Robertsa Nora

Grēkā dzimusī

Nora Robertsa

Grēkā dzimusī

Romāns

Visiem maniem īru draugiem abās Adantijas okeāna pusēs

Es pazīstu savu mīļoto pēc gaitas, un es pazīstu viņu pēc runas raitās.

Iru balāde

PROLOGS

Amanda redzēja drausmīgus sapņus. Kolins atradās tepat līdzās, un viņa maigo, mīļo seju bija pārņēmušas neaprakstāmas skumjas. Mendij, viņš sacīja. Viņš nekad nebija saucis viņu citādi kā vien par Mendiju. Par savu Men-diju, mīļoto Mendiju. Bet viņa balsī nebija manāms smaids, un viņa acīs nepazibēja smiekli.

Mendij, mēs nespējam to apturēt. Kaut mēs to spētu! Mendij, mana Mendij, es tik ļoti ilgojos pēc tevis. Bet es nekad nebiju domājis, ka tev tik drīz būs man jāseko. Mūsu mazā meitenīte — viņai šobrīd ir tik smagi. Un kļūs vēl smagāk. Zini, tev tas viņai jāizstāsta.

Tad viņš pasmaidīja, bet šis smaids bija skumīgs, tik ļoti skumīgs, un viņa augums un seja, kas Amandai bija šķituši tik patiesi, tik tuvi, ka viņa miegā bija pasniegusies, lai tiem pieskartos, pamazām sāka izgaist un miglaini attālināties.

Tev tas viņai jāizstāsta, viņš atkārtoja. Mēs allaž zinājām, ka tev būs tas jāizdara. Viņai jāzina, no kurienes viņa nākusi. Kas viņa patiesībā ir. Bet pasaki viņai, Mendij, pasaki,

lai viņa nekad neaizmirst, ka es viņu mīlēju. Es mīlēju savu niazo meitenīti.

Ak, neaizej, Kolin! Amanda miegā ievaidējās, tvīkdama ilgās pēc viņa. Paliec pie manis! Es mīlu tevi, Kolin. Mans mīļotais Kolin! Es mīlu tevi par to, ka tu mums biji.

Bet viņa nespēja panākt, lai Kolins paliktu. Un nespēja apstādināt sapni.

Ak, cik jauki atkal redzēt Īriju, viņa nodomāja, gluži kā dūmakā lidinoties pāri zaļajiem pakalniem, kurus vēl atcerējās no tik ļoti senās pagātnes. Redzēt, kā mirguļo upe, gluži kā sudraboti spoža lente, kas aptver nenovērtējami dārgu dāvanu.

Un tur jau bija Tomijs, mīļotais Tomijs, kurš viņu jau gaidīja. Tomijs pagriezās, lai viņai uzsmaidītu, lai viņu viesmīlīgi sveiktu savā zemē.

Tad kāpēc gan viņa izjuta tādas skumjas, ja jau bija atgriezusies un jutās tik jauna, tik dzīvespriecīga, tik iemīlējusies?

Man jau šķita, ka es nekad vairs tevi nesastapšu. Viņas balss bija kā aizelsusies un šķelmīga smaida pilna. Tomij, es esmu atgriezusies pie tevis.

Viņš it kā ilgi raudzījās uz Amandu. Lai censtos kā cenzdamās, viņa nespēja piekļūt tuvāk Tomijam kā vien rokas stiepiena attālumā. Bet spēja sadzirdēt viņa balsi — tikpat skaidru un mīļu kā vienmēr.

Es mīlu tevi, Amanda. Vienmēr esmu mīlējis. Nav pagājusi neviena tāda diena, kad es nebūtu domājis par tevi un atcerējies to, ko mēs abi šeit atradām.

Viņš Amandas sapnī pagriezās, lai palūkotos uz upi, kuras krasti bija zaļi, miera pilni, bet ūdens tik rāms.

Tu nosauci viņu upes vārdā, to atmiņu vārdā, kādas mūs abus saistīja.

Viņa ir tik skaista, Tomij. Tik attapīga, tik stipra. Tu ar viņu lepotos.

Es lepojos. Un kā es vēlētos... Bet tam nebija lemts notikt. Mēs to zinājām. Tu to zināji. Viņš nopūtās un atkal pagriezās. Tu rīkojies tā, lai viņai būtu labāk, Amanda. Nekad to neaiz-miisti. Bet tagad tev viņa jāpamet. Sāpes par to un tas, ko tu sevī esi turējusi visus šos gadus, padara šo šķiršanos vēl smagāku. Tev tas viņai jāizstāsta, jāatklāj patiesība par viņas piedzimšanu. Un gādā, lai viņa zinātu, mēģini panākt, lai viņa zinātu, ka es viņu mīlēju. Un būtu to pierādījis, ja vien varētu.

Es to nespēju izdarīt viena, Amanda domāja, ar pūlēm atmozdamās, kad Tomija tēls pamazām izgaisa. Ak, mīļais Dievs, neliec man to darīt vienai!

— Mammu! — Maigi, kaut arī trīcošām rokām, vŠcno-na noglāstīja mātes sviedriem klāto seju. — Mammu, mosties! Tas ir tikai sapnis. Slikts sapnis. — Viņa saprata, ko nozīmē būt sapņu mocītai, un zināja, cik baisi ir pamosties — jo tagad pati katru rītu modās ar bailēm, ka māte jau varētu būt mirusi. Viņas balsī bija jūtams izmisums. Tikai ne tagad, viņa lūdza Dievu. Vēl ne. — Tev jāmostas!

— Senona! Viņi abi ir miruši. Viņi abi ir miruši. Atņemti man.

— Klusu, neraudi! Lūdzu, neraudi! Tagad atver acis un palūkojies uz mani!

Amandas plakstiņi notrīsēja un pavērās. Viņas acis bija skumju pārpilnas.

— Piedod! Man tik ļoti žēl... Es darīju vienīgi to, kas, manuprāt, būtu labāk tev.

— Es zinu. Protams, tu tā darīji. — Senonai uz brīdi ienāca prātā, vai šī murgpilnā valoda nozīmē to, ka vēzis izplatījies arī smadzenēs. Vai tad nepietika ar to, ka tas bija sagrābis mātes kaulus? Viņa nolādēja nepiesātināmo slimību un nolādēja Dievu, bet viņas balss, uzrunājot māti, skanēja mierīgi. — Ir jau labi. Es esmu tev līdzās. Esmu pie tevis.

Amanda ar pūlēm ievilka ilgu, aprautu elpu. Viņas galvā šaudījās vīzijas: Kolins, Tomijs, viņas mīļotā meitenīte... Kādas sāpes pauda Senonas acis — cik satriektas tās bija izskatījušās, kad viņa pirmoreiz bija atgriezusies Kolumbusā.

— Ir jau labāk. — Amanda būtu ar mieru darīt nezin ko, lai izdzēstu bailes meitas acīs. — Protams, tu esi pie manis. Es priecājos, ka tu esi šeit. — Un man ir tik žēl, tik ļoti žēl, mīļā, ka man būs tevi jāpamet. — Esmu tevi nobiedējusi. Piedod, ka tevi nobiedēju!

la bija taisnība — šīs bailes bija kā metāla garša Senonas kaklā, bet viņa papurināja galvu, lai to noliegtu. Tagad viņa jau bija gandrīz pieradusi pie šīm bailēm; tās nebija devušas viņai mieru kopš tā brīža, kad viņa savā Ņujorkas birojā bija pacēlusi telefona klausuli un izdzirdējusi ziņu, ka māte ir tuvu nāvei.

— Viti tev sāp?

— Nē, nē, neraizējies. — Amanda atkal nopūtās. Kaut ari viņu mocīja sāpes, drausmīgas sāpes, viņa jutās stiprāka. Un viņai tādai jābūt, ja iedomājas, kas viņu vēl gaidīja. Šajās dažās īsajās nedēļās, kopš Šenona bija atgriezusies mājās, viņa bija glabājusi noslēpumu neizpaustu, kā to bija darījusi visu meitas līdzšinējo dzīvi. Bet tagad viņai vajadzēs to atklāt. Laika vairs nebija atlicis daudz. — Vai varu dabūt mazliet ūdens, mīļā?

— Protams! — Šenona paņēma termosveida krūzi, kas atradās līdzās gultai, pielēja plastikāta glāzi un pasniedza mātei salmiņu.

Viņa rūpīgi sakārtoja slimnīcas tipa gultas galvgali, lai Amandai būtu ērtāk. Kolumbusas jaukās mājas dzīvojamā istaba bija pielāgota slimnieces aprūpēšanai. Gan Amanda, gan Šenona bija gribējušas, lai Amanda pavadītu savas pēdējās atlikušās dienas mājās.

No stereoatskaņotāja plūda klusa mūzika. Grāmata, ko Šenona bija ienesusi dzīvojamā istabā, lai skaļi palasītu, bija nokritusi zemē, kad viņa to panikā izlaida no rokām. Viņa noliecās, lai to paceltu, cenzdamās saglabāt savaldību.

Kad Šenona bija viena, viņa mēģināja sev iestāstīt, ka mātes stāvoklī ar katru dienu jūtama uzlabošanās, ka to var pamanīt. Bet vajadzēja tikai palūkoties uz māti, redzēt viņas iepelēko ādu, sāpju grumbas, pakāpenisko izdi[sanu, lai saprastu, kas norisinās īstenībā.

Tagad vairs nevarēja neko līdzēt, tikai rūpēties, lai māte justos ērti, paļauties uz morfiju, kas notrulināja sāpes, kuras tā īsti nekad neizzuda.

Man nepieciešams kāds mirklis, lai savaldītos, Šenona aptvēra, kad kaklā atkal sakāpa panikas kamols. Tikai mirklis vienatnē, lai saņemtu drosmi.

— Es tev atnesīšu patīkami mitru drāniņu, lai atvēsinātu seju.

— Paldies!

Pa to laiku, Amanda nodomāja, kad Šenona izgāja no istabas, izvēlēšos īstos vārdus.

PIRMĀ NODAĻA

Amanda gadiem ilgi bija gatavojusies šim brīdim, zinādama, ka tas pienāks, vēlēdamās, kaut tas nepienāktu. Tas, kas bija godīgi un pareizi pret vienu no vīriešiem, ko viņa mīlēja, bija netaisnīgi pret otru, lai ari kā viņa uz to raudzītos.

Bet šobrīd viņa nevarēja domāt ne par vienu no viņiem abiem. Ne arī gremdēties domās pati par savu kaunu.

Tagad viņai bija jādomā vienīgi par Šenonu. Jājūt līdzi vienīgi Senonai.

Savai skaistajai, lieliskajai meitai, kas allaž bija sagādājusi viņai vienīgi prieku. Senona bija viņas lepnums. Gluži kā saindēta straume Amandu sagrāba sāpes, bet viņa sakoda zobus. Tagad vienīgās raizes būs par to, kas sagaidāms pavisam drīz un būs saistīts ar notikumiem pirms šiem daudzajiem gadiem Īrijā. Amanda no visas sirds vēlējās, kaut varētu mazināt šīs sāpes.

Viņa raudzījās, kā meita straujām, graciozām kustībām atgriežas istabā, paužot nervozu enerģiju. Viņa kustas tāpat kā tēvs, Amanda nodomāja. Ne jau Kolins.

Mīļais, jaukais Kolins bija lāčojis neveikli kā pāraudzis kucēns.

Bet Tomijs bija kustējies veikli un strauji.

V

Senonai bija arī Tomija acis. Spilgtā sūnu zaļumā, tik skaidras kā ezers saules gaismā. Košie kastaņbrūnie mati, kas zīdaini slīga līdz pat zodam, bija vēl viens mantojums no Īrijas. Tomēr Amandai patika domāt, ka meitas sejas veidols, krēmkrāsas āda un maigās, pilnīgās lūpas ir viņas pašas dāvātas.

Bet tieši Kolins bija tas, lai Dievs mielo viņa dvēseli, kas bija piešķīris Senonai izlēmību un mērķtiecību, un stabilu pašapziņu.

V v . •

Kad Senona noslaucīja viņas sasvīdušo seju ar mitru drāniņu, Amanda pasmaidīja.

— Es tev nekad neesmu pietiekami daudz sacījusi, cik

V

ļoti lepna jūtos par tevi, Senona.

— Esi gan teikusi.

— Nē, es skaidri liku manīt tev savu vilšanos, kad tu neizvēlējies gleznošanu par savu profesiju. Tas bija tik patmīlīgi no manas puses. Es vairāk nekā jebkurš apzinos, ka sievietei pašai jāizvēlas sava nākotne.

— Tu nekad necenties mani atrunāt no došanās uz Ņujorku, ne arī no darbošanās komeremākslas jomā. Un es taču vēl arvien gleznoju, — Senona ar noslēpumainu smaidu piebilda. — Esmu gandrīz pabeigusi kādu kluso dabu, kas, manuprāt, tev varētu patikt.

Kāpēc gan viņa nebija paņēmusi to audeklu sev līdzi? Sasodīts, kāpēc gan viņa nebija iedomājusies ielikt līdzi krā-16 sas vai kaut skiču albumu, tad viņa būtu varējusi sēdēt blakus mātei un sniegt viņai prieku raudzīties, kā meita glezno.

— Redzi, tas ir viens no maniem iemīļotākajiem darbiem. — Amanda pamāja uz portretu pie sienas. — Tas, kurā attēlots tavs tēvs dārzā guļam šūpuļkrēslā.

— Un cenšas saņemties, lai dotos nopļaut mauriņu... —

V

Senona šķelmīgi pasmaidīja. Nolikusi mitro drāniņu sānis, viņa apsēdās uz krēsla līdzās gultai. — Ikreiz, kad mēs viņam jautājām, kāpēc viņš nenolīgst zāliena pļaušanai kādu puisi, tētis apgalvoja, ka viņam ļoti patīkot šī nodarbe, un tad viņš izgāja ārā un aizmiga.

— Viņam allaž izdevās mani sasmīdināt. Man tā tik ļoti pietrūkst! — Amanda noglauda Šenonai roku. — Es zinu, ka arī tev viņa pietrūkst.

— Man vēl arvien šķiet, ka viņš tūlīt trokšņaini ienāks

> 7 » »

V

pa durvīm. “Mendij, Senona,” viņš paziņos, “uzvelciet savas labākās kleitas! Es tikko sagādāju savam klientam desmit tūkstošus, un mēs dosimies vakariņās uz restorānu.”

— Viņam patiesi patika pelnīt naudu, — Amanda prātoja. — Ta viņam bija gluži kā spēle. Viņš nekad to neskaitīja dolāros un centos, nekad viņu nepārņēma ne alkatība, ne patmīlība. Viņš to uzskatīja tikai par jautru procesu. Tikpat jautru kā pārcelšanos no vienas vietas uz nākamo ik pēc pāris gadiem. “Laižam prom no šīs pilsētiņas, Mendij. Ko tu teiktu par Kolorādo? Vai par Memfisu?”

Viņa iesmējās un papurināja galvu. Ak, cik jauki bija smieties, kaut uz īsu mirkli izlikties, ka viņas tikai pļāpā, kā bieži bija to darījušas.

i

17

— Visbeidzot, kad mēs pārcēlāmies uz šejieni, es viņam sacīju, ka jau diezgan ilgi esmu tēlojusi čigānieti. Šīs mums bija īstas mājas. Viņš te iedzīvojās tā, it kā visu laiku būtu gaidījis īsto brīdi un īsto vietu.

— Viņam patika šī māja, — Šenona nomurmināja. — Man arī. Man nekad nebija iebildumu pret pārcelšanos. Tētis to allaž padarīja par piedzīvojumu. Bet, atceros, apmēram nedēļu pēc mūsu pārcelšanās uz šejieni es sēdēju savā istabā un prātoju, ka šoreiz man gribētos te palikt. — Viņa uzsmaidīja mātei. — Laikam mēs visi jutāmies vienādi.

— Tevis dēļ viņš būtu bijis ar mieru gāzt kalnus un cīnīties ar tīģeriem. — Amandas balss ietrīcējās, tad viņa savaldījās. — Vai tu zini, Šenona, patiesi zini, cik ļoti viņš tevi mīlēja?

— Jā. — Šenona pacēla mātes roku un piespieda to sev pie vaiga. — Es tiešām to zinu.

— Atceries to! Allaž atceries to! Šenona, man tev jāpastāsta kaut kas tāds, kas varētu tevi sāpināt, sadusmot un apmulsināt. Piedod man to jau iepriekš. — Viņa dziļi ievilka elpu.

Viņas sapnī bija kas vairāk nekā tikai mīlestība un sāpes. Tajā bija mudinājums steidzami rīkoties. Amanda zināja, ka viņai vairs nav atlicis pat to niecīgo trīs nedēļu, kuras bija apsolījis ārsts.

— Mammu, es saprotu. Bet mums vēl arvien ir cerība. Cerība ir vienmēr.

— Ar šo te tam nav nekāda sakara, — Amanda teica, pacēlusi roku, lai pamātu uz savu pašreizējo slimnieces istabu. — Man tev jāpastāsta par pagātni, mīļā, par senu pagātni. Kad es kopā ar draudzeni devos ceļojumā uz Īriju un apmetos Klēras grāfistē.

— Es nemaz nezināju, ka tu kādreiz esi dzīvojusi Īrijā. — Šenonai ienāca prātā, cik dīvaina ir šī doma.

— Lai kurp mēs ceļotu, es vienmēr gudroju, kāpēc mēs nekad nebraucam turp, ja jau tavi un tēva senči nākuši no Īrijas. Un es allaž esmu izjutusi kaut kādu... saistību vai savādu pievilkšanas spēku.

— Tiešām? — Amanda klusi pārjautāja.

— To ir grūti izskaidrot, — Šenona nomurmināja. Juzdamās muļķīgi, jo viņa nepiederēja pie tām sievietēm, kas mēdz runāt par saviem sapņiem, viņa pasmaidīja.

— Es vienmēr sev iegalvoju: ja kādreiz dabūšu garāku atvaļinājumu, došos tieši uz turieni. Bet ņemot vērā paaugstinājumu un jaunos pienākumus... — Viņa paraustīja plecus un atvairīja šo domu. — Šā vai tā, cik atceros, lai arī kad ieminējos par ieceri doties uz Īriju, tu mūžam pakratīji galvu un apgalvoji, ka ir tik daudzas citas vietas, ko redzēt.

— Es nespēju saņemties, lai tur atgrieztos, un tavs tēvs to saprata. — Amanda saknieba lūpas un pētīja meitas seju. — Vai tu paliksi man līdzās un noklausīsies? Un vai tu, lūdzu, centīsies saprast?

Šenonai pār muguru jau atkal zagās jaunas baiļu trīsas. Kas gan varētu būt vēl ļaunāks nekā nāve, viņa prātoja. Un kāpēc viņai bija tik ļoti bail to uzklausīt?

Bet viņa palika sēžam un turēja mātes roku savējā.

— Tu esi satraukusies, — viņa iesāka. — Tu taču zini, cik ļoti svarīgi, lai tu nenervozētu.

— Un nodotos laimīgām iztēles ainām, — Amanda, tikko jaušami pasmaidījusi, piebilda.

— Tas varētu palīdzēt. Padomā par to! Cik esmu lasījusi...

— Es zinu. — Tagad bija nozudis pat tikko manāmais smaids. — Kad biju dažus gadus vecāka nekā tu, kopā ar kādu labu draudzeni —viņu sauca par Ketlīnu Reiliju — aizceļoju uz Īriju. Mums tas bija lielisks piedzīvojums. Mēs bijām pieaugušas sievietes, bet abas bijām no stingrām ģimenēm. Tik stingrām, ka man jau bija vairāk nekā trīsdesmit gadu, līdz sadūšojos uz šo soli.

Viņa pagrieza galvu tā, lai runājot varētu vērot Seno-nas seju.

— Tu to nesapratīsi. Tu allaž esi bijusi tik pašpārliecināta un drosmīga. Bet, kad es biju tavā vecumā, es pat vēl nemaz nebiju sākusi piespiest sevi pārvarēt mazdūšību.

— Tu nekad neesi bijusi mazdūšīga.

— Reiz es tāda biju, — Amanda klusi atsaucās. — Biju. Mani vecāki bija klīrīgi īri, tik paštaisni kā trīs mācītāji kopā. Viņu lielākā vilšanās — vairāk gan prestiža, ne reliģijas dēļ — bija tā, ka nevienam no viņu bērniem nebija noslieces uz reliģiju.

— Bet tu taču biji vienīgais bērns, — Senona pārtrauca māti.

— Tas ir viens no faktiem, par kuru tev nepastāstīju patiesību. Es tev sacīju, ka man nav neviena cita ģimenes locekļa, jo gribēju, lai tu tam noticētu. Patiesībā man bija divi brāļi un māsa, bet kopš tavas piedzimšanas mēs neesam pārmijuši ne vārda.

— Kāpēc gan... — Šenona aprāvās. — Atvaino! Turpini.

—Tu allaž esi pratusi labi klausīties. To tev iemācīja tēvs. — Viņa mirkli klusēja, domādama par Kolinu, lūgdama Dievu, kaut tas, ko viņa šobrīd grasījās darīt, būtu pareizais risinājums viņiem visiem. — Mūsu ģimenē nepastāvēja tuvas attiecības, Šenona. Mūsu mājā valdīja... stīvums — gan noteikumos, gan izturēšanās veidā. Lai kopā ar Keitu dotos uz Īriju, man bija jānoklausās nikni iebildumi. Tomēr mēs aizbraucām, juzdamās tik priecīgi satrauktas kā skolnieces, kas dodas piknikā. Vispirms mēs devāmies uz Dublinu. Tad turpinājām ceļu, sekojot savām kartēm turp, kur deguns rādīja. Pirmo reizi mūžā es jutos brīva.

Amanda atklāja, ka ir viegli to visu atcerēties. Pat pēc visiem šiem gadiem, kad viņa bija apspiedusi atmiņas, tās atkal uzpeldēja tik tīras un skaidras kā ūdens. Keilas ķiķinošie smiekli, viņu nomātās mazītiņās mašīnas motora krekstošā rūkoņa, visi aplamie un pareizie pagriezieni, ko viņas bija pieredzējušas.

Un pašas pirmais apbrīnas pilnais skatiens uz plašajiem pakalniem un klinšu radzēm rietumu piekrastē. īsta mājās atgriešanās sajūta, kādu viņa nekad nebija gaidījusi un arī pēc tam vairs nekad nebija izjutusi.

— Mēs vēlējāmies apskatīt it visu iespējamo un, kad bijām sasniegušas rietumu piekrasti, uzgājām burvīgu krodziņu Šenonas upes krastā. Apmetāmies tur, jo nospriedām, ka mēs varētu to padarīt par kaut ko līdzīgu bāzes nometnei, kamēr pašas dosimies katru dienu izbraukumos pa tuvējo apkārtni. Uz Mora klintīm, Golveju, Bali-banjonas pludmali un visām tām nelielajām burvīgajām vietiņām, kas gadās ceļā, kad tiek vismazāk gaidītas.

Tad viņa uzlūkoja meitu, un viņas acis bija skaidras un spožas.

— Ak, kā es vēlētos, kaut tu varētu aizbraukt turp un pati redzēt un izjust tās vietas burvību: jūru, kas, atgādinot negaisa dunoņu, šļācas pret klintīm, plašo lauku zaļumu, burvīgo gaisu, kad viegli un maigi līst lietus vai no Atlantijas okeāna puses pūš brāzmains vējš. Un mirdzumu debesīs, kurš līdzinās viegli zeltītu pērļu virteņu vizuļošanai.

Senona pārsteigta saklausīja mātes balsī tādu mīlestību un ilgas, par kādām nebija pat nojautusi.

— Tomēr tu nekad vairs turp neaizbrauci.

— Nē. — Amanda nopūtās. — Es nekad turp vairs neaizbraucu. Vai tev nekad nav ienācis prātā, mīļā, kā ir tad, kad cilvēks smalki izplāno visu uz priekšu, paredzot, kāda būs nākamā diena un tad vēl nākamā, un tad notiek kaut kas pavisam sīks un neparedzēts, kaut kas šķietami pilnīgi nenozīmīgs, un pēkšņi viss dzīves ritms mainās. Un nekas vairs nerisinās tāpat kā agrāk.

Tas vairāk bija apgalvojums, nevis jautājums, dapēc Senona tikai gaidīja, prātodama, kas tas bijis par sīkumu, kas pārvērtis mātes ierasto dzīves ritmu.

Sāpes jau atkal viltīgi zagās klāt. Amanda uz mirkli aizvēra acis, visiem spēkiem cenzdamās tās apspiest. Viņa panāks, ka sāpes atkāpjas, līdz viņa beigs stāstīt to, ko iesākusi.

— Kādu rītu — tas bija uz vasaras beigām, un laiku pa laikam, kā jau tas pienākas, līņāja lietus — Keita nejutās visai labi. Viņa nolēma, ka todien paliks mājās, pagulēs, mazliet palasīs un vispār palutinās sevi. Es izjutu dīvainu nemieru, mani urdīja doma, ka man kaut kur jādodas. Tāpēc paņēmu mašīnu un braucu. Neko iepriekš neplānojusi, es nonācu pie Lielās Cilpas klintīm. Kāpjot ārā no mašīnas, dzirdēju pret krastu sitamies viļņus un devos klinšu virzienā. Pūta vējš, likdams šalkot zālei. Es sajutu okeāna un lietus smaržu. Tā bija tik spēcīga un trīsināja gaisu tikpat stipri kā viļņi, kas triecās pret akmeņiem.

Amanda uz mirkli apklusa, tad pavisam lēnām turpināja.

— Es ieraudzīju kādu vīrieti stāvam pie pašas kraujas malas, kur klintis iesniedzās jūrā. Viņš lūkojās pāri ūdeņu plašumiem, cauri lietum — uz rietumiem, uz Amerikas pusi. Viņš tur stāvēja pavisam viens, sakumpis, slapjā žaketē, un no viņa cepures, kas bija zemu uzmaukta pār acīm, pilēja ūdens. Viņš pagriezās tā, it kā tieši mani būtu gaidījis, un uzsmaidīja.

Piepeši Šenonai gribējās piecelties kājās un sacīt mātei, ka laiks beigt stāstījumu, laiks atpūsties vai darīt jebko citu, tik ne turpināt šo stāstu. Pati to nepamanīdama, viņa bija sažņaugusi rokas dūrēs. Bet vēl lielāks saspringts kamols spieda pakrūti.

— Viņš vairs nebija jauns, — Amanda klusi turpināja. — Bet ļoti glīts. Viņa acīs vīdēja kaut kas skumjš, izmisis. Viņš pasmaidīja un padeva labrītu, un piebilda, ka diena ir brīnišķīga, kaut arī galvu šaustīja lietus lāses un sejā triecās vējš. Es iesmējos, jo nezin kāpēc arī man šī diena šķita brīnišķīga. Un, kaut arī jau biju pieradusi pie rietumīru muzikālā akcenta, viņa balss bija tik burvīga, ka zināju: es spētu to klausīties stundām ilgi. Tā nu mēs tur stāvējām un runājāmies: par maniem ceļojumiem, par Ameriku. Viņš apgalvoja, ka esot zemnieks. Gan ne pārāk labs, un viņš pats to nožēlojot, jo viņam jāgādājot par divām mazām meitām. Bet, runājot par meitām, viņa sejā nebija skumju. Tā staroja. Tas esot viņa Megija Mēja un Brī, kā viņš pats tās sauca. Bet par savu sievu viņš necik nerunāja.

Amanda nopūtās un turpināja.

— Aiz mākoņiem parādījās saule. Tā izlīda tik gurdi un tik brīnišķīgi, kamēr mēs tā stāvējām, it kā starp mākoņiem izsprauktos neskaitāmas zeltainas straumītes. Mēs abi gājām pa šaurajām taciņām un sarunājāmies, it kā visu mūžu būtu pazinuši viens otru. Un turpat, uz augstajām, dārdošajām klintīm, es iemīlējos šajā vīrietī. Tam būtu vajadzējis mani biedēt. — Viņa uzlūkoja Šenonu un nedroši pastiepa roku. — Man patiesi bija kauns par savām jūtām, jo viņš bija precēts vīrs ar bērniem. Bet man šķita, ka iemīlējusies esmu vienīgi es, un kas gan tas par grēku, ko izjūt vecmeitas sirds, ja to kādā rītā apbūris glīts vīrietis?

Viņa ar atvieglojumu sajuta meitas pirkstus apvija-mies ap savu roku.

— Taču es nebiju vienīgā, kura bija iemīlējusies. Mēs satikāmies atkal — gluži nevainīgos apstākļos. Krodziņā, tad atkal uz klintīm, un reiz viņš mūs abas ar Keitu aizveda uz nelielu tirdziņu netālu no Enisas. Mūsu attiecības nespēja palikt nevainīgas. Mēs vairs nebijām bērni, un tas, ko mēs viens pret otru izjutām, bija kaut kas tik milzīgs un neizmērojams, tik nozīmīgs un — tev jānotic man — tik pareizs. Keita to zināja — to būtu pamanījis ikviens, kas mūs uzlūkoja, — un viņa runāja ar mani tā, kā tas pieklājas draudzenei. Bet es mīlēju šo vīrieti un nekad vēl nebiju jutusies tik laimīga kā tajos brīžos, kad biju kopā ar viņu. Viņš ne reizi man neko nesolīja. Mēs gan sapņojām par nākotni, bet starp mums nebija nekādu solījumu. Viņš bija saistīts ar sievu, kas nejuta pret viņu mīlestību, un ar bērniem, kurus viņš dievināja.

Amanda aplaizīja savas sausās lūpas un padzēra ar salmiņu vēl vienu malku no glāzes, ko Šenona viņai pasniedza, nerunādama ne vārda. Tad Amanda vēl uz mirkli apklusa, jo turpmākais stāstījums vairs nepavisam nelikās tik viegls.

— Es apzinājos, ko daru. Patiesi, Šenona, kad mēs kļuvām tuvi, tieši no manas puses nāca lielākā iniciatīva. Viņš man bija pirmais vīrietis, un, kad viņš beidzot mani ieguva, viņš to darīja tik maigi, tik uzmanīgi, ar tādu mīlestību, ka pēc tam mēs abi raudājām. Jo mēs zinājām, ka esam atraduši viens otru pārāk vēlu un ka mūsu attiecībām nav nākotnes. Un tomēr mēs kalām muļķīgus plānus. Viņš sapņoja, ka varētu sagādāt līdzekļus, lai viņa sieva Īrijā būtu nodrošināta, un atvestu savas meitas pie manis uz Ameriku, kur mēs izveidotu īstu ģimeni. Šis vīrietis, tāpat kā es, izmisīgi ilgojās pēc īstas ģimenes. Mēs bieži mēdzām runāties tajā krodziņa istabiņā ar skatu uz upi, un mēs iztēlojāmies, ka tā varētu turpināties mūžīgi. Mūsu rīcībā bija trīs nedēļas, un katra nākamā diena bija vēl brīnišķīgāka nekā iepriekšējā un bezgala smeldzoša. Man bija jāpamet gan viņš, gan Īrija. Viņš apgalvoja, ka stāvēšot Lielajā Cilpā, kur mēs abi pirmoreiz tikāmies, un raudzīšoties pāri jūrai uz Ņujorku, uz manu pusi.

Viņu sauca Tomass Konkanons, viņš bija zemnieks, kurš vēlējās kļūt dzejnieks.

— Vai tu... — Šenonas balss bija aizsmakusi un aizkustināta. — Vai tu vēl kādreiz viņu satiki?

— Nē. Kādu laiku es viņam rakstīju vēstules, un viņš man atbildēja. — Sakniebusi lūpas, Amanda ielūkojās meitai acīs. — Drīz pēc atgriešanās Ņujorkā es atklāju, ka zem sirds nesu bērniņu.

V

Senona strauji papurināja galvu; šis noliegums bija instinktīvs, bet viņas bailes — milzīgas.

— Tu biji stāvoklī? — Sirds sāka sisties dobji un strauji. Viņa atkal pakratīja galvu un mēģināja atraut savu roku. Pat neklausoties turpmāko stāsta daļu, viņa jau to nojauta, viņa to zināja. — Nē.

— Es biju sajūsmināta. — Amandas rokas tvēriens kļuva ciešāks, kaut acī tas prasīja lielāku piepūli. — Jau no pirmā mirkļa, kopš biju pārliecināta, ka esmu stāvoklī, es biju sajūsmināta. Nekad nebiju domājusi, ka man reiz būs bērns, ka sastapšu vīrieti, kurš mani mīlēs tik ļoti, lai dāvātu man bērnu. Ak, kā es vēlējos šo bērnu, kā es to mīlēju, kā pateicos Dievam par to! Un kādas skumjas un ciešanas mani pārmāca, kad apzinājos, ka nekad nespēšu kopā ar To-miju priecāties par to brīnišķīgo velti, kas bija radusies no mūsu abu mīlestības. Kad es viņam par to aizrakstīju, vēstule, ko viņš man atsūtīja, bija neprātīgu ideju pilna. Viņš grasījās pamest savas mājas un braukt šurp, pie manis. Viņš baidījās par mani un par to, kas mani vienu gaidīja. Es zināju, ka viņš būtu atbraucis, un mani šī iespēja vilināja. Bet tā nebūtu pareiza rīcība, Šenona, tieši tikpat ļoti, cik mūsu abu mīlestība bija pareiza. Tāpēc es viņam uzrakstīju vēl vienu — pēdējo — vēstuli, samelojot pirmo reizi mūžā un apgalvojot, ka man nemaz nav bail, ka es neesmu viena un ka grasos doties prom no Ņujorkas.

— Tu esi nogurusi. — Šenona izmisīgi vēlējās izbeigt mātes stāstījumu. Viņas pašas pasaule ļodzījās, un viņai bija jāpieliek visas pūles, lai to atkal stabilizētu. — Tu jau pārāk ilgi esi runājusi. Tev laiks dzert zāles.

— Viņš būtu tevi mīlējis, — Amanda dedzīgi paziņoja. — Ja vien viņam būtu bijusi tāda iespēja. Savā sirdī es zināju, ka viņš tevi mīl, pat ne reizi tevi neredzējis.

— Pietiek! — Tad viņa tiešām piecēlās kājās, atraudama savu roku un atvairīdama šīs domas. Kaklā kāpa nelabums, viņa jutās nosalusi un trausla. — Es negribu to dzirdēt. Man nevajag to dzirdēt.

— Vajag gan. Piedod man par tām sāpēm, ko šie vārdi tev sagādā, bet tev ir jāzina it viss. Es tiešām aizbraucu no Ņujorkas,—Amanda steidzīgi turpināja. — Pateicu savai ģimenei, ka esmu stāvoklī, un viņi bija satriekti un nikni. Viņi gribēja, lai es klusi un diskrēti aizbraucu prom, lai atsakos no tevis, lai nebūtu nekāda skandāla un nekāda kauna. Bet es labāk būtu bijusi ar mieru mirt nekā atteikties no tevis. Tu biji mans bērns un arī Tomija bērns. Vienīgais, ko es mājās dzirdēju, bija briesmīgi vārdi, draudi un ultimāti. Viņi atteicās no manis, un mans tēvs, būdams prātīgs darījumu lietās, nobloķēja manu bankas kontu tā, ka es nevarēju tikt pie naudas, ko man bija atstājusi vecmamma. Redzi, viņam nauda nekad nebija šķitusi bērnu spēlīte. Viņa rokās tā noteica varu. Es bez jebkādas nožēlas aizbraucu no mājām tikai ar to naudu, kas bija man makā, un ar vienu vienīgu koferi.

Senona jutās tā, it kā viņa būtu pagrūsta zem ūdens un censtos ar pūlēm izkļūt no tā, lai varētu ieelpot gaisu. Tomēr viņa pavisam skaidri iztēlē saskatīja māti: jaunu, ar bērniņu zem sirds, gandrīz bez penija kabatā, ar vienu vienīgu koferi rokā.

— Vai nebija neviena, kas palīdzētu tev?

— Keita palīdzētu, bet es zināju, ka tad viņai būtu par to jācieš. Tā bija mana rīcība un mans nodarījums. Un, lai kāds būtu apkaunojums, tas bija mans. Arī prieks par gaidāmo bērnu bija mans. Es devos ar vilcienu uz ziemeļiem un dabūju oficiantes darbu kādā Ketskilas kūrortā. Un tur es sastapu Kolinu Bodinu.

Amanda nogaidīja, līdz Šenona aizgriezās un piegāja pie dziestošā kamīna. Istabā bija kluss, vienīgās skaņas bija gruzdošo ogļu šņākoņa, aiz logiem nerātnais vējš laiku pa laikam uzpūta oglēm liesmiņas. Bet aiz šā klusuma Amanda juta vētru, kas plosījās dvēselē viņas bērnam, kuru viņa mīlēja vairāk par savu dzīvību. Viņa jau tagad cieta, apzinoties, ka šī vētra draud satriekt viņas abas.

— Kolins tur atpūtās kopā ar saviem vecākiem. Es viņam nepievērsu pārāk lielu uzmanību. Viņš bija tikai viens no bagātajiem un privileģētajiem, kuri man bija jāapkalpo pie galdiņiem. Laiku pa laikam viņš veltīja man kādu joku, un tad es pasmaidīju, kā jau tas bija paredzēts. Visas manas domas kavējās pie darba un pie samaksas, un pie mazuļa, kas auga manī. Tad kādu pēcpusdienu sākās negaiss, kas izvērtās milzum stiprs. Liela daļa viesu vēlējās palikt telpās, savās istabās, un man vajadzēja nest viņiem pusdienas. Ar paplāti rokās steidzos uz kādu no atpūtnieku mājiņām, man varēja iznākt nepatikšanas, ja ēdiens atdzistu un viesis par to sūdzētos. Un tieši tobrīd gar stūri izlīgojās Kolins, izmircis kā suns, un nogāza mani no kājām. Cik viņš bija neveikls, lai Dievs mielo viņa dvēseli!

Šenona raudzījās kvēlojošajās oglēs, un asaras dedzināja viņas acis.

— Viņš apgalvoja, ka tieši tā jūs esot iepazinušies — kad viņš tevi nogāzis no kājām.

— Tā arī bija. Un mēs allaž tev stāstījām patiesību, ja atzinām to par iespējamu. Tātad Kolina pēc es nogāzos dubļos, un paplāte ar ēdienu nokrita, un pusdienas bija pagalam. Viņš sāka atvainoties un centās palīdzēt man piecelties kājās. Bet vienīgais, ko es spēju redzēt, bija sabojātais ēdiens. Un man no pilno paplāšu nēsāšanas smel-dza mugura un kājas bija nogurušas no pašas smagā auguma nešanas. Es sāku raudāt. Sēdēju tur dubļos un raudāju un raudāju, un raudāju. Es nespēju rimties. Pat tad, kad Kolins mani pacēla uz rokām un aiznesa uz savu istabu, es vēl nespēju rimties. Viņš bija ļoti mīļš, lai gan notašķījies ar dubļiem, apsēdināja mani uz krēsla, apsedza ar segu un pats sēdēja līdzās, glāstīdams manu roku, līdz man izsīka visas asaras. Es jutos tik nokaunējusies, un Kolins bija ļoti laipns. Viņš neļāva man doties prom, līdz apsolīju, ka paēdīšu vakariņas kopā ar viņu.

Tam vajadzēja būt romantiski un mīļi, Šenona domāja, līdz pašai sāka aizrauties elpa. Bet tā nebija. Tas bija briesmīgi.

— Viņš nezināja, ka tu esi stāvoklī.

Amanda saviebās: gan no apsūdzības, kas skanēja meitas vārdos, gan arī no jaunas sāpju lēkmes.

— Nē, tobrīd vēl nezināja. Tas gandrīz nemaz vēl nebija redzams, un es to rūpīgi slēpu, citādi būtu zaudējusi darbu. Toreiz bija citi laiki, un neprecēta oficiante stāvoklī bagātnieku atpūtas vietā ilgi nebūtu noturējusies.

— Tu ļāvi viņam sevī iemīlēties. — Šenonas balss bija salta, salta kā ledus, kas šķita pārklājis viņas ādu. — Kaut arī biji stāvoklī ar cita vīrieša bērnu.

Un šis bērns biju es, viņa satriekta domāja.

— Es biju pieaugusi sieviete, — Amanda piesardzīgi sacīja, vērodama meitas seju un iekšēji raudādama par to, ko tajā izlasīja. — Un neviens mani nebija īsti mīlējis. Ar Tomiju tas viss norisinājās tik strauji, tik negaidīti kā zibens spēriens. Kad sastapu Kolinu, es vēl arvien jutos šā zibens apžilbināta. Vel arvien mocījos ciešanās par pagājušo laimi, vēl arvien domāju tikai par to. It viss, ko izjutu pret Tomiju, tagad bija vērsts uz bērniņu, kurn mēs abi kopīgi bijām radījuši. Es jau varētu tev apgalvot, ka, pēc manām domām, Kolins man izrādīja vienīgi laipnību. Un patiesībā man sākumā tā arī šķita. Bet itin drīz es redzēju, ka viņš jūt vēl kaut ko vairāk.

— Un tu ļāvi viņam to darīt.

— Iespējams, es būtu varējusi apslāpēt viņa jūtas, — Amanda sacīja līdz ar garu, garu nopūtu. — Nezinu. Visu nākamo nedēļu manu istabu rotāja ziedi un tie glītie nieciņi, kādus Kolinam tik ļoti patika dāvināt. Viņš atrada ieganstu, lai būtu kopā ar mani. Ja man gadījās desmit minūšu pārtraukums, viņš tūlīt bija klāt. Tomēr pagāja vairākas dienas, līdz sapratu, ka šis vīrietis man velta uzmanību kā sievietei. Es pārbijos. Kolins bija jauks cilvēks un visu laiku izturējās pret mani laipni, bet viņš nezināja, ka nesu zem sirds cita vīrieša bērnu. Es viņam visu izstāstīju, būdama pārliecināta, ka ar to viss beigsies, un arī to nožēlodama, jo viņš bija pirmais draugs, kopš pametu Keitu Ņujorkā. Kolins noklausījās manu stāstu tā, kā vienīgi viņš to prata, bez iejaukšanās, bez jautājumiem, bez pārmetumiem. Kad biju beigusi runāt un atkal jau sāku raudāt, viņš saņēma manu roku. “Būs labāk, ja tu apprecēsies ar mani, Mendij,” viņš sacīja. “Es rūpēšos par tevi un par bērnu.”

Asaras bija izlauzušās no Šcnonas acīm, un tagad, viņai pagriežoties, tās ritēja pār vaigiem. Tādas pašas plūda arī pār mātes vaigiem, bet Šenona neļāvās, lai tās viņu iežēlinātu. Viņas pasaule vairs neļodzījās, tā bija pilnīgi sabrukusi.

— Tik vienkārši? Kā gan tas varēja būt tik vienkārši?

— Kolins mani mīlēja. Tas bija ļoti pazemojoši, kad aptvēru, ka viņš patiesi mani mīl. Protams, es viņam atteicu. Ko gan citu es varēju darīt? Nospriedu, ka viņš izturas muļķīgi galanti vai vienkārši tikai muļķīgi. Bet Kolins nelikās mierā. Pat tad, kad es sadusmojos un lūdzu, lai viņš liek mani mierā, viņš to nedarīja. — To atceroties, Amandas lūpās iezagās viegls smaids. — Bija tāda sajūta, it kā es būtu klints un viņš — vilnis, kas pacietīgi, nerimtīgi skalojas pret klinti, līdz tās pretestība zudusi. Viņš nesa man mazulim piemērotas lietiņas. Vai vari iztēloties vīrieti, kas pauž uzmanību iecerētajai, nesot dāvanas viņas vēl nedzimušajam bērnam? Kādu dienu Kolins ienāca manā istabā un paziņoja, ka mēs tūlīt pat došoties pēc laulības atļaujas, lai tikai es paņemot savu somiņu. Es tā arī izdarīju. Vienkārši paklausīju. Un vēl pēc divām dienām jau biju precējusies.

Amanda bargi palūkojās uz Senonu, jau paredzēdama jautājumu, pirms tas izskanēja.

— Es tev nemelošu un neapgalvošu, ka es toreiz Ko-linu mīlēju. Bet man viņš patika. Nemaz jau nebija iespējams neizjust patiku pret tādu vīrieti. Un es jutos pateicīga. Saprotams, ka viņa vecāki bija neapmierināti, bet viņš apgalvoja, ka likšot viņiem mainīt savas domas. Pazīstot Kolinu, domāju, ka viņš to arī būtu izdarījis, bet, braucot uz mājām, viņa vecāki cieta autokatastrofā un aizgāja bojā. Tā nu palikām tikai mēs abi un vēl tu. Es pati sev apsolījos, ka būšu viņam laba sieva, ka izveidošu viņam īstu ģimeni, pieņemšu viņu savā gultā. Es zvērēju, ka vairs nekad nedomāšu par Toiniju, bet tas nebija iespējams. Man bija vajadzīgi daudzi gadi, lai saprastu, ka nav nekāds grēks un kauns atcerēties pirmo vīrieti, kuru biju mīlējusi, ka tā nav neuzticība vīram.

— Viņš nebija mans tēvs, — Šenona caur ledainām lūpām izgrūda. — Viņš bija tavs vīrs, bet nebija mans tēvs.

— Ak, un kā vēl bija! — Amandas balsī pirmo reizi parādījās tikko jaušamas dusmas. — Pat nemēģini nekad apgalvot pretējo!

Šenonas balsī ieskanējās rūgtums.

— Tu taču tikko pati man apgalvoji pretējo, vai tad ne?

— Kolins mīlēja tevi jau tad, kamēr tu vēl atradies man zem sirds, viņš bez jebkādas vilcināšanās un neīsta lepnuma pieņēma mūs abas. — Amanda runāja tik ātri, cik vien to ļāva sāpes. — Tici man, es kaunējos par to, ka ilgojos pēc vīrieša, kuru nekad nedabūšu, kad man līdzās atradās otrs neizsakāmi jauks vīrietis. Tajā dienā, kad tu piedzimi un es redzēju viņu turam tevi savās lielajās, neveiklajās rokās, kad pamanīju brīnuma un lepnuma izteiksmi viņa sejā, mīlestības pilno skatienu viņa acīs, kad viņš tevi piespieda sev klāt tik maigi, it kā tu būtu no stikla, todien es viņā iemīlējos. Kopš tās dienas es viņu mīlēju tik ļoti, kā vien sieviete jebkad mīlējusi vīrieti. Un viņš tikpat patiesi bija tavs tēvs, kā vēlējās būt Tomijs, bet nespēja būt. Ja mums abiem arī bija kas jānožēlo, tad vienīgi tas, ka mums nebija vairāk bērnu, lai būtu vēl lielāka tā laime, kādu kopīgi izbaudījām ar tevi.

— Un tu gribi, lai es tā vienkārši to pieņemu? —

Šenona juta gan dusmas, gan mokošas ciešanas. Viņa stīvi raudzījās uz māti. Ta sieviete gultā tagad bija viņai svešiniece, tikpat sveša, kāda viņa šobrīd jutās pati sev. — Lai es turpinātu dzīvot, it kā nekas nebūtu mainījies?

— Dod sev laiku, lai to pieņemtu un saprastu. Es gribu, lai tu ticētu, ka mēs tevi mīlējām, mēs visi.

Senonas pasaule satriekta gulēja pie viņas kājām, it visas atmiņas, it viss, kam viņa bija ticējusi, tagad mētājās apkārt smalkās drumslās.

— Lai es to pieņemtu? To, ka tu gulēji ar precētu vīrieti un paliki stāvoklī, un tad apprecējies ar pirmo vīrieti, kurš piedāvāja par tevi parūpēties! Lai pieņemtu tos melus, ko tu man klāstīji visu manu mūžu, visu to krāpšanu!

— Tev ir tiesības dusmoties. — Amanda ar pūlēm apspieda sāpes: gan fiziskas, gan emocionālas.

— Dusmoties? Vai tu domā, ka tas, ko es jūtu, ir kaut kas tik bāls kā dusmas? Ak Dievs, kā tu spēji kaut ko tādu izdarīt? — Šenona apmetās riņķī, šausmas un sarūgtinājums šķita minam uz papēžiem. — Kā tu spēji visus šos gadus no manis slēpt kaut ko tādu, ļaut man ticēt, ka es esmu tā, kas patiesībā nemaz neesmu?

— Tu esi tā pati, kas biji, tas jau nav mainījies! — Amanda izmisusi atsaucās. — Mēs ar Kolinu rīkojāmies tā, kā uzskatījām par labāku tev. Mēs nekad īsti nezinājām, kā un kad lai tev to atklāj. Mēs...

— Jūs to apspriedāt? — Pašas samudžināto emociju pārņemta, Šenona strauji pagriezās pret trauslo sievieti gultā. Mirkli viņu pārņēma neprātīga, briesmīga vēlēšanās sagrābt

sarukušo augumu un sakratīt. — Vai šodien ir īstā diena, lai mēs pavēstītu Šenonai, ka viņa ir tikai sīka kļūda, kas pieļauta Īrijas rietumu piekrastē? Vai varbūt īstā diena būs rīt?

— Tu nebiji kļūda, nekad neesi bijusi kļūda. Tu biji brīnums. Sasodīts, Šenona... — Amanda aprāvās teikuma vidū un ievaidējās, kad augumam cauri izšāvās neciešamas sāpes, liekot aizrauties elpai, ieķeroties miesā gluži kā zvēra nagiem. Acu skatiens aizmiglojās. Viņa juta kādu roku paslejam viņas galvu, starp lūpām tika ieslidināta tablete, viņa izdzirdēja meitas balsi, kas tagad jau bija guvusi mierinošu toni.

— Iedzer mazliet ūdeni! Vēl mazliet. Ta jau ir labāk. Tagad atgulies un aizver acis.

— Šenona...

Meitas plauksta atradās turpat līdzās un saņēma Amandas pastiepto roku.

— Es esmu tepat, tev blakus. Pēc mirkļa sāpes būs pārgājušas. Tas būs prom, un tu pagulēsi.

Sāpes jau pamazām pierima, un nogurums mācās virsū kā migla. Pārāk maz laika — tas bija vienīgais, par ko Amanda spēja domāt. Kāpēc nekad nepietiek laika?

— Neienīsti mani, — viņa nomurmināja, ļaudamās šai miglai. — Lūdzu, neienīsti mani...

Vēl ilgi pēc tam, kad māte aizmiga, Šenona sēdēja viņai līdzās, pati savu ciešanu pārmākta.

Amanda tā arī vairs nepamodās.

OTRA NODALA

Kamēr okeāna vienā malā Toma Konkanona meita pūlējās samierināties ar sāpēm, ko radīja tuva cilvēka nāve, otrā krastā abas pārējās svinēja jaunas dzīvības ierašanos pasaulē.

Braiena Konkanone-Teina turēja rokās savu meitu, vērodama burvīgās zilās acis ar neizsakāmi garajām skropstām, mazītiņos pirkstus ar nevainojami veidotajiem nadziņiem, rozes pumpuram līdzīgo mutīti, kas bija savilkušies smaidā, un salīdzināt to ar kaut ko citu neviens ne uz zemes, ne debesīs nespētu viņu pierunāt.

Bija pagājusi tikai nepilna stunda, bet viņa jau bija aizmirsusi dzemdību sāpes un pārgurumu. Gan izlietos sviedrus, gan baiļu trīsas.

Viņai bija bērns.

— Tā nu ir īstenība. — Greisons Teins godbijīgi sacīja, nedroši ar pašiem pirkstu galiem noglāstīdams mazās vaidziņu. — Šī ir mūsu meita. — Viņš norija siekalas. Kei-la, viņš nodomāja. Viņa meita Keila. Un viņa šķita tik sīciņa, tik trausla, tik bezpalīdzīga. — Kā tev šķiet, vai es viņai patikšu?

Sievasmāsa, kas lūkojās viņam pār plecu, iesmējās.

— Nu, mums taču tu patīc... lielākoties. Tomēr viņa vairāk būs iedzimusi tevī, Brī, — Megija nosprieda un atbalstīdamās aplika roku ap Greisona vidukli. — Viņas mati būs tādā pašā krāsā kā tavējie. Tagad tie vairāk līdzinās rūsganiem, bet esmu ar mieru saderēt, ka pavisam drīz tie iegūs tavu rudi zeltaino toni.

Iepriecināta par šādu domu, Braiena starojoši pasmaidīja. Viņa noglāstīja meitas pakausi un atklāja, ka tas ir maigs kā ūdens.

— Tu tā domā?

— Varbūt viņai ir mans zods, — Greisons ar cerībām balsī ieteicās.

— Tas ir tik tipiski vīriešiem! — Megija piemiedza ar aci vīram, un Rogans Svīnijs uzsmaidīja viņai pāri slimnīcas gultai. — Sieviete ir spiesta izturēt grūtniecību ar visiem pie tās piederošajiem nelabumiem un pietūkušajām potītēm. Mēnešiem ilgi viņa slāj apkārt kā govs, tad pārcieš drausmīgās dzemdību sāpes...

— Neatgādini man to! — Greisons pat nepūlējās apspiest drebuļus. Var jau būt, ka Braiena to bija aizmirsusi, bet viņš gan ne. Viņš bija pārliecināts, ka šīs atmiņas gadiem ilgi nepametīs viņu pat sapņos.

Dzemdības, viņš ar šausmām atcerējās. Būdams rakstnieks, viņš allaž bija par to domājis kā par vienkāršu pāreju uz citu ainu. Tagad viņš vairs nekad par šo procesu tā nedomās.

Nespēdama pretoties kārdinājumam, Megija ķērās pie zobgalības. Viņas simpātijas pret Greisonu ikreiz, kad vien radās tāda iespēja, lika viņu paķircināt.

— Cik tad stundu tas vilkās? Paskaitīsim. Astoņpadsmit. Tavas dzemdības ilga astoņpadsmit stundu, Brī.

Kad Greisona seja sāka nobālēt, Braiena nespēja apslēpt smaidu.

— Apmēram. Katrā ziņā tobrīd man tas šķita vēl ilgāk, jo ikviens man lika elpot, un nabaga Greiss pats gandrīz aizelsās, demonstrēdams, kā man būtu jārīkojas.

— Vīrieši gatavi gaudot jau tad, kad aizvadījuši astoņas stundas pie rakstāmgalda. — Megija atmeta savu ugunīgo matu cekulu. — Un tomēr viņi spītīgi sauc mūs par vājo dzimumu.

— No manis gan tu neko tādu nedzirdēsi. — Rogans viņai uzsmaidīja. Piedalīšanās Braienas dzemdībās viņam bija atgādinājusi paša dēla piedzimšanu; lai laistu pasaulē Laiamu, viņa sieva bija cīnījusies gluži kā karavīrs kaujā. Tomēr neviens nepadomā par to, ko tādā brīdī pārdzīvo tēvs. — Kā jūtas tava roka, Greis?

Uzacis saraucis, Greisons pakustināja pirkstus — tos, kurus kādas īpaši sāpīgas kontrakcijas laikā viņa sieva bija saspiedusi pavisam plakanus.

— Šaubos, vai būtu kaut kas lauzts.

— Tu vīrišķīgi apslāpēji kliedzienu, — Megija atcerējās. — Bet, kad viņa tevi tā pamatīgāk satvēra, tev acis pārgriezās.

— Viņa tevi vismaz nelamāja, — Rogans piebilda, saraukdams uz sievas pusi savas tumšās, elegantās uzacis.

— Tie vārdi, kādus man veltīja Mārgarita Mērija toreiz, kad dzima Laiams, bija ļoti radoši, lai neteiktu vairāk. Un neatkārtojami.

— Pamēģini tu izspiest no sevis astoņas mārciņas, Svī-nij, tad redzēsim, kādi vārdi tev ienāks prātā. Un vienīgais, ko viņš sacīja, uzlūkojis Laiamu, — Megija turpināja,

— bija tas, ka zēnam esot viņa deguns.

— Un tā arī ir.

— Bet tev taču tagad nekas nekaiš? — Piepešā panikā Grcisons uzlūkoja sievu. Viņš pamanīja, ka Braiena vēl arvien ir mazliet bāla, bet viņas acis atkal raugās skaidri. No tām bija izzudis biedējošais sasprindzinājuma glāžai-nums. — Vai tiešām?

— Es jūtos lieliski. — Lai nomierinātu, viņa pacēla roku un pielika pie vīra sejas. Pie sejas, kuru viņa mīlēja, ar tās apgaroto muti un zeltītiem plankumiņiem izraibinātajām acīm. — Un es tev neprasīšu izpildīt solījumu nekad vairs man nepieskarties. Jo šis solījums tika dots pārāk saspringtā brīdī. — Iesmiedamās viņa pabužināja mazuli.

— Vai dzirdēji, Megij, kā Greiss kliedza uz ārstu? “Mēs esam pārdomājuši,” viņš paziņoja. “Mēs tomēr nevēlamies laist pasaulē bērnu. Paejiel malā, es vedīšu sievu mājās.”

— Tev jau viegli runāt. — Greisons vēlreiz izmantoja izdevību un noglāstīja ar pirkstu galiem mazulītes galviņu. — Tev nevajadzēja to visu noskatīties. Vīrieša cilvēkam dzemdības ir pārāk smagas.

— Un izšķirošā brīdī mēs tiekam vismazāk novērtēti, —

Rogans piebilda. Kad Megija iespurcās, Rogans pastiepa uz viņas pusi roku. — Mums vēl šur tur jāiegriežas, Megij.

— la ir. Mēs drīz atkal piejums ienāksim.

Kad viņi bija palikuši vieni, Braiena priecīgi uzsmaidīja vīram.

— Tagad mums ir īsta ģimene, Greis!

Stundu vēlāk, kad medicīnas māsa aiznesa mazulīti prom, Greisonu pārņēma bažas un aizdomas.

— Man jāiet un jāpieskata viņa. Man nepavisam nepatika tās māsas acu skatiens.

— Beidz nu raizēties, tētuk!

— Tētuks. — Plati smaidīdams, Greisons atkal uzlūkoja sievu. — Vai tā viņa mani sauks? Tas ir viegli izrunājams vārds. Varbūt viņa jau tagad var pateikt kaut ko uz to pusi, kā tev šķiet?

— Ak, noteikti! — Kad Greisons pieliecās, lai noskūpstītu Braienu, viņa smiedamās saņēma vīra seju plaukstās. — Mūsu Keilas prāts ir spožs kā saule.

— Keila Teina. — Greisons pamēģināja, kā skan šie vārdi, tad atkal pasmaidīja. — Keila Mārgarita Teina, pirmā Savienoto Valstu prezidente. Īrijā mums jau bija sieviete prezidentes amatā, — viņš piebilda. — Bet viņa varēs izvēlēties, kurā valstī viņai patiks labāk. Tu izskaties tik skaista, Braiena...

Viņš atkal noskūpstīja sievu, piepeši juzdamies pārsteigts, ka tikko pateicis pilnīgu taisnību. Viņas acis mirdzēja, seju apvija zeltainie mati. Braiena vēl joprojām bija mazliet bāla, bet Greiss pamanīja, ka vaigu galos atkal jau pamazām uzplaukst rožu sārtums.

— Un tu droši vien esi pārgurusi. Man būtu jāļauj tev gulēt.

— Gulēt... — Braiena iepleta acis un pievilka Greisu tuvāk, lai saņemtu vēl vienu skūpstu. — Tu laikam joko. Manī ir tik daudz enerģijas, ka šaubos, vai es tagad spēšu gulēt vairākas dienas. Bet to nu gan varu teikt droši, ka gandrīz vai mirstu badā. Es būtu gatava atdot jebko un vēl vairāk par milzīgu, karstu sviestmaizi un čipsu kaudzi.

— Tu gribi ēst? — Greisons pārsteigts samirkšķināja acis. — Kāda sieviete! Varbūt vēl pēc brītiņa tu gribēsi iziet ārā un apart kādu lauku?

.— No tā gan es atteikšos, — Braiena atteica. — Bet ļauj tev atgādināt, ka es vairāk nekā divdesmit četras stundas neesmu dabūjusi ne kumosiņa. Varbūt tu apjautātos, vai kāds man neatnestu mazumiņu ēdamā?

— Slimnīcas ēdienu? Nekādā ziņā! Ne jau mana bērna mātei! —Tas gan ir pārsteigums, Greisons nodomāja. Viņš tik tikko bija pieradis sacīt “mana sieva”, un tagad viņš teica “mans bērns”. Mana meita. — Iešu un sadabūšu tev vislabāko karstmaizi visā Rietumīrijas piekrastē.

Kad viņš izmetās no telpas, Braiena iesmējusies atlaidās spilvenos. Kas gan šis bijis par gadu, viņa nodomāja. Bija pagājis tikai mazliet vairāk nekā gads, kopš viņa bija iepazinusies ar Greisonu, un nepilns gads, kopš viņu mīlēja. Un tagad abiem jau bija īsta ģimene.

Par spīli viņas apgalvojumiem par pretējo, acu plakstiņi kļuva smagi, un Braiena drīz vien laidās miegā.

Atkal atmodusies, kā miglā atbrīvodamās no sapņotā, viņa ieraudzīja Greisonu, kas sēdēja uz gultas malas un vēroja viņu.

— Keila arī gulēja, — viņš iesāka. Un, saņēmis Brai-enas roku, viņš pielika to pie lūpām. — Viņi man vēlreiz atļāva mazo paturēt rokās, kad biju viņus nogurdinājis ar savu runāšanu, — piebilzdami gan dažas interesantas lietas par jenkijiem, bet citādi bija gluži iecietīgi. Viņa uz mani paskatījās, Brī, viņa paskatījās tieši man acīs. Viņa zināja, kas es tāds esmu, un viņa saspieda savus pirkstiņus — viņai ir apburoši pirkstiņi —, viņa sakļāva tos ap manējiem un turēja...

Greisons apklusa pusvārdā, nevaldāmo prieku nomainīja piepeša panika.

— Tu raudi! Kāpēc tu raudi? Tev kaut kas sāp. Es pasaukšu ārstu. Es pasaukšu kādu medmāsu.

— Nē... — Šņaukādamās Braiena paliecās uz priekšu, lai piespiestu seju pie Greisona pleca. — Nekas man nesāp. Es gluži vienkārši tevi tik ļoti mīlu. Ak, kā tu mani aizkustini, Greis! Pietiek tikai palūkoties uz tavu seju, kad tu runā par mūsu meitu. Tas ir tik neizsakāmi aizkustinoši.

— Es nezināju, ka tas būs tā, — Greisons nomurmināja, glāstīdams Braienas matus un apskaudams viņu. — Es nezināju, ka tas būs tik lieliski, tik neticami lieliski. Es viņai būšu labs tēvs.

Viņš to pasacīja ar tādu degsmi un tikko jaušamām mīļām izbailēm, ka Braiena iesmējās.

— Es zinu.

Kā gan lai man tas neizdotos, Greisons domāja, ja Braiena man tik ļoti tic?

— Es tev atnesu sviestmaizi un vēl šo to.

— Paldies! — Viņa atbalstījās pret spilveniem, vēlreiz nošņaukājās un noslaucīja asaras. Kad tās vairs netraucēja saskatīt, viņa vēlreiz samirkšķināja acis un tad atkal ieraudājās. — Ak, Greis, kāds tu esi brīnišķīgs dumiķītis!

Viņš bija pienesis pilnu palātu ar ziediem, gan puķu podos, gan vāzēs, gan grozos, un pie griestiem karājās visraibāko krāsu un visjocīgāko formu baloni. Gultas kājgalī smaidīdams stāvēja milzīgs violets suns.

— Tas suns ir Keilai, — Greisons lepni paziņoja, no kārbiņas izņemdams salvetītes un iespiezdams tās Brai-enai plaukstā. — Tā ka nemaz neceri. Tava sviestmaize droši vien ir atdzisusi, un es apēdu daļu čipsu. Bet te ir arī šokolādes kūkas gabaliņš, ja vien tu mani par to nelamāsi.

Braiena notrausa jaunas asaras.

— Es vispirms gribu kūku.

— Sarunāts.

— Kas tad nu, jau svinat? — Ar narcišu pušķi rokās palātā ienāca Megija. Tūlīt aiz Megijas sekoja viņas vīrs, kura seja bija paslēpta aiz rotaļu lāča.

— Sveika, mammucīt! — Rogans Svīnijs noliecās pār gultu, lai noskūpstītu sievasmāsu, tad piemiedza ar aci Greisonam. — Un tētuk!

— Viņa bija izsalkusi, — Greisons smaidīdams paziņoja.

— Un esmu pārāk izbadējusies, lai dalītos savā kūkā. — Braiena piebāza pilnu muti ar šokolādi.

— Mēs tikko vēlreiz apskatījām mazo. — Megija strauji apsēdās krēslā. — Un es no sirds varu teikt, ka viņa ir skaistākais mazulis visā bērnistabā. Viņai ir tavi mati, Brī, zeltaini sārti, un Greisa glītā mute.

— Mērfijs sūta sveicienus un laba vēlējumus, — Rogans iejaucās, nosēdinādams lāci līdzās sunim. — Mēs pirms brītiņa viņam piezvanījām, lai pavēstītu jaunumus. Viņi abi ar Laiamu atzīmē šo notikumu ar tām tējas kūciņām, ko tu paspēji izcept, pirms tev sākās dzemdības.

— Cik viņš mīļš, ka pieskata Laiamu, kamēr jūs abi esat šeit.

Megija atvairīja Braienas pateicības vārdus.

— Ar mīļumu tam nebija nekāda sakara. Ja vien es ļautu, Mērfijs turētu zēnu pie sevis no ausmas līdz rietam. Viņi lieliski pavada laiku, un, pirms tu to esi pajautājusi, tavā viesnīcā viss norisinās labi. Misis 0‘Malija rūpējas par taviem viesiem. Kaut arī es nesaprotu, kāpēc tu pieņēmi viesu pieteikumu, ja zināji, ka tev gaidāmas dzemdības.

— Kā noprotu, tā paša iemesla pēc tu turpināji darbošanos ar savu stiklu, līdz mēs tevi gandrīz nešūs aizgādājām laist pasaulē Laiamu, — Braiena sausi noteica. — Es ar to pelnu sev iztiku. Vai māte un Lotija jau devušās mājās?

— Pirms neilga laika. — Braienas dēļ Megija joprojām smaidīja. Viņu māte bija žēlojusies un satraukusies, kādu infekciju viņa varētu saķert slimnīcā. Tas gan nebija nekas jauns. — Viņas ielūkojās palātā un redzēja, ka tu guli, tāpēc Lotija sacīja, ka aizvedīšot māti mājās un rīt viņas apmeklēšot tevi un Keilu.

Megija apklusa un palūkojās uz Roganu. Viņa tikko manāmais galvas mājiens nozīmēja, ka Megijai pašai jāizlemj, vai stāstīt Braienai ari pārējos jaunumus. Megija piecēlās kājās, apsēdās uz gultas malas iepretī Greisonam un saņēma Braienas roku.

— Labi vien ir, ka viņa devusies prom. Nē, nemaz neskaties uz mani tā, es nedomāju neko ļaunu. Man tev jāpastāsta kaut kas tāds, ko viņai nebūtu īstais laiks uzklausīt. Rogana nolīgtais detektīvs uzskata, ka atradis Amandu. Pagaidi, nesāc nu pārmērīgi cerēt! Mēs jau agrāk esam piedzīvojušas ko līdzīgu.

— Bet šoreiz tā varētu būt īstenība.

Braiena uz mirkli aizvēra acis. Vairāk nekā pirms gada viņa bija atradusi trīs vēstules, ko tēvam bija rakstījusi Amanda Douertija. Mīlestības vēstules, kas viņu bija gan satriekušas, gan mulsinājušas. Un, atklājot no vēstulēm, ka tēvam bijis arī cits bērns, viņi bija sākuši meklēt sievieti, ko bija mīlējis viņu tēvs, un bērnu, kuru viņš tā arī nekad nebija pazinis.

— Varētu būt. — Negribēdams atkal jau redzēt sievu vīlušos, Greisons piesardzīgi ierunājās. — Brī, tu taču zini, cik daudzas reizes pēc dzimšanas apliecības uzieša-nas mēs nonācām strupceļā.

— Mēs zinām, ka mums ir māsa, — Braiena stūrgalvīgi noteica. — Mēs zinām viņas! vārdu, mēs zinām, ka

Amanda apprecējusies un viņi pārcēlušies no vienas vietas uz citu. Tieši tā pārcelšanās sagādāja problēmas. Bet agri vai vēlu mēs viņas atradīsim. — Viņa paspieda Me-gijai roku. — Varbūt tagad ir īstā reize.

— Varbūt. — Megijai vēl pašai ar pūlēm nācās atzīt, ka tāda iespēja pastāv. Viņa arī nebija pilnīgi pārliecināta, ka vēlas atrast sievieti, kas ir viņas pusmāsa. — Detektīvs šobrīd atrodas ceļā uz kādu vietu, kuras nosaukums ir Ko-lumbusa, Ohaio štatā. Šā vai tā mēs drīz kaut ko uzzināsim.

— Tētis būtu vēlējies, lai mēs tā rīkojamies, — Braiena klusi sacīja. — Viņš būtu priecājies, uzzinot, ka mēs kaut centāmies viņas atrast.

Megija pamāja ar galvu un piecēlās kājās.

— Nu, esam sākušas ripināt lejā no kalna sniega piku, tagad vairs necentīsimies to apstādināt. — Viņa vienīgi cerēja, ka šī lavīna nevienu nesavainos. — Bet pagaidām tev vajadzētu priecāties par savu jauno ģimeni, nevis raizēties par to, ko varbūt izdosies vai varbūt nemaz neizdosies atrast.

— Tiklīdz tu kaut ko uzzināsi, pasaki man! — Braiena neatlaidās.

— Lai arī kas atklātos, izstāstīšu, tāpēc pagaidām vari par to neuztraukties. — Pametusi skatienu visapkārt palātai, Megija atkal pasmaidīja. — Ko tu teiktu, ja mēs aizvestu dažus šos ziedus mājās, Brī, un izkārtotu tur, lai tie jau gaidītu, kad tu ar bērniņu atgriezīsies?

Braiena ar zināmu piepūli noturējās, neuzdevusi pārējos jautājumus, kas jaucās viņai galvā. Uz tiem pagaidām nebija atbilžu.

— Es justos pateicīga. Greiss mazliet aizrāvās.

— Vai tu nevēlies vēl kaut ko, Braiena? — Rogans labvēlīgā jautrībā paņēma ziedu klēpi, ko sieva krāva viņam rokās. — Varbūt vēl kādu kūku?

Braiena palūkojās lejup un piesarka.

— Es apēdu visu līdz pēdējai kripatiņai, vai ne? Paldies par piedāvājumu, bet laikam man šoreiz pietiks. Dodieties abi mājās un mazliet paguliet.

— Tā arī darīsim. Es tev piezvanīšu, — Megija apsolīja, izejot kopā ar Roganu no palātas. Aiz durvīm Megijas acīs atkal pavīdēja bažas. — Kaut viņa nebūtu tādu cerību pārpilna un pārliecināta, ka mūsu ilgi pazudusī māsa vēlēsies tikt mīļi uzņemta viņas atplestajās rokās.

— Braienai gluži vienkārši ir tāda daba, Megij.

— Svētā Braiena, — Megija nopūzdamās sacīja. — Es nespētu izturēt, ja viņa liktu sāpināta, Rogan. Pietiek palūkoties uz viņu, lai redzētu, ka viņa jau kaļ plānus un krāj sirdī mīlestību. Lai arī cik nekrietni tas būtu no manas puses, es no visas sirds vēlētos, kaut viņa nekad nebūtu atradusi tās vēstules.

— Neuztraucies par to. — Tā kā Megija bija noskaņota tieši uz satraukšanos, Rogans izmantoja savu elkoni, lai nospiestu lifta pogu.

— Ne jau mana satraukšanās rada raizes, — Megija nomurmināja. — Braiena ir tā, kam šobrīd noteikti nevajadzētu par to uztraukties. Viņai tagad jādomā par zīdaini, un Greiss pēc pāris mēnešiem varbūt dosies turnejā sakarā ar savas jaunās grāmatas iznākšanu.

— Man šķita, ka viņš atcēlis šo braucienu. — Rogans atkal pacēla noliekušos ziedus normālā stāvoklī.

— Viņš grib to atcelt. Bet Braiena mudina viņu braukt, viņa grib, lai nekas netraucētu Greisa darbu. — Nepacietīga un sadusmota Megija paraudzījās uz lifta durvīm. — Viņa ir tik sasodīti pārliecināta, ka spēs tikt galā ar zīdaini, viesnīcu, visiem tiem sasodītajiem viesiem un vēl ar šo Amandas Douertijas-Bodinas lielu.

— Mēs abi zinām, ka Braiena ir pietiekami stipra, lai tiktu galā ar jebko. Gluži tāpat kā tu.

Megija, jau gatava strīdēties, pacēla galvu. Rogana jautrais smaids aizdzina visas dusmas.

— Iespējams, ka tev taisnība. — Viņa veltīja Roga-nam izaicinošu skatienu. — Šoreiz. — Mazliet nomierinājusies, viņa paņēma no Rogana dažus ziedus. — Un šoreiz ir pārāk brīnišķīga diena, lai raizētos par kaut ko tādu, kas varbūt nemaz nenotiks. Mums ir burvīga māsasmeita, Svīnij.

— Tieši tā. Manuprāt, zods viņai varētu būt no tevis, Mārgarita Mērija.

— Aiā man tas ienāca prātā. — Viņa kopā ar vīru iekāpa liftā. Cik gan patiesībā tas ir vienkārši, viņa prātoja: aizmirst sāpes un atcerēties vienīgi prieku. — Un vēl man ienāca prātā, ka šobrīd, kad Laiams jau sāk steberēt kājām, mēs varētu padomāt, kā pagādāt viņam māsiņu vai brālīti.

Smaidot Roganam izdevās caur narcisēm noskūpstīt sievu.

Arī man tas ienāca prātā.

TREŠĀ NODALA

Es esmu tā Atdzimšana un Gaisma.

Šenona zināja, ka šie vārdi, visi mācītāja vārdi ir domāti, lai mierinātu, lai atvieglotu ciešanas, varbūt pat iedvesmotu. Viņa tos dzirdēja — šajā lieliskajā pavasara dienā stāvot pie savas mātes kapa. Viņa bija tos dzirdējusi pārpildītajā, saules pielietajā baznīcā, kur bija norisinājies bēru dievkalpojums. Visi šie vārdi bija pazīstami jau no jaunības laikiem. Un viņa bija metusies ceļos un stāvējusi, un sēdējusi, pat runājusi līdzi, jo daļa viņas smadzeņu sekoja rituālam.

Bet viņa nejutās ne mierināta, ne atvieglota, ne arī iedvesmota.

Šī aina nepavisam nelīdzinājās sapnim, tā bija pārāk reāla. Melnajā ģērbā tērpies mācītājs ar savu skaisto baritonu, neskaitāmie bērinieki, mirdzošās saules gaismas straumītes, kas spīguļoja no zārka misiņa rokturiem, pats zārks, apklāts ar ziediem. Raudas un putnu čivināšana.

Viņa apglabāja savu māti.

Līdzās svaigajam kapam bija otra glīti apkopta kopiņa un piemineklis — vēl arvien nežēlīgi jauns — cilvēkam, kuru viņa visu mūžu bija uzskatījusi par savu tēvu.

Senonai būtu vajadzējis raudāt. Bet viņa jau bija izraudājusi visas asaras.

Viņai būtu vajadzējis skaitīt lūgšanas. Bet neviena lūgšana nenāca prātā.

Stāvēdama līdzās kapam un klausīdamās, kā mācītāja balss skaļi izskan dzidrajā pavasara gaisā, Šenona atcerējās vienīgi to, kā ieiet viesistabā, vēl arvien iekšēji degot dusmās.

Viņa bija domājusi, ka māte guļ aizmigusi. Bet Šeno-nu bija plosījis pārāk daudz jautājumu, pārāk daudz nenoskaidrotu lietu, kas jaucās pa galvu, neļaujot pagaidīt, tāpēc viņa bija nolēmusi pamodināt māti.

Ta maigi, viņa atcerējās. Paldies Dievam, viņa vismaz bija modinājusi māti maigi. Bet māte nebija pamodusies, nebija pat sakustējusies.

Tad viņa krita panikā. Viņa vairs nebija izturējusies maigi — viņa bija purinājusi māti, kliegusi, lūgusies. Un dažus mirkļus, kad visapkārt šķita iestājies tukšums, — par laimi, tie bija īsi mirkļi, līdz viņa visu aptvēra, — tā bija bezpalīdzīga histērija.

Viņa bija drudžaini zvanījusi neatliekamajai palīdzībai, tad sākās šķietami nebeidzamais, šausminošais brauciens uz slimnīcu. Un gaidīšana, kā allaž gaidīšana.

Tagad gaidīšana bija galā. Amanda bija ieslīgusi komā un no komas — nāvē.

Un no nāves, kā apgalvoja mācītājs, mūžīgajā dzīvē.

Visi Šenonai bija apgalvojuši, ka tā bijusi viegla nāve. Tā bija sacījis ārsts un medicīnas māsas, kuras bija izturējušās neviltoti sirsnīgi. Visi draugi un kaimiņi, kas piezvanīja, bija apgalvojuši, ka tā bijusi viegla nāve. Amandai pēdējās četrdesmit astoņās stundās nebija ne sāpju, ne ciešanu. Viņa bija tikai gulējusi, līdz ķermenis un prāts atslēdzās.

Cieš jau tikai dzīvi palikušie, Šenona šobrīd nodomāja. Tikai tos māc vainas izjūta un nožēla, un jautājumi, uz kuriem nav atbilžu.

— Tagad viņa ir kopā ar Kolinu, — kāds klusi noteica.

Šenona samirkšķināja acis, līdz skatiens noskaidrojās, un redzēja, ka viss jau ir padarīts. Cilvēki pagriezās uz viņas pusi. Viņai būs jāpieņem līdzjūtības apliecinājumi, mierinājumi, viņu sēras, gluži tāpat kā viņa to bija darījusi izvadīšanas telpā.

Daudzi, protams, pēc bērēm atgriezīsies viņu mājā. Šenona bija tam sagatavojusies, bija parūpējusies par visiem sīkumiem. Galu galā, viņa nodomāja, mehāniski uzklausīdama klāt pienākušo līdzjūtības apliecinājumus un atbildēdama uz tiem, tieši sīkumu kārtošana viņai padodas vislabāk.

Bēru organizēšana bija noritējusi gludi un bez jebkādas kņadas. Šenona zināja, ka māte būtu vēlējusies vienkāršas bēres, un Šenona bija darījusi visu iespējamo, lai iztaptu Amandai šā pēdējā pienākuma veikšanā. Vienkāršs zārks, vajadzīgie ziedi un mūzika, svinīgā katoļu ceremonija.

Un, protams, ēdieni. Viņai gan šķita mazliet briesmīgi, ka jāpasūta tie gatavi, bet gluži vienkārši bija pietrūcis laika un enerģijas, lai pagatavotu maltīti draugiem un kaimiņiem, kas pēc kapsētas ieradīsies mājās.

Un tad viņa beidzot palika viena. Kādu mirkli viņa nespēja domāt. Ko tad viņa īsti grib? Kā ir pareizi? Un tomēr ne asaras, ne lūgšanas neradās. Senona nedroši uzlika roku uz zārka, bet roka sataustīja vienīgi saules sasildītu koku un nāsis uztvēra pārlieku spēcīgo rožu smaržu.

— Piedod, — viņa nomurmināja. — Ne jau tādiem vajadzēja būt mūsu pēdējiem kopīgajiem brīžiem. Bet es nezināju, kā tikt ar šo situāciju galā. Un es nezinu, kā man tagad no jums abiem atvadīties.

Viņa lūkojās uz kapakmeni pa kreisi.

Kolins Alans Bodins

Mīļotais vīrs un tēvs

»

Pat šie pēdējie, granītā iegravētie vārdi bija meli, viņa nelaimīga nodomāja. Un, stāvot pie to abu cilvēku kapu kopiņām, kurus Šenona bija mīlējusi visu savu mūžu, viņas vienīgā vēlēšanās bija: kaut viņa nekad nebūtu uzzinājusi patiesību.

Un šī stūrgalvīgā, patmīlīgā vēlēšanās radīja vainas izjūtu, ar kādu viņai tagad būs jādzīvo.

Pagriezusies viņa viena pati devās uz to pusi, kur viņu gaidīja mašīna.

Šķita pagājušas jau vairākas stundas, kad cilvēki pamazām izklīda un mājā atkal iestājās klusums. Amanda bija mīlēta un labi ieredzēta, un tie, kuri bija viņu mīlējuši, bija sanākuši kopā viņas mājā. Šenona vēl atvadījās no pēdējiem viesiem, pieņēma pēdējos līdzjūtības apliecinājumus, pēdējo reizi pateicās, tad beidzot — beidzot — aizvēra durvis un palika viena.

Kad Šenona iegāja tēva kabinetā, viņu pamazām pārņēma nogurums.

Šajos vienpadsmit mēnešos kopš vīra pēkšņās nāves Amanda šeit bija maz ko pārkārtojusi. Lielais, vecais rakstāmgalds vairs nebija nokrauts ar papīriem, tomēr Šeno-nai būs jāatbrīvojas no viņa datora, modema, faksa un citiem aparātiem, kurus Kolins bija izmantojis savā māklera un finansu padomnieka darbā. Tas bija viņa rotaļlietas, kā viņš pats tās bija dēvējis, un viņa sieva tās bija paturējusi, kaut arī bija saņēmusies un spējusi atdot viņa uzvalku, kurpes un muļķīgās kaklasaites.

Plauktos bija palikušas visas grāmatas: par nodokļu plānošanu, nekustamā īpašuma darījumiem, grāmatvedību.

Šenona gurdi apsēdās lielajā ādas krēslā, ko pati bija uzdāvinājusi Kolinam pirms pieciem gadiem Tēva dienā. Viņam šis krēsls bija ļoti paticis, viņa tagad atcerējās, noglāstīdama gludo tumšsarkano ādu. Tas bija tik liels, lai noturētu zirgu, Kolins bija sacījis un smējies, un ievilcis Šenonu sev klēpī.

Viņa vēlējās, kaut spētu sevi pārliecināt, ka vēl arvien

jūt viņu tepat līdzās. Bet tā nebija. Viņa nejuta neko. Un tas vairāk nekā piemiņas dievkalpojums, vairāk nekā kapsēta apliecināja, ka viņa tagad ir viena. Patiesi viena.

Nekam nebija pieticis laika, Šenona truli nodomāja. Ja viņa būtu zinājusi iepriekš... Viņa nebija pārliecināta, ko ar to domājusi: mātes slimību vai tos melus. Ja vien viņa būtu zinājusi, Šenona atkal nodomāja, pievērsdama domas slimībai. Viņi varētu meklēt dziednieku palīdzību, pamēģināt citas metodes, vitamīnu koncentrātus, visas tās mazās un vienkāršās cerībiņas, par kurām viņa bija lasījusi pašas savāktajās homeopātiskās medicīnas grāmatās. Nebija pieticis laika, lai vispār sāktu izmantot šo palīdzību.

Viņu rīcībā bija tikai dažas nedēļas. Māte bija slēpusi no meitas savu slimību — gluži tāpat kā visu citu.

Viņa nebija dalījusies savos noslēpumos, Šenona nodomāja, rūgtumam cīnoties ar ciešanām. Nebija dalījusies pati ar savu meitu.

Tāpēc pēdējie vārdi, ko viņa sacīja mātei, bija izteikti dusmās un nicinājumā. Un tos viņa nekad vairs nespēs paņemt atpakaļ.

Sažņaugusi rokas dūrēs, it kā grasītos cīnīties pret kādu neredzamu ienaidnieku, Šenona piecēlās un aizgriezās no rakstāmgalda. Sasodīts, viņai bija nepieciešams laiks. Viņai bija nepieciešams laiks, lai mēģinātu saprast vai vismaz lai iemācītos ar to samierināties.

Beidzot uzmācās asaras, karstas un bezspēcīgas. Sirdī viņa zināja, ka vēlējusies, lai māte būtu mirusi, pirms paspēja izstāstīt patiesību. Un tagad viņa sevi par to ienīda.

Kad asaras bija izsīkušas, Šenona apzinājās, ka viņai jāizguļas. Viņa mehāniski uzkāpa augšā, noskaloja karstos vaigus vēsā ūdenī un — tāpat apģērbusies — atgūlās gultā.

Būs jāpārdod māja, viņa nodomāja. Un mēbeles. Un jāpārskata dokumenti.

Viņa nebija paspējusi pateikt mātei, ka mīl viņu.

Ar šo slogu uz sirds Šenona ieslīga pārguruma pilnā miegā.

Pēcpusdienas snauda allaž lika Šenonai justies grīļīgai. Diendusu viņa gulēja vienīgi tad, kad bija slima, un slimoja viņa reti. Kad viņa miegaina iztrausās no gultas, mājā valdīja klusums. Uzmetusi acis pulkstenim, Šenona pamanīja, ka gulējusi mazāk nekā stundu, un viņa jutās stīva un apmulsusi.

Jāpagatavo kafija, Šenona sev pavēlēja, un tad viņa apsēdīsies un padomās, kā labāk nokārtot visu, kas attiecas uz mātes lietām un šo māju, kuru viņa bija mīlējusi.

Pirms viņa bija sasniegusi kāpņu lejasgalu, atskanēja

V

durvju zvans. Senonai atlika vienīgi lūgt Dievu, kaut tas nebūtu kāds labvēlīgs kaimiņš, kas ieradies piedāvāt palīdzību vai savu sabiedrību. Šobrīd viņa nevēlējās ne vienu, ne otru.

Bet pie durvīm stāvēja kāds svešinieks. Tas bija vidēja auguma vīrietis ar tikko jaušamu vēderiņu, kas izcēlās zem tumšā uzvalka. Viņa mati bija iesirmi, acu skatiens vērīgs. Kad šīs acis neatlaidīgi vērās Šenonas sejā, viņa nepavisam nejutās omulīgi.

— Es meklēju Amandu Douertiju-Bodinu.

— Šī ir Bodinu māja, — Šenona atsaucās, cenzdamās uzminēt, kas viņš tāds varētu būt. Kāds tirgonis? Diez vai.

— Es esmu viņas meita. Ko jūs vēlaties?

Viņa sejā nesakustējās ne vaibsts, bet Šenona juta, ka viņa uzmanība saasinās.

— Es vēlētos lūgt misis Bodinu veltīt man kādu brīdi laika, ja tas nesagādātu neērtības. Mani sauc Džons Hobss.

— Man ļoti žēl, Hobsa kungs, bet tas sagādās neērtības. Es šorīt apglabāju savu māti, tāpēc, ja jūs mani atvainotu...

— Jūtu jums līdzi. — Viņa roka pasniedzās pie durvīm un atvēra tās, kaut gan Šenona labprāt būtu tās aizvērusi. — Esmu tikko ieradies no Ņujorkas. Nebiju dzirdējis par jūsu mātes nāvi. — Hobsam vajadzēja ātri pārdomāt un mainīt savus plānus. Viņš bija nonācis pārāk tuvu mērķim, lai tagad tā vienkārši dotos prom. — Vai jūs esat Šenona Bodina?

— Tieši tā. Ko jūs vēlaties, Hobsa kungs?

— Mazliet jūsu laika, — viņš samērā laipni atsaucās,

— kad vien jums būtu ērtāk. Es gribētu norunāt tikšanos ar jums pēc pāris dienām.

Šenona atglauda matus, kas guļot bija sajukuši.

— Pēc pāris dienām es došos atpakaļ uz Ņujorku.

— Man nebūtu nekas pretī sastapt jūs tur.

Šenona samiedza acis, cenzdamās atgūties no miega radītā apjukuma.

— Vai mana māte jūs pazina, Hobsa kungs?

— Nē, nepazina, mis Bodina.

— Tādā gadījumā šaubos, vai mums būtu kaut kas pārspriežams. Un tagad atvainojiet mani, lūdzu.

— Manā rīcībā ir informācija, kuru mani klienti uzticēja apspriest ar misis Amandu Douertiju-Bodinu. — Hobss turēja roku uz durvīm, tad, lūkodamies uz Senonu, tās pavēra plašāk.

— Klienti? — Pati to nevēlēdamās, Šenona bija ieintriģēta. — Vai tas attiecas uz manu tēvu?

Hobss vilcinājās tikai mirkli, bet Šenona to pamanīja. Un viņas sirds sāka dobji sisties.

— Jā, tas attiecas uz jūsu ģimeni. Ja mēs varētu norunāt tikšanās laiku, es informētu savus klientus par misis Bodinas nāvi.

— Kas ir jūsu klienti, Hobsa kungs? Nē, tikai nesakiet man, ka tā ir konfidenciāla informācija. Jūs ierodaties meklēt manu māti viņas nāves dienā, lai apspriestu kaut ko tādu, kas attiecas uz manu ģimeni. Es tagad esmu vienīgā savas ģimenes pārstāve, Hobsa kungs, tātad jūsu informācija acīm redzami attiecas uz mani. Kas ir jūsu klienti?

— Man jāpiezvana... no automašīnas. Vai jums nebūtu iebildumu uzgaidīt dažas minūtes?

— Labi, — Šenona piekrita, vairāk gan impulsa nekā pacietības jūtu vadīta. — Es pagaidīšu.

Bet, kad vīrietis devās uz tumšo automašīnu ietves malā, Šenona aizvēra durvis. Viņa juta, ka tagad kafija patiešām noderētu.

Telefona saruna neaizņēma daudz laika. Kad Šenona dzēra pirmo kafijas malku, atkal atskanēja zvans pie durvīm. Paņēmusi krūzi rokā, viņa devās tās atvērt.

— Mis Bodina, mans klients pilnvaroja mani šajā lietā rīkoties pēc saviem ieskatiem. — Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka vizītkarti un pasniedza to Šenonai.

— Privātdetektīvu birojs “Doubleday”, — Šenona izlasīja. — Ņujorkā. — Viņa sarauca uzacis. — Jūs esat atbraucis tālu ceļu no mājām, Hobsa kungs.

— Mans darbs man diezgan bieži liek atrasties uz riteņiem. Ari šī lieta. Es labprāt ieietu iekšā, mis Bodina. Vai, ja jūs tā justos ērtāk, mēs varētu satikties jebkurā citā jūsu izvēlētā vietā.

Šenonu pārņēma vēlēšanās aizcirst durvis viņam deguna priekšā. Ne jau tāpēc, ka viņa baidītos fiziskajā ziņā. Šī nedrošība nāca no kaut kā dziļi iekšienē, un, tā kā Šenona pazina šo sajūtu, viņa nepievērsa tai uzmanību.

— Ienāciet! Tikko pagatavoju kafiju.

— Es no tās neatteiktos. — Sekojot Šenonai, Hobss aiz sena ieraduma pamatīgi izpētīja māju, pamanīja izsmalcināto pārticību, neuzkrītošo labo gaumi. Šajā mājā bija redzams tas, ko viņš dažu pēdējo mēnešu laikā bija uzzinājis par Bodiniem. Viņi bija — bijuši —jauka, draudzīga ģimene ar lielākiem nekā vidusmēra ienākumiem un bez jebkādas pretenciozitātes.

— Jums šis ir smags laiks, mis Bodina, — Hobss iesāka, apsēzdamies krēslā pie galda, uz kuru Šenona norādīja. — Ceru, ka es to nepadarīšu vēl smagāku.

— Pirms divām dienām nomira mana māte, Hobsa kungs. Diez vai jūs to varētu padarīt vēl smagāku, nekā tas jau ir. Krējumu un cukuru?

— Nē, paldies, melnu. — Kamēr Šenona ielēja viņam kafiju, Hobss viņu vēroja. Nosvērta sieviete, viņš prātoja. Tas atvieglos viņa uzdevumu. — Vai jūsu māte slimoja, mis Bodina?

— Viņai bija vēzis, — Šenona īsi atteica.

Viņa negaida nekādus līdzjūtības apliecinājumus, Hobss nosprieda, tāpēc arī viņš tos neizteica.

— Es pārstāvu Roganu Svīniju, — viņš iesāka, — viņa sievu un viņas ģimeni.

— Roganu Svīniju? — Šenona piesardzīgi apsēdās viņam līdzās pie galda. — Šo vārdu es, protams, zinu. Galerijai “Visa pasaule” ir filiāle arī Ņujorkā. Ta bāzējas... — Viņa apklusa pusvārdā un nolika krūzi uz galda, pirms bija sākušas trīcēt rokas. Īrijā, viņa nodomāja. Īrijā.

— Tātad jūs zināt. — Hobss to izlasīja viņas acīs. Arī tas atvieglos viņa uzdevumu. — Mani klienti bija nobažījušies, ka dažus apstākļus jūs varētu nezināt.

Nolēmusi izturēt līdz galam, Šenona atkal paņēma rokā kafijas krūzi.

— Kāds gan Roganam Svīnijam sakars ar mani?

— Misters Svīnijs ir precējies ar Mārgaritu Mēriju Konkanoni, kas ir vecākā meita aizsaulē aizgājušajam Tomasam Konkanonam no Klēras grāfistes Īrijā.

— Konkanoni. — Šenona aizvēra acis, līdz pārgāja uzmācīgie drebuļi. — Skaidrs. — Kad viņa atkal atvēra acis, tajās bija parādījies rūgtuma pilns uzjautrinājums. — Kā noprotu, viņi jūs nolīga, lai uzmeklētu mani. Dīvaini gan, ka viņiem radusies interese pēc visiem šiem gadiem.

— Sākumā es tiku nolīgts, lai uzmeklētu jūsu māti, mis Bodina. Varu jums atklāt, ka mani klienti uzzināja par viņas — un jūsu — eksistenci pagājušajā gadā. Tad arī tika uzsākta meklēšana. Tomēr radās grūtības atrast Amandu Douertiju. Kā jūs droši vien zināt, viņa bija piepeši pametusi savu māju Ņujorkā, neatstājot savai ģimenei ne mazāko norādi, uz kurieni dodas.

— Kā nojaušu, viņa pati to nemaz nezināja, jo tika izmesta no mājas, tāpēc ka bija stāvoklī. — Pagrūdusi savu kafijas krūzi malā, Šenona sakļāva rokas. — Ko jūsu klienti vēlas?

— Viņu sākotnējais mērķis bija sazināties ar jūsu māti, lai pavēstītu, ka pēc mistera Konkanona nāves bērni atraduši viņam adresētās jūsu mātes vēstules un — ar viņas atļauju — vēlētos sazināties ar jums.

— Pēc viņa nāves. Tātad viņš ir miris. — Šenona ar roku paberzēja deniņus. — Jā, jūs man to jau teicāt. Viņš ir miris. Tāpat kā visi. Nu, jūs esat mani atradis, Hobsa kungs, tātad jūsu darbs ir padarīts. Varat informēt savus klientus, ka esat ar mani sazinājies un ka man nav ne mazākās intereses par šīs situācijas turpmāku attīstību.

— Jūsu māsas...

Šenonas skatiens kļuva salts.

— Es viņas neuzskatu par savām māsām.

Hobss tikai pamāja ar galvu.

— Misis Svīnija un misis Teina varētu vēlēties pašas ar jums sazināties.

— Nav manos spēkos viņas aizkavēt, vai ne? Bet jūs varat viņām paziņot, ka mani neinteresē tikšanās ar ģimeni un sievietēm, kuras es nepazīstu. Tas, kas notika starp viņu tēvu un manu māti pirms kādiem divdesmit astoņiem gadiem, nemaina pašreizējo situāciju. Tātad... — Senona apklusa pusvārdā, un viņas skatiens atkal kļuva vērīgs. — Jūs teicāt — Mārgarita Mērija Konkanone? Māksliniece?

— Jā, viņa ir pazīstama ar saviem mākslas darbiem no stikla.

— Pazīstama ir par maz teikts, — Senona nomurmināja. Viņa pati bija apmeklējusi vienu no Mārgaritas Mērijas Konkanones izstādēm galerijā “Visa pasaule” Ņujorkā. Un bija prātojusi iegādāties kādu viņas darbu. Tagad šī doma gandrīz lika viņai iesmieties. — Nu, vai nav jocīgi, ko? Varat pateikt Mārgaritai Mērijai Konkanonei un viņas māsai...

— Braienai. Braiena Konkanone-Teina. Viņa vada viesnīcu Klērā. Jūs droši vien būsiet dzirdējusi arī par viņas vīru. Viņš ir pazīstams detektīvu rakstnieks.

— Greisons Teins? — Kad Hobss pamāja, Senona gandrīz iesmējās. — Šķiet, ka viņas veiksmīgi apprecējušās. Ļoti labi. Pasakiet viņām, ka viņas var mierīgi turpināt savu dzīvi, tāpat kā to grasos darīt es. — Viņa piecēlās kājās. — Vai vēl kas, Hobsa kungs?

— Man uzdots jums pajautāt, vai jūs vēlētos dabūt atpakaļ savas mātes vēstules un, ja tā, vai jūs neiebilstu, ja mani klienti izgatavotu no tām kopijas sev.

— Es nevēlos tās dabūt atpakaļ. Es nevēlos neko. — Šenona apspieda piepešu dusmu lēkmi, izdvešot nopūtu, kad tā apsīka. — Tas, kas noticis, nav ne viņu vaina, ne arī manējā. Es nezinu, kā viņas to visu uztver, Hobsa kungs, un es arī nevēlos to uzzināt. Ja viņas vada ziņkāre, pārprasta vainas apziņa vai ģimenes pienākuma izjūta, varat viņām pateikt, lai aizmirst to.

Hobss arī piecēlās kājās.

— Spriežot pēc laika, pūlēm un naudas, ko viņas iztērējušas, cenšoties jūs atrast, es teiktu, ka tas varētu būt visu trīs jūsu minēto izjūtu apvienojums. Un varbūt vēl kaut kas vairāk. Bet es viņām tā pateikšu. — Viņš sniedza roku, un Šenona bija tik pārsteigta, ka saņēma to. — Ja jūs pārdomāsiet vai arī jums radīsies kāds jautājums, varat mani sazvanīt pa numuru, kas ir uz vizītkartes. Es šovakar lidošu uz Ņujorku.

Viņa saltais tonis gluži vai iedzēla. Šenona nesaprata, kāpēc tas tā.

— Man ir tiesības pašai uz savu personisko dzīvi.

— Tā ir. — Viņš pamāja ar galvu. — Es pats tikšu laukā pa durvīm, mis Bodina. Paldies par man veltīto laiku un par kafiju!

Lai viņš iet pie velna — tas bija vienīgais, ko Šenona spēja domāt, kad Hobss mierīgi izgāja no virtuves. Lai iet pie velna ar visu savu atturību un izsmalcināto paštaisnumu.

Un lai arī viņas iet pie velna! Tomasa Konkanona meitas, lai viņas nolādētas, ka uzmeklējušas viņu, cenšoties apmierināt savu ziņkārību. Un piedāvājot Šenonai apmierināt pašas ziņkārību.

Viņa nevēlējās par tām neko zināt. Viņai tās nebija vajadzīgas. Lai viņas paliek Īrijā ar visām savām omulīgajām dzīvītēm un saviem žilbinošajiem vīriem. Šenonai bija pašai sava dzīve, un tagad pavisam ātri vajadzēja uzlasīt tās drumslas.

Notraususi asaras, kuru ritēšanu pār vaigiem nemaz nebija pamanījusi, Šenona piegāja pie telefona galdiņa un paķēra telefonu grāmatu. Viņa ātri pāršķirstīja to, vilkdama ar pirkstu līdzi, uzgāja kādu numuru, tad to uzgrieza.

— Jā, man ir pārdodama māja. Nekavējoties!

Nedēļu vēlāk Šenona jau bija atgriezusies Ņujorkā. Viņa bija noteikusi pārdodamās mājas vērtību un cerēja, ka pārdošana notiks ātri. Naudai, protams, nebija nozīmes. Viņa bija atklājusi, ka ir bagāta sieviete. Mātes nāve bija piešķīrusi viņai gandrīz pusmiljonu dolāru no tiem ieguldījumiem, ko tēvs bija veicis šo gadu laikā. Pieskaitot klāt Šenonas agrāko mantojumu, viņai nekad vairs nevajadzēs uztraukties par kaut ko tik triviālu kā nauda.

Lai to iegūtu, viņai bija vienīgi vajadzējis kļūt par bāreni.

Tomēr viņa diezgan lielā mērā bija Kolina Bodina meita, lai apzinātos, ka māja ir jāpārdod un ka tā ienesīs krietnu naudas summu. Šis tas no mantām, kuras viņai nebija pieticis drosmes pārdot vai atdot, atradās glabāšanā. Šenona bija izlēmusi nogaidīt, lai saprastu, ko iesākt ar visām vāzēm un lampām.

Aizvešanai sev līdzi uz Ņujorku Šenona bija iesaiņojusi tikai nedaudzas sentimentālas piemiņas lietiņas. Starp tām bija arī visas gleznas, kuras viņa šo gadu laikā bija uzgleznojusi vecākiem.

Tas, no kurām viņa nespēja šķirties.

Kaut arī šefs bija piedāvājis brīvu visu atlikušo nedēļu, nākamajā dienā pēc atgriešanās no Kolumbusas viņa bija tūlīt devusies uz darbu. Šenona bija pārliecināta, ka tas palīdzēs, ka tieši darbs ir tā atbilde, kas viņai nepieciešama.

Viņai bija jāķeras pie jaunā pasūtījuma. Viņa tikko bija sākusi ar to strādāt, kad vajadzēja braukt prom. Viņas rīcībā bija nepilnas divas nedēļas, lai pierastu pie sava paaugstinājuma, pie jaunajiem pienākumiem un jaunā amata.

Šā amata un šo pienākumu dēļ viņa bija strādājusi lielāko daļu sava mūža. Tagad viņa virzījās augšup pa karjeras kāpnēm tieši tik straujā un vienmērīgā tempā, kādu pati bija izplānojusi. Viņai bija savs kabinets, tuvāko nedēļu piepildīja paredzamās tikšanās un uzstāšanās. Visaugstākā priekšniecība Šenonu pazina, atzinīgi vērtēja viņas darbu un, kā viņa nojauta, jau paredzēja uzticēt viņai vēl nozīmīgākus pienākumus.

Viņai bija it viss, ko pati jebkad vēlējusies, kas bijis nepieciešams, ko viņa plānojusi.

Kā gan viņa varēja zināt, ka nekam, kas attiecās uz viņas darbu, vairs nebija nozīmes. Tagad tas viņu interesēja vismazāk.

Gan rasējamais dēlis, gan instrumenti. Gan lielais pasūtījums, ko viņa bija dabūjusi tieši tajā pašā dienā, kad viņai bija piezvanīts no Kolumbusas un kad viņa bija spiesta to uzticēt savai asistentei. Tas vienkārši vairs nelikās nozīmīgs. Paaugstinājums darbā, kura dēļ viņa bija līdusi vai no ādas laukā, šobrīd šķita kaut kas tāls. Gluži tāpat kā viņas dzīve ar visu tās sakārtotību un rūpīgo plānošanu, — tagad tā šķita piederējusi kādam citam.

Senona atklāja, ka, acis nenovērsdama, raugās uz gleznu, kurā attēlots dārzā guļošais tēvs. Tā vēl joprojām bija tikai pieslieta pie sienas, nevis piekārta. Kaut kādu pašai neizskaidrojamu iemeslu pēc viņa tomēr to nevēlējās savā kabinetā.

— Šenona! — Sieviete, kas pabāza galvu pa durvīm, bija pievilcīga un nevainojami ģērbusies. Lilija bija Seno-nas asistente, gadījuma draudzene, kā Senona sāka aptvert, viena no daudzajiem gadījuma draugiem, kādi viņai bijuši visa mūža garumā. — Man šķita, ka tu varētu paņemt pārtraukumu.

— Es neesmu darījusi neko tādu, lai man būtu vajadzīgs pārtraukums.

— Paklau! — Lilija ienāca kabinetā, piegāja pie galda, lai moži pamasētu Šenonas plecus. — Atvēli sev mazliet laika. Vēl taču pagājušas tikai dažas dienas kopš tavas atgriešanās.

— Man nevajadzēja nākt uz darbu. — Šenona ar nervozu kustību pielēca kājās no rakstāmgalda. — No manis tāpat nav nekāda labuma.

— Tev šī diena nav no patīkamajām.

— Kā tad!

— Es varētu atcelt tavas pēcpusdienas tikšanās.

— Kaut kad taču man jāatgriežas pie darba. — Šenona raudzījās laukā pa logu uz Ņujorkas skatu. Viņa bija sapņojusi, ka reiz tas piederēs viņai. — Bet atsauc pusdienas ar Todu. Man nepavisam nav saviesīgs noskaņojums.

Lilija savilka lūpas un iesvilpās.

— Vai sarežģījumi paradīzē?

— Teiksim tā, ka, manuprāt, arī no šīm attiecībām nav nekāda labuma... un tādas pusdienu satikšanās šobrīd nepavisam nav manā gaumē.

— Tava jaunā devīze.

— Jā, tā ir. — Šenona pagriezās uz viņas pusi. — Es vēl neesmu tev īsti pateikusies par to, ka manas prombūtnes laikā tu uzņēmies tik daudz mana darba. Es šo to pārskatīju un gribēju tev pateikt, ka esi lieliski strādājusi.

— Tieši par to jau man maksā. — Lilija atvēra savu bloknotu. — Minko projektam nepieciešami vēl daži pēdējie apdares darbi, un neviens nevar izdabāt viesnīcas “Rightway” prasībām labāko numuru noformēšanā. Til-mantons uzskata, ka tu to varētu. Šorīt viņš atsūtīja fak-

su, lūdzot, lai tu pārskati rasējumus un izgudro kaut ko jaunu... līdz nedēļas beigām.

— Labi. — Šenona pamāja ar galvu un atkal devās pie sava rakstāmgalda. — Šāda veida izaicinājums varētu būt tieši tas, kas man vajadzīgs. Vispirms paskatīsimies, kā ir ar “Rightway”, Lilija. Par Minko projektu varēsi pastāstīt vēlāk.

— Sarunāts. — Lilija devās uz durvju pusi. — Ā, man jāpasaka tev, ka viesnīcas “Rightway” vadība vēlas kaut ko tradicionālu, bet reizē atšķirīgu, izsmalcinātu, tomēr košu, seksīgu, taču atturīgu.

— Nu protams! Tūlīt izvilkšu no portfeļa savu burvju nūjiņu.

— Priecājos, ka tu esi atgriezusies, Šenona.

Kad durvis aizvērās, Šenona dziļi izelpoja. Bija labi atgriezties, vai ne?

Vajadzēja būt labi.

Lietus šaustīja ielas. Pēc nožēlojamas desmit stundu darbadienas un tās beigās pēc atklātas izrunāšanās ar vīrieti, kurā, kā Šenona bija centusies pati sevi pārliecināt, viņa bija iemīlējusies, jaunā sieviete pa taksometra logu raudzījās garāmslīdošajā ainavā, mašīnai traucoties viņas

dzīvokļa virzienā.

>

Varbūt viņa bija rīkojusies pareizi, tik ātri dodamās atpakaļ uz darbu. Ierastie pienākumi, prasības un koncentrēšanās palīdzēja atbrīvoties no daļas bēdu. Vismaz uz laiku. Viņai vajadzīgi šie ikdienas pienākumi, Šenona pati sev atgādināja. Viņai vajadzīgs saspringtais darba grafiks, kas bija sagādājis viņai pašreizējo stāvokli Raja Tilman-tona firmā.

Darbs un karjera, pēc kādas viņa bija alkusi, tagad šķita vienīgais, kas viņai atlicis. Tomēr viņa nejuta pat apmierinājuma ilūziju, kas varētu aizpildīt dzīvē radušos tukšumu.

Bet viņa bija rīkojusies pareizi, pārtraukdama attiecības ar Todu. Viņi viens otram nebija nekas vairāk kā pievilcīgi rekvizīti. Un Šenona tikko bija atklājusi, ka dzīve ir pārāk īsa, lai ļautu vaļu muļķīgām izvēlēm.

Pie stūra samaksājusi par taksometru, viņa traucās uz mājas pusi, tad veltīja ašu smaidu šveicaram. Kā ierasts, paņēmusi savus pasta sūtījumus, viņa pa ceļam liftā pārlūkoja aploksnes.

Viena, kas bija sūtīta no Īrijas, lika viņai sastingt.

Nolādējusies Šenona pagrūda šo aploksni zem visām pārējām, tad atslēdza sava dzīvokļa durvis un nometa aploksnes uz galdiņa. Kaut arī sirds dobji dauzījās, viņa darbojās pēc ierastā ritma: pakarināja mēteli, novilka kurpes, ielēja sev pierasto vīna glāzi. Tikai apsēdusies pie galda blakus logam, no kura pavērās skats uz Medisona avēniju, viņa ķērās pie pasta izskatīšanas.

Pagāja tikai daži mirkļi, līdz viņa padevās un atplēsa vēstuli no Braienas Konkanones-Teinas.

Mīļā Šenona!

Es ļoti jūtu Jums līdzi sakarā ar Jūsu mātes nāvi. Jūs noteikti vēl sērojat, un šaubos, vai jebkādi vārdi, ko es teiktu, atvieglos Jūsu ciešanas. No vēstulēm, ko viņa rakstījusi manam tēvam, es zinu, ka viņa bija mīla un loti īpaša sieviete, un man loti žēl, ka man tā arī nebija iespējas viņu sastapt un pašai to viņai pasacīt.

Jūs jau tikāties arRogana nolīgto cilvēku, Hobsa kungu. No viņa ziņojuma noprotu, ka Jūs zinājāt par attiecībām starp Jūsu māti un manu tēvu. Nojaušu, ka šis atklājums Jūs varēja sāpināt, un man žēl, ja tā notika. Domāju arī, ka Jums varbūt nepatiks, ka esmu Jums uzrakstījusi vēstuli. Bet man vajadzēja Jums uzrakstīt — vismaz vienu reizi.

Jūsu tēvs, Jūsu mātes vīrs, Jūs noteikti ļoti mīlēja. Es nevēlos iejaukties ne šajās jūtās, ne atmiņās, kuras, kā esmu pārliecināta, Jums droši vien ir ļoti dārgas. Es vēlos vienīgi piedāvāt Jums iespēju iepazīt šo otm Jūsu ģimenes daļu un Jūsu saknes. Mans tēvs gan nebija vienkāršs cilvēks, bet viņš bija labs, un viņš nekad neaizmirsa Jūsu māti. Ilgi pēc tēva nāves es atradu viņas vēstules tēvam, tās vēl joprojām bija aptītas ar lenti, kā viņš pats bija to reiz izdarījis.

Es vēlētos ar Jums dalīties atmiņās par tēvu vai arī, ja Jūs to negribētu, piedāvāt Jums iespēju apskatīt Īriju, kur Jūs tikāt ieņemta. Varbūt Jūs spētu izjust savā sirdī šādu vēlēšanos, tad man ļoti patiktu, ja Jūs atbrauktu šurp un kādu laiku paliktu pie manis un manējiem. Kaut arī ne vairāk, taču Īrijas ainavas ir labs līdzeklis bēdu remdēšanai.

Jūs neesat man neko parādā, Senona. Un droši vien Jūs uzskatāt, ka arī es neesmu parādā Jums. Bet, ja Jūs mīlējāt savu māti tikpat ļoti, kā es mīlēju savu tēvu, Jūs sapratīsiet, ka mēs esam to parādā viņiem abiem. Varbūt, kļūstot draudzenes, ja arī ne māsas, mēs sniegsim viņiem atpakaļ kaut ko tādu, no kā viņi atteicās mūsu dēļ.

Ielūgums paliek spēkā. Ja Jūs kādreiz vēlēsieties atbraukt, Jūs te būsiet mīļi gaidīta.

Ar sirsnīgiem sveicieniem — Braiena

Šenona izlasīja vēstuli divas reizes. Tad, aizmetusi to projām, atkal to paņēma un izlasīja vēlreiz. Vai tā sieviete patiesi bija tik vienkārša, tik nesavtīga, tik gatava atvērt savu sirdi un māju?

Es nevēlos ne Braienas sirdi, ne māju, Šenona sev iegalvoja.

Un tomēr. Un tomēr... Vai viņa pat sev grasījās noliegt, ka pati tieši par to domājusi? Par ceļojumu uz Īriju. Lai ielūkotos pagātnē. Viņai iepatikās doma aizbraukt turp, nesazinoties ne ar vienu no Konkanoniem.

“Vai tāpēc, ka baidos?” viņa pati sev jautāja. Jā, varbūt tāpēc, ka viņa baidījās. Bet arī tāpēc, ka viņa nevēlējās nekādu spiedienu, nekādus jautājumus, nekādas prasības.

Sieviete, kura bija rakstījusi šo vēstuli, bija apsolījusi, ka nekā tāda nebūs. Un bija piedāvājusi kaut ko daudz vairāk.

Varbūt es izmantošu viņas uzaicinājumu, Šenona nodomāja.

Un varbūt neizmantošu.

CETURTĀ NODAĻA

— Es nesaprotu, kāpēc tu tik ļoti rosies, — Megija žēlojās. — Varētu padomāt, ka gatavojies karaliskas personas uzņemšanai.

— Es gribu, lai viņa te justos ērti. — Braiena nolika uz spoguļgaldiņa vāzi ar tulpēm, tad pārdomāja un aiznesa to uz šaurā galda līdzās logam. — Viņa brauks visu to garo ceļu, lai iepazītos ar mums. Es gribu, lai viņa justos kā mājās.

— Cik es pamanīju, tu esi divas reizes iztīrījusi visu māju no bēniņiem līdz pagrabstāvam, sanesusi iekšā tik daudz ziedu, ka pietiktu piecām kāzu svinībām, un sacepusi tik daudzas tortes un kūkas, ka būtu vajadzīga vesela armija, lai tās visas apēstu. — Runājot Megija piegāja pie loga, atgrūda sānis mežģīņu aizkaru un pavērās laukā uz pakalniem. —Tevi gaida vilšanās, Brī.

— Un tu esi stingri izlēmusi no viņas ierašanās negūt nekādu prieku.

— Tā vēstule, kurā viņa pieņēma lavu ielūgumu, gan arī nebija sajūsmas un prieka pilna, vai ne?

Braiena pārtrauca nezin kuro reizi uzbužināt gultas spilvenus un uzlūkoja māsas stīvi saslieto muguru.

— Viņa ir sveša mūsu bariņā, Megij. Mēs abas allaž esam bijušas viena otrai un tādas arvien vēl paliksim, kad viņa būs aizbraukusi. Turklāt vēl nav pagājis pat mēnesis, kopš viņa zaudējusi savu māti. Es nemaz negaidīju citādu reakciju. Esmu priecīga, ka viņa vispār izlēmusi atbraukt šurp.

— Viņa taču paziņoja Rogana noalgotajam cilvēkam, ka negrib ielaisties ar mums nekādās darīšanās.

— Ak, un tu savā mūžā nekad neesi pateikusi neko tādu, ko pēc tam būtu pārdomājusi.

Tas lika Megijas lūpās iezagties smaidam.

— Es gan šobrīd neko tādu nespēju atcerēties. — Kad viņa pagriezās uz māsas pusi, smaids no sejas nenozuda. — Cik mums vēl atlicis laika pirms sagaidīšanas lidostā?

— Pavisam maz. Man vispirms jāpaēdina Keila, un es gribu pārģērbties. — Pamanījusi Megijas sejas izteiksmi, Braiena skaļi nopūtās. — Es negrasos sagaidīt māsu, kuru nekad neesmu redzējusi, ģērbusies priekšautā un putekļainās biksēs.

— Nu, es gan nepārģērbšos. — Megija paraustīja plecus. Viņa bija ģērbusies palielā kokvilnas kreklā un vecās džinsu biksēs.

— Kā vēlies, — Braiena attrauca un devās laukā no istabas. — Taču varbūt tu gribēsi saķemmēt to žurku midzeni uz savas galvas.

Kaut arī uzmetusi lūpu, Megija ieskatījās spogulī virs galdiņa. Piemērots apzīmējums, viņa uzjautrināta nodomāja, pamanījusi, ka viņas koši rudās cirtas ir sajukušas un sabužinātas.

— Es visu laiku strādāju! —viņa uzsauca, paātrinādama gaitu, lai kāpņu lejasgalā panāktu Braienu. — Stikla pūšanas caurulēm ir gluži vienalga, vai mani mati ir kārtībā vai ne. Nav kā tev, kad dienu un nakti jātiekas ar cilvēkiem.

— Un tie cilvēki jūtas pateicīgi, ka tev nav ar viņiem jātiekas. Pagatavo sev kādu sviestmaizi vai kaut ko tamlīdzīgu, Mārgarita Mērija, — Braiena piebilda, ietraukusies virtuvē. — Tu izskaties novārgusi.

— Es neesmu novārgusi! — Rūkdama, bet izsalkusi viņa devās uz maizes plaukta pusi. — Es esmu stāvoklī.

Braiena apstājās pusceļā.

— Ko? Ak, Megij!

— Un tā ir tava vaina, — Megija nomurmināja, savilkusi uzacis, un nogrieza svaigas rupjmaizes šķēli.

Braiena smiedamās apmetās riņķī, lai spēcīgi apskautu māsu.

— Nu, vai zini, tas gan ir intriģējošs apgalvojums, un esmu pārliecināta, ka par to ieinteresētos visas pasaules mediķi.

Megija izslēja galvu, un viņas acīs parādījās smieklu dzirkstelītes.

— Atļauj man vaicāt — kurai tikko piedzima bērns? Un kura man lika paņemt burvīgo meitenīti uz rokām tikai dažas minūtes pēc viņas piedzimšanas, lai es mazliet sajuktu prātā?

— Tu taču patiesībā neesi apbēdināta, ka tev gaidāms vēl viens bērniņš! — Braiena pakāpās atpakaļ, kodīdama lūpu. — Rogans ir priecīgs, vai ne?

— Es viņam vēl neesmu pateikusi. Es nepavisam vēl neesmu par to pārliecināta. Bet es to jūtu. — Viņa instinktīvi piespieda roku pie vēdera. — Un es neesmu apbēdināta, es tevi tikai ķircinu. Ceru, ka tā ir taisnība. — Viņa viegli papliķēja Braienai pa vaigu un atkal ķērās pie savas sviestmaizes gatavošanas. — Man šorīt bija nelaba dūša.

— Ak! — Braienas acīs sariesās asaras. — Tas ir brīnišķīgi.

Megija purpinādama devās pie ledusskapja.

— Esmu pietiekami jukusi, lai tev piekristu. Lūdzu, nesaki vēl nevienam, pat Greisam ne, iekams nebūšu pilnīgi pārliecināta.

— Es neteikšu... ja tu apsēdīsies, apēdīsi sviestmaizi un piedzersi tai klāt tēju.

— Nav slikti nosacījumi. Labi, steidzies, pabaro manu māsasmeitu un pārģērbies, citādi mēs nokavēsim ierašanos lidostā, lai sagaidītu karalieni.

Braiena jau grasījās atcirst kaut ko pretī, tomēr tikai dziļi ievilka elpu un izslīdēja pa durvīm, kas savienoja viņas istabas ar virtuvi.

Kopš viņas laulībām pirms gada šīs istabas bija paplašinātas. Ēkas otrais stāvs un pārbūvētie bēniņi bija paredzēti viesiem, kuri ieradās, lai uzturētos Blektornas kotedžā. Bet šeit, līdzās virtuvei, bija viņas ģimenes mītne.

Ar nelielo viesistabu un guļamistabu pilnīgi pietika, ja Braiena bija viena pati. Tagad tām bija pievienota otra guļamistaba un gaiša, saules pielieta bērnistaba, kuras plašie dubultlogi pavērās uz pakalnu pusi un jauno, ziedošo mandeļkoku, ko Mērfijs bija iestādījis tajā dienā, kad piedzima Keila.

Virs bērna gultiņas, uztverot saules starus, atradās Me-gijas veidotā mirguļojošā stikla zvērnīca ar vienradžiem un spārnotiem zirgiem, un nāriņām. Zem šā krāšņuma, lūkodamies uz gaismu un kustību rotaļu, sakustējās mazulis.

— Mana mīlulīte, — Braiena nomurmināja. Viņu vēl joprojām pārņēma spējš emociju un izbrīna vilnis. Viņas bērns. Beidzot viņas bērns. — Vai tu vēro gaismiņas, mīlulīt? Tas ir tik burvīgas, un tava tante Megija ir tik gudra!

Viņa izcēla Keilu no gultiņas, ieelpojot viņas smaržu, un izbaudīja sajūtu turēt rokā savu bērnu.

— Šodien tu iepazīsies ar vēl vienu tanti. Ar tanti Še-nonu no Amerikas. Vai tas nebūs lieliski?

Apņēmusi mazuli ar vienu roku, Braiena atpogāja blūzi un apsēdās šūpuļkrēslā. Viņa smaidīdama palūkojās uz griestiem, zinādama, ka Greisons ir augšā savā darbistabā. Un raksta par slepkavībām un kautiņiem, viņa nodomāja.

— Ņem nu, — viņa nodudināja, sajūsmināta par sajūtu, kad Keila sāka zīst viņas krūti. — Un, kad tu būsi kārtīgi paēdusi un pārģērbta, tu klausīsi tētuku, kamēr es pavisam īsu brītiņu būšu prom. Tu jau esi tik paaugusies. Zini, pagājis jau mēnesis kopš tavas piedzimšanas. Šodien ir tieši mēnesis.

Greisons vēroja viņas, stāvēdams durvīs, siltu emociju un pazemīgu jūtu pārņemts. Neviens nebūtu varējis viņam iestāstīt, neviens nebūtu varējis paskaidrot, kāda ir sajūta, kad raugies uz savu sievu un bērnu. Kāda ir sajūta, ja ir sieva un bērns. Keilas rociņa gulēja uz mātes krūts izciļņa, ziloņkaula krāsa uz tādas pašas ziloņkaula krāsas. Saule maigi rotājās viņu matos, kas bija gandrīz līdzīgos toņos. Viņas raudzījās viena uz otru, juzdamās saistītas tā, kā Greisons spēja vienīgi iztēloties.

Tad Braiena pacēla galvu un pasmaidīja.

— Man šķita, ka tu strādā.

— Es dzirdēju jūs abas pa iekšējo telefonu. — Viņš pamāja uz mazo monitoru. Greisons bija uzstājis, ka tādi jāizvieto visā mājā. Viņš piegāja pie Braienas un mazās un nometās uz ceļiem līdzās šūpuļkrēslam. — Manas dāmas ir tik skaistas.

Viegli iesmējusies, Braiena paliecās uz priekšu.

— Noskūpsti mani, Greis!

Viņš tā arī darīja, paildzinādams šo skūpstu, tad paliecās, lai ar lūpām viegli pieskartos Keilas galviņai.

— Viņa ir izsalkusi.

— Viņa mantojusi sava tēva apetīti. — Šī doma lika Braienai pievērsties daudz praktiskākām lietām. — Es tev atstāju mazliet aukstas gaļas, un maize ir svaiga, tikko šorīt cepta. Ja pagūšu, pirms došanās prom tev kaut ko pagatavošu.

— Par to neraizējies! Un, ja tavas prombūtnes laikā no saviem klejojumiem atgriezīsies kāds viesis, uzlikšu viņam galdā plāceņus un pagatavošu tēju.

— Tu pamazām kļūsti par lielisku viesnīcas vadītāju, Greis. Tomēr es nevēlos, lai tas traucētu tavu darbu.

— Man darbs sokas lieliski.

— To es varu nojaust. Tu netaisi tās briesmīgās grimases, un es jau dienām ilgi neesmu dzirdējusi tevi staigājam šurpu turpu pa augšstāvu.

— Es pašlaik rakstu par slepkavību, kas reizē ir arī pašnāvība, — Greisons paziņoja, piemiegdams viņai ar aci. — Vai vismaz tā izskatās. Tā mani uzjautrinājusi. — Viņš ar pirkstu viegli noglāstīja Braienas krūti tieši virs meitas galvas un apmierināts pamanīja acumirklīgo baudas atspoguļojumu Braienas acīs. — Kad mēs atkal mīlēsimies, Braiena, viss būs tāpat kā pirmajā reizē.

Braiena uzbudināta nopūtās.

— Diez vai ir godīgi mani pavedināt brīdī, kad baroju mūsu meitu.

— Tevi pavedināt ir godīgi jebkurā brīdī. — Viņš pastiepa roku, ļaudams saules gaismā atmirdzēt savam zelta laulības gredzenam. — Mēs esam precējušies.

— Savaldi savas rokas, Greison Tein! — Megija uzsauca no otras istabas. — Atlicis mazāk nekā divdesmit minūšu, pirms mums jādodas uz lidostu.

— Tu gan proti visu sabojāt, — Greisons nomurmināja, tomēr pieceldamies pasmaidīja. — Tagad mani droši vien dzenās divas tavas māsas.

Bet Šenona šobrīd vismazāk domāja par Greisonu. Pa lidmašīnas iluminatoru viņa lejā varēja saskatīt Īriju, tās zaļos laukus un melnās klintis. Tā bija brīnišķīga, pat aizgrābjoši skaista un dīvaini pazīstama.

Viņa jau vēlējās, kaut nebūtu braukusi šurp.

Atpakaļceļa vairs nav, viņa pati sev atgādināja. Par to bija muļķīgi pat domāt. Var jau būt, ka lēmumu doties šurp viņa pieņēmusi impulsa vadīta, varbūt viņu ietekmējusi pašas vainas apziņa un bēdas, un tā vienkāršā izpratne, kas bija atklājusies Braienas vēstulē. Tomēr viņa bija sekojusi šim impulsam līdz galam, paņēmusi atvaļinājumu darbā, aizslēgusi savu dzīvokli un iekāpusi lidmašīnā, lai dotos trīs tūkstošus jūdžu garā ceļojumā, kas tūlīt būs galā.

Šenona vairs nejautāja sev, ko cer šeit atrast vai arī ko vēlas šeit piepildīt. Tādas atbildes viņai nebija. Viņa zināja vienīgi, ka viņai vajadzēja atbraukt šurp. Varbūt lai redzētu to, ko reiz redzējusi viņas māte. Viņu mocīja šaubas: raizes, ka viņa nav uzticīga vienīgajam tēvam, ko pazinusi, bailes, ka viņu piepeši ieskaus radinieki, kurus pašai nebija ne mazākās vēlēšanās atzīt.

Pakratījusi galvu, Šenona izņēma no somas pūdernī-cu. Vēstulē viņa izteicās diezgan skaidri, Šenona pati sev atgādināja, cenzdamās atsvaidzināt seju. Vēstuli viņa bija izrediģējusi un apsvērusi trīs reizes, līdz jutās daudzmaz apmierināta ar Braienai nosūtāmās atbildes saturu. Tā bija pieklājīga, mazliet vēsa un vienaldzīga.

Un tieši tādā garā viņa bija nolēmusi turpināt.

Kad lidmašīnas šasijas riteņi pieskārās zemei, Šenona centās nesaviebties. Vēl jau ir laiks, viņa sevi mierināja, lai savaldītos. Daudzo gadu laikā, ceļojot kopā ar vecākiem, viņa bija iepazinusies ar izkāpšanas procedūru, muitu, pasu kontroli. Tāpēc viņa visu to veica automātiski, pa to laiku nomierinādama savas domas.

Tad jau pašapzinīgāka, pārliecināta, ka atkal ir situācijas noteicēja, viņa pievienojās pūlim, kas devās lidostas ēkas virzienā.

Senona nebija gaidījusi, ka sagaidītājas šķitīs tik nepārprotami pazīstamas. Nebija paredzējusi to pilnīgo pārliecību, ka abas sievietes, kas gaidīja līdz ar visiem pārējiem cilvēkiem, ir Konkanones. Viņa būtu varējusi sev iestāstīt, ka par to liecina krāsas: skaidrā krēmkrāsas āda, zaļās acis, rudie mati. Viņas bija mazliet līdzīgas, kaut arī garākajai piemita vairāk maiguma un viņas mati bija zeltaināki, turpretī otrai tie liesmoja kā uguns.

Bet ne jau krāsas vai abu sieviešu līdzība bija tā, kas lika Senonai, nenovēršot skatienu, raudzīties vienīgi uz abām šīm sievietēm, kaut arī apkārt bija tik daudz cilvēku, kas gan raudādami, gan smiedamies steidzās apskaut atbraukušos. Tā bija dziļi iekšēja apziņa, un izrādījās, ka tieši tā ir pārsteidzoši sāpīga.

Senonas rīcībā bija tikai mirklis, lai abas aplūkotu: garākā bija gaumīgi ģērbusies vienkāršā zilā kleitā, otra izskatījās dīvaini eleganta pārlieku lielā kreklā un noplīsušos džinsos. Un Senona pamanīja, ka arī tās abas ir viņu pazinušas; viena to pierādīja ar žilbinošu smaidu, otra — ar vēsu, vērtējošu skatienu.

— Senona. Senona Bodina. — Nevilcinādamās, neko iepriekš neplānojusi, Braiena steidzās uz priekšu un viegli noskūpstīja Šenonu uz vaiga. — Sveicināta Īrijā! Es esmu Braiena.

— Priecājos iepazīties. — Šenona jutās pateicīga, ka viņas rokas satvērušas bagāžas ratiņus. Bet Braiena jau neuzmācīgi pastūma viņu malā, lai ķertos pie bagāžas stumšanas pati.

— Šī ir Megija. Mēs priecājamies, ka esi atbraukusi.

— Tu droši vien gribēsi ātrāk izkļūt no pūļa. — Atturēdamās vēl kaut ko spriest par pašapzinīgo sievieti dārgajās biksēs un žaketē, Megija tikai pamāja ar galvu. — Pāri okeānam bija garš ceļš.

— Esmu pieradusi ceļot.

— Tas allaž ir tik aizraujoši, vai ne? — Kaut arī nervi bija saspringti, Braiena, stumdama bagāžas ratiņus, runāja nepiespiestā tonī. — Megija ir redzējusi pasauli daudz vairāk nekā es. Ikreiz, iekāpjot lidmašīnā, es jūtos tā, it kā būtu samainīta ar kādu citu. Vai ceļojums bija patīkams?

— Tas bija mierīgs.

Juzdamās mazliet izmisusi, jo šķita, ka viņai neizdosies no Šenonas izdabūt vairāk kā vienu lakonisku teikumu katrā reizē, Braiena sāka runāt par laika apstākļiem — tie bija lieliski — un par attālumu līdz kotedžai — paldies Dievam, tas bija īss. Braienai abās pusēs Šenona un Megija vēroja viena otru ar abpusēju neuzticību.

— Mēs tev sarīkosim maltīti, — Braiena turpināja, kad viņas jau iekrāva Šenonas bagāžu mašīnā. — Vai, ja esi nogurusi, tu varēsi vispirms atpūsties.

— Es negribu jums sagādāt nekādas pūles, — Šeno-na paziņoja tik noteikti, ka Megija pasmīkņāja.

— Pūlēšanās ir tieši tas, kas Braienai padodas vislabāk. Tu sēdēsi priekšā, — viņa vēsi noteica. — Kā jau viešņa.

Tā nu gan ir īsta ragana, Šenona nosprieda, tad, paslējusi augšup zodu tikpat raksturīgi, kā to mēdza darīt Megija, apsēdās pasažieru pusē.

Braiena sakoda zobus. Viņa bija pieradusi, pat pārāk pieradusi pie ģimenes nesaskaņām. Tomēr bija sāpīgi kaut ko tādu klausīties.

— Tātad tu nekad agrāk neesi bijusi Īrijā, Šenona?

— Nē. — Tā kā šis vārds bija izskanējis aizvainotā tonī un lika Senonai justies tādai pašai raganai, par kādu viņa tikko bija nodēvējusi Megiju, viņa tīšām atslābināja plecus. — Tas, ko es redzēju no lidmašīnas, izskatījās burvīgi.

— Mans vīrs ir apceļojis visas pasaules malas, un viņš apgalvo, ka šī vieta ir pati burvīgākā, kādu vien viņam nācies redzēt. — Braiena uzsmaidīja Šenonai, vadīdama mašīnu laukā no lidostas teritorijas. — Bet tagad šeit ir viņa mājas, un viņš ir aizspriedumains.

— Tu esi precējusies ar Greisonu Teinu, jā?

— Jā. Jūnija beigās būs gads. Viņš ieradās Īrijā, Klē-ras grāfistē, lai vāktu materiālus savai jaunajai grāmatai. Drīz tā tiks izdota. Tagad viņš raksta citu, lieliski pavadīdams laiku, iztēlē slepkavojot cilvēkus pa labi un pa kreisi.

-— Man patīk viņa grāmatas. — Tas ir drošs sarunas temats, Šenona nosprieda. Un vienkāršs. — Mans tēvs bija liels viņa talanta cienītājs.

Pēc šā teikuma iestājās neilgs, bet neomulīgs klusums.

— Tev noteikti bija smagi, — Braiena piesardzīgi ieteicās. — Ar tik nelielu starplaiku zaudēt abus vecākus. Es ceru, ka šeit pavadītais laiks tev palīdzēs kaut mazliet remdēt bēdas.

— Paldies! — Šenona pagrieza galvu un raudzījās ainavā aiz loga. Un tā bija burvīga, to nu nevarēja noliegt. Tāpat kā nevarēja noliegt, ka šeit saule ļoti īpašā veidā izspraucās no mākoņiem, padarot zeltainu visu apkārtējo gaisu.

— Rogana noalgotais detektīvs sacīja, ka tu darbojoties komercmākslas jomā, — Megija ierunājās, vairāk gan ziņkāres, ne labas uzvedības vadīta.

— Tieši tā.

— Tātad tavs darbs ir saistīts ar preču pārdošanu un reklāmu.

Šenona sarauca uzacis. Viņa pazina nievājošo toni, kad vien to dzirdēja, lai cik nemanāms tas arī būtu.

— Ja jau tu tā saki. — Viņa tīšām pagriezās un ieskatījās Megijai acīs. — Tu arī pārdod... savas preces. Izstādi tās.

— Nē. — Megijas smaids bija uzkrītoši mīlīgs. — Es tās radu. Ar to pārdošanu nodarbojas citi.

— Interesanti gan, vai jums neliekas, — Braiena ātri viņas pārtrauca, — ka jūs abas esat mākslinieces?

— Vairāk gan dīvaini, — Megija nomurmināja un paraustīja plecus, kad Braiena atpakaļskata spogulī veltīja viņai brīdinošu skatienu.

Šenona tikai sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņai vismaz ieaudzinātas labas manieres.

— Cik tālu ir no tavas mājas līdz pilsētai, Braiena? Es tā prātoju, ka varētu noīrēt mašīnu.

— Mūsu māja atrodas gabaliņu no ciemata. Tur gan tu neatradīsi īrējamu mašīnu. Bet tu vari izmantot šo te, kad vien vēlēsies.

— Es negribu ņemt tavu mašīnu.

— Tā biežāk stāv dīkā nekā tiek izmantota. Un Grei-sam ir sava mašīna, tā ka... Tu taču droši vien gribēsi apskatīt apkārtni. Ja vēlēsies, kāds no mums tevi labprāt izvadās pa apkaimi. Tomēr reizēm cilvēkiem patīk klaiņot pašiem uz savu roku. Šis ir mūsu ciemats, — viņa piebilda.

Nekas vairāk tas arī nav, Šenona prātoja, neliels, nomaļš ciematiņš. Mazītiņa vieta ar šaurām, nogāzenām ieliņām un veikaliņiem, un dzīvojamām mājām ielu malās. Neapšaubāmi tas bija apburošs un savāds. Un viņa, iekšēji nopūzdamās, nodomāja, ka tas nav pārāk ērts. Ne teātru, ne galeriju, ne ātro uzkodu restorānu. Ne arī cilvēku pūļu.

Izdzirdot mašīnas rūkoņu, kāds vīrietis pacēla galvu, pasmaidīja, neizņemot no mutes apakšlūpai piespiestu cigareti, un, pamājis ar roku, turpināja savu ceļu pa ielu.

Braiena atbildot pamāja pretī un uzsauca pa vaļējo logu:

— Labdien, Metjū Fīnij!

— Dieva dēļ, nepieturi mašīnu, Brī! — Megija pavēlēja, kaut arī pati pamāja ar roku. — Ja tu to darīsi, viņš pļāpās no šā brīža līdz nākamajai nedēļai.

— Es nemaz negrasos apturēt. Šenona vēlas atpūsties, nevis klausīties ciemata tenkās. Tomēr man gribētos uzzināt, vai viņa māsa Kolīna precēsies ar to britu tirgoni.

— Spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējusi, labāk gan būtu, ja viņa precētos, — Megija noteica, izsliedamās, lai uzliktu rokas uz priekšējā sēdekļa atzveltnes. — Jo viņš jau ir ietirgojis Kolīnai kaut ko tādu, par ko viņai vajadzēs maksāt turpmākos deviņus mēnešus.

— Kolīna ir stāvoklī?

— Tas brits viņā atstājis savu sēkliņu, un tagad viņas tēvs ar vienu roku tur to vīru aiz rīkles, bet ar otru rūpējas, lai ātrāk notiktu uzsaukšana baznīcā. Man to visu pirms pāris dienām krodziņā izstāstīja Mērfijs.

Pati to nevēlēdamās, Šenona juta, ka viņas interese ir sakāpināta.

— Vai jūs gribat man iestāstīt, ka viņi piespiedīs to vīru apprecēt meiteni?

— Ak,piespiedīs ir pārāk stiprs vārds, — Megija zobgalīgi noteica. — Labāk būtu sacīt pamudinās. Noteikti pamudinās, norādot ļoti saprātīgo izvēli starp laulības saitēm un sadauzītu ģīmi.

— Tas taču ir arhaisks risinājums, vai jums tā neliekas? Galu galā tā sieviete taču ir tikpat atbildīga par to, kas noticis, cik viņš.

— Un viņai būs jāsamierinās ar kopdzīvi tieši tāpat kā viņam. Un labākais viņu kopdzīvē vēl tikai sagaidāms.

— Līdz viņiem būs vēl seši bērni un viņi izšķirsies, — Šenona īsi noteica.

— Nu, mēs visi dzīvē izmantojam dažādas veiksmes iespējas, vai ne? — Megija atkal apsēdās ērtāk. — Un mēs, īri, lepojamies ar to, ka izmantojam tās pēc iespējas vairāk un lielākas nekā vairums pārējo.

“Vai tad tā nav?” Šenona nodomāja, atkal jau pasliedama zodu. Šie īri ar savu Republikāņu armiju un dzimstības kontroles trūkumu, alkoholismu un piespiedu laulībām.

Paldies Dievam, viņa pati bija tikai tūriste.

Ceļam sašaurinoties, viņas sirds mazliet salēcās. Līkumotais ceļš vijās cauri biezam dzīvžogu tunelim, kas bija tik ciešs, ka mašīna laiku pa laikam aizskāra zarus. Šad tad zaļajā sienā parādījās pa atvērumam, caur kuru varēja ieraudzīt kādu mazītiņu māju vai šķūni.

Šenona centās nedomāt, kas varētu notikt, ja pretī brauktu cita mašīna.

Tad Braiena nogriezās, un acu priekšā atsedzās plašā pasaule.

Pati to neapzinādamās, Šenona ieplestām acīm paliecās uz priekšu, un viņas lūpas pavērās pārsteiguma pilnā priekā.

Ieleja bija kā glezna. Jo īstenība taču tā nevarēja būt. Viņas skatienam cits pēc cita atklājās zaļie pakalni, ko vietām pāršķēla klinšu sienas, tos laiku pa laikam nomainīja brūni apvērstas zemes ielāpi vai piepeši krāsaini klajumi — savvaļas ziedu pļavas.

Tieši īstajās vietās iederējās rotaļu klucīšiem līdzīgās mājas un šķūņi, kā putniņi pavīdēja ganībās izlaistie lopi, uz auklām jautri plivinājās izžauta veļa.

Kādā laukā slējās vecas pils drupas, sašķiebušies akmens bluķi un stāvs, augsts akmens mūris, kas šķita kā norobežojies laikā no visas pasaules.

Saule ietina apkārtni zelta vizmā, atmirdzēdama arī šaurai lentei līdzīgā sudrabainā upē.

Un tas viss, ikkatrs zāles stiebriņš, atradās zem tik žilbinoši zilām debesīm, ka tās šķita pulsējam.

Pirmo reizi vairāku dienu laikā Šenonai aizmirsās savas bēdas un vainas apziņa, un raizes. Viņa spēja vienīgi raudzīties uz šo skaistumu ar smaidā atplaukušu seju un dīvainu izjūtu sirdī, ka viņa visu laiku zinājusi, ka te ieraudzīs tieši kaut ko tādu.

— Te ir skaisti, vai ne? — Braicna nomurmināja un palēnināja mašīnas gaitu, lai ļautu Šenonai vēl brīdi pa-tīksmināties.

— Jā. Nekad vēl neesmu redzējusi kaut ko skaistāku. Tagad es saprotu, kāpēc manai mātei šeit tik ļoti patika.

Šī doma atkal atsauca smeldzīgās bēdas, tāpēc Šeno-na novērsa skatienu.

Bet tas, ko viņa ieraudzīja tālāk, viņu apbūra ne mazāk. Tur aicinoši gaidīja Blektornas kotedža: saulē mirguļoja logi, akmens sienās vizošie vizlas gabaliņi gandrīz vai dzirksteļoja. Un kur tad vēl krāšņais dārzs, kas pletās aiz dzīvžoga, kurš to vien gaidīja, kad pats varēs uzplaukt ziedos.

Tiklīdz Braiena apstādināja mašīnu aiz lepna mersedesa ar nolaižamu jumtu, sasveicinādamies ierējās suns.

— Tas būs Konkobārs, mans suns, — Braiena paskaidroja un iesmējās, kad, Konam drāžoties gar mājas stūri, Se-nonai acis iepletās. — Viņš gan ir liels, mūsu Kons, toties nekaitīgs. Tev taču nav bail no suņiem, vai ne?

— Parasti nav.

— Sēdi! — Braiena pavēlēja Konkobāram, izkāpusi no mašīnas. — Un parādi savas labās manieres.

Suns nekavējoties paklausīja, kuplo pelēko asti kulstot pa zemi un tā pierādot savu labpatiku un savaldīšanos. Kad Šenona piesardzīgi izkāpa no mašīnas, suns viņu nopētīja, tad pacēla ķepu.

— Labi. — Šenona dziļi ievilka elpu un pieņēma suņa ķepas spiedienu. — Tu nu gan esi glīts. — Mazliet drošāk viņa noglaudīja suņa galvu. Tad viņa pamanīja, ka Me-gija un Braiena jau izkrauj viņas bagāžu. — Es pati paņemšu.

— Man nav grūti, patiesi ne. — Ar tik slaidai sievietei pārsteidzošu vieglumu Braiena stiepa smagos koferus uz mājas durvju pusi. — Esi sveicināta Blektornas kotedžā, Šenona! Es ceru, ka tu šeit jutīsies ērti.

To sacīdama, viņa attaisīja parādes durvis, un tur pavērās īsta elle.

— Tūlīt atgriezies, mazais velnēn! Es runāju nopietni, Laiam! Viņa man noņems skalpu.

Šenona redzēja, kā pa gaiteni aiztraucas melnmatains puisēns īsām, bet pārsteidzoši veiklām kājelēm, aiz sevis atstādams no saujas birstošu cepumu drupaču pēdas. Visās sienās atbalsojās viņa nevaldāmie smiekli. Ne pārāk tālu viņam aiz muguras stāvēja ļoti noguruša izskata vīrietis ar mazu, raudošu zīdaini, kuru bija iespiedis padusē.

Pamanījis kompāniju, zēns pasmaidīja, atklādams eņģelim līdzīgu sejiņu, kas bija notraipīta ar ēdienu. Viņš pastiepa savas apaļās roķeles.

— Mamma!

— Mamma gan. — Ar vienu prasmīgu tvērienu Me-gija bija pakampusi dēlu rokās. — Paskaties vien uz sevi, Laiam Svīnij, tev jau nav nevienas tīras vietiņas! Un tu ēd cepumus, pirms pienācis tējas laiks.

Zēns viņai uzsmaidīja, un viņa zilajās acīs dega jautrības dzirkstelītes.

— Buču!

— Tieši tāpat kā tavs tēvs. Domā, ka ar bučām var atrisināt jebkuras problēmas. — Bet viņa izpildīja dēla prasīto, tad pagriezās, lai ar iznīcinošu skatienu uzlūkotu Greisonu. — Tā, ko tu vari sacīt sev par attaisnojumu, Greison Tein?

— Es varu aizbildināties ar vājprātu. — Viņš pārlika bērnu rokās citā pozā, glāstīdams un mierinādams to, un tajā pašā laikā aiztrauca no sejas acīs krītošos matus. — Tā nav mana vaina. Roganu aizsauca uz galeriju, un Mērfijs kaut kur ar zemi, tāpēc man bija jāuzņemas šā divdesmit mārciņu smagā briesmoņa pieskatīšana. Tad sāka raudāt mazā, un Laiams piekļuva pie cepumiem. Ak, un virtuve, Brī, tu noteikti nevēlēsies tur ieiet!

— Vai tiešām?

— Šoreiz vari man ticēt. Un viesistabā ir mazliet... nu, mēs tāpat vien parotaļājāmies. Es tev nopirkšu jaunu vāzi.

Braienas acis draudīgi samiedzās.

— Taču ne mana Voterfordas vāze!

— Ak... — Tverdams pēc palīdzības, kur vien to spētu gūt, Greisons pievērsa uzmanību Šenonai. — Sveika! Atvaino par šo te. Es esmu Greiss.

— Priecājos iepazīties. — Šenona mazliet sarāvās, kad Kons metās gar viņas kājām, lai paķertu drupačas, kas bija izkaisītas pa visu grīdu. Tad vēlreiz sarāvās, kad uz viņas pusi paliecās Laiams un saņēma saujā viņas matus.

— Buču! — viņš pavēlēja.

— Ak! — Šenonas sirds mazliet pamira. Viņa piesardzīgi uzspieda skūpstu Laiama savilktajām un notraipītajām lūpiņām. — Šokolādes cepumi...

— Es tos vakar izcepu. — Apžēlodamās par savu vīru, Braiena paņēma no viņa Keilu. — Un izskatās, ka no tiem nav atlicis nekas vairāk kā drupačas.

— Es tikai centos nodarbināt bērnu, — Greisons sev par aizbildinājumu atteica. — Keilu vajadzēja pārģērbt, un zvanīja telefons. Ak Dievs, Brī, kā gan divi bērni spēj sagādāt vairāk par divkāršu noņemšanos nekā viens bērns?

— Tas ir kārtējais neizdibināmais noslēpums. Vai tev nebūtu iebildumu tagad izpirkt savu vainu, Greis, un uznest Šenonas somas viņas istabā?

— Protams. Te patiesi ir mierīga un klusa vieta, — viņš Senonai apgalvoja. — Parasti. Ā, Brī, par to traipu uz viesistabas paklāja es paskaidrošu vēlāk.

Uzacis saraukusi, Braiena paspēra dažus soļus uz priekšu un aplūkoja haosu telpā, kuru bija atstājusi pedantiskā kārtībā.

— Noteikti paskaidrosi! Atvaino, Senona.

— Ir jau labi. — Patiesībā pat vēl vairāk nekā labi. Trokšņainā sagaidīšana bija palīdzējusi viņai atslābināties vairāk, nekā būtu spējušas pašas nevainojamākās manieres. — Vai tas ir tavs bērniņš?

— la ir mūsu meita Keila. — Braiena pakāpās atpakaļ, lai Senona varētu mazo labāk aplūkot. — Šodien viņai aprit mēnesis.

— Viņa ir burvīga. — Mazliet stīvāk Senona pagriezās pret Megiju. — Un tas ir tavs dēls?

— Visā savā godībā. Laiam, sasveicinies ar... — Iedzīta strupceļā, Megija apklusa pusvārdā. — Ar Bodinas jaunkundzi, — viņa izlēma.

— Šenona. — Stingri nospriedusi nejusties neomulīgi, Senona pasmaidīja. — Sveicināts, Laiam!

Zēns atbildēja ar kaut ko tādu, kā saprašanai būtu nepieciešams tulks, bet viņa smaidam tulkojums nebija vajadzīgs.

— Es viņu mazliet satīrīšu, Brī. Iedod man arī Keilu, un es viņus abus pieskatīšu, kamēr tu izrādīsi Šenonai viņas istabu.

— Jūtos tev pateicīga. — Braiena pasniedza Keilu, un

Megija devās uz virtuves pusi, paņēmusi katrā rokā pa bērnam.

— Šokolādi! — Laiams nepārprotami pieprasīja.

— Ne par kādu naudu, puikiņ, — bija viņa mātes atbilde.

— Nu... — Braiena pielika roku pie matiem, kuri vairs īsti neturējās sasprausti. —Tagad iekārtosim tevi. Esmu tev paredzējusi istabu augšstāvā. Ta ir divus stāvus augstāk un ir pavisam īpaša istaba. — Kad viņas jau kāpa augšā, Braiena atskatījās uz Šenonu. — Ja tu nevēlies kāpt tik augstu, es tūlīt pat varu istabas samainīt.

— Man nav iebildumu pret kāpnēm. — Šenona jau atkal jutās neomulīgi. Dīvaini, viņa prātoja, bija daudz vieglāk paciest Megijas skarbo izaicinājumu nekā Brai-enas sirsnīgo viesmīlību.

— Tā istaba ir gatava tikai dažus mēnešus. Saproti, es liku bēniņus pārbūvēt.

— Šī ir skaista māja.

— Pateicos! Es šo to pārvērtu, kad tēvs nomira un atstāja man šo māju mantojumā. Tieši tad arī uzsāku tūristu uzņemšanu. Kad apprecējos ar Greisonu, mums bija nepieciešams vairāk telpu, lai iekārtotu viņam darbistabu rakstīšanai un bērnistabu. Mūsu istabas ir pirmajā stāvā, līdzās virtuvei.

— Kur ir Keila? — gribēja zināt Greisons, kāpjot lejup-

— Viņu paņēma Megija. — Ar tik dabisku kustību, ka pati gandrīz nepamanīja šo ieradumu, Braiena pieskārās

Greisona vaigam. — Tev vajadzētu iet pastaigāties, Greis, un mazliet izvēdināt galvu.

— Domāju, ka es tā ari darīšu. Jauki, ka tu esi te, Še-nona.

— Pateicos! — Viņa sarauca uzacis, kad Greisons noskūpstīja sievu. Tas nemaz neizskatījās kā nevērīgs skūpsts, kādu vīrs sniegtu sievai pirms došanās pastaigā.

— Es atgriezīšos uz tēju, — viņš apsolīja un aizsoļo-ja prom.

Braiena uzveda Senonu vēl vienu stāvu augstāk, kur jau aicinoši gaidīja plaši atvērtas durvis.

Istaba Senonu pārsteidza daudz vairāk, nekā viņa jebkad būtu varējusi gaidīt. Plaša, ar brīnišķīgu atpūtas krēslu pie loga zem vienas no slīpajām sienām un lielu misiņa gultu pie otras. Logi griestos un arkām rotātie sānu logi ielaida telpā saules gaismu un pavasarīgo gaisu. Mežģīņu aizkari, kas plīvoja vējā, bija tādā pašā krēmkrāsā kā gultas pārklājs.

Svaigi ziedi to vien gaidīja, kad tos pasmaržos, un it viss mirdzēja.

Senona pasmaidīja tieši tāpat kā tobrīd, kad bija ieraudzījusi ieleju.

— Istaba ir burvīga. Patiešām burvīga, Braiena.

— Es to jau plānoju kā ļoti īpašu vietu. No šejienes pa logiem var saredzēt Mērfija mājas un vēl tālāk.

— Mērfija?

— Ak, viņš ir mūsu draugs, kaimiņš. Mērfijs Maldūns. Viņa zeme sākas tieši aiz mana dārza žoga. Tu vēl ar viņu iepazīsies. Viņš diezgan bieži grozās pa mūsu māju. — Runādama Braiena staigāja pa istabu, piekārtodama lampu abažūrus, nogludinādama gultas pārklāju. — Un šī istaba ir daudz omulīgāka nekā citas telpas, arī mazliet lielāka nekā vairākums citu. Te ir arī vannasistaba. Greisons papētīja dažas grāmatas, un viņi abi ar Mērfiju te visu izplānoja.

— Man šķita, ka tas Mērfijs ir zemnieks.

— la ir, jā. Bet viņam padodas visvisādi darbi.

— Ak tā? — Ieraugot mazo, mirdzošo vannasistabu ar eleganto vannu un augšup paslieto izlietni, un pūkainajiem dvielīšiem, kas karājās uz misiņa pakaramajiem, Šenonas smaids kļuva vēl platāks. — Te izskatās kā pasaku namiņā.

— la ir, jā. — Nervozēdama vairāk, nekā tas notiktu, izrādot telpas jebkuram citam viesim, Braiena salika kopā rokas. — Vai man tev palīdzēt izkravāt mantas vai arī vēlies vispirms atpūsties?

— Paldies, man nevajag palīdzēt. Es labprāt lietderīgi izmantotu šo vannu.

— Tad jūties kā mājās. Tajā skapītī ir papildu dvieļi, un es domāju, ka tu atradīsi arī visu citu, kas būs tev nepieciešams. — Viņa atkal saminstinājās. — Vai vēlies, lai tējas laikā uznesu tev paplāti augšā?

Piekrist būtu bijis vienkāršāk, Šenona nodomāja. Viņa būtu varējusi viena pati sēdēt istabā un nedomāt ne par ko citu.

— Nē, es nokāpšu lejā.

— Tev nav jāsteidzas. — Braiena uzlika plaukstu uz Senonas rokas, lai darītu viņai zināmu, ka šis ieteikums attiecas ne tikai uz tējas dzeršanu. — Ja kaut ko vēlēsies, es būšu lejā.

— Paldies!

Kad durvis aiz Braienas aizvērās, Šenona apsēdās uz gultas malas. Palikusi vienatnē, viņa varēja atļauties nolaist izslietos plecus un aizvērt acis.

Viņa atradās Īrijā, un viņai nebija ne jausmas, ko iesākt turpmāk.

PIEKTĀ NODALA

— Nu, kāda tad viņa ir — tā tava jenkiju māsa? — Juzdamies kā mājās, it kā atrastos pats savā istabā, Mēr-fijs Maldūns pacienājās ar vienu no krēmkūciņām, ko Braiena izkārtoja uz paplātes.

Viņš bija gara auguma vīrietis, ko varētu pat dēvēt par izstīdzējušu. Iegājis virtuvē, viņš bija noņēmis cepuri, kā viņam mācījusi māte, un tumšos matus sajaucis, pats laiku pa laikam izbraukdams tiem cauri ar pirkstiem, turklāt tie prasījās pēc apgriešanas.

— Aizvāc savus pirkstus! — Braiena pavēlēja, uzšaudama pa tiem ar roku. — Pagaidi, kamēr es saklāšu galdu.

— Tādā gadījumā es vairs nedabūšu tik daudz, cik gribēšu. — Tumšzilajās acīs degot nebēdnības dzirkstelītēm, viņš uzsmaidīja Braienai, tad iebāza kūciņu mutē. — Vai viņa ir tikpat glīta kā tu, Brī?

— Ar glaimiem tu pirms tējas laika pie vēl vienas kūciņas netiksi. — Bet arī Braienas balsī ieskanējās smiekli. — Glīta nav tas vārds, ar kādu viņu varētu raksturot.

Viņa ir skaista. Viņas mati nav tik ugunīgi kā Megijai, tie vairāk ir tās kastaņbrūnās ķēves nokrāsā, kas tev tik ļoti patīk. Acis viņai ir tādas, kādas bija tētim — kaut arī viņai nepavisam nepatiktu to dzirdēt —, skaidri zaļā krāsā. Viņa ir apmēram manā augumā, slaida. Un... ja tā var teikt, labi kopta. Pat pēc visa tā ceļojuma viņa gandrīz nemaz neizskatījās saburzīta.

— Megija apgalvoja, ka viņa ir no vēsajām. — Tā kā Braiena sargāja kūkas kā cāļu māte savu vienīgo cālēnu, Mērfijs samierinājās ar tēju.

— Viņa ir atturīga, — Braiena izlaboja. — Megija tikai negrib, lai māsa viņai iepatiktos. Un zem vēsuma viņa slēpj savas skumjas. — Un to Braiena lieliski saprata. — Bet, kad mēs nonācām pie ceļa, no kurienes paveras skats uz ieleju, viņa smaidīja, patiesi smaidīja.

— Tas tiešām ir lielisks skats. — Liedams sev tēju, Mērfijs paraustīja plecus. Viņam mazliet smeldza mugura, jo viņš kopš ausmas bija aris. Bet tā bija patīkama smeldze, smeldze pēc kārtīgas darbadienas. — Ņujorkā gan viņai neko tādu neizdotos redzēt.

— Tu allaž par Ņujorku runā tā, it kā tā atrastos uz citas planētas, nevis tikai okeāna viņā malā.

— Kas attiecas uz mani, tā atrodas tikpat tālu kā mēness.

Iesmējusies Braiena pāri plecam viņu uzlūkoja. Mērfijs bija vēl glītāks nekā zēna gados. Un jau tajos laikos ciemata sievietes bija runājušas par viņa eņģeļa seju. Tagad koši zilajās acīs un ašajā, šķelmīgajā smaidā bija jaušams ari šis tas no velna, un tas tikai padarīja viņa seju vēl izteiksmīgāku.

Lauksaimnieka dzīvesveids viņu pilnībā apmierināja, un šo gadu laikā viņa kalsnā seja bija izvērtusies skulptūrai līdzīgā, tā saistīja sieviešu skatienus. Pret to viņam nebija iebildumu. Viņa nekārtīgais melno cirtu ērkulis nemaz nepakļāvās ķemmei. Mērfija augums bija sīksts, muskuļotām rokām, platiem pleciem, šauriem gurniem. Braiena nešaubīgi zināja, ka Mērfijs ir tikpat spēcīgs kā jebkurš no viņa iemīļotajiem zirgiem un daudz, daudz maigāks.

Ar visu spēku un raupjumu Mērfijam piemita kaut kas apgarots. Kaut kāda sapņainība acīs, viņa mīļi nodomāja.

— Ko tu tā skaties? — Mērfijs ar roku paberzēja zodu. — Vai man uz sejas ir krēms?

— Nē, es prātoju, cik žēl, ka tu neesi atradis nevienu sievieti, kas varētu novērtēt tevi.

Kaut arī smaidīdams, Mērfijs samulsis mazliet sagrozījās uz krēsla.

— Kāpēc ikreiz, kad sieviete apprecas, viņa uzskata, ka visiem vajadzētu darīt to pašu?

— Tāpēc, ka viņa ir laimīga. — Braiena palūkojās lejup, kur savā mazuļa krēsliņā apmierināta zvilnēja Keila. — Vai tev neliekas, ka viņa vairāk līdzinās Greisam?

— Viņa ir tava kopija. Vai ne, Keila, mīļumiņ? — Mērfijs noliecās, lai pakutinātu mazās zodu. — Kāds ir tavs lēmums par māti, Brī?

— Pagaidām nekāds. — Vēlēdamās, kaut nebūtu par to jādomā, Braiena sakļāva plaukstas. — Protams, mums būs viņai jāizstāsta, bet es gribu atvēlēt Šenonai laiku, lai viņa mazliet atslābinās, pirms sāksies tā vētra.

— Tā nu būs īsta viesuļvētra. Vai tu esi pārliecināta, ka māte neko par to visu nezina? Viņai nav ne jausmas, ka vīram bijusi cita sieviete, turklāt arī bērns no šīs sievietes?

— Tikpat pārliecināta kā par to, ka mans vārds ir Brai-ena. — Braiena nopūtās un atkal ķērās pie tējas pagatavošanas visai ģimenei. — Tu jau zini, kādas bija viņu attiecības. Ja māte būtu zinājusi, viņa būtu norējusi tēvu līdz nāvei.

— Tā nu ir taisnība, Brī. — Mērfijs ar pirkstu kauliņiem noglāstīja viņas vaigu, līdz viņa atkal pagriezās. — Neuzkrauj to visu sev vienai. Tu neesi vienīgā, kas iesaistīta šajā lietā.

— Es to zinu. Bet tas mani uztrauc, Mērfij. Attiecības starp mani un māti vēl arvien ir saspīlētas, un starp viņu un Megiju tās nekad nav bijušas nekādas gludās. Es nezinu, cik lielu ļaunumu vēl nodarīs šie jaunie apstākļi. Tomēr neko citu mēs nespējām iesākt. Tētis būtu vēlējies, lai viņa atbrauc un iepazīstas ar savu ģimeni.

— Tad vari kādu laiku dzīvot mierīgi. — Vēl arvien ar tējas tasi vienā rokā, viņš ar otru satvēra Braienu un noliecās, lai pieskartos ar lūpām viņas vaigam.

Tad viņa pasaule sagriezās kājām gaisā.

Durvīs stāvēja vīzija, vērodama viņus ar vēsām, apburoši zaļām acīm. Viņas āda bija kā alabastrs, par kādu Mērfijs bija lasījis, un izskatījās tik maiga kā svaigs piens. Mati, kas ieskāva seju, mirdzēja, un zods bija augstu izsliets.

Feju karaliene — tas bija vienīgais, ko Mērfijs spēja nodomāt. Viņš bija pilnīgā burvības varā.

— Ā, Šenona! — Pamanot pusmāsu, Braienas vaigus pārklāja dedzinošs sārtums. “Cik daudz viņa dzirdējusi?” Braiena prātoja. “Un kā lai tagad rīkojas?” — Tēja jau ir gandrīz gatava. Domāju, ka mēs varētu to dzert šeit. Viesistabā es uzklāšu galdu viesiem.

— Virtuvē arī būs lieliski. — Šenona bija dzirdējusi diezgan daudz, un viņai būs pašai kādu laiku jāpadomā, lai izlemtu, kā rīkoties turpmