigt. Tas beigsies. Izgājusi laukā un aizvērusi ar stingru roku durvis, viņa devās uz stalli. Sāka iet apņēmīgi, taču beidza, tik tikko vilkdama kājas. Katru reizi, kad viņa uzdrošinājās tuvoties stallim vai ganībām, Ādams viņu aizgādāja atpakaļ uz mājām. Nepieskardamies viņai, Lilija domāja. Vai arī pie- skardamies vienaldzīgi - kā ārsts pacientei, nevis mīļotais vīrietis savai mīļotajai.

Ādams iznāca viņai pretim, un tas atkal jau Lilijai lika aizdomāties, vai viņam kaut kur ir paslēpts radars, kas ziņo par viņas tuvošanos. Ādams smaidīja, bet Lilija redzēja, cik nopietnas ir viņa acis, kā viņš to nopēta.

-    Sveika! Es cerēju, ka tu gulēsi ilgāk.

-    Pulkstenis jau pāri desmitiem. Gribēju apkopt kumeliņus.

-   Gan jau paspēsi. - Ādams, kā parasti, vadīja viņu tālāk no staļļa, tik tikko pieskardamies viņas elkonim. - Vai brokastis paēdi?

-    Jā, Ādam, paēdu.

-    Tas ir labi. - Ādams apvaldīja vēlēšanos pacelt viņu un aiznest uz māju un ieslēgt. - Vai pabeidzi lasīt jauno grāmatu, kuru tev atnesu? Tik jaukā rītā varēji pasēdēt verandā un palasīt. Mazliet pasauļoties.

-    Esmu to gandrīz izlasījusi. - Viņa tai bija tik tikko pieskārusies.

Liliju pārņēma vainas apziņa, Ādams taču īpaši brauca uz pilsētu pirkt grāmatas, žurnālus, viņas iecienīto gardumu - mazās saldinātās mandeles. Viņa ienīda grāmatas, žurnālus, mandeles. Pat ziedus, kurus Ādams mūžīgi sagādāja, lai viņu iepriecinātu.

-     Es tev atnesīšu radio. Un segu. Tev var samesties vēsi, sēžot ārā. - Viņš baiļojās, ka Lilija saaukstēsies, atkal gulēs gultā viņam blakus drebēdama, nevarīga. - Atnesīšu tēju, tad…

-    Izbeidz! - Kliedziens pārsteidza viņus abus. Kad Ādams, acis iepletis, uzlūkoja viņu, Lilija aptvēra, ka pirmo reizi mūžā uzklieguši cilvēkam. Kāda satraucoša varas sajūta. - Izbeidz, Ādam! Man tas ir līdz kaklam. Es negribu sēdēt, negribu lasīt. Nenes man tēju, puķes, saldumus, neizturies pret mani kā pret ieplaisājušu stikla gabalu!

-    Lilija, nesatraucies… Tu atkal saslimsi, tu nupat tikai esi atko- pusies.

Tā bija pirmā reize Lilijas dzīvē, kad viņa neievēroja gudro padomu izskaitīt līdz desmit un tikai tad runāt. Gan jau, Lilija nolēma, viņa reiz paklausīs šai pamācībai.

-    Es esmu vesela. Sen jau būtu, ja tu nečubinātos ap mani. Un vēl - man tas viss ir apriebies. Apnicis noskatīties, kā manā vietā mazgā traukus, ravē dārzu, vada manu dzīvi. Apnicis līdz kaklam!

-    Iesim iekšā. - Ādams izturējās pret viņu kā pret niķīgu ķēvi - ar lielu pacietību un izpratni. - Tev gluži vienkārši ir jāatpūšas. Tu esi pārāk norūpējusies par kāzām, līdz kurām atlikušas tikai dažas nedēļas.

Ar to pietika, lai notiktu sprādziens. Lilija metās viņam virsū.

-   Man nav jāatpūšas, nedanco man apkārt kā untumainam bērnam! Nekādu kāzu nebūs, iekams es nepārdomāšu!

Līdz šim neiepazītu, satraucošu izjūtu vadīta, Lilija, dusmu pārņemta, devās prom - taisnā ceļā uz galveno māju, augšā pa kāpnēm, iekšā kabinetā, kur Vila patlaban strīdējās ar Tesu.

-    Ja tev nepatīk mans organizēšanas veids, kāpēc tu man uzmācies vēl ar šo darbu? Man pietiek, ko darīt, lai vēl uzņemtos rūpes par viesu pieņemšanu.

-    Man jāgādā ziedi! - Tesa atcirta. - Es risinu jautājumus ar atbildīgo par galda klāšanu - ja to muļķi ar greizajiem zobiem, kurš prot gatavot tikai cūkas cepeti, vispār var nosaukt par galveno ēdinātāju! -Viņa novicināja rokas pa gaisu, tad iesprieda dūres gurnos. - Tev atliek tikai salikt galdus un krēslus bufetes galdam ārā dārzā. Ja es prasu svītrainus sauljumus, vai tiešām tik grūti dabūt tieši svītrainus?

Nu arī Vila iecirta dūres gurnos, nostādamās vaigu vaigā pret Tesu.

-    Kur tu iedomājies likt piecdesmit zilbaltus sauljumus - un to nojumi, ko tev tik traki vajag! Ja tu… Lilija, vai tev tagad nav jāguļ?

-    Nē, man tagad nav jāguļ. - Lilijai šķita, ka tūlīt dzirksteles no- sprakšķēs pirkstu galos, viņai piesoļojot pie galda un noslaukot ar vēzienu visus sarakstus un papīra lapas uz grīdas. - Izmetiet visus tos papīriņus, kas attiecas uz kāzām, atkritumu grozā! Nekādu kāzu nebūs.

-    Mīļā… - Tesa, atguvusies no pārbīļa, aplika roku māsai ap pleciem un mēģināja viņu nostumt uz krēsla. - Ja tev radušās šaubas…

-   Nečubinies ap mani! - Lilija pārskaitusies izrāvās no viņas tvēriena.

-    Neizliecies, ka saproti manas šaubas, ja neviens neapjēdz galveno. Tās ir manas kāzas, velns parāvis! Manas! Jūs visu esat pārņēmušas savās rokās. Ja jums tā gribas organizēt kāzas, tad precieties jūs pašas!

-   Es pasaukšu Besu, - Tesa nočukstēja, bet Lilijai, to dzirdot, uznāca jauna lēkme.

-    Negribu nekādu Besu - vēl viena, kas lēkās man apkārt! Kurš to vēl reizi mēģinās, dabūs pliķi pa seju. Es runāju nopietni. Tu! - Lilija iebakstīja ar pirkstu Tesai. - Tu sastādīji manu dārzu. - Tad viņa metās virsū Vilai. - Tu! Tu uzrakstīji manus kāzu ielūgumus. Jūs abas visu esat pārņēmušas savā ziņā. Ja kaut kas paliek nedarīts, tūlīt klāt ir Ādams, un man neatliek nekā…

-    Ak tā? - Vila pacēla rokas. - Atvaino par pūlēm palīdzēt tev grūtā brīdī. Paldies, ka tevis dēļ dabūju pirkstos krampjus rakstīdama, kad viena persona visu laiku elpoja man pakausī.

-     Es neelpoju tev pakausī! - Tesa nošņācās caur zobiem. - Es vadīju darbu.

-    Vadītāja, ko iedomājies… Tu bāz degunu visur, kur nevajag, drīz tev tas kaut kur iesprūdis!

-    To tu gribētu gan, vai ne?

-    Beidziet, abas divas! Mutes ciet!

Māsas paklausīja, kaut arī mutes atkal pavērās, kad Lilija, paķērusi vāzi, aizlaida to pa gaisu.

-    Strīdieties kaut līdz asarām, bet ne jau par manām darīšanām. Ne jau par mani. Sapratāt? Es vairs neļaušos, ka man uzkundzējas. Mani neviens vairs nevadīs. Nenostums malā. Beidziet skatīties uz mani tā, it kā es tūlīt izlaidīšu garu. Tas nenotiks! Nē!

-    Lilija… - Ādams bija nostājies uz sliekšņa. Viņš minstinājās, nezinādams, kā lai viņu nomierina. Neuzdrošinādamies viņai tuvoties, Ādams tikai noteica: - Es negribēju tevi uztraukt. Ja tev nepieciešams laiks…

-    Ak, nesāc vēl arī tu! - Dusmās drebēdama, viņa paspēra papīrus, kas gulēja pie kājām. - Tieši par to es runāju. Neviens nedrīkst uztraukt Liliju. Nedrīkst izturēties pret Liliju kā pret normālu sievieti. Nabadzīte, mazā Lilija… Viņa sabruks.

Lilija apcirtās otrādi, lai visiem trāpītu viņas dusmu liesmas.

-    Jā, Džess man uzbruka. Pielika revolveri pie galvas. Aizvilka mani kalnos, iegrūda sniegā un, piesējis virvē, rāva sev līdzi kā suni. Bet es to izturēju. Izdzīvoju. Iesaku jums mainīt savu attieksmi pret mani.

Tagad nesavaldījās Ādams, jo acu priekšā skaidri iztēlojās šīs drausmīgās ainas.

-    Bet ko gan tu gribi? Lai es to aizmirstu? Lai izliekos, ka nekas nav noticis?

-    Samierinies, dzīvo tālāk! Tāpat kā es. Tu man vispār neko neesi jautājis. - Lilijai aizķērās balss, taču viņa savaldījās. Nē, viņa sevi drošināja, viņa nesabruks. Viņa neraudās. - Varbūt tu neko negribi zināt. Varbūt tu vispār mani negribi.

-    Kā tu vari tā runāt?

Lilija saslējās un vēsi un saprātīgi, kaut arī sirds krūtīs mežonīgi sitās, sacīja:

-    Tu man nepieskaries, Ādam. Kopš tā notikuma tu man neesi pieskāries. - Viņa papurināja galvu, jo Vila un Tesa grasījās iziet no istabas. - Nē, palieciet! Tas, kas noticis, attiecas ne tikai uz mani un Ādamu. Arī jūs ar mani neko neesat pārrunājušās, tāpēc darīsim to tagad. Tūlīt pat!

Lilija notrausa asaru no vaiga. Nu nē, viņa neraudās.

-    Kāpēc tu izvairies no manis, Ādam? Tu domā, ka viņš man nodarīja pāri, un nu tu mani vairs negribi?

-    Es nezinu, ko darīt. - Ādams paspēra soli uz priekšu, tad apstājās. Viņam savas rokas likās pārāk neveiklas, pārāk lielas. - Es viņu neapturēju. Neaizstāvēju tevi. Neizpildīju tev doto solījumu. Es vairs nezinu, kā tev tuvoties, vai tu vispār pēc manis vairs ilgojies.

Lilija aizvēra acis. Kā viņa to nebija agrāk aptvērusi! Ādams bija tas, kurš cieta. Viņš bija izmisis, savās jūtās nomaldījies.

-   Tu atnāci man pakaļ, - Lilija izjusti teica, cerot, ka viņš sapratīs tieši tā fakta nozīmību. - Tavu seju es ieraudzīju pirmo, kad izstreipuļoju no alas, prom no… no tā. Es ieraudzīju tieši tevi, un tu man devi spēku izturēt.

Lilija aprauti ievilka elpu, nopūtās un pamazām nomierinājās.

-    Visu laiku, būdama Džesa gūstā, es zināju, tu nāksi pēc manis. Tāpēc es turējos un nenomiru. Es cīnījos pretim.

Lilija paskatījās uz māsām. Abām arī bija jāzina, cik Lilijai tas nozīmīgi.

-    Es pretojos un nepadevos, tieši tāpat, kā būtu rīkojušās jūs. Viņam bija ierocis, spēks, taču ne vara. Viņš neguva pār mani varu. Es nepakļāvos. Es iebraucu ar mašīnu kokā. Lai palēninātu bēgšanu, lai to sarežģītu.

-    Lilija! - Tesa vairs nespēja izturēt, viņa apsēdās un sāka raudāt. - Ak dievs…

-     Viņš sasēja man rokas, es kritu un kkipu. - Liliju pārņēma miers pēc pārciestās krīzes. - Arī tā es viņam apgrūtināju bēgšanu. Es zināju, ka viņš mani nenogalinās. Mocīs mani, bet nenobendēs. Tad man kļuva arvien aukstāk, un man zuda spēki. Tomēr es turējos.

Vila klusēdama ielēja glāzē ūdeni un pasniedza to Tesai. Lilija vēlreiz ievilka elpu. Tagad viņa pasacīs visu līdz galam, visu nepateikto.

-    Domāju, ka viņš mani izvaros, bet gan es to izcietīšu. Agrāk viņš tā bija darījis. Taču viņam trūka laika, un viņš baidījās. Viņš bija tikpat nobijies, cik es, pat vēl vairāk. Kad nokļuvām alā, es biju drausmīgi pārguruši un jau apzinājos, ka esmu saaukstējusies. Lai arī kā viņš būtu rīkojies, es izturētu. Man galvenais bija atgriezties.

Lilija piegāja pie loga un paskatījās ārā. Sakopojusi gribasspēku, viņa turpināja:

-    Viņam somā bija viskijs, es arī mazliet iedzēru, cerēdama, ka alkohols palīdzēs sasildīties. Viņš pamatīgi sadzērās. Es aizmigu vai arī iekritu nemaņā, dzirdēju viņu dzeram un lielāmies sev ierastajā stilā. Viskijs klunkšķēja, un zemapziņā es gaidīju, lai viņš noreibst tiktāl, ka es, izmantojot situāciju, spētu aizbēgt. Un tad kāds atnāca.

Lilija sakrustoja rokas uz krūtīm, aptverdama elkoņus.

-    To es vairs skaidri neatceros. - Šī pārbaudījuma daļa viņu patiesi biedēja. Uzplaiksnīja miglainas, drudža nomāktas ainas. - Tad jau mani kratīja drebuļi, noteikti bija sacēlusies temperatūra. Es iedomājos, ka tas esi tu, - viņa teica Ādamam. - Likās, ka esmu mājās, gultā, tu ienāci un nogūlies man blakus. Es to gandrīz sajutu. Ar šo sajūtu es iekritu miegā un nezinu, kurš nogalināja Džesu, pārgrieza man virves ap rokām. Es tātad gulēju tikai dažu pēdu attālumā, kad…

Lilija atcerējās īso, spalgo kliedzienu, kas tūdaļ bija aprāvies. Viņa to spētu sadzirdēt vēlreiz, ja ļautos atmiņām..

-    Kad pamodos, - viņa droši turpināja, - man virsū bija uzklāta Džesa jaka. Tā bija notraipīta ar asinīm. Asinis pludoja. Es viņu ieraudzīju. Pa ieeju alā iespīdēja pirmā rīta gaisma, un es viņu ieraudzīju. Tas bija briesmīgāk nekā viņa revolveris man pie galvas. Mani pārņēma neaptverama vēlēšanās bēgt. Es ieelpoju līķa smaku, ieraudzīju to, kas ar viņu bija izdarīts, kamēr gulēju aizmigusi tikai dažu pēdu atstatumā. Tad pārbijos daudz vairāk, nekā pirms tam biju baidījusies visu iepriekšējo nakti.

Lilija piegāja vienu soli tuvāk Ādamam.

-    Es tūlīt rāpoju ārā, gaismā, un tur biji tu. Tu ieradies tad, kad biji man nepieciešams visvairāk. Es paredzēju tavu atnākšanu.

Atbrīvojusies no smagajām atmiņām, Lilija gāja ieliet pati sev ūdeni.

-    Piedodiet, es sakliedzu uz jums visiem. Jūs man palīdzējāt, jūs esat noraizējušies par mani. Bet nu man jākļūst patstāvīgai. Pašai jābūt noteicējai par savu dzīvi.

-Varēji gan izldiegties jau agrāk. - Tesa nomierinājusies piecēlās. - Tev taisnība, Lilija. Tev ir pilnīga taisnība. Es aizrāvos, tavā vietā plānodama tavas kāzas. Atvaino! Man arī ļoti nepatiktu, ja es tiktu nobīdīta malā.

-   Viss kārtībā. Man piemīt nelāgs paradums ļauties, lai mani pastumj malā. Turklāt iespējams, ka man būs vajadzīga palīdzība dārza darbos.

-   Es laikam iekopšu pati savu dārzu. Man ne prātā nebija nācis, cik ļoti mani iepriecina puķu stādīšana. Es tagad noiešu lejā. - Tesa devās prom, uzmetot zīmīgu skatienu Vilai.

-    Ja vēlies pati uzņemties sara kāzu organizēšanu, - Vila paziņoja, pastumjot papīrus ar zābaka purngalu, - sāc ar papīru salasī- šanu un aizvāc tos prom no šejienes. - Viņa pasmaidīja. - Man nav laika izvēlēties apdrukātas salvetes kokteiļu glāzēm.

Izmantodama izdevību, viņa saņēma Liliju aiz pleciem un pieliekusies pačukstēja viņai pie auss:

-    Ādams būtu gatavs iet caur elli, lai tevi atbrīvotu. Nenosodi viņu, ka viņš tik ļoti tevi mīl.

Atkāpusies viņa paskatījās uz Ādamu.

-     Dodu tev pāris brīvu stundu, - viņa teica brālim, - nokārto savu personisko dzīvi! - Un Vila izgāja no istabas, aizvērdama durvis.

-    Es uzvedos kā nepateicīgs cilvēks, - Lilija ieminējās, bet Ādams tikai papurināja galvu, un viņa noliekusies sāka lasīt kopā izmētātos papīrus. — Es saplēsu vāzi. Savu mūžu neesmu tā rīkojusies. Nezināju, ka manī ir kas tāds. Mani nomāca sajūta, ka neesmu vajadzīga, derīga.

-    Piedod, ka liku tev tā justies. - Ādams pietupās un pats savāca uz grīdas izkaisītos papīrus. Pacēlis kāzu viesu sarakstu, viņš uzlūkoja Liliju. - Tu man esi ļoti vajadzīga, tu esi mans pats lielākais dārgums. Ja vēlies atsaukt kāzas… - Nē, viņš nespēja to izturēt, tomēr pacietīgi nomurmināja: - Atsauc…

Lilija aptvēra, ka Ādams pateicis šajā brīdī īstos un vienīgos vārdus.

-     Pēc visiem Vilas un Tesas pūliņiem? Tas būtu nepieklājīgi. - Lilija gandrīz pasmaidīja, bet Ādams saņēma viņas seju plaukstās. Tomēr viņa paspēja ieraudzīt viņa izmisušās, sāpju pārpilnās acis.

-    Es ļāvu tevi aizvest.

-Nē.

-    Es domāju, ka viņš tevi nogalinās.

-    Ādam…

-    Man likās, es tev pieskaršos - un tu atcerēsies viņu.

-    Nē, nē, Ādam! Nekad. - Tad Lilija viņu apskāva. - Nekad! Lūdzu, lūdzu, piedod! Es nodarīju tev pāri. Es biju tik neapmierināta, dusmīga. Es tevi mīlu, mīlu, mīlu… Apskauj mani, Ādam! Es izturēšu.

Ādamam šķita, ka pats neizturēs. Viņa rokas apskāva Liliju cieši, cieši, bet viņam likās, ka pats tūlīt sašķīdīs kā plāns stikls.

-    Es biju gatavs uz slepkavību, - viņš apslāpētā balsi čukstēja Lilijai pie kakla. - Es to būtu izdarījis. Apziņa, ka neesmu to paveicis, ir smagāka par apziņu, ka to vēlējos izdarīt. Vēl šausmīgāk ir samierināties, ka ļāvu tam notikt un gandrīz zaudēju tevi.

-            Esmu pie tevis. Viss ir beidzies. - Ādama mute atrada Lilijas lūpas, un viņa atbildēja ar īstu atdevību, glāstīdama Ādamu tik mierinoši, kā parasti to prata vienīgi viņš. - Tu man esi ļoti vajadzīgs. Man nepieciešams, lai arī es tev būtu vajadzīga.

Ādams turēja viņas seju plaukstās.

-    Tu esi. Un vienmēr būsi.

-    Es vēlos kopā ar tevi apkopt dārzu, audzēt zirgus, nokrāsot verandu. - Lilija tāpat apņēma viņa seju un, sirdij drebot, pateica: - Es gribu bērnus. Kopā ar tevi, Ādam. Šodien.

Ādams apmulsis nolieca galvu viņai pretim.

-    Lilija…

-    Šodien ir īstais laiks. - Viņa saņēma Ādama roku un pielika sev pie lūpām. - Ved mani mājās, Ādam! Šodien mēs ieņemsim bērnu.

Pa sānlogu Tesa noskatījās, kā Lilija un Ādams aiziet uz balto māju. Viņa atcerējās pirmo reizi, kad bija redzējusi abus ejam kopā, tas bija bēru dienā.

-    Nāc skaties! - viņa uzsauca Vilai.

-     Kas tur ir? - Vila mazliet nepacietīgi piegāja pie loga un tad pasmaidīja. - Tas ir labi. - Vēl pēc brīža tika aizklāti logi baltās mājas guļamistabā, un viņa plati pasmaidīja. - Izskatās, ka tomēr kāzas notiks.

-    Man vajadzīgi svītrainie sauljumi.

-    Tu esi neciešama!

-   To man daudzi pārmet. - Abām par pārsteigumu, Tesa uzlika roku Vilai uz pleca. - Vai tu rītdien dzīsi ganāmpulku uz augstieni?

-Jā.

-    Es gribu doties tev līdzi.

-    Ļoti asprātīgi.

-     Patiešām! Es jāju labi, man tā būtu derīga pieredze. Ādams turp dosies, tātad Lilija arī. Mums jāturas kopā. Drošības apsvērumu dēļ.

-    Man bija paredzēts Ādamu atstāt mājās.

Tesa papurināja galvu.

-   Tev nepieciešami uzticami līdzbiedri. Ādams nekādā ziņā tevi nelaidīs vienu. Tātad mēs ar Liliju tev piebiedrosimies.

-            To tik man vajadzēja! Noņemties ar iesācējām… - Tomēr Vila pati jau bija apsvērusi tādas iespējas plusus un mīnusus. - Maki- noni arī dzīs savu ganāmpulku. Vienu strādnieku ņemsim līdzi, Hems paliks šeit atbildīgais par pārējiem. Ej šovakar agrāk gulēt, mis Holivuda! Mēs dosimies ceļā rītausmā.

Vienīgais, kā pietrūka, Tesa domāja, rītausmā žāvādamās zirga seglos, bija mūzikas pavadījuma no dziesmas "Jēlāda". Tā nu viņa dungoja Šo melodiju pati savā nodabā, mēģinādama atcerēties vārdus, kurus daļēji zināja tikai pēc bāra ainas "Blūza brāļos".

Kādi vārdi bija dziesmā, vai: "Ielenciet viņus!"- vai: "Dzeniet prom!"

Izrādījās, ka īstais izteiciens ir: "Dzeniet prom!" - jo tieši to Vila sauca miglainajā rīta gaisā.

Kāds varens skats, Tesa apbrīnā vēroja. Vesela jūra mājlopu, modriem jātniekiem gar ganāmpulka malām centīgi to apsargājot, devās cauri miglas klājieniem, zemai dūmakas straumei, sadalot to šaurās strēlēs. Drīz vien rasoto zāli jau apspīdēja saules stari, bet austrumos balti kā dievi slējās sudrabaini kalni.

Vila, sagriezusies seglos, uzkliedza Tesai, lai kustas ātrāk. Tas tikai vēl iederējās kopainā, Tesa ironiski nosprieda. Viņa ar novēlošanos iecirta zirgam sānos, lai panāktu pārējos.

Kaut kā tomēr pietrūka, Tesa secināja, kad gaisu pildīja pakavu dipoņa uz cietās melnzemes, lopu maurošana, jātnieku skubināju- mi un saucieni. Tas bija Neitans. Šoreiz Tesa vēlējās, kaut viņam arī būtu govis, ne tikai zirgi, tad varbūt viņi tagad jātu blakus.

-   Uzmani lopus, neesi jau te atjājusi izklaidēties! - Vila viņai uzsauca, aizauļojot garām. - Ja tu kādu nozaudēsi, pati iesi meklēt.

-   It kā es varētu palaist nepamanītu lielu, resnu govi, - Tesa nopurpināja, tomēr centās atdarināt Vilas svilpienu, aicinot ganāmpulku turēties kopā, un slaido vēzienu ar pātagu pa segliem.

Tesai gan nebija rokā pātagas, un viņa ari neprastu to lietot. Viņa pielika sejai priekšā plaukstu, kad no simtiem kāju sacēlās gaisā putekļi, pēc tam izmantoja lakatiņu.

-    Ak svētā debess! - Vila, galvu grozīdama, apmeta loku atpakaļ. - Ne tā, muļķe! - Viņa atņēma māsai lakatiņu, kura to turēja pie deguna, un paliekusies apsēja to viņai ap muti. - Tā ir labāk, tagad tev rokas brīvas, - viņa pamācīja. Lakatiņš nosedza Tesai sejas apakšdaļu, nokarādamies lejup, un Vila iesmējās. - Nu tu izskaties vareni!

-    Ej vien tēlo galveno izrīkotāju!

-    Es arī esmu šeit galvenā, - Vila atcirta un, paskubinājusi Mēnesnīcu, aizaulekšoja uz ganāmpulka aizmuguri pārbaudīt nopakaļ palikušos.

Tā tiešām bija nepieredzēta aina, Tesa vēlreiz nosprieda. Varbūt ne tik iespaidīga kā ragaino dzīšana no Teksasas uz ziemeļiem, vai ko tur kovboji reiz darījuši. Šim procesam piemita zināms cēlums, viņa prātoja. Saujiņa jātnieku vadīja tik daudz dzīvnieku, neļaujot nomaldīties lēnākajiem atpalicējiem.

Sezonu pēc sezonas, Tesa domāja, gadu pēc gada, gadu desmitiem pēc gadu desmitiem tik maz kas mainījās. Zirgs bija un palika darba instruments. Ar četriem riteņiem nevarēja tikt cauri mežiem, pāri upēm, augšā lejā pa klinšu aizām.

Ganības augstienē bija raženas, lopus tur veda mieloties ar lekno pļavu zāli, slaistīties cauru vasaru līdz agram rudenim zem plašajām debesīm, kurās lidinājās ērgļi.

Vasara nāca kā dāvana. Koki sazaļoja, priežu skujas kļuva sulīgākas, jautri čalodamas un burbuļodamas, traucās upītes. Tuvējā pļavā bija saplaukušas puķes, radot apbrīnojamu krāsu paleti spožās saules staros. Putni kā bultas šāvās no koka uz koku un lidinājās pāri kalniem kā gaisā palaisti pūķi. Kalnu virsotnes bija kļuvušas rožaini baltas, bet zaļie koki apjoza tumšāku joslu, ielejas un kanjoni veidoja mirdzoši ēnainas krokas un ieloces.

-    Kā jūs turaties? - jautāja Džims, piejājis Tesai blakus. Viņa pasmaidīja, uzlūkojot pašapzinīgo, parupjo, Mežonīgajiem Rietumiem tipisko puisi.

-    Kā turos? Es izklaidējos.

Džims piemiedza aci.

-    Neaizmirstiet to atgādināt savai pēcpusei dienas beigās.

-   Es to jau kādu stundu vairs nejūtu, - Tesa pastaipījusies atteica. Viņas dibengals bija stīvs kā nomērdēts zobs. - Pirmo reizi esmu tik augstu kalnos. Ainava ir burvīga.

-   Tur, priekšā, ir viena tāda vieta… Paskatieties tur… - viņš norādīja. - Tas tik ir skatiņš!

-    Cik sen tu pavasaros dzen ganāmpulku, Džim?

-     Mērsija rančo? Johaidī, nu jau gadus piecpadsmit vergoju. - Viņš atkal pamirkšķināja Tesai ar aci, bet ieraudzīja tuvojamies Viļu un paredzēja uz sevi vērstu skatienu, kas aizrādīs par slaistīšanos. - Ne man kārtīm laika, ne kolosālām sievietēm. - Viņš aizaulekšoja, un Tesa palika smejoties.

-    Neflirtē ceļā ar kovboju! - Vila viņai aizrādīja.

-    Mēs mazliet cilvēciski aprunājāmies. Ja es flirtētu… vai manu dieniņ! - Tesa, valdīdama zirgu, paskatījās Dzima norādītajā virzienā. Vila apstājās viņai blakus, izprotot viņas sajūsmu.

-    Jauks skats.

-    Kā glezna… - Tesa izdvesa. - Nereāls skaistums. Neaptverams krāsu, formu un lieluma krāšņums.

Kalnu galotnes sliecās pretī debesīm, tad noslīdēja lejup uz platu, sudrabainu kanjonu, kurā tecēja zila upe un auga biezs, zaļš mežs. Kaut kur tālumā - Tesai likās, ka jūdzēm tālu, - upe meta līkumu un izgaisa starp klintīm. Pirms nozušanas tā šāvās baltām putām pret akmeņiem, bet tad aizplūda, kļuvusi rāma.

Augšā ērglis meta lielus lokus virs upes līkumiem, robotajām radzēm, zem sudraboto virsotņu asajām smailēm, virs zaļajiem kokiem.

-    Tur labi ķeras zivis. - Vila paliecās seglos uz priekšu. - Ļautiņi vai no visām pasaules malām sarodas makšķerēt šajā upē, par ēsmu izmantojot mušas. Es ne, man nepadodas, bet ir vērts to noskatīties. Auklas švīkst pa gaisu, krītot ūdenī gandrīz bez skaņas. Tālāk aiz līkuma ir baltas, mežonīgas krāces. Cilvēki sēžas gumijas plostos un brāžas uz nebēdu tām pāri. Es labāk palieku pie zirgiem.

-     Jā. - Tesa iztēlojās, kā tas izskatītos. Parasti viņa atbilstoši rakstniecei visu atturīgi novēroja, bet nu viņa pati ar apbrīnojamu dedzību vēlējās traukties pa upi.

-    Nāc, mēs kavējamies. Šī ainava nekur nepazudīs. - Vila grieza zirgu uz priekšu. - Montānai raksturīgs, ka tā paliks tajā vietā, kur atrodas. Atceļā varēsi nolūkoties vēlreiz.

-    Labi, labi. - Tesa paņēma redzēto sev līdzi kopā ar neskaitāmiem citiem skatiem, kas slīdēja garām, viņiem dzenot ganāmpulku.

Gaiss kļuva vēsāks, starp kokiem un akmeņiem parādījās sniega lāsumi. Vietām ziedēja spilgti sarkanas puķes, zaļoja kalnu mež- vīteņi, cīrulis trallināja pavasara dziesmu.

Apstājušies, lai atpūtinātu zirgus, viņi izņēma no somām uzkožamos.

-    Jēziņ, nepiesien taču zirgu! - Kārtējo reizi vaibstīdamās par iesācējiem nezinīšiem, Vila izrāva pavadu Tesai no rokām, viegli uz- plikšķināja zirgam pa muguru, un tas aizrikšoja.

-    Ko tu izdarīji? - Tesa gandrīz skrēja zirgam pakaļ, bet aptvēra, ka nepanāks dzīvnieku. - Kā es tikšu tālāk? Vai iešu kājām?

-   Tagad tu ēdīsi. - Vila pameta viņai sviestmaizi.

-   Lieliski, vienkārši lieliski! Es pamielošos ar maizi un galu, kamēr mans zirgs rikšo mājup.

-    Nekur tālu viņš netiks. Te nevar piesiet zirgu, pēc tam sēdēt zem koka un ēst pusdienas. - Vila atplauka, pamanījusi pie viņiem jājam Benu. - Sveiks, Makinon! Vai tev jāstrādā nav, ka slaisties apkārt?

-    Cerēju, ka dabūšu kādu sviestmaizi. - Viņš nokāpa no zirga un nevērīgi uzplikšķināja tam, gluži tāpat kā Vila bija to darījusi Tesas zirgam. Tesa, mēma no pārsteiguma, noskatījās, kā nākamais dzīvnieks nozūd starp kokiem.

-    Kas šeit notiek, vai jūs esat sajukuši? Mēs paliksim bez zirgiem!

Bens paņēma no Tesas sviestmaizi, nokoda kumosu un, aci pamirkšķinājis, jautāja Vilai:

-    Vai viņa savējo mēģināja piesiet?

-    Jā. Kā jau iesācēja.

-    Augstienē nesien zirgus, - Bens paskaidroja, ēzdams maizi.

-    Te apkārt klejo lauvas un lāči.

-   Ko… kas? - Acis izvalbījusi, Tesa uzlūkoja visus, vienlaikus raudzīdamās arī apkārt. - Vai kalnos ir lauvas? Lāči?

-     Plēsoņas. - Vila atņēma Benam atlikumu un pabeidza ēst.

-     Zirgs nepaspēs aizbēgt, ja būs piesiets. Cik tālu ir tavs ganāmpulks, Ben?

-    Kādu ceturtdaļjūdzi.

-    Bet… - Tesa domāja par šauteni, kas bija piesieta pie segliem.

-    Cik liela ir iespēja, ka mēs aizbēgsim?

-    Nu tā - puse uz pusi, - Bens novilka rietumnieku izloksnē, un Vila skaļi iesmējās.

-    Lilija jau būs uzkarsējusi kafiju.

Bens novilka Vilai cepuri uz acīm.

-Vai vari uzminēt, čabulīt, kā es tevi izsekoju? Pēc smaržas.

Tesa palika stāvam kā sastingusi, kad Vila un Bens atstāja viņu vienu, dodamies pie Lilijas, kura virs maza ugunskura sildīja katlu. Viegla čaboņa krūmos aiz muguras lika Tesai mesties viņiem pakaļ, gluži kā skrējējam no starta līnijas.

-    Pagaidiet! Pagaidiet mani!

-    Tavai māsai ir milzīga kāre pēc kafijas, - Bens atzīmēja, kad Tesa piesteidzās viņiem blakus.

-Tev vajadzēja redzēt viņas sejas izteiksmi, kad es atlaidu zirgu. Tā viena skata dēļ bija vērts viņu ņemt līdzi.

-   Vai citādi viss kārtībā?

-   Klusi un mierīgi. - Tesa sāka iet lēnāk. - Tik klusi un mierīgi, cik iespējams, gatavojoties kāzām.

-    Tās nedrīkst izbojāt.

-    Neizbojās arī. - Vila apstājās un pagrieza muguru cilvēkiem pie ugunskura, pavēršot seju tikai pret Benu. - Es vēlreiz runāju ar policiju, - viņa klusu sacīja. - Viņi pārbauda manus strādniekus. Katru atsevišķi.

-    Manējos arī. Tas ir nepieciešams, Vila.

-   Es saprotu. Ilemu atstāju mājās, bet es uztraucos. Palika viņš, Besa, abi Vuda zēni. Ja tā padomā, viņi ir vieni.

-    Hems pratīs sevi aizstāvēt - un Besa jau nu arī. Bērnus neaiztiks, Vila.

-    Līdz šim es arī tā domāju. Tagad vairs neesmu tik pārliecināta. Ieteicu Nelai ar bērniem kādu laiku aizbraukt pie māsas. Taču viņa negrib atstāt Vudu. Protams, ja vainīgs Vuds, tad viņa un zēni laikam ir drošībā.

Aptvērusi, ko tikko pateikusi, Vila skaļi nopūtās.

-    Neticami, ko es runāju! Ja Vuds, ja Džims, ja Billijs… Ja nu tas ir kāds no taviem vīriem? Gandrīz ikvienu pazīstu visu savu mūžu. Varbūt ar Džesu Kuku tas beigsies. Varbūt slepkavam bija diezgan. Bet nedrīkstam aizmirst arī Piklzu un to meiteni.

-    Nedrīkstam gan. - Bens aizskāra viņas vaigu. - Es arī esmu domājis, vai Džesa Kuka slepkavība nebūs pēdējā.

-    Bet tu tam netici.

-    Nē, neticu.

-Vai tādēļ tu ieradies pie mums? Vai tādēļ tu dzen savu ganāmpulku vienā dienā ar manējiem?

Bens neveikli paberzēja rētu uz zoda.

-Varētu teikt, ka tu esi daļa no manējiem. Savējie jāsargā.

Vila sacēla uzacis.

-    Es tev nepiederu, Ben.

Bens noliecies ātri noskūpstīja Viļu.

-   Apdomā kārtīgi! - viņš ieteica un gāja pēc kafijas.

Divdesmit sestā nodaļa

Ieraksts Tesas dienasgrāmatā.

Ganāmpulka dzīšana nekādi nav salīdzināma ar "Mercedes 450 SL" vadīšanu - tas, protams, ir ko vērts, un es to noteikti izbaudīšu, atgriezusies lielpilsētas spožajās ugunīs.

Lopu dzīšana varētu atgādināt braucienu pa automaģistrāli zemā sporta automašīnā. Garām slīd vietas, lietas, vējš purina matus. Bet tā ir arī sāpīga nodarbe.

Man tik ļoti sāp dibengals, ka jāsēž uz spilvena, lai varētu rakstīt. Laikam jau kopumā ceļojums bija to vērts. Klinšu kalni ir aizraujoši. Pat sniegs zem kājām tik vēlā pavasarī nespēja sabojāt iespaidu. Gaiss augstienē ir pavisam citāds. Tas ir tīrāks, tā es to raksturotu. Tas ir tīrs kā avota ūdens smalkā kristāla glāzē.

Kad apstājāmies uz klints plato, goda vārds, man likās, es redzēju visu tālu, tālu - līdz pat Neitana rančo.

Sirdī saviļņojās ilgas. Cik dīvainas sajūtas! Mūžam neesmu ilgojusies pēc vīrieša. Pēc seksa - jā, bet ne pēc cilvēka.

Ganāmpulks jau galvenokārt gāja pats - ar atsevišķiem izņēmumiem. Ādams stāstīja, ka vairākums lopu jau veikuši to ceļu iepriekšējos gadus un zina, ko no viņiem gaida, citi seko vecākajiem. Tomēr viņi sacēla pamatīgu troksni ar savu maurošanu un dipināšanu, un reižu reizēm nācās viņus paskubināt.

Ar apbrīnu vēroju Viļu, kā viņa ar laso ķer govi. Jāatzīst, Vilai zirgs piestāv, zirga mugurā viņa izskatās labāk nekā stāvam kājās uz zemes. Jāšus viņa izskatās cēla, bet es viņai to neatklāšu. Viņa jau tāpat ir pārāk iedomīga. Dzimusi vadone - atbilstoši rančo saimnieces statusam. Strādā kā negudra, arī apbrīnojama īpašība, tomēr es neciešu pātagas vicināšanu manā virzienā.

Šķiet, ka mēs pa ceļam augšup izmetām kādus līkumus. Paldies Vilai arī par to. Skaidrs, ka viņa pagarināja maršrutu man un Lilijai par godu. Iznāca vesela ekskursija. Redzējām briedi, Ziemeļamerikas alni, lielragu aunus, lielus, skaistus putnus. Taču neredzēju lāci. Zināmā mērā biju vīlusies.

Lilija fotografēja filmiņu pēc filmiņas. Viņa gandrīz pilnībā atspirgusi pēc briesmīgajiem pārdzīvojumiem, gandrīz. Lilija pārcietusi lielu traģēdiju, kas līdzsvaro laimi. Viņai izdevies laimei piešķirt pārsvaru. Es apbrīnoju arī viņu.

Pilnīga aizmiršana gan nav iespējama. Aiz Vilas ārēji stingrās, mērķtiecīgās uzvedības slēpjas satraukts nervu kamols. Taču mūsu uzmanība pievērsta gaidāmajām kāzām - nekas nedrīkst tās sabojāt. Tomēr uztraukums nerimst. Tas virmo gaisā.

Es savukārt pārskatu uzrakstīto scenāriju. Aira ir ļoti apmierināts ar mūsu noslēgto vienošanos un mana darba rezultātiem. Rudenī, kad atgriezīšos Losandželosā, mani gaida nemitīgas tikšanās un apspriedes. Nolēmu viņam atklāt, ka rakstu grāmatu. Man par lielu pārsteigumu, viņš bija gluži ieinteresēts, tāpēc aizsūtīju viņam pirmās pāris nodaļas, lai iepazīstas. Tad jau redzēsim, ko teiks.

Pagaidām man grūti atlicināt laiku rakstīšanai, jo jānoņemas ar kāzu organizēšanu. Mēs izliekamies, ka Lilija nezina, ko īpaši gatavojam. Pirmskāzu viesības būs vesels notikums.

-    Ko jūs esat paredzējuši vecpuišu ballītei? - Tesa sēdēja uz žoga un vēroja, kā Neitans iejāj gadu vecu kumeļu.

-    Kaut ko pieklājības robežās, kā gan citādi.

-    Cik striptīza dejotāju ieradīsies?

-    Trīs. Vairāk nebūtu pieklājīgi. - Viņš apstādināja jaunuli, tad lika iet atpakaļ, viegli piespiezdams ar ceļiem. Kumeļš pārgāja vieglā riksī. - Pareizi, gudrs zēns.

Prieks noskatīties, Tesa sprieda, garš, slaids, cepuri novilcis zemu uz acīm, šaurām, seksuālām plaukstām - kā pianistam.

Tesai burtiski vai siekalas satecēja mutē.

-Vai es tev esmu izteikusi komplimentu, cik labi tu izskaties zirgā, advokāt Torens?

-    Reizi vai divas. - Neitanam savukārt pārskrēja karstas tirpas. - Tu drīksti to atkārtot.

-    Tev tiešām piestāv sēdēšana zirgam mugurā. Kad es tevi ieraudzīšu tiesas zālē?

Neitans pārsteigts izmeta loku.

-    Es nezināju, ka tev ir tāda vēlēšanās.

Tesa arī to nebija zinājusi.

-    Ir gan. Man gribētos tevi apskatīt advokāta tērpā, tādu stingru, nopietnu. Man patīk tevi uzlūkot.

Neitans noslīdēja no zirga, apmeta pavadu ap šķērskoku un sāka noņemt apaušus.

-    Pēdējā laikā nav iznācis pat skatīties kaut ko citu, vai ne?

-     Mums šeit valda liela rosība. Līdz kāzām atlikušas desmit dienas, rīt atbrauks Lilijas vecāki. Kad tas beigsies, tu varētu mani aizvest uz pilsētu, ļaut piedalīties tiesas sēdē, kuru tu vadi ne sliktāk par zirgu. Tad mēs varētu… palikt viesnīcā pa nakti un paspēlēties. - Viņa pārlaida mēli pār zobiem. - Vai vēlies ar mani paspēlēties?

-    Pēc maniem vai taviem noteikumiem?

-     Bez jebkādiem noteikumiem. - Tesa iesmējusics nolēca no žoga un, apskāvusi Neitanu, karsti, ilgi noskūpstīja. - Es ilgojos pēc tevis.

-     Tiešām? - Neitans nebija gaidījis tik straujus panākumus. - Tas ir jauki.

Viņa paskatījās uz mājas pusi, domājot par gultu.

-    Nez vai mēs varētu…

-    Šaubos, vai Marija izturētu triecienu, ka dienas vidū… un vispār. Varbūt tu vari palikt pa nakti?

-    Hmm… Kaut es varētu, bet - diemžēl ne. Turklāt pēc tā, kas noticis, man nepatīk ilgi aizkavēties ārpus mājas.

Neitana skatiens kļuva ciets, viņš noņēma kumeļam seglus.

-    Kaut es tonakt būtu ieradies agrāk, lai palīdzētu Ādamam!

-   Tam nebija nozīmes. Nedz Ādams, nedz arī Vila neko nespēja iesākt. Tava klātbūtne nelīdzētu.

-    Kas to lai zina. - Neitans bija mocījies pārdomās, kā būtu noticis. Kā viņš rīkotos, ja noziedznieks Tesai būtu pielicis revolveri pie galvas. Viņa arī bija nobālusi no nesenajām atmiņām, tāpēc Neitans impulsīvi uzlēca neapseglotajā zirgā. - Nāc, izjāsim!

-    Bez segliem? - Tesa iepleta acis, tad pasmējusies atkāpās. - Nez vai.

Man nepieciešams pieturēties pie iemauktiem.

-   Ak tu, iesācēja! - Neitans pastiepa roku. - Nāc! Turies pie manis!

Tesa ieinteresēta, tomēr piesardzīgi noskatīja zirgu.

-   Viņš izskatās pārāk liels, lai būtu kumeļš.

-    Viņš ir tikai mazulītis, kas gatavs tev pakalpot. - Neitans, galvai pieliecis, gaidīja, kad Tesa pieņems viņa piedāvāto roku.

-    Labi. Bet es negribu nokrist. - Viņa ļāva saņemt savu roku un neveikli uzrāpās Neitanam aiz muguras. - Sajūta ir citāda, - viņa secināja, taču izrādījās, ka tā ir izdevīga, jo viņa varēja cieši pieglausties Neitanam pie muguras, rokas apvijot viņam ap vidu. - Tāda seksuāla. Ādams bieži jāj uz neapseglota zirga. Viņš tad atgādina Dievu.

Neitans iesmējies paskubināja zirgu pāriet uz rikšiem.

-Tā ir vieglāk saskaņot vienu ritmu ar zirgu.

Taisnība, Tesa piekrita, kad zirgs sāka rikšot, viņas iekāre tikai auga augumā. Rikši pārgāja auļos, un Tesas sejā rotājās pašapmierināts smaids.

-    Lieliski… Gribu vēl!

-    Tā tu vienmēr saki. - Neitans apriņķoja pa aploku, izbaudīdams sajūtu, ko sniedza pie muguras piespiestās stingrās, raženās krūtis. Viņa skatiens aizmiglojās, kad Tesa noslidināja plaukstas viņam zem jostas.

-    Tā jau paredzēju, - viņa atzina. - Vai tu to esi darījis zirgam mugurā?

-    Nē. - Doma radīja aizraujošu vizuālu tēlu. - Tesa viņam priekšā uz zirga skausta, kājas apvijusi stingri viņam ap vidukli, un viņi jāj, pieskaņojoties zirga ritmam. - Mēs lauztu kaklu, zirgs saostu seksa aromātu un nomestu mūs zemē.

-    Esmu gatava riskēt. Es patiešām to vēlos, Neit…

Apturējis zirgu, viņš ar krietnām pūlēm dabūja Tesu no aizmugures sev priekšā.

-    Nē, - viņš nočukstēja pa vidu skūpstiem, kad Tesas pirksti taustījās pēc viņa jostas sprādzes. - Iztiksim bez tā. Turies pie manis, Tesa! Turies un ļauj man tevi skūpstīt!

Tesa neko nevarēja padarīt, jo Neitans, piespiedis viņas rokas gar sāniem, metās uzbrukumā viņas mutei. Tesai cepure nolidoja zemē smiltīs, sirds smagi dauzījās krūtīs, atbalsojoties visā ķermenī. Tad emocijas mainījās, kļūdamas maigas un tīras kā kalnu gaiss.

Neitanam bija izdevies viņu aizvadīt no izmisīgās iekāres uz maigumu, Tesas pulss palēninājās, sirds smagi dunēja, šķita, kaklu kāds aizžņaudzis, un acis sāpēja.

-     Es tevi mīlu. - Neitans nebija gatavojies to teikt, taču pārāk liels spēks izrāva šos vārdus uz lūpām. Tās lēni, lēni pačukstēja tos cieši pie viņas mutes.

-    Ko? - Tesa, domās aizmaldījusies, neizprata. - Ko tu teici? - Viņa ieskatījās Neitanam acīs.

-    Esmu tevi iemīlējis.

Tesas lidojums pārtrūka, un viņa ar blīkšķi atguvās realitātē. Viņai jau bija gadījies uzklausīt tādu atzīšanos. Dažiem tā nāca pārāk viegli - kā pantiņš.

Bet ne jau Neitanam, viņa saprata. Ne jau tādam vīrietim kā Neitans.

-    Tu esi aizrāvies. - Tesa gribēja smaidīt, izturēties brīvi. Taču nespēja. - Neit, mēs esam tikai…

-    Mīļākie? - viņš pabeidza teikumu un nosodījās. - Ērti gultas partneri? Nē, Tesa.

Tesa stingri ievilka elpu un nopietni paziņoja:

-    Labāk kāpsim zemē!

Neitans neklausīja, bet, saņēmis Tesas zodu, ieskatījās viņai tieši acīs.

-   Esmu tevi iemīlējis - nu jau kādu laiciņu. Esmu gatavs arī pielāgoties tev, bet patiesība ir tāda, ka vēlos, lai tu paliktu kopā ar mani, mēs apprecētos un mums būtu pašiem sava ģimene.

Pirmais pārsteigums nobāla salīdzinājumā ar to, ko Tesa izdzirdēja pēc tam, kad bija pateikusi:

-   Tu zini, ka tas nav iespējams…

-   Tev pamazām jāaprod ar jauno ideju. - Neitans nokāpa no zirga. - Es neesmu no dzīves daudz prasījis, - viņš turpināja, vērodams Tesas apjukušo sejas izteiksmi. — Lai man būtu juridiskā izglītība, mājas, labas šķirnes zirgi. Esmu to arī ieguvis. Tagad es gribu tevi.

Tesa nodomāja, ka pēdējais teikums palīdzējis atjēgties, vīrieša iedomība un klajā nekaunība palīdzēja dusmām nomainīt pārsteigumu.

-    Ņem vērā un pieraksti, advokāt Torens! Es neesmu grāds izglītībā, rančo vai pazemīga ķēve.

-    Nē, neesi. - Smaids plivinājās ap Neitana lūpām, viņš nocēla Tesu no zirga. - Tu esi sīksta, godkārīga, satraucoša sieviete. Un tu piederēsi man.

-   Vai vēlies dzirdēt manas domas par taviem negaidītajiem kovboja uzskatiem?

-    Man tās apmēram ir skaidras. - Neitans paplikšķināja zirgam pa sānu un aizlaida viņu, lai rikšo apkārt pa aploku. - Ej mājās un apdomā, ko teicu.

-    Man nekas nav jāpārdomā.

-     Es tomēr došu tev laiku. - Neitans pacēla skatienu augšup. Saule sāka slīdēt lejup rietumos pret kalnu virsotnēm - sarkans atspīdums zilajās debesīs. - Šovakar līs, - viņš nevērīgi noteica un, pārlēcis pār žogu, atstāja Tesu brīnāmies.

-    Nesaprotu, kas tevi tirda, - Vita purpināja. - Bet tagad pievērs uzmanību galvenajam! Kuru katru brīdi ieradīsies Lilija ar vecākiem.

-Tu šeit neesi vienīgā, kura drīkst domāt arī par ko citu. - Tesa viļāja pa muti kūkas gabaliņu.

Māja bija pilna ar čalojošām sievietēm, koši iesaiņotām dāvanām un baltām izkārtnēm. Tesa bija ierosinājusi pirmskāzu viesībās ciemiņus pacienāt ar šampanieti, Besa izskata pēc nogrozīja galvu, tomēr tagad pati ar prieku iedzēra un patenkoja ar kaimiņienēm.

Visi līksmojās - gluži kā klauni, Tesa nodomāja, sniedzoties pēc vēl vienas kūciņas. Viņi svinēja nožēlojamo divu cilvēku saķēdēša- nos uz mūžu. Viņa saknieba lūpas, pārdomāja, vai ēst vēl, un nosprieda, ka labāk izsmēķēs cigareti.

Neitanam Torensam neizdosies panākt, ka viņa vēlreiz izkāps no džinsiem. Tesa paķēra glāzi ar punšu, nolēmusi piedzerties.

Kad ieradās nākamā līgava, Tesa bija paspējusi izdzert trīs glāzes un tāpēc jutās daudz priecīgāka. Viņa priecājās par Lilijas tēloto izbrīnu. Māsai šīs viesības nebija nekāds noslēpums jau pēc pirmā ielūguma izsūtīšanas. Viņa apjūsmoja dāvanas - sākot no putekļu slotiņām līdz peņuāriem.

Tesa noskatījās, kā Lilijas māte, valdīdama asaras, izgāja laukā no mājas.

Interesanta sieviete, Tesa nodomāja, ielejot sev vēl kādu glāzi. Pievilcīga, ar labu stāju, labu valodu. Ko gan viņa reiz bija noskatījusi nelietī Džekā Mērsijā?

Besa, nesdama divas glāzes, arī izgāja ārā. Tesa saņēmusies centās izrādīt neviltotu interesi par izšūtiem kabatlakatiņiem.

-    Nāc, Adele! - Besa, piegājusi pie sola, pasniedza Lilijas mātei, kura susināja acis, otro glāzi un apmetās viņai blakus. - Sen tā neesam sēdējušas.

-    Nevarēju iedomāties, kā jutīšos, te atgriezusies. Seit gandrīz nekas nav mainījies.

-    Ak, Šis un tas tomēr ir gan. Tu pati gan neesi īpaši pārvērtusies.

Kompliments trāpīja mērķī, un Adele automātiski pieglauda rūpīgi saveidotos matus. Tie bija īsi nogriezti, tumši blondā krāsā.

-    Krunciņas… - Adele neveikli iesmējās. - Nez no kurienes tās rodas, katru rītu, kad paskatos spogulī, ir no jauna klāt.

-    Tāda ir dzīve. - Besa iedzēra malku. Adelei bija labi saglabājusies skaista seja ar smalkiem, pareizi veidotiem vaibstiem. Augums arī tāds pats kā jaunībā, Besa sprieda. Vingrs, lokans, acu krāsa un forma nemainīga. Adelei piestāvēja bikses rozā tonī un baltā blūzīte. - Tev ir jauka meita, Adele. Tu viņu esi krietni audzinājusi.

-    Cik nu spēju. Vajadzēja darīt vairāk. Skatoties uz viņu tagad, atceros viņu bērnībā. To laiku, ko vajadzēja pavadīt ar viņu kopā, taču nepavadīju.

-    Tu strādāji, tev bija sava personiskā dzīve.

-    Jā. - Mierinādama sevi, Adele iedzēra. - Pirmos gadus klājās grūti. Džeku Mērsiju es ienīdu daudz stiprāk, nekā biju mīlējusi, Besa.

-    Dabiski. Viņš nerīkojās pareizi ne pret tevi, ne meiteni. Bet tu atradi labāku cilvēku.

-    Robu? Viņš ir labs. Iecirtīgs gan. Taču apzinīgs. - Viņas seja atmaiga. Viņi ar Robu labi sadzīvoja, Adele domāja. - Robs gan nav no tiem, kas klaji izrāda savas jūtas, bet viņš mīl Liliju. Mēs abi. Mēs abi viņu mīlam.

-    Tas ir redzams.

Adele brīdi klusēja.

-   Ak, kāda ainava! Neaizmirstama. Bieži esmu ilgojusies šeit atgriezties. Man Austrumos patīk - tāda zaļa, mierpilna daba. Tomēr allaž esmu vēlējusies atkal paciemoties šeit.

-    Nu jau tu atbrauksi biežāk, kad Lilija te dzīvo.

-    Jā. Mēs atbrauksim. Robs ir sajūsmināts. Viņš labprāt ceļo. Agrāk mēs izvairījāmies no šīs puses, bet tagad… Viņš kopā ar Ādamu aizgāja aplūkot zirgus. - Adele nopūtās un pasmaidīja. - Viņš arī ir labs, vai ne, Besa? Lilijas Ādams.

-    Viens 110 vislabākajiem, viņš Lilijas dēļ ies caur uguni un ūdeni.

-Viņa tik daudz pārcietusi. Kad es par to iedomājos…

-    Nevajag! - Besa uzlika roku uz Adeles plaukstas. - Tas ir aiz muguras. Tāpat kā tev aiz muguras ir Džeks Mērsijs. Lilija būs skaista līgava un laimīga sieva.

-    Jā. - Adelei atkal sariesās asaras acīs. Tās lija pār vaigiem, kad laukā iznāca Vila.

-    Atvainojiet! - Viņa automātiski kāpās atpakaļ.

-    Nē, nekas, nevajag. - Adele šņaukādamās cēlās augšā un sniedza roku. - Es tikai sentimentāli aizrāvos. Neesmu vēl paspējusi ar tevi iepazīties. Lilija katrā vēstulē piemin tevi un Tesu.

Asaras vienmēr Vilai lika justies neveikli. Viņa sagrozījās un izmocīja smaidu.

-    Brīnums, ka par mums arī viņa rakstījusi, vai tad mums vēstulēs pietika vietas, galvenais taču ir Ādams.

-    Tev ar brāli ir vienādas acis. - Tumšas, gudras, Adele nodomāja. Stingrs skatiens. - Es mazliet pazinu tavu māti. Viņa bija skaista sieviete.

-    Paldies!

-    Es ļoti baidījos. - Adele nokāsējās. - Tagad nav īstais brīdis to pieminēt, taču jāatzīstas, biju ārkārtīgi uztraukusies. Lilija man daudz ko noklusēja, telefona sarunās arī nepieminēja. Bet pēc tā gadījuma ar Džesu… kad tas notika, vēstis par to nonāca ari līdz Austrumiem. Es joprojām uztraucos, tomēr pēc iepazīšanās ar Ādamu varu teikt, ka šodien man jau ir mierīgāks prāts.

-    Lilija ir stiprāka, nekā varētu likties. Mēs viņu nenovērtējam.

-     Iespējams, - Adele piekrita, tad viņa saņēmās. - Paldies par viesmīlību, paldies, ka ielūdzāt mani un Robu paviesoties jūsu mājā. Tev tas noteikti sagādā neērtus brīžus.

-    Sākumā šķita, ka tā varētu būt. Tomēr tā nav. Manas māsas vecāki vienmēr būs gaidīti Mērsija rančo.

-    Tu nemaz neesi līdzīga Džekam. - Adele nobāla par tikko izteikto. - Atvaino!

-    Nav par ko. - Vilas skatiens pagriezās pret zibsni, saulei atstarojoties pret spožu metālu. Lūpas lēnām savilkās smaidā. - Ieradies mūsu nākamais pārsteigums. - Viņa pavērsās pret Adeli. - Ceru, ka jūs nejutīsieties neērti.

-    Ko tu esi sastrādājusi, meitēn? - Besa jautāja.

Vila tikai smaidīja un pabāza galvu iekšā pa durvīm.

-    Mis Holivuda, iznāc ārā!

-    Kas noticis? - Tesa parādījās ar glāzi rokā. - Mēs sākām spēlēt spēles. Cik vārdu var izveidot no salikteņa "medusmēnesis"? Es esmu izvirzījusies priekšgalā. Par balvu saņemšu groziņu, pilnu ar vannasistabas piederumiem.

-    Es tev esmu sagatavojusi labāku balvu.

Tesa ar neskaidru skatienu pavērās uz priekšu un ieraudzīja tuvojamies Neitana automašīnu.

-   Es tagad negribu ar viņu runāt. Iedomīgais kovboju advokāts! Pasaki viņam… ak tu žēlīgais debesu tēvs…

-    Nezaimo pirmskāzu viesībās, - Besa aizrādīja, bet tad pielēca kājās ar platu smaidu pa visu seju, jo atvērās mašīnas durvis un izkāpa kāda parādība. - Luella Mērsija, ka es te stāvu, saulīte zemes virsū!

-    Es esmu saulīte… - Piesmakušā balsī skaļi iesmējusies, Luella sarkanās augstpapēžu kurpēs metās uz priekšu un apskāva aprei- bušo meitu. - Kā es tevi negaidot pārsteidzu, bērniņ! - Viņa noskūpstīja Tesu, noslaucīja lūpukrāsas nospiedumu meitai uz vaiga, tad apsviedās riņķī pie Besas un cieši apkampa viņu.

-    Joprojām staigā, visus izrīkodama?

-    Cik nu labi vien spēju.

-    Un šai jābūt Džeka jaunākajai! - Luella uzklupa Vilai un saspieda viņu tā, ka pat ribas iesāpējās. - Ak jēziņ, tu esi uz mata līdzīga savai mammai! Mēriju Vulfčaildu neviena nevarēja pārspēt izskatīguma ziņā.

-    Es… paldies… - Vila apžilbināta tikai skatījās. Viešņa likās kā no žurnāla vāka izkāpusi un smaržoja pēc parfimērijas veikala. - Priecājos, ka atbraucāt, - Vila piemetināja, teikdama to 110 visas sirds. - Priecājos ar jums iepazīties.

-    Es divtik, mīlulīt. Es no pārsteiguma gandrīz nokritu, kad saņēmu vēstuli ar uzaicinājumu. - Stingri uzlikusi roku Vilai uz pleca, viņa starojoši uzsmaidīja Adelei. - Mani sauc Luella, esmu pirmā sieva.

Adele skatījās uz viņu, nedaudz apjukusi. Vai šī sieviete tiešām bija uzvilkusi zelta lamē blūzi dienas vidū?

-    Es esmu Lilijas māte.

-    Otrā sieva. - Atkal skaļi iesmējusies aizsmakušā balsī, Luella apkampa Adeli, gluži kā būtu sastapusi sen neredzētu māsu. - Vecajam nelietim bijusi laba gaume sieviešu ziņā. Kur ir tava meitene? Noteikti vairāk līdzīga tev nekā Džekam, jo Tesa stāstīja, ka viņa esot burvīga kā bilde, turldāt mīlīga. Man ir līdzi dāvanas.

-   Vai nest iekšā, Luella? - Neitans smaidīdams stāvēja pie kāpnēm ar Luellas klēpju sunīšiem rokās.

Tesa šausmās uzmeta kūkumu, tikai tagad pievēršot uzmanību Neitanam.

-    Mamm, tu atvedi Mimiju un Morisu!

-    Protams! Es taču nevarēju atstāt vienus savus dārgumiņus. - Viņa paņēma no Neitana šuneļus un apveltīja viņus ar skaļiem skūpstiem. - Vai šis ir pirmais puisis ciemā, dāmas? - Viņa uzspieda īpašniecisku skūpstu Neitanam uz vaiga, atstājot spilgtu lūpukrāsas nospiedumu. - Man sirds pagura, tiklīdz viņu ieraudzīju. Nes tik visu iekšā, saldumiņ!

-    Klausos, kundze! - Neitans, uzmetis Tesai īsu, jautrības pilnu skatienu, gāja izkravāt automašīnas bagāžnieku.

-   Ko mēs te vēl stāvam? - Luella pieprasīja. - Vai balle ir vai nav, es labprāt iedzertu. Vila, vai tu neiebildīsi, ja es palūkošos apkārt?

-    Nē, protams! Es labprāt pati jūs izvadāšu. Neit, ienes Luellas somas istabā, kas ir blakus Tesai. Sārtajā istabā.

-    Pagaidi, drīz tu satiksies ar Mēriju Sjū, - Luellai sacīja Besa, pavadot viņu iekšā mājā. - Vai atceries Mēriju Sjū?

-Vai tā šķielace ar greizajiem zobiem?

Tesa uzmanīgi nolika glāzi uz verandas margām.

-Vai tu to izdomāji?

-    Mēs abas ar Liliju! — Vila staroja. - Gribējām sagādāt tev pārsteigumu.

-    jums tas ir izdevies. Kas nu ir, tas ir. Par to mēs vēl aprunāsimies vēlāk. - Tesa saķēra Viļu aiz blūzes. - Mīļi aprunāsimies.

-    Labi, labi. Tagad iešu pasniegt viņai dzērienu.

-   Tava mamma paņēmusi līdzi tik daudz mantu, ka paredzama ilgāka palikšana. - Neitans sanesa pēdējās piecas somas no mašīnas mājā. - Katra sver kā slapjš cementa gabals.

-Viņa gan tāpat kravājas, kad brauc pavadīt nedēļas nogali Las- vegasā.

-   Viņa prot sevi parādīt.

Nomākusi pazemojumu, Tesa saslējās, gatava aizstāvēt māti.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Es gribu teikt, ka viņa nav liekule. īsta Luella. Piecu minūšu laikā es jau paspēju par viņu sajūsmināties. - Neitans ziņkāri pielieca galvu. - Vai tev likās, ka es sacīšu ko citu?

Tesa sagrozīja saspringtos plecus, tomēr īsti neatslāba.

-    Cilvēkiem ir dažāda attieksme pret manu māti.

Neitans lēni pamāja.

-    Tev vajadzētu nokaunēties.

Kamēr Tesa skatījās, muti atplētusi, viņš aiznesa divas somas. Tesa iešņākusies arī pacēla vienu un metās Neitanam pakaļ.

-    Kā to saprast? - Elsdama pūzdama viņa kāpa augšā. Luella patiešām bija nopietni sagatavojusies ceļojumam.

-   Tā, ka tev ir miljonu vērta māte. - Viņš nolika somas uz gultas un izgāja.

Tesa nometa trešo somu, iesprieda rokas sānos un gaidīja.

-     Es pati zinu, - viņa pavēstīja, kad Neitans ienesa atlikušās mantas. - Viņa ir mana māte. Kura vēl ierastos uz pirmskāzu ballīti Montānā, tērpusies raibās biksēs un zelta lamē blūzē? Notīri taču lūpukrāsu no vaiga! Tu izskaties pēc idiota.

Viņa atrāva viena čemodāna siksnas un, attaisījusi to vaļā, acis vien nogrozīja par iekšā redzamo saturu.

-   Kura vēl saliks divdesmit pārus augstpapēžu kurpju divām nedēļām liellopu rančo? Paskaties! - Viņa izvilka caurspīdīgu, mēļu peņuāru ar sārtām spalvām gar maliņām. - Kas valkā šitādu?

Neitans noskatīja peņuāru, liekot kabatā lakatiņu.

-   Viņai piestāv. Tesa, tu pievērs pārāk lielu uzmanību ārējam izskatam un spried pati pēc sevis. Tā ir tava lielākā problēma.

-    Izskatam? Ko tu runā! Bet viņa krāso saviem suņiem nagus! Viņai mājas priekšā stāv gulbīši no betona. Viņa guļ ar jaunākiem puišiem par mani.

-    Šie puiši noteikti uzskata, ka viņiem ir veicies. - Neitans atbalstījās pret vienu no četriem gultas stabiem. - Zaks atveda viņu ar lidmašīnu un gandrīz nositās aiz smiekliem. Luella viņu smīdinājusi visu ceļu, sākot no Bilingsas. Viņa lūdza, lai vēlāk kopā ap- raugām manus zirgus. Viņa gan gribēja tos redzēt, bet pirmkārt jau satikt tevi. Tas bija viens mirklis, viņa mani cieši apskāva - un mēs jau bijām draugi. Šurpbraucot viņa galvenokārt runāja par tevi, lika vairākas reizes atkārtot, ka ar tevi viss ir kārtībā, ka tu esi drošībā. Ka tu esi laimīga. Man šķiet, pēc desmit jūdzēm viņai kļuva skaidrs, ka es tevi mīlu. Tad man vajadzēja apturēt mašīnu, lai viņa par jaunu uzkrāsotos, jo viņa apraudājās.

-    Es zinu, ka viņa mani mīl. — Tesai bija kauns par savu attieksmi. - Un es mīlu viņu. Tikai…

-    Es nepabeidzu, - Neitans vēsi viņu pārtrauca. - Luella man pastāstīja, ka viņa neturot ļaunu prātu uz Džeku Mērsiju, viņš sniedzis viņai īpašu dāvanu. Tu esi pilnībā pārvērtusi viņas dzīvi. Viņa kļuvusi par māti un sievieti, kurai ir pašai savs bizness. Viņa bezgala priecājās par iespēju atbraukt un iepazīties ar tavām māsām. Satikt tevi, apzināties, ka tu saņem to daļu, kas tev pienākas.

Neitans atliecās un paskatījās Tesai acīs.

-   Tātad es tev varu atklāt, kādas ir manas domas par Luellu Mērsiju. Es viņu no sirds apbrīnoju - viņa dzīvē ir saņēmusi sitienu tieši pa seju, taču viņa palika stingri stāvot uz zemes. Viņa viena pati izaudzināja savu meitu, panāca, ka viņai ir māja un savs bizness, gādāja, lai bērnam nekā netrūktu. Un meita izaugusi ar stingru mugurkaulu, ar pašlepnumu un labu sirdi. Mani neinteresē, vai viņa apmeklē baznīcu, ģērbusies celofānā, un tev arī nevajadzētu par to uztraukties.

Neitans pagriezās un izgāja no istabas. Tesa sēdēja uz gultas malas, juzdamās pagalam noreibuši, un tā vien šķita, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Viņa uzmanīgi pārlika peņuāru pāri gultai, tad piecēlās un sāka izkravāt mātes mantas.

Kad Luella pēc piecpadsmit minūtēm iešāvās istabā, darbs jau gandrīz bija paveikts.

-    Ko tu šeit ņemies? Mums taču ir svinības!

-    Tu parasti atstāj visas savas mantas somās. Gribēju tev palīdzēt un tās izkravāt.

-    Nevajag tagad ar to nopūlēties. - Luella saņēma meitu aiz rokas. - Es pamazām piedzirdu Besu. Kad Besa ir sametusies, viņa sāk dziedāt.

-    Tiešām? - Tesa nosvieda malā vasaras kleitu bez piedurknēm ar lencītēm kliedzoši sarkanā krāsā. - To es nedrīkstu nokavēt! - Tad viņa atbalstīja galvu pret mātes plecu. Pret plecu, kas viņu vienmēr bija balstījis bez šaubīšanās vai pārmetumiem. - Es priecājos tevi redzēt, mamm. Cik labi, ka tu atbrauci! - Viņai aizķērās balss. -Tiešām labi.

-    Kas tad nu tev lēcies?

-    Nezinu. - Tesa atkāpusies šņaukājās. - Viss kopā. Nezinu.

-    Tev aiz muguras grūts laiks.

-   Jā, daudzējādā ziņā. Laikam esmu kļuvusi nervoza. Nekas, gan nomierināšos.

-    Skaidrs kā diena! Nāc, iesim papriecāties. - Aplikusi roku meitai ap vidukli, Luella veda viņu laukā no istabas. - Vēlāk atrausim vaļā franču burbuļūdeni un kārtīgi izpļāpāsimies.

-    Labprāt. - Tesa arī aplika roku mātei ap vidu. - Pat ļoti labprāt.

-    Tad tu man izstāstīsi visu par savu garo, slaido dārgakmeni.

-    Neits šobrīd par mani nav sajūsmā. - Tesa atkal kļuva raudulīga. - Šaubos, vai es pati arī sev patīku.

-   Ar to mēs tiksim galā. - Luella apstājās kāpņu galā, ieklausoties balsu čalošanā. - Man jūs abi patīkat.

-    Man vajadzēja tevi uzaicināt, - Tesa murmināja. - Jau sen vajadzēja tevi atsaukt šurp. Ne jau Vilai jābūt tai, kas to izdarīja. Bet man likās, ka tu nejutīsies ērti. Ari es justos neveikli. Atvaino!

-    Mīļumiņ, tu un es - mēs esam tik atšķirīgas kā "Budweiser" un "Moēt". Katram sava garša un savs labums. Es esmu ar tevi cīnījusies tikpat daudz, cik tu ar mani.

Luella ātri apskāva meitu.

-    Ieklausies tajā klukstēšanā! Atgādina meiteņu kora sanākšanas manā jaunībā. Man vienmēr paticis piedalīties tādā tērgāšanā. Un man ļoti patīk arī tavas māsas, mīlulīt.

-   Man arī. - Tesa izslēja zodu. - Nekas nespēs sabojāt mums kāzas.

Viņš domāja gluži tāpat. Viņš saklausīja sieviešu smieklus, balsis, skaistas kā mūzika. Sejā parādījās smaids. Viņam patika iedomāties Liliju mīļu un maigu visu uzmanības centrā. Ja nebūtu viņa, Lilija būtu mirusi, bet viņš jau nedēļām turēja noslēpumā savu varoņdarbu. Viņš bija izglābis Lilijai dzīvību, un viņš gribēja, lai viņa iziet pie vīra.

Kad nobāla jaukās ainas, atmiņa rosināja skatu ar beigto Džesu Kuku. Viņam patika pirms aizmigšanas paritināt atpakaļ filmu par pēdējo upuri. Lielisku, krāsainu, asiņu piesūcinātu sapni.

Kopš tā laika viņš bija ļoti uzmanīgs, kad viņu pārņēma vēlme nogalināt, viņš to piepildīja kalnos, medījumu pēc tam aprokot. Nogalināšanas tieksme kļuva arvien spēcīgāka, tā pārspēja vajadzību pēc ēdiena, pēc seksa. Drīz, viņš zināja, drīz to nepiemānīs ar trusi, alni, govi no ganībām.

Tam jābūt cilvēkam.

Tomēr viņš valdījās, vismaz līdz tam laikam, kad Lilija būs apprecējusies. Viņi abi tagad bija saistīti, un viņš nenodeva savējos.

Viņš uztraucās, ka Lilija baidīsies no kaut kā neparedzēta. Arī par to viņš bija parūpējies. Drukātiem burtiem viņš uzrakstīja zīmīti, apsvērdams katru vārdu. Kad bija to paveicis un palicis zīmīti Lilijai zem virtuves durvīm, viņam kļuva vieglāk.

Nu viņai nevajadzēs uztraukties. Lilija sapratīs, ka viņu kāds sargā. Tagad viņš jutīsies brīvi, klausīsies sieviešu rituālu skaņās. Viņš sapņos par kāzu zvaniem, kas vēstīs par asiņu dzīru gavēni.

Debesis rietumos krāsojās sarkanas virs kalnu galotnēm, viesības bija beigušās, un dažas sievietes garāmbraucot pamāja viņam. Viņš pacēla roku sveicienam. Viņš vēl nezināja, kuru izvēlēsies par medījumu, kad būs pienācis īstais laiks.

Divdesmit septītā nodaļa

-   Apskaties, tev tas jāredz!

Vila, savilkusi augšup uzaci, paņēma no Lilijas papīra lapu. Viņa jau gatavojās doties pie miera pēc ieilgušajām viesībām, bet pēkšņi viņas istabā ienāca Lilija. Pietika ar vienu acu uzmetienu, lai Vilai izgaistu viss nogurums.

Negribu, lai Tu uztrauktos. Es nepieļaušu, lai ar Tevi, Ādamu vai Tavām māsām notiktu kas slikts. Ja es būtu paredzējis, kas Dž. K. padomā, es viņu novāktu agrāk, pirms viņš paspēja Tevi nobiedēt. Esi mierīga, nosvini savas kāzas! Es būšu tepat blakus, sargāšu Tevi un Tavējos. Ar labākajiem novēlējumiem - draugs.

-   Apžēliņ! - Vilai pārskrēja auksti drebuļi. - Kur tu to ņēmi?

-   Atradu zem virtuves durvīm.

-Vai Ādamam parādīji?

-    Jā, tūlīt pat. Esmu pagalam apjukusi, Vila! Šī persona ir nogalinājusi Džesu. Un pārējos… - Viņa paņēma papīra lapu no Vilas un salocīja to. - Viņš gan it kā cenšas mani mierināt. It kā briesmu neesot, taču es jūtos apdraudēta.

-     Protams. Viņš praktiski ir bijis tavā mājā. - Vila nedzirdami tikai ar zeķēm kājās sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. - Kāda sasodīta būšana! Mēs atkal pa apli esam atgriezušies turpat, kur bijām! Zīmīte atstāta šodien, kad desmitiem cilvēku nāca un gāja. Jebkurš var būt aizdomās turamais. Es nedrīkstu izslēgt nevienu.

-    Viņš negatavojas uzbrukt nedz man, nedz tev, nedz Tesai. - Lilija centās nomierināties. - Arī Ādamam ne. Es to pieņemu par patiesību. Bet, Vila, viņš būs arī kāzās! Viņš būs klāt…

-    Šīs rūpes atstāj manā ziņā! - Vila stingri paziņoja, uzlikusi rokas Lilijai uz pleciem. - Iedod man to zīmīti! Es gādāšu, lai tā nokļūst policijas uzmanības lokā. Tu pēc pāris dienām salaulāsies. Tev jādomā vienīgi par to.

-   Vecākiem es nestāstīšu. Mēs ar Ādamu izrunājāmies un nolēmām, ka tas jāatklāj tikai tev. Tu rīkojies pēc saviem ieskatiem. Tikai nesatrauc manu māti un tēvu!

-    Viņus tas neskars. - Vila paņēma zīmīti un uzlika uz naktsgaldiņa. - Lilija, man jūsu kāzas nozīmē ārkārtīgi daudz. Jāatzīstas, ka mana ieinteresētība ir dubultīga. - Viņa gandrīz pasmaidīja, tomēr situācijas nopietnība guva virsroku. - Ne jau katrs var palepoties, ka precas viņa brālis un māsa. Vismaz Montānā ne. Domā tikai par to, ka tu esi līgava, domā tikai par savām kāzām. Tad arī es jutīšos mierīgāka.

-    Es nebaidos. Es vispār vairs īpaši nebaidos. - Lilija piekļāva seju pie Vilas vaiga. - Tu man esi dārga.

-    Jā. Tu man arī.

Vila aizvēra durvis, kad Lilija bija izgājusi, un pievērsa skatienu salocītajai zīmītei. Ko viņai tagad darīt? Miegs vairs nebija ne prātā. Viņa uzvilka zābakus un gāja zvanīt.

-    Ben! Jā, mēs tev pataupījām gabaliņu kūkas. Paklau, man nepieciešama tava palīdzība. Vai piezvanīsi policistam, kurš nodarbojas ar šo lietu, un palūgsi viņu satikties ar mani tavā mājā? Man viņam kaut kas jāparāda, bet es to negribu darīt šeit, pie sevis. Nē. - Piespiedusi ar plecu klausuli pie auss, viņa paraustīja zābaka stulmu uz augšu. - Es paskaidrošu, kad satiksimies. Esmu gatava doties ceļā. Man nav tam laika! - viņa noskaldīja, kad Bens sāka iebilst. - Aizslēgšu automašīnas durvis un uz sēdekļa blakus turēšu pielādētu ieroci, bet man jābrauc tūlīt.

Viņa nolika klausuli, pirms Bens sāktu uz viņu kliegt.

-    Stūrgalvīgais, nenormālais sievišķis!

Vila pēdējās divas stundas dabūja nezin cik reižu noklausīties, kā Bens viņu rāja.

-    To vajadzēja noskaidrot, un tas ir padarīts. - Vila izbaudīja vīnu, kuru Bens, viņai par pārsteigumu, ielēja. Viņa negaidīja, ka pēc sarunas ar policistiem Bens tēlos viesmīlīga mājastēva lomu.

-    Es būtu aizbraucis tev pakaļ!

-    Tu jau gandrīz atbrauci, - Vila atgādināja. - Tu jau biji paspējis attraukties pusi ceļa man pretī līdz Mērsija rančo, kad es tev uzdūros. Es taču tev teicu, ka man nekas nenotiks. Pats izlasīji zīmīti. Nekādu draudu.

-    Zīmītes esamība vien jau ir drauds. Lilija noteikti ir pārbijušies.

-    Nē, izrādās, ka pavisam mierīga. Viņa vairāk raizējas par vecākiem. Mēs viņiem neko neteiksim. Tesai gan jāizstāsta. Viņa paziņos Neitam, citam gan vairs nevienam.

Vila iedzēra, bet Bens staigāja šurpu turpu pa istabu. Tā piestāvēja muskuļainam, spēkpilnam vīrietim. Sienas klāja medus krāsas koka paneļi, kailā grīda bija līdzīgā krāsā, bez paklājiem. Mēbeles - tumši zilas, lielas, smagnējas, dziļas. Nekur nemanīja ne puķainu spilvenu, ne sievišķīgu smalkumiņu.

Toties virs kamīna priedes koka dzegas rindā stāvēja ierāmētas ģimenes fotogrāfijas, senlaicīgu piešu pāris un plauktā, kas bija šķībi greizi piebāzts ar grāmatām, skaists tirkīza gabals.

Uz galda mētājās pakavu naglas, kabatas nazis ar kaula rokturi, sīknauda.

Vienkāršs iekārtojums, tikai pats galvenais. Atbilstoši Benam, Vila nosprieda un tūdaļ nolēma izbeigt viņa pārmetumus.

-   Paldies, ka palīdzēji nekavējoties risināt jautājumu. Ja veiksies, policisti pēc zīmītes varēs izsekot rakstītāju.

-    Protams, kā kinostudijas "Paramount" ražojumā.

-    Pagaidām tas ir viss. - Vila nolika pusizdzerto glāzi un cēlās kājās. - Pēc nepilnas nedēļas paredzamas Lilijas kāzas, māja ir pilna ar ciemiņiem, tātad…

-    Ko tu gribi darīt?

-    Doties mājup. Es jau teicu, mani gaida ciemiņi, rīt no rīta agri jāceļas. - Viņa paņēma atslēgas, taču Bens izrāva tās viņai no rokas. - Klausies, Makinon…

-    Nē, klausies tu! - Viņš pārmeta atslēgas pāri plecam, un tās nožvadzēdamas iekrita istabas kaktā. - Šovakar tu nekustēsi ne no vietas. Paliksi šeit manā uzraudzībā.

-    Pusnakti man sākas nakts sardze.

Bens pacēla klausuli un nospieda taustiņus.

-    Tesa? Te Bens. Vila ir pie manis. Viņa paliks šeit. Piezvani Ādamam, lai samaina atbildīgos par sardzi. Viņa atgriezīsies rīt 110 rīta. - Viņš beidza sarunu, nesagaidījis, ko Tesa atbildēs, un neatvadījies. - Darīts!

-    Ben, tu nevadi Mērsija rančo. Tas ir mans pienākums. - Vila spēra soli pēc atslēgām, bet istaba sagriezās, jo viņa tika pārmesta pār plecu. - Ko tu dari!

-    Es tevi nesu uz gultu. Tur es vieglāk tikšu ar tevi galā.

Vila lādējās, spēra, bet, kad neizdevās izrauties, iekoda Benam mugurā.

Bens nošņācās caur zobiem, tomēr gāja tik uz priekšu.

-    Tu kod kā tāds skuķis, - Bens paziņoja, iemetis Viļu gultā. - Kas tā uzvedas!

-    Neceri uz mīlēšanos, ja izturies pret mani kā pret dumju teli.

Koduma vieta mugurā pamatīgi sāpēja un izraisīja Benā dusmas. Viņš apsvieda Viļu otrādi, piespieda viņas rokas pie galvas un pavēlnieciski dzedrā balsī paziņoja:

-   Tad cīnies man pretim! To mēs vēl neesam izmēģinājuši. Man varētu patikt.

-    Nelietis! - Viņa locījās, grozījās un, kad Bens pieliecās ar lūpām pie viņas, iekoda atkal. Bens turēja viņas rokas un nagus - tālāk no iespējas kost un skrāpēt.

Vila mērķēja ar ceļgalu, par laimi, īsti netrāpīja, tomēr lika nosvīst gan.

Ar vienu roku Bens norāva viņai blūzi un plāno kokvilnas krekliņu, bet pašu neaizskāra. Viņš uzskatīja, ka šī it kā varmācīgā cīkstēšanās atvairīs bailes.

Vila palika zem viņa mierīgi guļam, acis aizvērusi, un Bens domāja, ka zina, ko viņi abi tagad grib darīt.

-    Laid vaļā, gļēvuli…

-   Es tevi piesiešu pie galvgaļa, ja vajadzēs, Vila, bet tu paliksi šeit. Vēlāk tu gulēsi. Ciešā miegā. - Pēkšņā maigumā viņš uzmanīgi noskūpstīja Vilai deniņus, vaigu, zodu.

-Laid…

Bens pacēla galvu. Vilas mati izjukuši noklāja tumšzaļo rupja velveta gultas pārsegu. Vaigos dega sarkani dusmu plankumi. Acis tā kvēloja, ka Bens brīnījās, vai viņai neaizdegsies āda.

-    Nevaru. Itin vienkārši - nevaru. - Bens nolieca galvu, pārsteigts par savu atzīšanos.

Viņš lēni, mierīgi noskūpstīja Viļu, līdz viņa juta sevi iekšējas trīsas.

-    Nevajag… - Vila aizgrieza galvu, pagurusi no cīņas. - Neskūpsti mani tā!

-    Mums abiem ir grūti. - Viņš pagrieza Vilas galvu atpakaļ un nu ieraudzīja tumšas, valgas acis, kurās vairs nebija dusmu kvēles. Viņu lūpas atkal satikās, jauns pārsteigums izskrēja Benam cauri gluži kā vilnis. - Ak kungs, Vila, tu man esi nepieciešama. Kā tas varēja ar mums notikt?

Vilai reiba galva, sirds bija gatava atvērties un izpaust noslēpumu, kuru viņa glabāja, neļaudama pielaist pat sev tuvumā. Viņa izdvesa Bena vārdu un zaudēja stingro pamatu, pie kura bija pārāk ilgi turējusies.

Bens atkal pacēla galvu, un Vila ieskatījās sejā, kuru bija pazinusi visu mūžu, bet nu ieraudzīja gluži kā jaunā gaismā, pavisam citādu.

-    Atlaid rokas, Ben… - Viņa necīnījās, nekliedza, tikai atkārtoja: - Atlaid rokas!

Bens paklausīja, atbrīvoja Viļu no apskāviena, tad palaida viņu pavisam vaļā. Viņš griezās prom, bet Vilas rokas saņēma viņa seju un pavilka atpakaļ.

-    Skūpsti mani vēl, - Vila nočukstēja. - Tā, kā es tev teicu, lai tu nedari.

Bens paklausīja, paildzināja brīdi un iegrima kā atvarā. Viņš pastūma nost saplēsto kreklu, lai sajustu viņas ādu. Vila ļāvās Bena mierīgajiem, lēnajiem glāstiem. Viņa padevās Bena lūpām, karstajam augumam, cietajiem muskuļiem, kas piekļāvās viņas augumam.

Vila bija gatava šovakar sniegt to, ko Bens vēlējās. Viņa zināja, ko Benam vajadzēja. Mēmais aicinājums ieplūda no vīrieša sievietē, un viņa izbaudīja prieku par apzināšanos, ka viņai pieder viss, ko Benam vajadzēja.

Viņi vairs necīkstējās. Klusi čuksti, nopūtas, glāstu švīksti, pārsteiguma pilnas baudas vaidi.

Nepamanīts uzlēca mēness, naktsputnu dziesma aicināja pretī gaismai. Maigs pavasara vējiņš plivināja aizkarus, kā ūdens applūdinādams sakarsušās miesas.

Bens pacēla viņas augumu pret savējo, paslēpa rokas viņas matos un atvilka tos no sejas. Viņš tikai turēja Viļu tā, abu sirdis pukstēja vienā ritmā, Vilas galva bija atslīgusi pret Bena plecu, viņa rokas neatlaida Vilas matus. Turēdams Viļu, Bens atlieca viņu atpakaļ un lēni un dziļi ieslīdēja viņā.

Katra kustība bija samtaina un stingra. Viņš skatījās, kā Vilai satumst acis, dreb lūpas, kā viņa viscaur notrīs. Glāstošie pieskārieni paātrinājās, vedot viņus abus uz kraujas malu.

Kad Vila iekrita bezdibenī, viņš ļāva sevi noraut līdzi.

Diena bija kā radīta kāzām, viegls vējš uzdvesmoja priežu smaržu no ielejas, ziedu smaržu no puķēm podos, kurus Tesa bija likusi novietot ap verandām, terasēm pie galvenās mājas un Ādama un Lilijas mājas, pat saimniecības ēkām.

No lietus nebija ne miņas, arī no krusas ne, kas nikni bija brā- zusies vēl pirms četrdesmit astoņām stundām, uzdzenot Tesai un Lilijai šausmas. Pie dīķa, kurā Džeks Mērsijs bija paredzējis audzēt japāņu karpas, pēc tam atmetis tam ar roku, bija sazaļojis vītols ar maigi zaļām lapiņām.

Virs galdiem bija svītraini sauljumi, sniegbalta nojume sargāja kāzu mielasta galdus, strādnieki bija uzcēluši dēļu paaugstinājumu, ko izmantot par deju grīdu.

Brīnišķīga diena, Vila domāja, ja neņēma vērā policistus, kuri grozīsies starp viesiem.

-   Oho! - Vila miklām acīm sakārtoja kaklasaiti Ādama smokingam.

-   Tu izskaties kā izkāpis no,žurnāla vāka. - Nespēdama atrauties no brāļa, viņa noglaudīja krekla krūtežu. - Tev šodien liela diena.

-    Pati lielākā. - Viņš notrausa asaru no Vilas skropstas un izlikās, ka ieliek to kabatā. - Es to paglabāšu. Tu tik reti atļaujies pa- raudāt.

-    Esmu ilgi turējusies, bet šodien laikam raudāšu pilnā kaklā. - Vila paņēma sīku, mākslīgu maijpuķīti - pēc Ādama lūguma - un rūpīgi piesprauda. - To vajadzētu darīt tavam vedējtēvam, bet Benam ir tik lielas, neveiklas rokas.

-   Tavējās dreb.

-   Zinu! - Vila mazliet iesmējās. - Varētu padomāt, ka es precos. Es neuztraucos līdz šim ritam, kad vajadzēja uzvilkt šo kleitu.

-    Tu izskaties skaista. - Ādams saņēma māsas plaukstu un pielika pie vaiga. - Tu esi bijusi manā sirdī, Vila, jau pirms savas dzimšanas. Tu vienmēr tur būsi.

-   Vai dieniņ! - Vilai atkal acīs sariesās asaras. Viņa steidzīgi noskūpstīja brāli, tad apsviedās otrādi. - Man jāiet. - Aizmiglotām acīm viņa metās ārā un uzskrēja virsū Benam. - Paej malā!

-   Pag, pag, ļauj tevi apskatīt! - Neņemot vērā asarainās acis, viņš sagrieza Viļu riņķī, apbrīnodams, kā noplīvoja plānais, zilais tērps, kas viņai ļoti piestāvēja. - Jā, jā! Skaista kā pulkstenīte pļavā. - Viņš noslaucīja asaru Vilai no vaiga. - Vēl rasas piliens palicis.

-    Pietaupi savas smalkās runas un ej dari, kas tev jādara, kopā ar Ādamu! Stāstiet rupjas anekdotes vai ko tamlīdzīgu!

-    Esmu ieradies pieteikties uz pirmo deju. - Bens paspēja Viļu noskūpstīt, pirms viņa izrāvās. - Prom ir! - viņš piebilda, kad Vila kā bulta aizšāvās no viņa.

Kā gan Bens tā varēja, Vila sev teica, steidzoties uz lielo māju. Kāpēc Bens tik ļoti viņu satrauca! Viņa taču bija ārkārtīgi aizņemta, viņai bija bezgala daudz darāmā. Viņa vispār negribēja iemīlēties Benā Makinonā. Varbūt viņa nemaz nav iemīlējusies, Vila nosprieda, novelkot ar roku sev zem deguna, lai to noslaucītu.

Cik neciešami sievišķīgi viņa reaģēja. Nez ko iztēlojās tikai tāpēc, ka viņi bija gulējuši kopā, viņš izteicis smalkus komplimentus un tā īpaši uzlūkojis.

Viņai bija jātiek pāri emocijām. Jāatgriežas ierastajā darba ritmā, pirms viņa sevi padara smieklīgu visa apgabala iedzīvotāju acīs. Pārāk liela aizraušanās varēja uzvedināt uz muļķīgām izdarībām, piemēram, skriešanu viņam pakaļ vai sapņiem par kāzu kleitu.

Vila apstājās aiz durvīm, piespiedusi roku pie drebošās pakrūtes. Saņēmusies, cik nu to spēja, viņa devās iekšā, kur viņu kāpnēs gaidīja skats ar raudošu Adeli un Luellu, kura stāvēja Adelei blakus un atbalstīja viņu.

-    Kas noticis? Vai kaut kas slikts? - Vila bija gatava mesties pēc ieroča, bet Luella pasmaidīja.

-    Nekas, nekas! Adelei pavisam vienkārši uznāca līgavas mātes vājuma mirklis.

-    Viņa izskatījās tik skaista, vai ne, Luella? Kā eņģelītis! Mans bērniņš…

-    Brīnišķīgākā līgava pasaulē. Mēs abas, mīļā, tūlīt vērsim vaļā burbuļūdeni un jau laikus iedzersim uz viņas laimi. - Viņa, soļojot lejā, paplikšķināja Adelei pa plecu. - Vila, uzej augšā! Lilija lūdza tevi ienākt, kad atbrīvosies.

-    Man būtu jāpasauc Robs.

-    Vīrieši neizprot tādus momentus, Adij. - Luella stūrēja Adeli uz virtuvi. - Mēs viņu noķersim pēc tam, kad būsim uzsaukušas tostu līgavai. Ar glāzīti, divām. Kāp augšā, Vila! Lilija tevi gaida.

-    Eju jau eju.

Vila galvu vien nogrozīja, uzjautrināta un pārsteigta par saprašanos starp divām tik dažādām Džeka Mērsija sievām.

Tā, galvu šūpodama, viņa iegāja Lilijas pagaidu guļamistabā un palika stāvam kā zibens ķerta.

-   Vai nav lieliski? - Tesa čivināja, čubinādama plīvuru. - Vai viņa neizskatās brīnišķīga?

-    Ak vai… Lilija! Tu esi kā princese! No pasakas.

-    Es vēlējos baltu kleitu. - Lilija, priecīgi apmulsusi, grozījās augsta spoguļa priekšā. Viņai pretī staroja skaistule viļņiem krītošā baltā atlasa tērpā ar augšdaļā romantiskām mežģīnēm un spožām, sīkām pērlītēm. - Es gan otrreiz svinu kāzas, bet…

-    Nē, nē! - Tesa noglauda kleitas garo, pieguļošo piedurkni.

-    Šīs ir galvenās, tātad vienīgās.

-    Pirmās… - Lilija smaidīja, pieskaroties plīvuram, kas krita pār pleciem. - Es pat nenervozēju. Es paredzēju, ka uztraukšos, bet esmu mierīga.

-    Man tev ir maza dāvana. - Vila, satraukusies tāpat kā visi citi, sniedza Lilijai nelielu samta kārbiņu, ko bija turējusi aiz muguras.

-    Vari tos nelikt. Tev noteikti ir gan veci, gan jauni un visādi. Bet Tesa pieminēja pērlītes uz tavas kleitas, un es atcerējos šos te. Tie piederēja manai vecmāmiņai. Mūsu vecmāmiņai, - viņa izlaboja, sniedzot kastīti.

Lilijai atlika tikai nopūsties, kad viņa pacēla vāciņu. Veclaicīgajos, skaistajos auskaros bija filigrāni iestrādātas smalkas pērles.

Lilija nevilcinoties noņēma nesen nopirktos auskarus, kas bija īpaši pieskaņoti līgavas kleitai, un nomainīja tos ar Vilas dāvātajiem.

-Cikburvīgi! Pasakaini…

-    Tev piestāv. - Tie patiešām ir domāti tik smalkām būtnēm kā Lilija, Vila nosprieda, izjuzdama gan lepnumu, gan nelielu skaudības piejaukumu. Ne jau tādai robustai sievietei kā viņa. - Vecmāmiņa noteikti būtu gribējusi tev tos uzlikt. Es viņu nepazinu, bet… ak šausmas, es tūlīt atkal apraudāšos…

-   Ar mums jau ir tāpat, bet man pret to ir zāles. - Tesa iesprauda Vilai rokā salveti. - Es nočiepu šampanieša pudeli un noslēpu vannasistabā, lai Besa neatrastu. Uzskatu, ka mums pienākas pa glāzītei.

Vila iesmējās, noskatīdamās, kā Tesa iesteidzas blakus vannasistabā.

-   Ābols no ābeles tālu nekrīt.

-r Paldies, Vila! - Lilija pieskārās auskariem. - Ne tikai par dāvanu, par visu.

-   Nesāc tikai tu arī, Lilija! Cik var slaucīt degunu! Man rančo ir izveidojusies noteikta reputācija, un tā ir tāda, ka neesmu nekāda pinkšķe. - Viņa ar atvieglojumu izdzirdēja vannasistabā nopaukšķam uz flīzēm korķi. - Ja vīrieši pamanīs manī vājuma izpausmes, es ar viņiem galā netikšu.

-    Es jau steidzos! - Tesa nāca ar trim glāzēm un pudeli, kam no kaldina spraucās putas. - Uz ko dzersim? - Viņa devīgi salēja šampanieti un padeva māsām glāzes. - Uz patieso mīlu vai laulības laimi?

-   Nē, vispirms… - Lilija pacēla glāzi. - Uz Mērsiju sievietēm. - Viņa saskandināja ar Viļu un Tesu. - Mēs pavisam īsā laikā esam tik ļoti daudz ko sasniegušas.

-    Uz to es iedzeršu. - Tesa pavilka augšup uzaci. - Un tu, Vila?

-    Es arī! - Vila piesita pie Tesas glāzes, pasmaidot, kad kristāls svinīgi notinkšķēja. Kurš gan labāk par mis Holivudu prata izvēlēties īstās glāzes?

Lilija smaidīdama pieskārās ar lūpām dzērienam.

-    Es tikai malciņu. Alkohols ir kaitīgs bērnam.

-    Bērnam? - Tesa un Vila reizē aizrijās.

Lilija, izbaudīdama mirkļa nozīmību, paslapināja mēles galu ar šampanieti.

-    Esmu stāvoklī.

Vila nosprieda, ka nekad neaizmirsīs, cik skaists bija skats, kā Lilija, ģērbusies princeses tērpam līdzīgā kleitā, lēnām gāja pa putekļaino rančo ceļu pie rokas cilvēkam, kas bija kļuvis par viņas tēvu, pretim vīrietim, kurš būs viņas vīrs.

Noklausījusies zvērestus un solījumus, Vila ļāvās pārliecībai par pilnību zemes virsū. Jaunlaulātie noskūpstīja viens otru, viesi uzgavilēja, un Vila priecājās visiem līdzi.

Viņa domāja par bērnu, par nākotni.

-'Kur tu nupat biji aizceļojusi? - Bens nomurmināja viņai pie auss.

Vila satrūkusies pacēla skatienu augšup un gandrīz uzkāpa Benam uz kājas.

-    Ko tu teici?

-Tu biji aizsapņojusies.

-    Es dejojot koncentrējos. Citādi nesaskaitīšu soļus.

-    Ja tu ļautu vīrietim sevi vadīt, tad tev nevajadzētu neko skaitīt. Bet tas nav iemesls. - Viņš pievilka Viļu tuvāk. - Tu uztraucies, ka tepat kaut kur tuvumā varētu būt viņš*.

-    Bez šaubām, es uztraucos. I.ūkojos zināmu cilvēku sejās un minu, vai es viņus visus patiesi pazīstu. Sasodītā testamenta dēļ Ādams un Lilija nevar atļauties nozust uz pāris nedēļām, lai dotos kāzu ceļojumā. Tad man būtu divu cilvēku mazāk, par kuriem uztraukties.

-    Ja nebūtu sasodītā testamenta, viņi nekad netiktu pie kāzu ceļojuma, kuru tagad var atlikt uz vēlāku laiku, - Bens atgādināja Vilai. - Pagaidām izmet to no prāta! Šodien, Vila, nekas slikts nenotiks.

-    Es cenšos par to nedomāt. Jaunais pāris izskatās tik laimīgs… - Viņa pievērsa skatienu jaunlaulātajiem, kuri apskāvušies dejoja. - Cik jocīgi, vēl pirms gada viņi neko nezināja viens par otru. Nu abi ir apprecējušies.

-    Un gaida ģimenes pieaugumu.

Tagad Vila tiešām paklupa.

-    Kā tu zini?

-    Ādams pateica. - Bens pasmaidīja un, tā kā viņam bija apnikusi Vilas mūžīgā kāpšana uz kājām, veda viņu pie bufetes galda. -Viņš aiz laimes un lepnuma plīst vai pušu.

-    Kaut viņi saglabātu to sajūsmu! - Vila apvaldīja vēlmi pataustīt revolveri, ko bija piesējusi pie augšstilba. Muļķīgi meitenīgs ierocis aizsardzībai, bet tā viņa jutās drošāk. - Ben, tev jāizdancina klātesošās dāmas, citādi ļaudis sāks par mums runāt.

Bens iesmējās un pacēla augšup viņas zodu. Vila, kas parasti bija tik acīga, neko neievēroja, tiklīdz tas attiecās uz viņu personiski.

-    Mīļā, cilvēki jau runā. - Bens smaidīdams noskatījās, kā Vila nikni nopēta pūli, it kā gribētu pieķert kādu tenku vāceli slepeni sačukstamies. - Bet mani tas neinteresē.

-    Man gan nepatīk, ja mani aprunā aiz muguras. - Ar galvas mājienu viņa norādīja uz Tesu un Neitanu. - Ko šie saka?

-   Neits pats uzķēries uz izmanīgas meičas, kura jātur ciet ar stingru roku. Paskat, tā tik ir sieviete, kura prot dejot! - Paņēmis divas glāzes no garāmejošā viesu apkalpotāja paplātes, Bens ar vienu norādīja uz Luellu.

Saposusies koši sārtā kleitā, viņa virpuļoja kopā ar Bena tēvu, tā ka debesskrāpja augstuma papēži zibēja vien. Vismaz pusducis kovboju dīdījās, gaidot savu kārtu, kad varēs Luellu uzlūgt uz deju.

-    Tavs tēvs ir līksmā noskaņā.

-    Jā gan.

-    Re, re, kā cenšas!

-    Viņam nedēļu sāpēs kājas, bet viņš būs laimīgs.

Vila smiedamās pavilka Benu nostāk, lai labāk varētu redzēt, kas visapkārt notiek. Kovbojs no kaimiņu rančo aizrāva Luellu enerģiskā tustepā. Stjū Makinons izvilka lakatiņu un slaucīja pietvīkušo seju.

-    Māte pārspēs viņus visus, - Tesa pareģoja.

Neitans pamirkšķināja Benam, noskatoties, kā Stjū aizklibo pēc alus.

-Vai viņa tevi ir iemācījusi tā dejot?

-    Es vēl neesmu tik daudz izdzērusi, lai tā uzstātos. - Tesa paņēma Vilas glāzi un, izdzērusi tukšu, atdeva atpakaļ. - Bet pagaidi vien!

-    Man pacietības netrūkst. Vila, šīs ir labākās kāzas, kādās vien man gadījies būt. Dāmas, jūs esat godam centušās. - Tad viņš novaidējās vien, jo viņam uzgrūdās virsū Luella.

-    Tagad tava kārta, skaistulīt.

-   Luella, es tev netikšu līdzi, kaut arī man būtu četras kājas. Jums restorānā droši vien visi lec kā prātu zaudējuši.

-    Restorānā - kā tad! - Iesaukusies viņa satvēra Neitanu aiz abām rokām. - Man ir striptīzbārs, mīlulīt. Nāc, es tev parādīšu dažus soļus.

-    Striptīzbārs? - Vila sarauca uzacis, kad Neitans tika aizvilkts uz deju grīdas.

-   Ārprāts… - Tesa smagi, rūgti nopūtās. - Atnes man vēl vienu glāzi, Ben! Man ļoti slāpst.

-    Re, tur jau nes.

-    Striptīzbārs? - Vila atkārtoja.

-   Nu un tad? Maizīte taču kaut kā jāpelna.

-    Kā tas ir? Vai tur visu novelk un tad pliki dejo apkārt? - Vilai acis iepletās nevis no sašutuma, bet intereses. - Vai Luella…

-   Nē! - Tesa, pakampusi Bena sniegto glāzi, atkal iedzēra. - Vismaz ne tad, kad iegādājās personisko bāru.

-   Savu mūžu neesmu tādā bijusi…-Tas gan būtu piedzīvojums, Vila sprieda. - Vai viņai tur dejo arī vīrieši? Kaili?

-    Ak tu debess! - Tesa pasniedza dzērienu Vilai. - Tikai dāmu vakaros. Iešu glābt Neitanu, pirms māte viņu nobeidz.

-    Dāmu vakari… - Vila apjūsmoja iespēju. - Es būtu ar mieru maksāt, lai redzētu, kā dejo kails vīrietis. - Viņa uzmeta Benam jautājošu skatienu.

-    Nē, ne par kādu naudu!

Vila nosprieda, ka varētu maksāt citā veidā, smaidīdama aplika roku Benam ap vidukli un vēroja izrādi.

Viņš arī vēroja. Viņš bija laimīgs. Līgava skaista, starojoša, kā pienākas līgavai baltā kleitā ar plīvuru. Mūzika pieskandināja visu apkārtni, ēdamā un dzeramā pietika atliku likām.

Viņš jutās gan sentimentāli aizkustināts, gan lepns.

Gods par šo dienu pienācās viņam, un viņš to izbaudīja, tīksminādamies par sevi, par šo apziņu. Tik daudz viņa mūžā bija atgadījies bez viņa ziņas un varas. To, kas notika tagad, bija panācis viņš.

Neviens laikam gan to neuzzinās. Viņam būs jāsaglabā šis noslēpums uz mūžu. Kā romāna varonim Robiņam Hudam, kurš neguva personisku labumu.

Tā nu tas bija nolemts.

Lilijas izglābšana bija mainījusi viņa darbības virzienu, nolūku. Bet ne jau līdzekļus.

Viņš uzjautrinājās par policistiem, kuri klimta apkārt viesu pūlī. Tie meklēja viņu. Iedomājušies, ka atradīs.

Tas nemūžam nenotiks.

Viņš darbosies gadiem, vienmēr. Viņš nogalinās baudas dēļ. Tikai un vienīgi sava prieka pēc. Atriebība, veci aizvainojumi nobāla salīdzinājumā ar baudu.

Pēkšņi viņam kāds uzgrūdās. Skaista, koķeta sieviete. Viņš pa- koķetēja pretī, liekot sievietei pietvīkt, pasmaidīt un piekrist ar viņu dejot.

Viņš prātoja, vai šī sieviete varētu būt nākamā.

No viņas jaukajiem rudajiem matiem iznāktu laba trofeja.

Divdesmit astotā nodaļa

Viņš paņēma rudmatainu ielasmeitu, jo tā viņam atgādināja sar- kanmati, ar kuru bija dejojis Lilijas kāzās. Ielasmeita neprasīja nekādu piepūli, tāpēc lika viņam vilties.

Bet viņš taču bija tik ilgi cieties!

Viņš iejūtīgi bija sagaidījis Lilijas vecāku un Tesas mātes aizbraukšanu. Tiešām nebūtu bijis pareizi sacelt troksni, kad māja pilna ļaužu.

Lilijas vecāki palika ciemoties nedēļu pēc kāzām, Luella - desmit dienas. Visi atzina, ka pietrūks Luellas sabiedrības ar viņas skaļajiem, dobjajiem smiekliem un piedauzīgajiem jokiem.

Un pieguļošo svārku, kurus viņa mēdza nēsāt.

Atlika cerēt uz savdabīgās Luellas drīzu atgriešanos. Viņš tagad juta saikni ar Luellu, ar viņiem visiem. īstajiem un neīstajiem radiem, kā izteicās viņa māte.

īstie un neīstie.

Nu viesi bija prom, un rančo atsākās ikdienas darbs. Laiks bija labs, un viņu tas priecēja. Labība auga, vienīgi lietus gan būtu derējis. Bet kurš tad nezināja, ka lietus Montānā nozīmēja svētkus vai arī stihisku nelaimi.

Pāris reižu rietumu pusē nogranda pērkons, taču pagaidām jūnijā laiks turējās sauss. Kalnos kusa sniegs, upēs plūda ūdens, ar to pietika.

Lopi bija aizdzīti ganībās, govis atnesās, kā jau pavasarī paredzēts. Raizes sagādāja aļņi, kas šur tur parādījās. Draņķi, tie salauza žogus, varēja aplaist ganāmpulka lopus ar meža dzīvnieku sērgām, bet Vila jau visu noteica pati.

Viņš bija pasekojis līdzi Vilas jaunievedumiem ganību kopšanā, par zāles sēšanu, pakāpenisku atteikšanos no ķīmiskiem mēslojumiem un lopiņu augšanas hormoniem, un viņš to visu novērtēja atzinīgi. Viņš piekrita visam, ko Vila paveica, bet ko nebūtu atzinis viņas tēvs.

Pēc ilgas sevis tirdīšanas viņš bija nonācis pie secinājuma, ka Vilai Mērsija rančo pienākas likumīgi un taisnīgi. Viņu joprojām aizvainoja, ka Makinonam un Torensam šeit vēl vismaz pāris mēnešu ir kāda teikšana, bet Vila tika galā arī ar viņiem.

Viņš paspēja pieķerties Lilijai un Tesai, asinis bija biezākas par ūdeni, tā viņš mēdza sacīt. Viņš iztēlojās, kā māsas iekārtojas rančo uz dzīvi un visa ģimene ir mājās.

Ģimenes locekļiem jāturas kopā.

Viņš dzīvoja saskaņā ar šo mācību, kas viņam bija ielikta jau šūpulī. Tikai aizvainojums un dusmas izraisīja vēlmi nodarīt viņiem tādu pašu sāpi, kādu cieta viņš. Sāpi viņš bija atstājis pie vecā durvīm.

Viņš bija raudājis un smējies reizē.

Tagad viņu gaidīja lielākas medības, viņš bija noķēris rudo ielasmeitu.

Divdesmit dolāru vērtā palaistuve, kuru neviens vēlāk nemeklēs, stāvēja Bozmenā uz ielas. Kaulaina, dumja, bet mute sūca, kā pienākas. Viņa automašīnā staigule atstrādāja savus pirmos divdesmit, un viņš ar pirkstiem burzīja tās garos, sarkanos matus.

Mati, iespējams, bija krāsoti, bet tas nekas. Toties spoži un tīri. Aizsapņodamies par to, kas sagaidāms, viņš atgāza galvu atpakaļ, aizvēra acis un ļāva viņai vaļu.

-    Tu esi īsts bullis, kovboj, - staigule teica, kad tas bija padarīts. - Man vajadzēja tev prasīt skanošo par katru collu. - Tā bija viņas standartfrāze pēc darbiņa, par kuru viņa parasti saņēma sīku dzeramnaudu. Viņa nevīlās, jo vīrietis, nospīdinājis zobus, paslēja augšup gurnus, lai izvilktu maku.

-    Man te vēl ir piecdesmitnieks, sirsniņ. Pabraukāsimies!

Viņa bija piesardzīga, kā pienākas viņas profesijas pārstāvei. Bet

skatiens alkatīgi pieķērās mirušā prezidenta attēlam, kuru viņš grozīja starp rādītājpirkstu un īkšķi.

-    Uz kurieni?

-            Es esmu lauku puika, pilsēta mani spiež nost. Sameklēsim kādu klusu, jauku stūrīti un kārtīgi izčīkstināsim veco vāģi. - Viņa brīdi vilcinājās ar atbildi, un viņš izstiepa roku un savirpināja matu cirtu ap pirkstu. - Tu esi smuka. Kā tu teici, kā tevi sauc?

Parasti klienti neinteresējās par meiču vārdiem, un viņai šis tā kā patika labāk.

-    Sūzija.

-    Nu, noslēpumainā Sūzija? Vai pabraukāsimies?

Viņš likās nekaitīgs, un Sūzijai somiņā glabājās divdesmit piektā kalibra pistole. Vājajā sejā parādījās viltīgs smaids.

-    Bet tev būs jāvelk mētelītis, kovboj.

-    Skaidra bilde. - Viņš taču pats arī neriskētu ielaisties ar ielasmeitu bez aizsargāšanās līdzekļa, tāpat kā labprātīgi nelauztu sev kaklu. - Mūsu laikos jāsargā sevi.

Viņš ar smīnu noskatījās, kā piecdesmitnieks pazūd ielenes spīdīgajā vinila rokassomiņā.

Vakars bija jauks, ceļš brīvs, kārdinot automašīnas vadītāju piespiest gāzes pedāli līdz grīdai. Tomēr viņš brauca ar vidēju ātrumu, dungojot līdzi Billijam Rejam Sairušam, kurš dziedāja radio. Kad mijkrēsli nomainīja īsta lauku tumsa, viņš jutās laimīgs.

-    Nu jau ir diezgan tālu braukts par piecdesmit dolāriem. - Sievieti sāka nervozēt klusums, gaismas un cilvēku trūkums.

Vēl nav pietiekami tālu, viņš nodomāja, uzsmaidījis ielasmeitai.

-    Pēc pāris jūdzēm ir kāda jauka vietiņa. - Stūrēdams ar vienu roku, viņš pastiepās zem sēdekļa, uzjautrinādamies par Sūzijas salēk- šanos un ķeršanos pēc somiņas. Viņš izvilka pudeli lēta, sazāļota vīna.

-   Vai iedzersi, Sūzija?

-    Nu… labi. — Klienti parasti nepiedāvāja iedzert, nesauca par skaistu, neuzrunāja vārdā. - Tikai vēl dažas jūdzes, kovboj, - viņa piekrita un iedzēra no pudeles. - Tad padarīsim darbiņu.

-    Es un mans draudziņš ir vairāk nekā gatavi. - Viņš uzplīkšķināja pa kājstarpi un pagrieza skaļāk radio. - Vai šito pazīsti?

Viņa iedzēra vēl, ieķiķinājās un sāka dziedāt līdzi Klintām Ble- kam.

Viņa bija viegla, apmēram simts mārciņu. Narkotikas bija iedarbojušās desmit minūšu laikā. Viņš uzmanīgi izņēma pudeli no sievietes ļenganās rokas, lai neizlaistītu šķidrumu, un svilpodams nobrauca ceļa malā.

Viņa bija sagumusi sēdekļa stūrī, tomēr viņš pacēla acu plakstiņu, lai būtu drošs, un tad apmierināts pamāja. Izkāpis no mašīnas, viņš izlēja atlikušo vīnu un aizmeta ar plašu loku pudeli tālu tumsā.

Kad tā nošķindēja, viņš piegāja pie automašīnas bagāžnieka un izņēma no tā virvi.

-    Tev tas nav jādara. - Ādams uzlūkoja māsu, kad viņi vadīja zirgus pāri upei šaurākajā vietā.

-    Es pati gribu. Tevis dēļ. - Vila pagaidīja, ļaudama Mēnesnīcai padzerties. - Viņas dēļ. Man neiznāk bieži apmeklēt viņas kapu. Mūžam gadās kaut kas cits.

-   Tev taču nav katrā ziņā jāapmeklē mātes kaps, lai viņu pieminētu.

-    Jā, bet tas ir slikti. Es viņu neatceros. Vienīgi tu mani saisti ar viņu.

Vila atmeta galvu. Brīnišķīga pēcpusdiena, viņa bija patīkami nogurusi, pleci mazliet smeldza no virves raisīšanas un žoga labošanas.

-    Es negāju turp bieži, jo man tas šķita slimīgi. Stāvēt un skatīties uz zemes pakalniņu un kaltu akmeni, neko neatceroties. - Vila noraudzījās, kā virs galvas aizlido putns vieglajā vējā. - Pēdējā laikā esmu sākusi domāt citādi. Redzēju Liliju ar viņas māti, Tesu ar savējo. Lilija gaida bērniņu. Paaudzes turpinās, nepazūd.

Vila pagrieza pret brāli mierīgu seju.

-    Līdz šim nepārtrauktību man bija iemiesojusi zeme, katrā gadalaikā veicamais darbs. Vakardiena un rītdiena man saistījās ar rančo.

-Tai pieder tava sirds, Vila. Tā ir tava būtība.

-    Tā tas vienmēr bijis. Tagad esmu sākusi domāt par cilvēkiem. Agrāk gan ne - tikai par tevi, protams. - Viņa pastiepās un uzlika roku brālim uz plaukstas. - Tu esi manā sirdī. Manas atmiņas saistās ar tevi. Tu mani uzcēli zirgā, tu ar mani runājies, stāstīji man pasakas.

-    Tu vienmēr biji un būsi mans prieks.

-    Toties tu būsi brīnišķīgs tēvs. - Vēlreiz paspiedusi brāļa roku, viņa paskubināja Mēnesnīcu, lai sāk atkal soļot. - Es daudz domāju. Zeme, kas mums pieder, ir pamats, uz kura balstāmies, mēs esam tai pateicību parādā. Mēs esam zemei pateicību parādā par savu dzīvību, par tavējo, tava bērna, kuram es būšu krustmāte.

Ādams brīdi klusēja.

-    Ne tikai zemei.

-    Nē, ne tikai. - Ādams sapratīs, Vila domāja. Viņš vienmēr izprata būtību. - Arī Džekam Mērsijam. - Dusmas bija zudušas, palikušas tikai sēras. - Viņam arī esmu pateicīga par savu dzīvību, par abu māsu un tava nākamā bērna dzīvību. Saku viņam paldies par to. Varbūt zināmā mērā tieši viņa nopelns ir tas, ka esmu tāda, kāda esmu. Ja viņš būtu citāds, es arī.

-    Kas notiks turpmāk, Vila? Kā būs ar tavu nākotni?

Vilai rītdiena nozīmēja jaunu gadalaiku, tajā veicamos darbus. Bezgalīgi prasīgo zemi.

-    Nezinu.

-    Kāpēc tu neizstāsti Benam par savām jūtām?

Vila nopūtās. Nekad neko un ne reizi nebija izdevies noslēpt no Ādama.

-    Manam prātam vēl jātiek skaidrībā, ko es jūtu.

-    Kāds jūtām sakars ar prātu? - Sakniebis lūpas, Ādams iecirta zirgam sānos, lai tas pāriet rikšos, tad piebilda: - Ne tev, ne Benam…

Vila brīnījās, kā lai saprot šos vārdus. Pierē parādījās grumba, un viņa ar Mēnesnīcu metās pakaļ Ādamam.

-    Nerunā mīklās! Manī taču rit tikai puse Blekfutu asiņu. Saki skaidri un gaiši…

Viņa aprāvās, jo Ādams pacēla roku. Neko nejautādama, viņa palūkojās, kurp bija vērsts brāļa skatiens, - pāri uz kapsētas slīpajiem akmeņiem. Viņa to sajuta. Nāvi. To gan tur varēja arī gaidīt - šis bija viens no iemesliem, kāpēc viņa reti šurp nāca.

Bet nu viņa zināja, pirms ieraudzīja, zināja, ka tur ir nāve. Vecā nāve klusi, pīšļu un putekļu klāta, murmināja. Jaunā kliedza.

Viņi palēnināja soļus, klusumu pārtrauca tikai zāles šalkoņa vējā un putnu rēgainā dziedāšana.

Viņas tēva kaps bija apgānīts. Viļu pārņēma pretīgums, kas apvienojās ar māņticīgām bailēm. Mirušo aizskaršana bija bīstama. Nodrebinājusies viņa neviļus sāka skaitīt lūgšanas mātes valodā, lai nomierinātu satrauktos garus. Lai pati nomierinātos, viņa aizgriezās un skatījās tālumā, prom uz mūžīgi viļņojošo druvu.

Atstātā ziņa bija pārāk skaidra, Vila nodomāja pieaugošās dusmās. Pāri kapam bija pārmests uzšķērsts skunkss, uz kapa kopiņas sadīgušo jauno zāli klāja asinis. Nogrieztā galva rūpīgi bija nolikta zem pieminekļa. Pats kapakmens arī bija notriepts ar asinīm, tās bija brūnas, saulē izžuvušas. Pāri grebumam rēgojās ar asinīm uzrakstīti vārdi:

Miris, bet ne aizmirsts.

Vila sarāvās, kad Ādams uzlika roku viņai uz pleca.

-    Ej atpakaļ pie upes! Es to visu novākšu.

Vilai ļodzījās kājas, viņa labprāt būtu padevusies ieteikumam un devusies atpakaļ pie zirga, un jātu prom. Bet dusmas un nesen atzītā parāda sajūta neļāva tā rīkoties.

-    Nē, viņš bija mans tēvs, manas asinis. Es pati notīrīšu. Man tas jādara, Ādam. Man tas ir nepieciešams.

Atsprādzējusi seglu somu, viņa izņēma no tās vecu segu un nikni saplēsa to, tādējādi pat daļēji remdējot dusmas. Sameklējusi cimdus, viņa uzvilka tos rokās. Acis viņai dega bargi, spoži.

-    Lai arī kāds viņš bija, lai arī kā dzīvoja, to viņš nav pelnījis.

Noklājusi segu, Vila nometās uz ceļiem pie tēva kapa un sāka pretīgo uzdevumu novākt skunksa atliekas. Pakrūtē viss griezās, bet rokas nedrebēja. Cimdi bija notraipīti ar recekļainām asinīm, pabeigusi tīrīšanu, viņa tos norāva nost no rokām, satina segu un nolika malā.

-    Es aprakšu, - Ādains nočukstēja.

Vila pamāja un piecēlās kājās. No blašķes palējusi ūdeni, viņa saslapināja no segas noplēstu strēmeli un pieliecās, lai nomazgātu kapakmeni.

Viņa nevarēja dabūt to tīru, kaut arī berza un berza. Tātad vajadzēs atgriezties ar mazgājamo līdzekli un suku. Centusies, cik spēka, Vila notupās uz papēžiem, viņas rokas bija nosalušas aukstas, sarkanas.

-    Man likās, ka es tevi mīlu, - viņa nočukstēja. - Pēc tam domāju, ka es tevi ienīstu. Bet tas, kas tagad izdarīts, nav salīdzināms ne ar ko. - Viņa aizvēra acis un dziļi ieelpoja, lai atbrīvotos no smakas. - Tagad man šķiet, ka tas, kas noticis, ir vērsts pret tevi, nevis mani. Ak dievs, ko tu esi izdarījis, ka tev dara ko tādu?

-    Nāc! - Ādams piecēla viņu kājās. - Iedzer! - viņš aicināja, sniedzot savu blašķi.

Vila iedzēra no tās lieliem malkiem, lai noskalotu nepatīkamo garšu kaklā. Virs viņas mātes kapa ziedēja puķes, Vila nodomāja. Tēva kaps bija notraipīts ar asinīm.

-    Kurš viņu tik ļoti ienīdis, Ādam? Kāpēc? Vai tas nezināmais ticis aizskarts vairāk par mani un tevi? Vairāk par Liliju un Tesu? Par saviem bērniem, kurus tēvs ignorēja?

-   Nezinu. - Ādams šobrīd raizējās vienīgi par Viļu, tāpēc uzmanīgi veda viņu pie zirga. - Tu visu sakopi, cik tas bija iespējams. Dosimies tagad mājās.

-    Jā. - Viņai kājas ļodzījās, tās šķita trauslas kā ledus, kas tūlīt lūzīs.

-    Dosimies mājās.

Viņi jāja uz rietumiem, pretim Mērsija rančo, un debesis krāsojās sarkanas kā Vilas tēva kaps.

Ceturtā jūlija svinības nozīmēja ne tikai uguņošanu. Šajā dienā notika sacīkstes virves vilkšanā, jāšanā, tika iejāti jaunie zirgi, vērši. Vairāk nekā desmit gadus Mērsija rančo, tāpat kā rančo "Trīs klintis", rīkoja kovboju sacensības, piedaloties ari tālākiem kaimiņiem, kuri nevēlējās apmeklēt citas brīvdienu izklaides.

Šogad bija pienākusi kārta Mērsija rančo uzņemt dalībniekus. Vila noklausījās Bena ieteikumu pārcelt sacensības uz "Trim klintīm" un Neitana padomu vispār atcelt šo sarīkojumu. Padomājusi viņa noraidīja abus.

Viņa dzīvoja Mērsija rančo, un paraža bija jāturpina.

Tā nu ļaudis pulcējās ap aploka žogu, uzmundrinādami savus izvēlētos varoņus. Kovboji braucīja sev pēcpuses, kad zirgi viņus izmeta no segliem gaisā un pēc tam vīri nokrita zemē. Tuvējās ganībās sākās zirgu lēkšana pār šķēršļiem. Blakus kūtij aplokā dimdēja pakavi, un gaisā švīkstēja laso.

Bija izveidota pagaidu skatuvīte, kuru apvija sarkanas, baltas un zilas lentes.

Mūziku periodiski pārtrauca vārdu un izcīnīto vietu paziņojumi. Ļaudis notiesāja galoniem kartupeļu salātu, ceptu cāļu grēdas, bareliem alus un ledus tējas.

Viens otrs salauza kādu kaulu un sirdi.

-    Mēs esam pretējās komandās mērķī šaušanā, - Bens atzīmēja, aplicis '•oku Vilai ap vidu.

-    Sagatavojies zaudēt!

-Vai negribi piedalīties derībās?

Vila pielieca glavu.

-    Ko tu esi sadomājis?

Bens pavirzījās Vilai tuvu klāt, tā ka abu cepures saskārās, un iečukstēja kaut ko viņai ausī. Viņas acis iepletās apaļas.

-    Tu gribi pierādīt neiespējamo, - viņa secināja. - To neviens nespēj izturēt.

-    Baidies, vai?

Vila sakārtoja cepuri.

-    Riskē, ja gribi, Makinon. Tu piedalies nākamajā zirgu iejādes raundā, vai ne?

-    Tūlīt eju.

-     Iešu tev līdzi. - Viņa mīļi pasmaidīja. - Es liku divdesmit uz Dzimu.

-     Tu saderēji pret mani? - Bens sašuta pārsteigts un apvainojies. -Vila!

-     Es vēroju Dzimu trenējamies. Hems viņu mācīja. - Vila pagāja nostāk. Viņa neatzinās, ka likusi piecdesmit dolāru uz Makinonu. Tad jau Bens iedomāsies vēl nezin ko.

-     Sveika, Vila! - Billijs smaidīdams viņai uzsauca, zods viņam bija saskrambāts, roka ap vidu blondīnei apspīlētos džinsos. - Džims jau stāv ejā pie vārtiem.

-    Es arī skatīšos. - Vila nostājās Billijam blakus, ar zābaku atbalstījusies pret žogu. - Kā tev veicas?

-   Vai, sāp… - Viņš sagrozīja sūrstošo plecu.

-     Pat tā? - Vila iesmējusies pavirzījās tālāk, lai atbrīvotu vietu arī Benam. - Tu vēl esi jauns, puisīt. Tu vēl turpināsi iejāt kumeļus, kad Makinonam līdzīgi sakārņi netiks tālāk par šūpuļkrēslu. Palūdz Hemam, lai tevi patrenē.

Viņa pamanīja priekšstrādnieku pie ejas ārējās sienas sniedzam pēdējās norādes Džimam.

-    Es cerēju uz tevi. Mērsija rančo tu vislabāk tiec galā ar zirgiem, protams, ja nerunājam par Ādamu. Taču viņš neiejāj mežonīgos kumeļus.

-    Ādamam ir cita pieeja zirgu pieradināšanā. Padomāsim, - viņa piemetināja, bet tajā brīdī atvērās vārti, un Vila uzgavilēja jātniekam, kurš izjoņoja no ejas. - Tiec galā ar to velnu, Džim!

Jātnieku apņēma putekļu mākonis, vienu roku viņš turēja augstu gaisā.

Pēc astoņām sekundēm noskanēja zvans, viņš nolēca, apvēlās riņķi, tad nostājās kājās, skatītāju mežonīgu aplausu pavadīts.

-    Nav slikti, - Bens konstatēja. - Tagad eju es. - Viņa lepnums un pašcieņa bija likti uz svaru kausiem. Bens pacēla Viļu aiz elkoņiem un noskūpstīja. - Uz laimi, - viņš teica un aizsoļoja.

-    Kā tu domā, vai viņš pārspēs mūsu Džimu? - Billijs gribēja zināt.

Vila uzskatīja, ka Bens Makinons spēj uzvarēt gandrīz ikvienu.

-    Viņam nāksies rauties tā, it kā ar pašu velnu būtu jācīkstas.

Kaut ari blondīne zem Billija pleca sagrozījās, lai pievērstu uzmanību sev, puisis paraustīja Viļu aiz piedurknes.

-    Jūs cīnīsieties pretējās komandās mērķī šaušanā, vai ne?

-   Tā ir.

-    Tu viņu uzveiksi, Vila. Mēs uz tevi likām naudu. Visi zēni.

-   Nu, es negribētu, ka jūs to zaudētu. - Viņa noskatījās, kā Bens pārkāpj pāri vārtiem. Ar lepnu žestu viņš atstūma cepuri pakausī, un Vila viņam plati uzsmaidīja.

Kad Bena zirgs izlēca pa vārtiem, Vilas sirds pagalam muļķīgi satraucās. Bens izskatījās… vareni, Vila nosprieda. Stalts, vienu roku paslējis pret debesim, ar otru ieķēries seglos. Vila uztvēra viņa acu skatienu, ārkārtīgi ciešo koncentrēšanos.

Tā viņš lūkojās tad, kad bija manī, Vila aptvēra, un viņas sirds izdarīja vēl vienu ātru apgriezienu. Viņa pat nedzirdēja zvana skaņas, tikai redzēja, kā viņš nolēca, un zirgs joprojām nikni spurojās. Bens stāvēja stingri uz zemes. Pūlis viņu apsveica, bet Bens skatījās taisni uz viņu. Un piemiedza viņai ar aci.

-    Cik iedomīgs! - viņa nopurpināja. Un viņa bija līdz ausīm Benā iemīlējusies.

-    Kāpēc viņi to dara? - Vilai aiz muguras jautāja Tesa.

-     Dzen velnu. - Priecīga par pievēršanos kam citam, Vila pagriezās pret māsu. Tesa bija uzposusies par godu svētkiem. Apspīlēti džinsi, moderni zābaki, spilgti zila blūze ar sudraba izšuvumu, kas bija saskaņots ar lenti ap sniegbalto cepuri. - Tu gan lieliski izskaties. Sveiks, Neit! Vai esi gatavs skrējienam?

-    Šogad sīva konkurence, bet es centīšos.

-    Neits palīdz pīrāgu ēšanas sacensībās! - Tesa pasmaidījusi ielika roku viņam elkonī. - Mēs meklējam Liliju. Viņa teica, ka atnāks paskatīties, kad beigs cept pīrāgus.

-      Es viņu manīju… — Samiegusies Vila pārlaida acis pūlim. - Man liekas, ka viņa un Ādams devās palīgā organizēt bērnu rotaļas. Olu sviešanu vai skriešanos ar sapītām kājām.

-    Mēs viņu atradīsim. Vai nāksi līdzi?

-    Nē, paldies! - Vila atteicās no Tesas ielūguma. - Varbūt vēlāk. Man gribas iedzert alu.

-    Tu raizējies par viņu, - Neitans klusi secināja, kad viņi līkumodami virzījās cauri ļaužu pulkam.

-     Ko lai daru. Tu nespēj iedomāties, kāda Vila todien atgriezās no kapsētas. Viņa neko nestāstīja. Parasti man izdodas no viņas izvilināt visu, bet šoreiz neko!

-     Divi mēneši pagājuši kopš Džesa Kuka noslepkavošanas. Arī tas ir svarīgi.

-    Es cenšos to izmest no galvas. - Tesa nopurinājās. Apkārt staigāja ļaudis, skanēja mūzika, smiekli. - Kādi svētki! jums te gan padodas svinēšana…

-   Tikai pasaki, kad, un sāksim organizēt paši savas svinības.

-    Neit, mēs to jau esam izrunājuši. Oktobrī es atgriežos Losandže- losā. Re, tur ir Lilija! - Tesa sāka enerģiski māt, lai tikai nebūtu jāturpina saruna. - Viņa burtiski staro. Viņai tiešām piestāv grūtniecība.

Neits nodomāja, ka Tesai arī varētu piestāvēt grūtniecība. Vispirms gan viņam bija jātiek galā ar viņas stūrgalvīgo apņemšanos braukt projām.

Uguņošana sākās divdesmit minūtes pēc krēslas iestāšanās. Krāsainas raķetes lidoja debesīs, uzsprāga, zibsnīdamas kā zvaigznes, un tad noasiņoja kā asaras. Atbalstījusies pret Bena plecu, Vila vēroja atrakciju.

-    Manuprāt, tavs tēvs vairāk izklaidējas šaudīdamies nekā bērni, to vērodami.

-     Katru gadu viņš un Hems strīdas par pasūtījuma apjomu un uguņošanas veidu. - Bens priecājās par zelta zvaigžņu lietu, kas uzziedēja virs galvām ar kārtīgu blīkšķi. - Pēc tam viņi ņemas kā neprātīgi, pēc kārtas aizdedzinot degļus. Ne man, ne Zakam neļauj pat pirkstu piedurt.

-     Nav vēl pienākusi jūsu kārta, - Vila nomurmināja. Ari tā pienāks. Rau, vēl viens pēctecības piemērs. - Šodien bija laba diena.

-    Jā. - Bens uzlika viņas plecam plaukstu. - Tiešām laba.

-Vai tu nebozies, ka zaudēji šaušanā?

Bens jutās mazliet aizvainots, bet, to neizrādīdams, tikai paraustīja plecus. Viņi abi bija pārspējuši visus sacensības dalībniekus un pēdējā raundā palika aci pret aci. Sekoja cīņa pēc neizšķirta rezultāta. Izrādījās, ka Vila ir pārāka.

-Tikai par vienu nožēlojamu puscollu garām.

-    Nav svarīgi, par cik. - Vila, pacēlusi skatienu, uzsmaidīja viņam. - Galvenais, kurš uzvarēja. Tu esi labs šāvējs. - Viņa parāva augšup uzacis. - Es esmu labāka.

-    Šodien tu biji labāka. Bet tu zaudēji divdesmit dolārus, jo es pārspēju Dzimu. Tā tev vajag!

Vila smiedamās apskāva viņu.

-   Es dabūju piecdesmit, kurus liku uz tevi. - Bens sarauca pieri, bet Vila viņu pazoboja. - Vai es izskatos pēc muļķes?

-    Nē. - Bens pacēla augšā viņas zodu. - Tu esi gudriniece, tu zini, kā nodrošināties pret zaudējumiem.

Neliekoties ne zinis par ļaužu pūli, kas līksmoja un sajūsminājās par katru jauno zalvi, Vila piekļāvās pie Bena un pielika siltas, stingras lūpas pie viņa lūpām.

-    Vai negribi saderēt, kurš no mums šonakt būs izturīgāks?

-Vai tu man ļauj palikt līdz ritam?

-    Kāpēc ne? Ir taču svētki.

Vēlāk pēc uguņošanas, kad ļaudis izklīda, iestājās klusa nakts. Viņi atkal pagriezās viens pret otru. Viļu šonakt nemocīja sapņi par asinīm un nāvi. Bena stiprajās, maigajās rokās viņa zināja, ka gulēs mierīgi.

Kāds cits sapņoja par rudo ielasmeitu, trīcēdams patīkamās atmiņās. Viss bija noticis tik viegli, gludi, katrs sīkums pēc kārtas skaidri atausa prātā.

Viņš bija nogaidījis, kad staigule stiklainām acīm, šļupstot nāca pie apziņas. Viņš bija aizvedis to tālu no Bozmenas drošā, tumšā mežā.

Ne jau uz Mērsija zemes. Nu vairs ne, nekad viņš to ari vairs tur nedarīs. Viņš bija beidzis sodīt Mērsijus. Bet viņš nespēja pārtraukt slepkavošanu,

Viņš sasēja palaistuvei rokas aiz muguras un aizbāza muti ar vīkšķi. Viņam itin labi patiktu klausīties viņas kliedzienus, taču viņa gribēja kost. Viņš pārgrieza viņai apģērbu, bet uzmanīgi, lai neie- šķeltu ādā.

Viņš ļoti labi prata apieties ar nazi.

Kamēr sieviete bija gulējusi, viņš paspēja pievākt naudu, taču tās bija nožēlojami maz. Viņš papriecājās par viņas mazo revolveri un sarkano lūpukrāsu.

Nomodā, ar vaļējām acīm, viņa locījās uz zemes, izdodot tādas skaņas kā slazdā noķerts dzīvnieks, un viņš atkal izņēma lūpukrāsu no lētās somiņas.

-    Ielenei attiecīgi jākrāsojas, - viņš paziņoja un uzbudināja sevi, apvelkot spilgtus, asinssarkanus riņķus ap sievietes krūšu galiem. - Tas man patīk. Jā, tiešām. - Viņa bija bāla, tāpēc viņš uzkrāsoja uz vaigiem sarkanus apļus - kā laimīgai, pietvīkušai lellei.

-    Kur tu man šausi ar savu spēļmantiņu? - Viņš rotaļājoties pielika revolveri sievietei pie sirds, un viņai izspiedās baltas acis. — Tava tipa vazaņķei jau nu vajadzēja vairāk sargāties. Es tev teicu, ka man ir gumija.

Viņš nolika ieroci malā un atrāva folijas iesaiņojumu.

-    Man gribētos, lai tu vēlreiz pasūc. Tas bija labi nostrādāts, es velti nemaksāju. Bet šoreiz tu varētu man iekost. - Viņš sāpīgi ieknieba sievietei krūtī. - To mēs nevaram pieļaut, ko?

Viņš bija pamatīgi uzbudināts, tomēr prezervatīvu uzvilka lēnām.

-    Es tevi izdrāzīšu. Ieleni nevar izvarot, bet, tā kā es nemaksāju, tehniski to varētu tā nosaukt. Tātad pieņemsim, ka tagad es tevi izvarošu. - Viņš noslīga zemē un tikai smaidīja, kad viņa centās pievilkt sev kājas, lai sevi aizsargātu. - Nu, nu nekautrējies! Tev patiks.

Ar divām asām kustībām viņš atpleta sievietei kājas.

-   Tev patiks. Tu man teiksi, cik ļoti tev patīk. Ar lupatu mutē tu nespēj daudz parunāt, bet tu vari pavaidēt manis dēļ. Sāc vaidēt! It kā tu to vien gaidītu. Nu!

Sieviete neatsaucās, un viņš tai iesita. Ne jau stipri, viņam likās, bet lai tā palaistuve saprastu, kurš te ir galvenais.

-    Nu! - viņš atkārtoja.

Sieviete iekunkstējās, un viņš bija gatavs.

-    Taisi troksni, labi daudz trokšņa! Man patīk troksnis seksa laikā.

Viņš sāka nikni darboties, taču viņa bija sausa kā putekļi, viņš ņēmās nosvīdis, sviedri spīdēja uz muguras zvaigžņu gaismā. Viņai acis grozījās sāpēs un bailēs kā zirgam, kam līdz asinīm piecir- sti pieši.

Pabeidzis viņš aizelsies pastūmās nost.

Sieviete, savilkusies kamolā, raudāja un gribēja rāpot prom. Viņš mierīgi izvilka pistoli un izšāva gaisā. Viņa palika guļam.

-    Nekusties, Sūzij! Man jāatpūšas nākamajam raundam. - Viņš metās Sūzijai virsū, bet orgasms bija mazs un neapmierināja viņu. - Laikam man pietiks. - Viņš draudzīgi paplikšķināja sievietei pa sānu.-Un tev arī.

Viņš nožēloja, ka nevarēja Sūziju paturēt uz vairākām dienām, kā pie viņa palika mazā Treisia bez "j". Bet tāda spēlīte tagad bija pārāk riskanta.

Gan jau atradīsies cita ielasmeita.

Viņš atvēra somu, un tur jau tas gaidīja. Viņš mīļi izņēma nazi no ieeļļotās ādas maksts un apbrīnoja metāla mirdzumu zvaigžņu atspīdumā.

-    To man tētiņš iedeva. Vienīgā viņa dāvana. Skaists, vai ne? - Viņš to nozibināja Sūzijai acu priekšā, lai viņa redzētu. Viņš gribēja, lai tā palaistuve to redzētu.

Smaidīdams viņš uzsēdās Sūzijai virsū.

Un smaidīdams ķērās viņu apstrādāt.

Nu viņa noslēpumu kastē būs arī sarkanu matu trofeja. Viņš apšaubīja, vai kāds atradīs viņas līķa paliekas. Un, ja arī atradīs, diez vai līķi spēs identificēt pēc tā, ko būs atstājis viņš un vēlāk plēsīgie zvēri.

Viņam vairs nevajadzēja bailes un slavu. Viņam pietika ar to, ko viņš dara.

Divdesmit devītā nodaļa

Montānas vasaras bija īsas un skarbas, augusts spēja būt nežēlīgs. Saule cepināja zemi, koki izkalta tik sausi, ka varēja aizdegties, cilvēki lūdza Dievu, lai sūta lietu.

Neveikli aizdegts sērkociņš vai trāpīgs zibens spēriens spēja pārvērst ganības liesmās, labību - cilvēku asarās.

Vila, nosvīdusi tā, ka pat blūze bija slapja, pārbaudīja miežu lauku.

-    Neatceros tik karstu vasaru.

Vuds tikai piekrītoši noņurdēja. Viņš to vien darīja kā drūmi vērās debesīs, uztraukdamies par labību. Dēliem būtu jāstāv viņam blakus, bet viņu kaitināja abu spļaudīšanās, tāpēc viņš aizsūtīja zēnus pie mātes, lai tirda viņu.

-    Apūdeņošanas kanāls palīdz. - Vuds pats nospļāvās, it kā slapjais piliens ko spētu mainīt. Mērsija zeme bija viņa prieks un raizes kopā - un tā jau daudzu nesaskaitāmu gadu garumā.

-   Ūdens līmenis ir stipri zems. Vēl dažas nedēļas tādā stilā - un mums sāksies nepatikšanas.

Viņš atkal noņurdējās un, galvu grozīdams, noskatījās uz Viļu, kura jāja prom.

Zeme viņai aiz muguras nežēlīgi izstaroja karstumu. Lopi, kam viņa jāja garām, stāvēja gaudeni, tik tikko astes pavēcinādami. Zāli nekustināja ne mazākā vēja pūsmiņa.

Tālumā pie žoga līnijas viņa ieraudzīja automašīnu, un divi vīri tina vaļā stieples rituli. Viņa mainīja virzienu un jāja turp.

-    Sveiks, Hem! Sveiks, Billij! - Vila nokāpa no zirga, piegāja pie mašīnas un bagāžniekā no divu galonu krūkas ielēja sev krūzi ledaina ūdens.

-   Vila, Hems man teica, ka tagad nemaz neesot tik karsts. - Nosvīdušais Billijs ņipri atritināja stiepli. - Viņš atminoties tādu karstumu, kad olas čaumalās izcepušās.

Vila pasmaidīja.

-    Droši vien viņš atminas. Kad tu nāksi Hema gados, visu būsi pieredzējis jau divreiz. - Viņa noņēma cepuri un novilka roku gar pieri. Viņu darīja uzmanīgu Hema sejas krāsa. Šķita, ka sarkanais pietvīkums tūlīt uzliesmos. Tomēr viņai bija jāizsakās aplinkus.

Ielējusi divas krūzes, viņa piegāja un pasniedza vienu Hemam.

-    Ir nu gan tveice! Atpūties brīdi!

-    Drīz būs cauri, - Hems aizelsies atteica, šņākdams kā lokomotīve.

-   Tev jāuzņem šķidrums. Pats man to nemitīgi skandini. - Vila iespieda krūzi viņam rokā. - Vai sāls tabletes lietojat?

-    Protams! - Billijs norija ūdeni, tā ka ādamābols nokustējās vien.

-   Hem, es šeit pabeigšu kopā ar Billiju. Tu aizved manu Mēnesnīcu!

-   Kāda velna pēc? - Hemam no spilgtās saules asaroja acis. Sirds zem izmirkušā krekla sitās kā veseris kalēja laktā. Bet viņš bija radis pabeigt katru iesākto darbu. - Es teicu, ka mēs drīz tiksim galā.

-    Labi, labi. Man vajag, lai tu nogādā mājās Mēnesnīcu un paņem inventāra atskaiti. Esmu iekavējusi, man līdz vakaram tās ziņas jāapkopo.

-    Tu pati zini par savām atskaitēm.

-   Jā, un man tās nepieciešamas. — Viņa neuzkrītoši izņēma cimdus no seglu somas. - Pamēģini pierunāt Besu, lai pagatavo persiku saldējumu. Tevis dēļ viņa būs ar mieru, man jau tagad siekalas saskrēja mutē.

Hemu tik viegli nevarēja apvest ap stūri, viņš redzēja Vilai cauri.

-    Es šobrīd velku stiepli, meitēn.

-   Nē. - Viņa pacēla rituli pārsteigtā, ieinteresētā Billija acu priekšā. - Es to darīšu. Tu aizvedīsi Mēnesnīcu, paņemsi atskaites no mana kabineta un sarunāsi ar Besu, lai pagatavo persiku saldējumu.

Hems nometa krūzi zemē un iepleta kājas.

-    Ne velna! Ved pati savu zirgu atpakaļ!

Vila nolika stieples rituli.

-    Es vadu rančo, Hem, un es lieku darīt to, ko uzskatu par nepieciešamu. Ja tev ir iebildumi, aprunāsimies vēlāk. Pagaidām jāj atpakaļ un dari, ko lieku!

Hema seja kļuva vēl sarkanāka, Vilai savukārt pulss sitās nemie- rīgāk, taču nedz viņas vēsais acu skatiens, ne sejas izteiksme neko nenodeva. Pēc desmit dunošām sekundēm karstumā un sviedros Hems stīvi pagriezās un uzlēca zirgā.

-    Ja, tavuprāt, es netieku galā ar darbu, ko var paveikt pat muļķa puika, tad gatavo man algas aprēķinu. - Viņš iespieda piešus Mēnesnīcai sānos, un pārsteigtā ķēve, vispirms pakāpusies atpakaļ, aiz- auļoja.

"Jēziņ," Billijs neko vairāk nepaguva nodomāt.

-   Ārprāts, man vajadzēja rīkoties smalkjūtīgāk. - Vila saberzēja ar plaukstām seju.

-   Viņš nomierināsies, Vila. Viņš to nerunāja nopietni. Hems nekad nepamestu tevi un rančo.

-    Ne jau par to es uztraucos. - Viņa smagi nopūtās. - Novilk- sim to nelaimīgo stiepli.

Viņa gaidīja līdz krēslai, atsauca satikšanos ar Benu un apsēdās ārā priekšējā verandā. Tālumā dunēja pērkons, kaut kur plaiksnīja zibens, bet debesis bija pārāk skaidras, lai sāktu līt.

Kaut arī joprojām bija tikpat karsts, viņai nekārojās pēc Besas pagatavotā saldējuma. Tesa iznesa ar saldējumu pilnu bļodu, bet Vila tikai papurināja galvu.

-    Tu visu dienu esi sadrūrnusi, - sacīja Tesa, atspiedusies pret verandas margām, un mēģināja iztēloties vēsu okeāna pūsmu ap sevi. - Vai nevēlies izkratīt sirdi?

-    Nē, man ir personiska problēma.

-   Tās jau ir pašas interesantākās. - Tesa filozofiskā mierā paņēma karoti saldējuma un nogaršoja. - Vai Bens?

-   Nē! - Vila neapmierināta atmeta ar roku. - Kāpēc visu, ko vien daru, cilvēki saista ar Benu Makinonu?

-    Sievietes parasti nomokās ar vīriešiem. Vai tu ar viņu sastrīdējies?

-    Mēs visu laiku strīdamies.

-    Es runāju par nopietnu saraušanos.

-Nē.

-    Tad kāpēc tu atteici randiņu?

-   Ak jēziņ, vai man nav tiesību vienu vakaru pasēdēt pašas verandā bez liekas skaidrošanās?

-    Droši vien ir. - Tesa paņēma vēl saldējumu. — Cik garšīgs! - Viņa nolaizīja karoti. - Nāc pamēģini…

-    Tikai tad, ja tu mani liksi mierā. - Bez īpašas kautrības Vila paķēra no māsas bļodu un pagaršoja. Tas tiešām bija burvīgs. - Besa gatavo labāko persiku saldējumu civilizētajā pasaulē.

-    Man tev jāpiekrīt. Saēdīsimies saldējumu, iedzersim un pēc tam nopeldēsimies, - vai esi ar mieru? Tā mēs lieliski atvēsināsimies.

Vilai aizdomās samiedzās acis.

-    Kāpēc tu esi tik draudzīga?

-Tu izskaties patiesi satriekta. Laikam jau man tevis žēl.

Vilai vajadzēja apvainoties. Tomēr viņa jutās aizkustināta.

-    Man šodien bija nesaprašanās ar Hemu. Viņš ganībās strādāja, un man sametās bail. Viņš pēkšņi izskatījās tik vecs, tik briesmīgi pārkarsis. Viņu varēja ķert trieka vai kas tamlīdzīgs. Sirdslēkme. Es viņam pavēlēju doties mājās, bet tādējādi aizskāru viņa pašlepnumu. Taču es nedrīkstēju tā riskēt, - viņa klusi piebilda, - ne jau tagad.

-    Nekas viņa pašlepnumam nenotiks. Varbūt tu mazliet nodarīji viņam pāri, bet viņš ir tev pārāk uzticīgs, tā ka ilgi uz tevi nedusmosies.

-    Es ceru. — Mazliet nomierinājusies, Vila atdeva bļodu atpakaļ Tesai. - Varbūt aiziešu vēlāk nopeldēties.

-    Labi. - Tesa pavēra durvis un vēl paziņoja: - Peldkostīmu es nevilkšu.

Vila pavīpsnājusi atslīga šūpuļkrēslā un ļāvās tā čīkstoņai. Pērkons dunēja nu jau tuvāk. Nočirkstēja oļi zem gājēja apaviem. Viņa izslējās, vienu roku pastiepjot zem krēsla, kur gulēja šautene. Viņa to nolika sev uz ceļiem, bet tajā brīdī gaismā parādījās Hems.

-    Labvakar, Hem! — viņa sveicināja.

-    Labvakar! Vai aprēķinu sagatavoji?

f

Ietiepīgais vecais āzis, Vila nodomāja, pamājot uz krēslu sev blakus.

-   Vai atsēdīsies uz mirklīti?

-    Man jākravā mantas.

-    Lūdzu!

Līkām, aiz vecuma stīvām kājām Hems uznāca augšā pa pakāpieniem un apsēdās Vilai blakus uz krēsla.

-Tu mani šodien pazemoji zēna priekšā.

-    Piedod! - Salikusi rokas klēpī, Vila skatījās uz Hemu. Viņu nomāca Hema aizvainotais, sāpīgais balss tonis. - Es centos, lai būtu labāk.

-    Kā labāk? Viens meitēns, kuru es mēdzu iepļaukāt, man tagad paziņos, ka esmu par vecu darbam?

-    Es neteicu…

-    Kā tad ne? Man viss bija skaidrs kā diena.

-    Kāpēc tu esi tik ietiepīgs? - Vila patiesā sašutumā iespēra pa verandas margām. - Kāpēc izturies tik bargi?

-    Es? Savu mūžu neesmu saticis smagāka rakstura sievieti kā to, kura man tagad sēž blakus. Vai tu, meitēn, iedomājies, ka zini visu? Tev uz visu ir gatavas atbildes? Vai tu vienmēr rīkojies pareizi?

-    Nē! - Vila neizturēja un pielēca kājās. Nē! Pusē gadījumos es neesmu droša, ka rīkojos pareizi, bet man tas ir jādara. Tas, ko es izdarīju šodien, bija pareizi. Hem, vēl desmit minūtes saulē, un tu dabūtu sirdstrieku! Un ko tad es iesāktu? Kā es bez tevis vadītu rančo?

-    Tu jau rīkojies uz savu roku. Šodien tu man atņēmi darbu.

-    Es tevi aizsūtīju prom no žoga. Tādā karstumā tev nav jāuzrauga žogi. Iegaumē, es to nepieļaušu!

-    Nē, tu nepieļausi. - Hems arī piecēlās, un nu viņi stāvēja aci pret aci. - Ko tu iedomājies, kas tu tāda esi, ka man pavēlēsi? Es pārraudzīju žogus jebkuros laika apstākļos jau pirms tavas piedzimšanas. Neviens, ne tu, ne kāds cits, man nepavēlēs izbeigt strādāšanu, iekams es pats tā neizlemšu.

-    Es tev pavēlu.

-   Tad dod man aprēķinu!

-    Labi. - Vila dusmās metās uz durvīm. Plauksta satvēra rokturi, tomēr viņa aizsita durvis ciet, tā ka dēļu grīda zem kājām nodrebēja vien.

-    Es baidījos par tevi! Kāpēc es nedrīkstu nobīties?

-No kā tu baidījies?

-    Zaudēt tevi, stūrgalvīgais veci! Tu biji koši sarkans, ar sviedriem noplūdis, aizelsies kā tvaikonis, kas nekust no vietas. Es to nespēju izturēt. Nespēju! Kāpēc tu pats gluži vienkārši neaizgāji prom?

-    Bija karsts, - Hems atteica klusākā balsī, un šķita, ka viņš ir tāds kā nokaunējies.

-    Bez šaubām, karsts! Hem, tieši par to es runāju. Kāpēc tu piespiedi mani pavēlēt? Es negribēju tevi pazemot Billija klātbūtnē. Tu taču varēji paslēpties no saules. Tu man esi gluži kā tēvs! - Vila nikni izmeta, un viņu skatieni satikās. - Tu man palīdzēji, kad man trūka īstā tēva palīdzības. Tu esi dzīvs, un es gribu, lai tu dzīvotu vēl ilgi, ilgi.

-    Es varēju pabeigt darbu. - Hems uzsita ar dūri pa celi, novērsis skatienu lejup. - Vila, es taču liku zēnam, lai viņš paveic lielāko daļu darba. Vai tad es neapzinos savu iespēju robežas!

-   Tu man esi nepieciešams, Hem. - Vila pagaidīja, kamēr viņas nervi nomierinās. - Tu man esi ļoti vajadzīgs. Lūdzu, paliec!

Hems sagrozīja plecus, bet viņa skatiens joprojām bija kā piekalts pie kāju pēdām.

-    Nav jau labākas vietas, kur iet. Ko nu mēs te ķīvējamies. Es saprotu, ka tu domāji, kā man būtu parocīgāk. - Paminstinājies viņš nokāsējās. - 7ū labi strādā - kopumā. Es… hmm… lepojos ar tevi.

Tieši tāpēc Hems viņai ir tik svarīgs, Vila nodomāja. īstais tēvs nekad viņai neteiktu tādus vārdus.

-    Bez tevis es netikšu galā. Vai nāksi iekšā? - Viņa atvēra durvis. - Pagaršo persiku saldējumu! Pie viena pamāci, ko es daru nepareizi.

Hems pakasīja bārdu.

-   Varbūt. So to es tev varētu izskaidrot.

Hemam aizejot, viņa vēders bija pilns un sirds krietni vieglāka. Ašā gaitā viņš devās uz strādnieku māju. Jau pusceļā būdams, viņš izdzirdēja trokšņošanu - izbiedētu lopu māvienus, soļu dipoņu.

Kuram šovakar bija jāstāv sardzē? Hems to īsti neatcerējās. Džims vai Billijs, viņš sprieda, nolēmis iet un pārbaudīt, kas gan tur notiek.

-    Vai tas esi tu, Džini? Billij, vai tu? Ko jūs tur ākstāties tik vēlā

vakara stundā?

f

Vispirms Hems ieraudzīja noasiņojošo teļu ar sāpēs un bailēs izvalbītām acīm. Hems paspēra pāris žiglu soļu, tad pamanīja 110 ēnas izslienamies kādu stāvu.

-    Kas tur ir? Pie velna, ko tu esi izdarījis?

Hems visu saprata jau pirms tam, kad pretī nozibēja nazis, bet viņš nepaspēja pat iekliegties.

Viņu sagrāba panika. Ar sarkanu, pilošu nazi rokā viņš skatījās zemē uz Hemu, uz asinīm. Tad viņš ar plaukstu pārvilka sev pār seju. Viņam bija tikai nepieciešama ātra nomierināšanās. Viens teļš. Viņš bija gatavojies aizvilkt to prom no rančo, bet nazis burtiski vai pats ielēca viņam rokā.

Tagad tur gulēja Hems. Viņš nebija gribējis sadurt Hemu. Vecais vīrs viņu bija mācījis, strādājis ar viņu kopā, veltījis viņam nepieciešamo uzmanību. Viņš bija nojautis, ka Hems zina patiesību par viņa izcelsmi un personību.

Hems viņu nebija nodevis.

Tagad nebija citas izejas. To, kas iesākts, vajadzēja pabeigt. Viņš nometās uz ceļiem, bet pēkšņi no tumsas izsteidzās Vila.

-    Hem! Vai tu… Es tev aizmirsu pateikt par… - Viņa palika stāvam kā zemē iemieta. Nozibsnīja lukturis, apgaismojot vīrus. - Vai dieniņ, kas viņam noticis? Kas Hemam noticis? - Vila nekavējoties pietupās uz ceļgaliem un satvēra Hemu. - Vai viņš… - Vilai rokas notraipījās ar asinīm.

-    Piedod, Vila… Piedod! - Viņš pavērsa nazi pret Viļu, pielikdams to viņai pie kakla. - Nekliedz! Es nedarīšu tev pāri. Zvēru, ka es tevi neaiztikšu. - Viņš ievilka dziļu, drebošu elpu. - Es esmu tavs brālis.

Pacēlis dūri, viņš sita, un Vila zaudēja samaņu.

Hems atjēdzās no sāpēm. Viņu plosīja skaudras, nežēlīgas sāpes. Viņš nespēja aptvert, kāds tām iemesls, taču sajuta mutē asins garšu. Vaidēdams viņš mēģināja piecelties, bet kājas neklausīja. Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja noasiņojušo teļu. Ar mirušām acim.

Drīz viņš ari noasiņos.

Uz zemes bija kāds priekšmets, kas saistīja Hema skatienu. Viņš ilgi lūkojās uz to, lūkojās, skatiens brīžiem aizmiglojās, tad noskaidrojās. Noelsies viņš ar pūlēm parāpoja uz priekšu un satvēra to rokās.

Tā bija Vilas cepure.

Viņam vajadzēja Viļu nest. Viņš būtu gājis uz automašīnu, tā vajadzēja darīt, bet satraukums bija pavisam apstulbinājis prātu. Cik uzmanīgi vien varēdams, viņš nolika Viļu zemē pie aploka un, rokai trīcot, pataustīja spaini ar auzām.

Viņi dosies ceļā ar zirgu. Droši vien tā būs pareizāk. Viņam Vila jādabū prom kalnos - tur viņš Vilai visu izskaidros. Tad Vila visu sapratīs.

Asinis bija biezākas par ūdeni.

Viņš apsegloja dārko rumaku, kas iebāza purnu spainī, un tad saini, kurš ošņājās blakus.

Ak, kā viņam tas nepatika, bet pagaidām viņam vajadzēja sasiet Vilai gan rokas, gan kājas. Tad viņš pārmeta Viļu pār segliem. Drīz viņa atjēgsies, viņš sprieda, un centīsies bēgt, neklausoties viņa skaidrojumos.

Vilai bija jāsaprot. Viņš lūdzās, kaut Vila saprastu, tad viņš uzlēca zirgā, saņemot rokās abas pavadas. Ja Vila nesapratīs, nekas cits neatliks kā nogalināt viņu.

Viņš devās uz kalniem, bet pērkons ducināja arvien tuvāk.

Sažņaudzis cepuri pirkstos, Hems uzslējās kājās. Viņš paspēra divus grīļīgus soļus un atkal noslīga uz ceļiem. Viņš sauca, balss dunēja ausīs, bet atskanēja tikai čuksts.

Iztēlē viņš redzēja Viļu - smaidīgu, mazu meitenīti ar bizēm, ar lielām acīm. Mazulīte lūdzās, lai paņem viņu līdzi uz ganībām, un viņš uzcēla meiteni seglos sev priekšā uz zirga. Viņš redzēja Viļu pusaudzi, kas piedziedāja viņam pilnas ausis.

Un tagad - sieviete, kura šovakar no visas sirds atzinās, ka Hems bijis viņai tēva vietā, ka Hems ir viņai tik nozīmīgs.

Hems apslāpēja svelošās sāpes, kas viņu plosīja kā ļaundabīgs audzējs, un vēlreiz slējās kājās.

Viņš saskatīja galveno māju, gar acīm ņirbēja gaismas logos. No viņa plaukstām cepurē tecēja asinis. Krītot viņš nejuta, kā atsitas pret zemi. k

Viņa nāca pie samaņas lēnām, galva pulsēja. Acis ieraudzīja zemi zem sevis šūpojamies un izzūdam. Viņa mēģināja sagrozīties, bet saprata, ka ir piesieta pie segliem un galva karājas uz leju. Viņa laikam ievaidējās vai arī izdeva kādu skaņu, jo zirgi tūdaļ apstājās.

-    Viss kārtībā, Vila. Ar tevi viss ir kārtībā. - Viņš palaida vaļīgāk sasieto kāju mezglu, bet rokas atstāja tikpat cieši sažņaugtas. - Mums jādodas vēl mazliet tālāk. Vai izturēsi?

-    Ko? - Vila grozīja galvu, īsti neatjēgusies, tikai juta, ka viņu paceļ un ieliek seglos, rokas cieši piesienot pie tiem.

-    Elpo mierīgi! Es vedīšu tavu zirgu.

-    Ko tu dari?! - Vila sāka aptvert, kas notiek, taču ne līdz galam. - Kur ir Hems?

-    Es neko citu nevarēju iesākt. Vienkārši - tā iznāca. Mēs par visu izrunāsimies. Tu tikai… - Viņš apklusa un parāva Viļu aiz matiem lejup, tā ka viņai aizcirtās elpa. - Tu tikai nekliedz! Neviens tevi nedzird, bet man nepatīk, ja tu kliedz. - Klusu kaut ko purpinādams, viņš izvilka lakatiņu un veikli aizsēja Vilai muti. - Atvaino, ka tā rīkojos, bet pagaidām tu neko nesaproti.

Cenšoties nedusmoties uz Viļu, viņš piegāja pie sava zirga, ielēca seglos un iejāja mežā.

Tā, Vila tomēr neatnāca peldēties, Tesa domāja, sasienot īsā peldmēteļa jostu. Atglaudusi matus, viņa iznāca no baseina namiņa un devās uz virtuvi.

Droši vien Vila joprojām īgņojas, Tesa nosprieda. Visu viņa ņēma pie sirds un pārdzīvoja. Nenāktu par ļaunu viņai iemācīt pāris paņēmienu, kā atslābināties, bet Tesa gan īsti neticēja, ka Vila varētu meditēt vai vingrināt iztēli.

Tesa cerēja, ka Vilai sagādātu prieku lietus. Ak kungs, šeit visi pieskaņoja savu dzīvi laika apstākļiem. Pārāk slapjš, pārāk sauss. Auksts, karsts. Nekas, pēc diviem mēnešiem viņa atvadīsies no gleznainās Montānas un atkal sveicinās Losandželosu.

Pikniks zaļumos, viņa sapņoja. "Cartier's" veikals. Patiesi, viņai pienācās kāda maza, smieklīgi dārga greznumlietiņa - tā būtu dāvana par veselu gadu, kas aizvadīts trimdā prom no reālās pasau-

Ies. Teātris. Palmas. Pārpildītas automaģistrāles un pazīstamā srao- ga dūmaka.

Lai Dievs svētī Holivudu!

Tesa mazliet sapīka, jo pēdējais teikums vairs nelikās tik brīnišķīgs kā pirms mēneša. Vai pirms diviem mēnešiem.

Nu nē, viņa ļoti priecāsies, kad tiks atpakaļ. Viņa būs laimīga. Viņa tikai šobrīd jutās nomākta. Varbūt viņa nopirks māju kalnos, nevis pie okeāna. Viņai būs gan zirgs, gan koki un zāliens. Viņa iegūs labāko no divām pasaulēm. Straujš brauciens no pilsētas trokšņiem un izklaidēm mājās, kur izbaudīt to, ko sniedz lauku miers un klusums.

Nevarētu gan teikt, ka Holivudu iespējams salīdzināt ar laukiem, pēc Montānas standartiem, taču Holivudas kalni arī būs pietiekami labi.

Viņa varētu pierunāt Neitanu, lai atbrauc paviesoties. Lai apciemo viņu - un prom! Viņu attiecības ar laiku izbeigsies. Tesa to paredzēja un, sasodīts, pieņēma. Viņš arī pieņems. Kāda neprātīga, muļķīga ideja aicināt viņu uz dzīvi Montānā, apprecēties un gādāt bērnus.

Viņu Losandželosā gaidīja karjera. Viņai bija plāni - lieli, godkārīgi plāni. Pēc pāris nedēļām viņai būs trīsdesmit viens gads, un viņa šobrīd negrasījās atmest dzīvei ar roku, lai kļūtu par rančo īpašnieka sievu.

Viņa nekļūs nevienam par sievu.

Tesai sakārojās pēc cigaretes, bet tās glabājās augšstāvā, tāpēc viņa iegāja virtuvē, lai dabūtu kādu citu stimulējošu līdzekli.

-Tu jau apēdi savu daļu saldējuma.

Tesa sarauca degunu Besai aiz muguras.

-    Es nenācu pēc saldējuma. - Viņa gan labprāt pamielotos vēl ar kādu porciju. Viņa devās pie ledusskapja un izņēma karafi ar limonādi.

-   Vai tu atkal mērcējies ūdenī?

-    Jā. Tev arī būtu ieteicams ieiet baseinā.

Besa novaikstījās vien.

-    Ieliec glāzi trauku mazgājamā mašīnā, kad izdzersi. Šajā virtuvē valda kārtība.

-    Jā. - Tesa apsēdās pie galda un pievērsa skatienu katalogam, kuru Besa šķirstīja. - Vai esi sadomājusi iepirkties?

-    Apsveru. Lilija gribētu, re, šo te pīto šūpuli. Tas, kurā guldīja jūs, meitenes, pēc Vilas netika saglabāts. Viņš izmeta ārā.

-    Ak tā? - Cik interesanti iztēloties, kā viņa, Lilija un Vila gulējušas vienā un tajā pašā mīļā bērnu šūpulītī. - Cik burvīgs! - Tesa aizrāvusies pievilka krēslu tuvāk. - Kādas lentītes gar malām…

Besa uzmeta viņai skatienu.

-    Es to pirkšu.

-    Re nu, cik labi! Tas ir burvīgs, Lilijai ļoti tas patiktu, vai ne? Var sēdēt blakus uz krēsla un šūpot.

-    Droši vien.

-    Sastādīsim sarakstu!

Besa, acīm redzami atmaigusi, paņēma blociņu, kuru pati bija palikusi zem kataloga.

-    Es jau sāku rakstīt.

Viņas klaigādamas jūsminājās par kustīgām rotaļlietiņām un mīkstiem lācīšiem, pastrīdējās, kādi ratiņi vairāk piemēroti. Tesa piecēlās, lai ielietu abām vēl limonādi, un, izdzirdējusi soļus, paskatījās uz virtuves durvīm.

-    Es nevienu negaidu, - viņa pačukstēja, nervozi pieliekot roku pie kakla.

-    Es arī ne. - Mierīga kā statuja, Besa izņēma 110 priekšauta kabatas pistoli un nostājās pret durvīm. - Kas tur ir? - Aiz durvju stikla parādījās seja, un Besa iesmējās. - Svētā debess, Hem, tu gandrīz saņēmi lodi. Ko tu ložņā apkārt tik vēlā vakarā?

Hems nokrita tieši viņai pie kājām.

Pistole nobūkšķēja pret galdu. Besa nometās uz grīdas un pacēla Hema galvu klēpī.

-Viņam briesmīgi tek asinis! Atnes dvieļus! Jāpiespiež klāt…

-    Besa…

-    Klusē! Paskatīsimies, kas tev tur ir.

Tesa, paķērusi tīru virtuves dvieli, cieši piespieda pie ievainojuma.

-    Zvani ātrajai palīdzībai, izsauc helikopteru! Viņš steidzami jāved uz slimnīcu.

-    Pagaidi… - Hems satvēra Besas roku. - Viņš dabūjis… - Hems iegārdzās, tad atguva elpu. - Viņš aizveda Viļu, Besa. Viņam ir mūsu Vila…

-    Ko? - Tesa, pūloties saklausīt, ko Hems saka, pielika seju viņam tuvāk. - Kam ir Vila?

Hems bija zaudējis samaņu. Tesas acis, baiļu pilnas, sadūrās ar Besas skatienu.

-    Zvani policijai! Ātri!

Viņš bija gatavs apstāties. Viņš bija riņķojis, jaucis pēdas, gājis pa upes straumi, tad rāpies klintī. Viņam neatlika nekas cits kā sapīt zirgiem kājas, bet viņš tos turēja turpat netālu.

Vila vēroja katru viņa soli. Vila pazina kalnus, un viņam neklātos viegli, ja viņa spētu atbrīvoties un bēgtu projām - kaut vai kājām.

Vispirms viņš nosēdināja Viļu, vēlreiz sasējis viņas kājas pie potītēm. Paņēmis šauteni uz ceļiem, viņš noslīga Vilai pretim.

-    Es izņemšu tev no mutes lupatu vīkšķi. Atvaino, ka vajadzēja to lietot. Bet kliegšana ne pie kā laba nevedīs. Mums sekos, taču ne tik drīz, es sajaucu pēdas.

Viņš pastiepa roku pēc vīkšķa.

-   Mēs tikai aprunāsimies. Tu mani uzklausīsi, un viss būs kā agrāk. - Viņš izņēma vīkšķi.

-    Slepkava!

-Tu tā nedomā. Tu esi satraukusies.

-    Satraukusies? - Plosošs naids lauzās uz āru. - Tu nogalināji Hemu! Tu nogalināji pārējos! Tu nobendēji manus lopus. Es tevi nožņaugšu pati savām rokām, kad tikšu tev klāt.

-    Ar Hemu tā iznāca nejauši. Man viņš patika, bet viņš mani ieraudzīja. - Kā zēns, kas pieķerts ar saplēstu krūzi pie kājām, viņš nolieca galvu. - Ar lopiem es kļūdījos. Man nevajadzēja tev to nodarīt. Piedod…

-   Tu… - Vila aizmiedza acis un savilka bezspēcīgās rokas dūrēs. - Kāpēc? Kāpēc tu tā rīkojies? Es tev uzticējos!

-    Uzticies! Zvēru, tu man vari uzticēties. Mēs esam asinsradinieki, Vila. Paša asinīm var ticēt.

-    Tu neesi mans radinieks.

-    Esmu gan. - Viņš noslaucīja asaras, viņš izbaudīja prieku atklāt patiesību. - Es esmu tavs brālis.

-    Tu esi melis, slepkava, gļēvulis!

Viņš atmeta galvu, un roka šāvās uz priekšu. Viņa dūre atsitās pret Vilas vaigu, un viņš tūdaļ nožēloja, ko izdarījis.

-    Nerunā tā! Man ir savs lepnums.

Viņš piecēlās un sāka staigāt turp un atpakaļ, lai atgūtu savaldību. Ļaušanās dusmām bija bīstama, tad neveicās, kā paredzēts, viņš to zināja. Savaldība, kontrole nodrošināja panākumus.

-    Es tev esmu tāds pats brālis kā Lilija un Tesa tavas māsas, - viņš mierīgi paziņoja, un tajā mirklī sašķēlās debesis un zibens noplaiksnīja elektriskās gaismas zobenus. - Man tev jāizskaidro. Tev jāsaprot, kāpēc es darīju to, ko darīju.

-   Skaidrs. - Viena sejas puse Vilai dega kā ugunīs. Arī par to viņš samaksās, Vila sev solīja. Samaksās par visu. - Skaidrs, Džim, runā!

Bens iestūma revolveri makstī un aizsprādzēja siksnu. Tagad derētu karabīne, tāds negants ierocis viņam patlaban bija vajadzīgs. Viņš neatļāvās ļauties jūtām, citādi saļimtu ceļos. Viņš pavēlēja sev kustēties.

Vīri ātri segloja zirgus, Ādams izkliedza rīkojumus. Bens nevienam neko nelika, šoreiz ne. Bet viņš arī nevienā neklausījās. Paņēmis Vilas cepuri, viņš iedeva to Čārlijam paostīt.

-   Meklē viņu! - Bens čukstēja. - Atrodi Viļu! - Ielicis cepuri seglu somā, viņš uzlēca zirgam mugurā.

-    Ben! - Tesa satvēra iemauktus. - Pagaidi pārējos!

-    Negaidīšu. Paej nost, Tesa!

-    Mēs nevaram būt droši, kur… un kurš. - Kaut arī trūka tikai viena vīra.

-    Es atradīšu, kur. Man nav jāzina, kurš. - Bens saraustīja pavadu, un Tesa atlaida iemauktus. - Es viņu gluži vienkārši nogalināšu.

Tesa aizskrēja pie Ādama un cieši apskāva Liliju.

-    Bens aizjāja. Man neizdevās viņu apturēt.

Ādams tikai pamāja un deva signālu doties ceļā.

-    Bens zina, ko dara. Neuztraucies! - Viņš apskāva abas māsas. - Ej iekšā! - viņš lika Lilijai, uzlicis plaukstu viņas viegli apaļajam vēderam. - Gaidi! Tikai neuztraucies!

-    Es neuztraukšos. - Lilija noskūpstīja vīru. - Tu mani atradi. Atradīsi ari Viļu. Atved viņu mājās sveiku un veselu! - Tas skanēja kā lūgums un apgalvojums reizē, un Lilija paspēra soli sānis, ļaujot Ādamam kāpt zirgā.

-    Ved Liliju iekšā, Tesa! - Neitans valdīja savu karstasinīgo zirgu. - Nenāciet laukā!

-    Jā. - Tesa uzlika roku uz Neitana kājas un paspieda to. - Pasteidzies! - Citu neko viņa nespēja pateikt.

Zirgi aizauļoja uz rietumiem, un Tesa ar Liliju devās atpakaļ iekšā mājā, sākdamas mokpilno gaidīšanas procesu.

Trīsdesmitā nodaļa

-    Mana māte bija bāra oficiante Bozmenā. - Džims sēdēja, kājas sakrustojis, un stāstīja. - Varbūt viņa sniedza arī citus pakalpojumus. Droši vien, bet man viņa to neteica. Māte bija glīta, vientuļa, tā jau var gadīties.

-    Es domāju, ka tava māte ir no Misulas.

-    Jā, viņa tur bija uzaugusi un pēc manas piedzimšanas aizbrauca atpakaļ. Daudzas sievietes atgriežas pēc tam mājās, taču viņai neveicās. Man arī ne. Tā nu viņa strādāja bārā un apkalpoja, iespējams, garām braucošos kovbojus. Džeks Mērsijs tolaik bieži piedzēries meklēja piedzīvojumus, sievieti. Prasi, kam gribi, visi to zina.

Džims paņēma nolūzušu koka zaru un novilka to pār akmeni. Vila locīja un raustīja aiz muguras sasietās rokas.

-     Esmu dzirdējusi, — viņa mierīgi piekrita. - Es zinu, kas viņš bija par cilvēku.

-   Tā jau sapratu, ka tu zini. Tu tikai izlikies to nemanām. Es redzēju, ka tu zināji. Tad viņam iepatikās mana māte. Kā jau teicu, viņa bija glīta sieviete. Redz, kādas bija viņa sievas. Visām piemita kas īpašs. Izskats noteikti. Luellai tik uzkrītoša āriene. Adele, manuprāt, cik viņu redzēju, bijusi gudra un smalka. Tava māte - nu, viņa jau arī. Klusa, apbrīnojama. Viņa prata saklausīt to, ko citi nespēja. Tava māte mani apbūra.

Vilai asinis stinga, to dzirdot, iedomājoties viņu savas mātes tuvumā.

-    Kā tu viņu pazini?

-    Mēs šeit ciemojāmies. Ilgi te nepalikām, Mērsija rančo vispār nerādījāmies. Es biju bērns, bet skaidri atminos tavu māti - lielu, grūtu, viņa gaidīja tevi. Viņa pastaigājās ar Ādamu pa ganībām, turēdama puiku pie rokas. Jauka bilde. - Džims brīdi padomāja. - Es biju mazliet jaunāks par Ādamu, pakritu 1111 nobrāzu celi, bet tava mamma pienāca un uzcēla mani kājās. Mana māte un Džeks Mērsijs strīdējās, tavējā mani ieveda virtuvē, uzlika kaut ko aukstu uz ceļgala un mīļi aprunājās.

-    Kāpēc jūs atbraucāt uz rančo?

-    Mamma gribēja, lai es tur palieku. Viņa nespēja par mani rūpēties. Viņai nebija naudas, pati daudz slimoja. Ģimene viņu padzina - tāpēc ka mamma lietoja narkotikas. Nevarēja bez tām iztikt. Aiz lielas vientulības. Bet viņš mani nepieņēma, kaut arī biju viņa bērns.

Vila apslapināja lūpas, cenšoties neievērot sāpes, ko radīja ādā iegrauzusies virve.

-    Vai tava māte tev to pateica?

-    Māte pastāstīja, kā bijis. - Džims atstūma cepuri pakausī, un kļuva redzamas viņa acis. - Džeks Mērsijs ar viņu salaidis, kad meklējis izpriecas Bozmenā. Viņa drīz pateikusi, kas noticis, bet Mērsijs nosaucis māti par ieleni un pasūtījis. - Džima acu skatiens kļuva stiklains no niknuma. - Māte nebija ielene. Viņai bija jāpelna iztikai, tas arī viss. Ielenes ir sliktas, nekam nederīgas. Viņas izpleš kājas jebkuram. Mamma bija spiesta to darīt naudas dēļ. Ne jau regulāri, līdz viņš uztaisīja mani un atstāja viņu bezizejā.

Tieši to viņa visu mūžu bija raudulīgi atkārtojusi un atkārtojusi Džimam.

-    Ko viņai atlika darīt? Pasaki, Vila, - kas viņai atlika? Vientuļa, stāvoklī, un nelietis viņu vēl saukāja par netīru, melīgu ieleni.

-    Nezinu. — Vilai trīcēja rokas no piepūles un no bailēm. Džima acu skatiens vairs nebija pat stiklains, nu jau tas liecināja par vājprātu. - Viņai bijis grūti.

-    Gandrīz neiespējami grūti. Viņa man atkal un atkal stāstīja, kā lūgusies Mērsiju, bet viņš atteicis palīdzību. Atteicies no manis. No paša dēla. Viņa varēja no manis atbrīvoties. Saproti? Viņai varēja būt aborts - un darīts, bet viņa to neizdarīja. Neesot darījus^ tāpēc, ka es biju Džeka Mērsija bērns un viņam vajadzēja rūpēties par savu atvasi. Mērsijam bija naudas kā spaļu, bet viņš tikai atmeta mātei pāris nožēlojamu dolāru un iztrieca viņu ārā.

Vila sāka izprast milzīgo rūgtumu, naida sēklas, ko sieviete iesējusi bērnā.

-    Man ļoti žēl, Džim. Varbūt viņš nenoticēja tavai mātei.

-Vajadzēja ticēt! - Džims zvēla ar dūri pa akmeni. - Viņš to darīja ar māti! Regulāri pie viņas ieradās, apsolīja rūpēties. Viņa man stāstīja, ko viņš solījis, un viņa ticējusi. Aizveda mani pie viņa, parādīja, ka man ir viņa acis, mati, bet viņš padzina māti, un viņa bija spiesta atgriezties Misulā pie ģimenes un ubagot palīdzību tur. Mērsijs, redz, tad bija precējies ar Luellu, švītīgo Luellu, kura bija stāvoklī ar Tesu. Tā nu es viņam nebiju vajadzīgs. Droši vien gaidīja dēlu. Bet viņš pārrēķinājās. Es biju un paliku viņa vienīgais dēls.

-    Tu būtu varējis izrēķināties ar Liliju. Alā, kad Kuks viņu sagūstīja. - Viņš bija pārāk stingri sasējis rokas. Viņa nekā nespēja atraisīt virvi. - Tu to nedarīji.

-    Es viņai nedarītu pāri. Vienu brīdi es to apsvēru. Sākumā, kad atklāju, kā sastādīts testaments. Pārdomāju, jo viņa ir mana radiniece. - Džims nopūtās un paberzēja roku, ko bija atsitis pret akmeni. - Es apsolīju mammai, ka atgriezīšos Mērsija rančo un at- gūšu, kas man likumīgi pienākas. Māte slimoja, pēc manas piedzimšanas kļuva arvien vārgāka. Narkotikas viņai palīdzēja sevi uzturēt. Man viņa deva to labāko. Izstāstīja par tēvu, par rančo. Stundām ilgi stāstīja un pieteica, kā rīkoties, kad izaugšu - kad aiziešu pie viņa un pieprasīšu to, kas man pienākas.

-    Kur tagad ir tava māte, Džim?

-Viņa nomira. Runā, ka narkotikas viņu piebeigušas, varbūt viņa tās izmantoja, lai izbeigtu savas mocības. īstenībā viņu nogalināja Džeks Mērsijs, kad padzina viņu. Pēc tam viņai vairs nebija nekādas dzīves. Kad atradu viņu mirušu, apsolīju viņai, ka atgriezīšos Mērsija rančo un izdarīšu, kā viņa vēlējusi.

-    Tu viņu atradi… - Vilai pār seju lija sviedri. Karstums gaisā bija rimis, bet sviedri tecēja un kairināja jēlo ādu ap locītavām. - Man žēl. Man ļoti žēl. - Vila patiesi juta līdzi.

-    Man bija sešpadsmit gadu. Mēs dzīvojām Bilingsā, es tur mazliet strādāju gadījuma darbus. Atnācis mājās, ieraudzīju viņu guļam urīnā un vēmekļos. Viņa nebija pelnījusi tādu nāvi. Mērsijs viņu nogalināja, Vila.

-    Ko tu pēc tam darīji?

-    Gatavojos viņu nogalināt. Tā bija pirmā doma. Biju jau iemanījies. Galvenokārt ar klaiņojošiem kaķiem un suņiem. Iztēlojos viņa seju un tik griezu rīkles. Tolaik gan tikai ar kabatas nazīti.

Vilai pakrūtē sagriezās nelabums, tas vilkās augšup, bet viņa to norija.

-    Un ģimene - mātes ģimene?

-    Man nenāca ne prātā pie viņiem ubagoties, viņi bija atgrūdu- ši manu māti. Lai viņi sapūst ellē! - Viņš pacēla zaru un pabikstīja akmeni. - Lai sapūst ellē!

Vila vairs nevaldīja drebuļus, skatoties, kā viņš dursta akmeni, atkārtodams frāzi. Tad viņa seja savaikstījās, viņš apklusa, skatiens noskaidrojās, un viņš sita ar zaru it kā mūzikas takti.

-    Es biju devis solījumu, - Džims turpināja. - Tātad devos uz Mērsija rančo un visu izklāstīju skaidri un gaiši. Viņš mani izsmēja, apsaukāja par ielenes bastardu. Es kļuvu nikns, bet šis man sajauca prātus. Es viņam neesot nekāds dēls, bet viņš man došot darbu. Ja es izturēšot mēnesi, maksāšot man algu. Nodeva mani tālāk Hemam.

Vilai sažņaudzās sirds. Hems… Vai viņš ir glābts? Vai viņam sniegta palīdzība?

-    Vai Hems zināja?

-    Man tā liekas. Skaļi viņš neko neteica, bet es nojaušu, ka zināja. Es taču izskatos pēc tēva, - kā tu domā?

Ar kādu cerību, cik nožēlojami lielīgi viņš uzdeva šo jautājumu.

Vila pamāja.

-    Šķiet, ka jā.

-    Es strādāju viņa labā. Smagi strādāju, iemācījos rauties melnās miesās. Divdesmit pirmajā dzimšanas dienā viņš man uzdāvināja nazi. - Džims izvilka to no maksts un pagrozīja mēnessgaismā. Krokodils Bovijs ar astoņcollīgu auksto ieroci. Viļņveida spals spīdēja kā ilknis. - Ja dēlam uzdāvina nazi, tas nozīmē ļoti daudz.

Sviedri uz Vilas ādas sasala.

-   Viņš tev iedeva nazi.

-    Es viņu mīlēju. Vergoju viņa labā no ausmas līdz rietam, vecais to zināja. Es viņam neko neprasīju, sirdī biju drošs, ka pienāks laiks, kad saņemšu savu likumīgo daļu. Es biju viņa dēls. Vienīgais dēls. Bet viņš man neiedeva itin neko, tikai nazi. Pēc viņa nāves visu dabūji tu, Lilija un Tesa. Man nepalika nekā.

Džims pielīda viņai tuvāk, nazis vizēja viņam rokā, acis tumsā spīdēja.

- Tas nebija pareizi. Nebija godīgi.

Vila aizvēra acis, sagatavojusies sāpēm.

Čārlijs, purnu pie zemes pielicis, ausis saslējis, skrēja pāri pakalniem. Bens jāja viens pats, mēness apgaismoja ceļu, tas bija skaidri saskatāms, bet rietumu pusē draudīgi sabiezēja mākoņi. Bens lūdzās, lai debesis paliktu skaidras.

Viņš gandrīz pats sajuta Vilas smaržu. Ziepes, āda un vēl kas vairāk - tā smaržoja tikai Vila. Bens sev neļāva iztēloties viņas ciešanas. Viņam bija nepieciešams ass, skaidrs prāts, nevis emocijas. Šoreiz viņa medījums pazina apkārtni tikpat labi kā viņš. Viņa mērķis sēdēja zirgā un prata visas viltības. Bens nevarēja paļauties, ka Vila palēninātu gaitu, atstātu zīmes, jo viņš nebija drošs, vai viņa…

Nē, par to viņš nedomās. Viņš koncentrēs visu uzmanību meklēšanai un tam, ko izdarīs ar neģēli, kad viņu panāks.

Čārlijs ielēca upē un iegaudojās, jo bija nozaudējis pēdas. Bens ar zirgu arī iebrida ūdenī un kādu laiciņu stāvēja ldausoties, domājot, lūdzot Dievu. Tad viņš nolēma, ka jāiet kāds gabals pa straumi. Vismaz viņš pats tā būtu rīkojies.

Bens zirgā brida pa upi, ūdens līmenis bija zems - lietus trūkuma dēļ. Pērkons ducināja, iekliedzās kāds putns. Bens apvaldīja vēlēšanos steigties, skubināt zirgu, lai iet ātrāk. Vispirms viņiem bija no jauna jāatrod pēdas.

Bens pamanīja kaut ko tuvu krastam iemirdzamies un nolēca no zirga. Auksts ūdens ieplūda zābakos, viņam brienot pa straumi, un viņš noliecies pacēla spīdīgo priekšmetu.

Auskars. Vienkārša zelta stīpiņa. No krūtīm izvēlās smaga nopūta. Bens sažņaudza auskaru plaukstā. Bens atcerējās, ka pēdējā laikā Vilai bija iepaticies nēsāt greznumlietiņas. Viņu valdzināja jaukais, sievišķīgais akcents pie džinsa biksēm un ādas jakām. Benam patika iedomāties, ka Vila tā pošas viņa dēļ.

Viņš ielika auskaru priekšējā kabatā un uzlēca zirgā. Ja Vila bija pie tik skaidras saprašanas, lai atstātu zīmes, viņam pietiks prāta izsekot laupījumu. Viņš izveda zirgu krastā un lika Čārlijam atsākt pēdu dzīšanu.

-   Viņam nevajadzēja tā darīt. - Balsij trīcot, Džims pārgrieza virvi, kas bija apsieta ap Vilas potītēm. - Viņš tikai gribēja pierādīt, ka nedod par mani ne tik, cik melns aiz naga. Par tevi arī ne.

-    Jā. - Vilai acīs saskrēja asaras - ne jau aiz nožēlas, bet liela atvieglojuma. Ar sasietajām rokām viņa pastiepās, lai pamasētu kājas. Tās rāva briesmīgi krampji. - Mēs viņam nerūpējām, nedz tu, nedz es.

-    Sākumā es vai juku prātā. Mēs ar Piklzu atradāmies būdā, kad izdzirdēju jaunās ziņas, un man uznāca trakums. Tāpēc es uzšķērdu govi. Man bija nepieciešams kādu nogalināt. Pēc tam es apdomājos. Nolēmu viņam atmaksāt, atriebties, Vila. Tev arī bija jācieš. Tev, Tesai un Lilijai. Man neienāca prātā, ka jums ir tādas pašas tiesības kā man. Es cerēju viņas aizbiedēt un tikt pie mantojuma. Neviens neko nesaņemtu, ja es viņas aizbiedētu. Atstāju verandā kaķi. Ar patiku noskatījos, kā viņas spiedza un kliedza. Tagad es to nožēloju, es viņas neuztvēru kā tuvas radinieces. Man tikai vajadzēja panākt, lai viņas brauc prom, lai pazūd, no kurienes uzradušās. Un Mērsija rančo lai izput.

-Vai atbrīvosi man rokas, Džim? Lūdzu, mani rauj krampji.

-    Nevaru. Vēl ne. Tu visu vēl neapjēdz.

-    Es saprotu. - Kājas tirpa. Asinis sāka atplūst, pār miesu skrēja tirpas, nu viņa varēja bēgt, ja rastos izdevība. - Viņš tevi apvainoja. Tu gribēji atriebties.

-    Man tas bija jādara. īstam vīrietim jāatmaksā, ja viņš tiek apvainots. Redzi, Vila, man patīk nogalināt. Laikam arī šo īpašību esmu mantojis no viņa. - Džims pasmaidīja, un zibens uzliesmojums apgaismoja viņu kā oreols kritušu eņģeli. - Kas ir iedzimis, no tā vaļā netiksi, neko nepārtaisīsi. Viņam arī patika nogalināt. Atceries, bērnībā viņš tev atdeva teļu, kurš tikko bija atņemts mātei. Tu viņu kopi kā savu mīļu mājdzīvnieku, pat iedevi vārdu.

-    Puķe, - Vila nomurmināja. - Muļķīgs vārds govij.

-    Tu iemīlēji dumjo govi. Ar viņu ieguvi balvu sacensībās. Es skaidri atminos, kā viņš tevi todien izsauca ārā. Tev bija divpadsmit, varbūt trīspadsmit gadu, un viņš lika tev noskatīties, kā govi nokauj gaļai. Viņš to nosauca par mācību rančo dzīvei, tu raudāji, aizbēgi un saslimi. Hems gandrīz sakāvās ar Mērsiju par šo gadījumu. Pēc tam tu neņēmi sev nevienu dzīvnieku.

Džims izvilka cigareti un aizdedza sērkociņu.

-    Tev bija vecs suns, gadu vēlāk viņš nomira. Citu sev tu vairs neņēmi.

-    Nē, nekad. - Vila piespieda ceļgalus pie krūtīm un nolieca galvu, mokošu atmiņu saviļņota.

-    Es tev to stāstu, lai tu saprastu, ko nozīmē iedzimtība. Viņam patika būt galvenajam, dancināt cilvēkus pēc savas stabules. Tev arī patīk izrīkot. Tev tas ir asinīs.

Vila tikai šūpoja galvu, valdīdamās, cik vien spēja.

-    Izbeidz!

-    Padzēries! - Džims piecēlās, paņēma blašķi ar ūdeni, ko bija pasmēlis no upes, un sniedza viņai. - Iedzer malciņu! Es negribēju tevi nogurdināt. Es tikai cenšos tev visu izskaidrot. - Viņš noglāstīja Vilas matus, savas mazās māsiņas jaukos matus. - Mēs esam kopā un esam līdzīgi.

Čārlijs skrēja uz priekšu, lēkšodams pāri akmeņiem. Viņš nerēja, negaudoja, tikai viss viņa ķermenis vibrēja. Bens ldausījās, vai nedzirdēs tuvojamies citus vīrus, zirgus, suņus. Ja viņš bija uzgājis pēdas, gan tās atradīs arī Ādams. Bens bija pārliecināts par Ādamu. Tomēr nakts klusēja.

Otru auskaru viņš atrada uz klints, kur cauri plaisām spraucās laukā pļavu puķes. Bens to paņēma un pielika pie lūpām.

-    Laba meitene, - viņš nočukstēja. - Izturi vēl mazu drusciņu!

Bens pavērās debesīs. Mākoņi ložņāja ap mēnesi, zvaigznes daļēji bija nozudušas. Tik ilgi gaidītais lietus tuvojās par ātru.

Vila dzēra un vēroja viņa acis. Tajās staroja maiga pieķeršanās. Taču tā biedēja.

-   Tu mani jau sen varēji nogalināt. Pašu pirmo. •

-    Man nekad nav nācis prātā darīt tev pāri. Ar tevi apgājušies tikpat bargi kā ar mani. Es uzskatu, ka nākotnē mēs vadīsim rančo. Tu un es. Man pat nav iebildumu, ka tu būsi galvenā. Tev ir ķēriens. Man labāk padodas paklausīšana norādēm.

Viņš atkal apsēdās, ari iedzēra un aizskrūvēja blašķi. Viņam zuda laika izjūta. Cik patīkami nomierināja tāda pasēdēšana kopā ar Viļu zem klajas debess un ļaušanās atmiņām.

-    Es nebiju ieplānojis nodurt Piklzu. Man pret viņu nebija iebildumu, tiešām ne. Nu, reizēm viņš krita uz nerviem ar savu mūžīgo žēlošanos un kašķīgumu, bet mani viņš netraucēja. Viņš itin vienkārši gadījās ceļā. Man nenāca ne prātā, ka viņš brauks garām tieši tobrīd. Man likās, ka laika būs diezgan. Es patlaban grasījos uzšķērst vēl vienu govi, lai strādnieki to vēlāk atrastu un saceltos lielāks tracis. Man pat gribējās to izdarīt. Atzīšos, Vila, man ir kauns, bet es to izbaudīju.

-   Tu viņu noslepkavoji.

-    Gaļa paliek gaļa, ja mēs tā padomājam. Ak vai, kā tagad derētu aliņš! Ar ko izskalot rīkli. - Nopūties viņš noņēma cepuri un pavēdināja sejai priekšā. - It kā būtu kļuvis vēsāks, bet tik un tā spiež nost. Varbūt beidzot uzlīs lietus, sen jau gaidām.

Vila palūkojās augšup debesīs, un viņu pārņēma uztraukums. Mēness grasījās nozust. Ja viņiem sekoja glābēji, tumsā viņi būs akli kā sikspārņi. Viņa pataustīja kājas, tās vairs netirpa.

Džims padauzīja ar nazi pa viņas zābaka purngalu.

-    Pats netieku gudrs, kāpēc noņēmu viņam skalpu. Kaut kas uznāca - un cauri. Laikam sagribējās dabūt trofeju. Ko piekārt pie sienas kabinetā. Man ir vesela kaste ar trofejām, es to esmu apracis - uz austrumiem no šejienes. Zini to vietu, kur aug trīs papeles tālajās ganībās?

-    Jā, zinu. - Vila centās neskatīties nedz uz viņu, nedz uz nazi.

-    Es tonakt nokāvu visus teļus. Man likās, pilsētnieces aizbēgs, tā ka viņām kājas pie zemes nemetīsies, un būs miers. Bet kas to deva! Viņas palika. Taisni vai jāapbrīno. Es apdomājos, bet no dusmām netiku vaļā. - Viņš nogrozīja galvu pats par savu ietiepību. - Tad noķēru to meiteni, kura stopēja automašīnas. Man bija vajadzība pēc sievietes.

Viņš aplaizīja lūpas. Iekšēji viņš apzinājās, ka nepienāktos būt tik vaļsirdīgam pret savu mazo māsiņu, bet vārdi paši lauzās uz āru.

-    Pirmo reizi sagraizīju sievieti. Man kārojās to izdarīt ar Sčlli- ju, nu, Zaķa sievu.

-    Ak kungs…

-Viņa ir glīta, ar skaistiem matiem. Pāris reižu aizgāju uz "Trim klintīm" uzspēlēt pokeru ar puišiem, tad es viņu nopētīju. Bet pagadījās pa rokai svešā, un viņas līķi es pametu taisni durvju priekšā, lai parādītu Džekam Mērsijam, kurš ir galvenais. Tas gadījās pirms teļiem… - Džims aizsapņojās. - Jā, pareizi. Pirms tam. Man galvā sajaucies, kas notika pirms Lilijas. Ar Liliju situācija mainījās. Viņa ir mana māsa. Es to aptvēru pēc tam, kad Dž. K. ar viņu tik slikti izdarījās, pazemoja viņu. Viņa būtu pagalam, ja es par viņu neparūpētos. Vai man ir taisnība?

-    Jā. - Viņa neļausies nelabumam, nē. - Tu viņai nedarīji pāri.

-    Es neaiztiktu ne matiņu viņai uz galvas. - Džims uztvēra joku savos vārdos, uzsita pa akmeni un ierēcās. - Matus uz galvas? Uzķēri? Vareni! - Viņš atjēdzās un pēkšņi kļuva biedējoši nopietns. - Es viņu mīlu, Vila. Mīlu viņu, tevi un Tesu - kā jau brālim tas pieklājas. Es tevi aizstāvēšu. Tev jāaizstāv mani. Asinis ir biezākas par ūdeni.

-    Kā tu gribi, Džim, lai es tevi aizstāvu?

-    Mums jāizdomā plāns, jāapvienojas. Es tevi aizvedīšu atpakaļ, un mēs abi pastāstīsim par kādu, kurš tevi nolaupījis. Tu neko neesi redzējusi, bet es jums sekoju. Nepaspēju izziņot trauksmi. Teiksim, ka es izsekoju laupītāju un aizbiedēju viņu. Pāris reižu izšaušu gaisā. - Viņš uzsita pa šauteni. - Viņš aizbēdzis kalnos, bet es tevi nogādāju mājās. Mums noticēs, vai ne?

-    Tā varētu būt. Es teikšu, ka neredzēju viņa seju. Viņš man iesita. Man jau tāpat laikam ir zilums uz sejas.

-    Atvaino, ka tev iebelzu, bet tas tiešām izklausās ticami. Dzīve atgriezīsies vecajās sliedēs. Pēc pāris mēnešiem rančo būs brīvs un tīrs. Es kļūšu par darbu vadītāju. - Džims pamanīja, kā nozibsnī Vilas acis un viņa instinktīvi saraujas. - Tu īstenībā tā nedomā. Tu man melo!

-    Nē, es tikai apdomāju. - Vilai sirds bailēs strauji pukstēja no Džima straujajām garastāvokļa maiņām. - Mums jāizdomā precīzi, kā mēs teiksim, citādi…

-    Tu melo! - Džims iekliedzās tā, ka klintīs atbalsojās. - Vai tu domā, ka es neredzu? Tu domā, ka esmu tik dumjš un nemanu, kas notiek tavā galvā? Ja es tevi aizvedīšu atpakaļ, tu visu izstāstīsi. Tu mani nodosi, savu brāli! Hema dēļ.

Pārskaities viņš pielēca kājās, vienā rokā turēdams nazi, otrā - šauteni.

-   Tā bija nejaušība! Es neesmu vainīgs. Bet tu mani nodosi. Tev svarīgāks ir vecais Hems nekā īstais ģimenes loceklis.

Vila saprata, ka Džims nelaidīs viņu vaļā. Nogalinās, tiklīdz viņa paspers kaut pāris soļu. Vila pieslējās kājās, sagrīļojās, tomēr noturējās taisni un, Džimam acis skatīdamās, paziņoja:

-    Hems ir mans ģimenes loceklis.

Džims, nometis šauteni, ar brīvo roku sagrāba Viļu aiz apkakles un sakratīja.

-    Es esmu tava ģimene. Es esmu svarīgāks. Es esmu Mērsijs, tāpat kā tu.

Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, kā nozib nazis. Mākoņi pilnīgi aizklāja mēnesi, un tā blāvā gaisma izzuda.

-Tev nekas cits neatliks kā nogalināt mani, Džim. Kad tu to izdarīsi, tev nekur vairs nebūs glābiņa, tu nevarēsi nedz kur tālu aizskriet, nedz noslēpties. Tevi sameklēs. Ja pirmie tevi atradīs Bens vai Ādams, tad lai Dievs tev stāv klāt.

-   Kāpēc tu mani neklausies? - Kliedziens nodunēja pāri klintij, pāri kalnam ilgi atbalsodamies tvanīgajā gaisā. - Galvenais ir Mērsija rančo. Man vajag manu daļu no Mērsija mantas!

Vila sažņaudza sāpošās rokas dūrēs un skatījās viņa bezcerīgajās acīs.

-    Man nav ko tev dot - ne žēlsirdības, ne apžēlošanas [2] , nekā. - Soli atkāpusies, viņa grūda sastingušās dūres Džimam vēderā un metās skriet.

Džims notvēra Viļu aiz matiem un rāva tā, ka dzirksteles nošķīda viņai gar acīm. Aizelsusies aiz sāpēm, viņa sita ar elkoni. Bet Džims viņu stingri turēja ciet. Vilai zeme aizslīdēja zem kājām, un viņa būtu nokritusi, ja Džims viņu neturētu aiz matiem.

-    Es to nodarišu ātri, - viņš solīja. - Es protu…

No tumsas iznāca Bens.

-    Met nost nazi! - Pistole viņa rokā mērķēja stingri. - Ja tu kaut vai mazliet noskrambāsi ādu, es tevi sašķaidīšu.

-    Es ne tikai noskrambāšu. — Džims pielika nazi Vilai zem zoda. Viņa balss atkal bija atdabūjusi mierīgu toni. Viņš bija atguvis savaldību, jutās situācijas noteicējs. Viņš bija šeit noteicējs. Sagrābtā sieviete vairs nenozīmēja māsu, nu viņa bija tikai aizsegs. - Viena kustība - un viņa būs beigta, pirms nokritis zemē.

-    Tu ari.

Džimam iedegās acis. Šauteni viņš nevarēja aizsniegt. Uzmanīgi sperot soli, viņš kāpās atpakaļ, bet nazi neatlaida no Vilas kakla.

-    Ja tu man dosi piecas minūtes, kad būšu brīvs, es viņu atlaidīšu.

-    Nē, viņš to nedarīs… - Vila ievaidējās, jo nazis iešķēla miesu, un pa kaklu notecēja pirmā asiņu straumīte. - Viņš mani nogalinās, - Vila valdīdamās teica, nenolaidusi acis no Bena. - Jautājums tikai, kurā brīdi.

-    Apklusti, Vila! - Džims sagrozīja nazi viņai zem zoda. - Mēs, vīrieši, tiksim galā bez tevis. Ja tev viņu vajag, Makinon, tad saņem! Bet noliec ieroci un atkāpies, pirms mēs tiekam zirgā. Citādi es duršu tūlīt, un tu tikai noskatīsies, kā viņa mirs. Citas izvēles tev nav.

Bens novērsa skatienu no Džima uz Viļu. Zibens vicināja savus šķēpus virs viņu galvām, apgaismojot uz sudrabotās klints stāvošos trīs cilvēkus.

Bens nenovērsa skatienu, līdz ieraudzīja Viļu piekrītoši pamājam. Viņam atlika cerēt, ka Vila saprot, ko dara.

-    Tiešām? - Bens nospieda mēlīti. Lode trāpīja tieši tur, kur bija nomērķēta, precīzi starp acīm. Lai Dievs svēti Viļu, viņš nodomāja, kad roka pēc tam nodrebēja. Vila nebija sakustējusies. Arī tad, kad nazis nošķinda pret akmeni, viņa nesarāvās.

Neviens viņu vairs neturēja, debesis virs galvas sagriezās, un sāka līt lietus. Vila juta, ka sagrīļojas, un viņa krita. Viņa vēl ieraudzīja Benu steidzamies sev pretī.

-    Labs šāviens, - viņa paspēja vēl pateikt un, kaut arī pazemojoši, tomēr, sev par atvieglojumu, noģība.

Viņa atguvās Bena apskāvienos, ar slapju seju, Bena lūpas viņu skūpstīja.

-    Es zaudēju līdzsvaru.

-    Jā. Saprotu. - Bens tupēja ceļos uz slapjās zemes lietū un šūpoja Viļu kā bērnu uz rokām.

Vilai ausīs skanēja gluži kā debesu zvani. Varbūt tas bija gļēvulīgi, bet viņa labāk paslēpās pie Bena pleca nekā paskatījās uz ķermeni, kas gulēja turpat blakus.

-    Viņš teica, ka esot mans brālis. Viņš to darījis Mērsija rančo dēļ, tāpēc ka tēvs… tāpēc ka…

-    Es dzirdēju pietiekami daudz. - Bens piespieda lūpas pie viņas matiem un noņēma sev cepuri, ar kuru bezcerīgi gribēja viņu pasargāt no salīšanas. - Dumjā sieviete, tu viņu izaicināji, lai viņš tevi nogalina. Es dabūju sirmus matus, kamēr, kāpdams šurp, noklausījos tavus pamudinājumus.

-    Kas man cits atlika? - Aizturētās bailes vienā mirklī izlauzās uz āru. - Kas ir ar Hemu?

-    Nezinu. - Vila drebēja, un Bens piekļāva viņu sev tuvāk. - Nezinu, mīļā. Kad izjāju no rančo, viņš bija dzīvs.

-    Tas ir labi. - Tātad vēl bija cerība. - Manas rokas… Ak jēziņ, Ben, manas rokas!

Pārgriezis virvi un norāvis to no jēlās miesas, Bens sāka lādēties.

-    Mīļā! - Viņam sirds lūza pušu. - Vila…

Viņš šūpoja Viļu, tupēdams lietū uz ceļiem, kad viņus atrada Ādams.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

-    Tu paēdīsi, kad es tev likšu un ko es tev likšu! - Besa nikni teica, stāvēdama pie gultas.

-Vai tiešām tu nevari mani atstāt mierā kaut uz piecām minūtēm? - Sasegts, nelaimīgs kā samircis kaķis, Hems gultā pastūma prom uz krūtīm uzlikto paplāti.

-    Ja es aiziešu, tu izkāpsi no gultas. Pamēģini tik, un es tevi izģērbšu pliku, lai tu netiktu ārā pa durvīm.

-   Sešas nedēļas es nogulēju slimnīcā. Nedēļu esmu laukā no tās riebīgās vietas. Dieva dēļ, es esmu dzīvs!

-    Nelieto tā Kunga vārdu manā klātbūtnē, Hamilton! Dakteris noteica tev divas nedēļas gultas režīmu un pastaigu vienu stundu divas reizes dienā. - Besa, izstiepusi zodu, pacēla galvu ar strupo degunu augšup un skatījās Hemam virsū. - Vai man tev jāatgādina, ka tavā resnajā sānā tika iedurts nazis un asinis noplūda uz manas tīrās virtuves grīdas?

-Tu man to atgādini katru reizi, tiklīdz te ierodies.

-    Skaidrs! - Viņa atzinīgi uzlūkoja ienākušo Viļu. - Ko lai dara! Tiec tu pati ar viņu galā! Mani gaida darbs.

-Vai atkal tu sagādā sirdēstus Besai, Hem?

Hems nikni noskatījās Besai pakaļ, kā viņa izsteidzas no istabas.

-    Ja tā sieviete nebeigs čubināties ap mani, es sasiešu kopā palagus un aizbēgšu pa logu.

-    Viņa grib vēl mazliet tevi palutināt. Mēs arī. - Apsēdusies uz gultas malas, Vila viņu kārtīgi nopētīja. Hems bija atguvis sejas krāsu, slimnīcā zaudētais svars bija nedaudz atjaunojies. - Tu izskaties gluži labi.

-    Es jūtos labi. Varu kāpt atkal seglos. - Hems neveikli sakustināja rokas, kad Vila nolika galvu viņam uz krūtīm un piekļāvās vecajam vīram. Viņš apjucis paplikšķināja viņai pa plecu. - Nu, nu, Vila, es neesmu nekāds rotaļu lācītis.

-    Pareizāk būtu nosaukt tevi par grizlilāci. - Vila pasmaidīja un noskūpstīja apaugušo vaigu, kaut arī Hems centās izvairīgi novērsties.

-    Tādas tās sievietes ir, izmanto vīrieti vājuma brīdī.

-    Šī ir vienīgā reize, kad tev jāļauj man tevi samīļot. - Izslēju- sies viņa saņēma Hema roku. - Vai Tesa bija atnākusi?

-    Pirms brīža. Ienāca atvadīties. - Arī viņa bija dažādi čubinājusies apkārt, Hems atcerējās. Apskāvusi un nomutējusi. Daudz netrūka, un viņš arī sāktu pinkšķēt. - Mums pietrūks viņas grozīšanās mūsu acu priekšā savos lepnajos zābakos.

-    Man arī viņas pietrūks. Neits ieradies, lai Tesu aizvestu uz lidostu. Man jāiet viņu pavadīt.

-    Kā ar tevi… vai viss kārtībā?

-    Esmu atjēgusies. Varu pateikties tev un Benam, ka esmu dzīva. - Viņa vēl paspieda Hemam roku un tad devās ārā no istabas. - Hem! - Nepagriezdamās atpakaļ, stāvēdama ar muguru pret viņu, Vila pajautāja: - Vai viņš bija Džeka Mērsija dēls? Vai viņš bija mans brālis?

Hems varētu pateikt, ka nē, nebija, un ar to tas beigtos. Vilai tad būtu vieglāk. Bet Vila bija spēcīga personība.

-    Nezinu, Vila. Patiesība ir tāda, ka es nezinu.

Viņa pamāja, klusībā sev sacīdama, ka pārcietīs arī to. Ka nekad neuzzinās īstenību.

Izgājusi viņa ieraudzīja Liliju raudam un atvadoties cieši apskaujam Tesu.

-    Klau, varētu padomāt, ka es dodos uz Āfriku par misionāri! - Tesa arī valdīja asaras. - Es braucu tikai uz Kaliforniju. Pēc pāris mēnešiem ieradīšos ciemos. — Viņa paplikšķināja pa Lilijas palielo vēderu. - Man jābūt klāt, kad juniors nāks pasaulē.

-    Man tevis ļoti pietrūks.

-    Es rakstīšu, zvanīšu, apžēliņ, sūtīšu faksus! Tu pat nejutīsi manu prombūtni. - Tesa samiedza acis un izmisīgi apskāva Liliju. - Saudzē sevi! Ādam! - Viņa pasniedzās un nokļuva viņa rokās.

-     Drīz tiksimies. Es tev zvanīšu pēc padoma, ja nu tomēr izdomāšu pirkt zirgu. - Ādams kaut ko nomurmināja. - Ko tu tur teici?

Viņš noskūpstīja Tesu uz abiem vaigiem.

-    Tu esi mana māsa, tu esi manā sirdi.

-    Es zvanīšu, - viņa vēl ar pūlēm noteica, tad pagriezusies uzskrēja virsū Besai.

-   Ņem! - Besa viņai iegrūda rokās pītu klūdziņu grozu. - Līdz lidostai tālu, ar tādu ēstgribu kā tev tu citādi nemaz netiksi galā.

-    Paldies! Varbūt es tikšu vaļā no piecām mārciņām, kuras, pie tevis barodamās, dabūju.

-Tev tās nenāk par sliktu. Un pasveicini savu mammu!

-    Paldies, pasveicināšu.

Skaļi nopūtusies, Besa pieskārās viņas vaigam. -Atgriezies drīz, meitēn!

-    Atgriezīšos. - Ar asaru pilnām acīm viņa pavērsās pret Viļu.

-    Nu, - viņa ar pūlēm ieminējās. - Tas tik bija piedzīvojums…

-    Jā gan! - īkšķus kabatās iebāzusi, Vila nonāca lejā pa kāpnēm.

-    Vari par to uzrakstīt savā romānā.

-    Ne jau nu par visu. - Tesa stingri nokāsējās, lai balss netrīcētu. - Centies neiekulties jaunās nepatikšanās!

Vila sarauca pieri.

-    Es tev varu novēlēt to pašu, kad būsi aizbraukusi uz lielo, samaitāto pilsētu.

-    Tā ir mana pilsēta. Ak jā, es tev atsūtīšu pastkarti, lai tu redzētu, kāda izskatās īstā pasaule.

-    Gaidīšu.

-   Nu tad tā… - Viņa sagrozījās. - Pie velna! - Iegrūdusi groziņu Neitanam, viņa piegāja pie Vilas un iekrita viņas atplestajās rokās.

-    Kā man tevis pietrūks!

-    Man ari. - Vila vēl ciešāk apskāva māsu. - Piezvani!

•- Noteikti zvanīšu. Apžēliņ, un nokrāso taču reizēm lūpas, sarunāts? Un lieto losjonu, kuru tev atstāju, citādi rokām būs raupja āda.

-    Es tevi mīlu.

-    Ak vai, man laiks braukt! - Tesa raudādama devās uz automašīnu. - Ej izkastrē bulli vai ko tamlīdzīgu.

-    Es jau grasījos to darīt. - Kad automašīna rūkdama bija devusies ceļā, Vila izņēma kabadakatiņu un izšņauca degunu. - Paliec sveika, mis Holivuda!

Nododama lidostā bagāžu, Tesa bija pārliecināta, ka atguvusi savaldību. Stundu ilga raudāšana ir pietiekami ilgs laiks jebkuram cilvēkam, viņa nodomāja, arī Neitans iejūtīgi bija ļāvis viņai vaļu.

-   Tev nav jānāk man līdzi. - Tomēr Tesa neatlaida Neitana roku.

-    Man nav grūti.

-    Mēs sazināsimies.

-    Protams.

-    Varbūt atlidosi pie manis nedēļas nogalē, es tev izrādīšu pilsētu.

-    Kāpēc gan ne.

Neitans tiešām nesarežģīja šķiršanos, Tesa nodomāja. Viss noritēja viegli. Gads bija beidzies, viņa bija dabūjusi to, ko gribēja. Tagad viņa atgriezās savā dzīvē. Tieši tā viņa bija gribējusi.

-    Tu man izstāstīsi visus jaunākos notikumus. Kā klājas Lilijai, Vilai. Es traki ilgošos pēc viņām.

Tesa paskatījās apkārt. Ar savām rūpēm aizņemti cilvēki nāca un gāja, un viņa ārkārtīgi vēlējās, kaut sajustu ierasto prieku par lidojumu.

-    Labāk nepavadi mani tālāk. - Tesa piespieda sevi paskatīties uz viņu. Ielūkoties pacietīgajās acīs. - Mēs jau atvadījāmies. Kļūst arvien smagāk.

-    Smagāk vairs nevar būt. - Neitans uzlika rokas viņai uz pleciem un noglaudīja tos. - Es tevi mīlu, Tesa. Tu man esi pirmā, vienīgā. Paliec! Kļūsti mana sieva!

-     Neit, es… - Es arī tevi mīlu, Tesa domāja. Diemžēl… - Man jāiet. Tu taču saproti. Man ir darbs, karjera. Šis gads bija pagaidu pārtraukums. Mēs abi to zinājām.

-    Cilvēki kļūst citādi. - Neitans redzēja emocijas atspoguļojamies viņas sejā, un viņš viegli sakratīja Tesu. - Tu skaties man acīs un nespēj pateikt, ka nemīli mani, Tesa. Tu tikai aizgriezies un klusē.

-   Man jāiet. Nokavēšu lidmašīnu. - Tesa atkāpās un devās prom. Viņa bēga.

Viņa apzinājās savu rīcību. Viņa zināja, ko darīja. Steidzoties cauri vienai izejai uz nākamo, viņa sev atkārtoja šo teikumu. Kā tad viņa varētu dzīvot zirgkopja rančo Montānā? Viņu gaidīja karjera. Soma ar portatīvo datoru sitās gar sānu. Viņai bija jāsāk jauns scenārijs, jāturpina romāns. Viņa piederēja Losandželosai.

Lādēdamās viņa apsviedās otrādi un metās atpakaļ, grūžoties virsū cilvēkiem, kuri gāja pretējā virzienā.

-   Neit! - Tesa ieraudzīja viņa cepuri slīdam lejup pa eskalatoru un pasteidzināja soli. - Neit, pagaidi!

Viņš jau atradās lejā, kad arī Tesa turp nobrauca. Aizelsusies viņa stāvēja Neitana priekšā, spiezdama roku pie sirds, kas strauji sitās. Viņa skatījās Neitanam acīs.

-    Es tevi nemīlu, - viņa neminstinoties paziņoja, un vīrieša acis samiedzās. - Vai redzi, gudriniek? Es spēju skatīties tev acīs un melot.

Iesmējusies viņa krita Neitanam ap kaklu.

-   Ak, pie velna! Vai nav vienalga, kur es strādāju.

Neitans viņu noskūpstīja un nolaida zemē.

-    Skaidrs. Braucam mājās!

-    Bet kā ar somām?

-    Tās atsūtīs atpakaļ.

Tesa palūkojās pār plecu un bez vārdiem atvadījās no Losandže- losas.

-    Tu neizskaties īpaši pārsteigts.

-    Neesmu ar. - Viņš veda Tesu ārā, tad apskāva un strauji apsvieda riņķī. - Es esmu pacietīgs.

Bens atrada Viļu nostiprinām žogu, kas atdalīja "Trīs klintis" no Mērsija rančo. Viņš aptvēra, ka vajadzētu rīkoties tāpat. Nokāpdams nost no zirga, Bens uzsauca:

-    Vai palīga nevajag?

-    Nē, pati tieku galā.

-    Gribēju uzzināt, kā klājas Ilemam.

-    Kaprīzs kā lācis, kam ciets vēders. Bet patiesībā viņš atveseļojas.

-Tas ir labi. Ļauj man to izdarīt!

-    Es pati varu.

-    Neniķojies, ļauj! - Bens izrāva stiepli viņai no rokām.

Vila atkāpusies iesprieda rokas sānos.

-    Tu pārāk bieži nāc un strādā manā vietā. Tas ir jāizbeidz.

-    Kāpēc?

-   Tev ir sava saimniecība, par ko gādāt. Es pati varu vadīt Mērsija rančo.

-   Vai tad ir kas tāds, ko tu nevadītu, - Bens nopurpināja.

-   Testamenta noteikumi ir izpildīti, Ben. Tev vairs nav te jānāk un viss jāpārbauda.

Zem cepures malas uzdzalkstīja nedraudzīgs skatiens.

-   Vai tev šķiet, ka tas ir viss?

-    Kā tu to domā?

-    To, ko pateicu. Pēdējās nedēļās tu vairs neciemojies manā gultā.

-    Es biju aizņemta.

-    Nu tad tagad es esmu aizņemts, tā ka ej un tiec pati galā ar savu žogu!

Bens nostājās, kājas iepletis, bet Vila otrpus žoga staba ieņēma tādu pašu pozu.

-Tas ir tikpat manējais, cik tavējais.

-   Tad nevajag to aiztikt. Un, ja gribi zināt, kas notiek, es tev pateikšu.

Viņš izņēma no kabatas divas plānas zelta stīpiņas un iespieda Vilai rokā.

-    Vai, pavisam aizmirsu! — Vila paskatījās uz tām un sarauca pieri.

-    Es gan ne. - Bens bija glabājis auskariņus - diez kāpēc - un, katru reizi tos uzlūkojot, no jauna pārdzīvoja to nakti, tumsu, bailes. Katru reizi viņš minēja, vai būtu spējis viņu laikus izglābt, ja Vila tik gudri, tik vīrišķīgi neizdomātu atstāt zīmes.

-   Tātad tu atradi manus auskarus. - Viņa tos ielika kabatā.

-    Jā, atradu. Uzrāpos uz radzes, dzirdēju, kā viņš kliedza uz tevi. Redzēju, kā pielika nazi pie kakla. Tev tecēja asinis, kad viņš tev iedūra.

Vila instinktīvi pielika roku pie kakla. Reizēm viņa joprojām sajuta pieskārāmies tur nazi, kuru tēvs bija uzdāvinājis slepka- vam.

-    Tas ir beidzies, - Vila teica. - Man nepatīk to atcerēties.

-    Es to bieži pieminu. Negaisu, tavas acis zibens uzliesmojumu atblāzmā, kad tu saprati, kā es rīkošos. Tu man uzticēji to izdarīt.

Viņa nebija aizvērusi acis, Bens atcerējās. Viņa turēja acis vaļā, kad Bens nospieda mēlīti.

-    Es ielaidu lodi pierē cilvēkam sešas collas no tavas sejas. Tas bija pamatīgs pārdzīvojums.

-    Piedod! - Vila pastiepa roku un tūlīt nolaida to lejā, jo Bens atrāvās, palikdams uz savas zemes. - Tu manis dēļ nošāvi cilvēku. Tavas jūtas varēja mainīties.

-   Nē, nav runa par to. Lai gan - varēja arī tā būt. - Bens pagriezās prom un paskatījās debesīs. - Iespējams, ka tam tā vajadzēja būt.

-    Skaidrs. - Vila bija pateicīga, ka Bens, pagriezis viņai muguru, neredzēja, kā viņa aizmiedz acis un iekož sev lūpā, lai nesāktu raudāt. - Es saprotu, labi, ka tā. Nesāksim vēl skaidroties, tāpat jau ir grūti.

-    Grūti - tas nav īstais vārds. - Bens sabāza rokas aiz muguras kabatās un pievērsa skatienu garajam žogam. Te nu bija tā šaurā dzeloņstiepļu līnija, kas viņus atdalīja. - Visu mūžu tu man maisies pa kājām, moki mani.

-   Tavas kājas ir uz manas zemes! - Vila aizvainota atcirta. - Kurš kuram te maisās?

-    Man šķiet, ka es tevi pazīstu labāk par visiem. Visus tavus trūkumus. Tev to ir vesela kaudze. Kašķīga, ar smagu raksturu, īgņa. Tu esi gudra, bet tavs pašapzinīgums visu izjauc. Tomēr trūkuma apzināšanās nozīmē pusi uzvaras.

Vila iespēra Benam tik stipri, ka viņš atstreipuļoja pret zirgu. Bens pacēla cepuri, kas bija nokritusi zemē, un notīrīja to pret džinsiem.

-   Tagad es tev varētu sadot pretī, un tad jau redzētu, kas no tā iznāktu.

-    Pamēģini tik!

-    Nu paskaties! - Bens pavicināja ar pirkstu. - Atkal tā tava sejas izteiksme. Tā ir vainīgā.

-    Kādā ziņā?

-    Ka es tevi esmu iemīlējis.

Vila nometa āmuru, ko bija pacēlusi rokā.

-    Ko tu teici?

-    Tu dzirdēji, ko es teicu. Tev dzirde ir gluži kā kaķim. - Bens pakasīja zodu un uzmauca galvā cepuri. - Man rādās, ka mums būs jāprecas, Vila. Es neredzu citu iespēju. Kaut arī jāatzīst, ka esmu meklējis.

-    Tiešām? — Vila noliecās, atkal pacēla āmuru un pasita to pret plaukstu. - Tiešām?

-    Jā. - Bens smaidīdams skatījās uz āmuru. Viņš šaubījās, vai Vila to izmantos. Ja arī viņa to darīs, gan viņš veikli izvairīsies no belziena. - Ja būtu iespēja, sameklētu. Zini, - viņš ar līkumu tuvojās Vilai, - agrāk es domāju, ka vēlos tevi, tāpēc ka tu esi tik atšķirīga. Kad ieguvu tevi, gribēju paturēt, jo nezināju, cik ilgi tas vilksies.

-    Nāc tik šurp! - Vila vēsi uzsauca. - Tad tu dabūsi punu savā lielajā pierē.

Bens gāja arī.

-    Tad es sāku domāt, kāpēc neviena cita mani nespēja tā pievilkt kā tu. Tiklīdz tu aizgāji, es jau ilgojos pēc tevis. Kad tev draudēja briesmas, es juku prātā. Tagad man atlicis vienīgi apprecēties ar tevi.

-    Vai tā tu mani bildini?

-    Kas vainas bildinājumam? Tu esi tik dzēlīga, ka neko labāku nedzirdēsi. - Izmantojis mirkli, viņš izrāva āmuru Vilai no rokām un pārmeta darbarīku pāri žogam. - Nesaki nē, Vila! Es esmu izlēmis.

-   Nu tad klausies! - Vila sakrustoja rokas uz krūtīm. - Es gribu dzirdēt ko labāku.

Bens smagi nopūtās. Viņš jau paredzēja, ka nāksies atzīties.

-    Es tevi mīlu. Kļūsti mana sieva! Es nespēju bez tevis dzīvot. Vai tā ir labi?

-    Mazliet labāk. - Vilas sirds bija tik pilna, ka likās - tūlīt apstāsies. - Kur ir gredzens?

-   Gredzens? Vila, es taču nenēsāju apkārt gredzenu, kad pārbaudu žogus! - Apjucis viņš atstūma cepuri pakausi. - Tu taču nemaz nevalkā gredzenus.

-   Tavējo nēsāšu.

Bens atvēra muti, lai pasūdzētos, tad aizvēra un pasmaidīja. -Vai apsoli?

-   Apsolu. Ben, kāpēc tu tik ilgi kavējies?

Viņa pārkāpa pār stiepli un metās tieši Bena apskāvienos.

Nora Robertsa

DIŽĀ GRĒCINIEKA MEITAS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Jekaterina Iļjenkova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Pulkina ielā 12. Pašūt. Nr. 22105414.

N. Robertsa

Ro 032 Dižā grēcinieka meitas/ No angļu vai. tulk. Liāna Niedra. - R„ "Apgāds "Kontinents"", 2003. - 445 lpp.

ISBN 9984-740-78-1

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] pickles - marinēti dārzeņi. (tulk. no angļu vai)

[2] mcrcy- žēlastība, apžēlošana. (Tulk. 110 angļu vai)

Content

Robertsa Nora Dižā grēcinieka meitas

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodala

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodala

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa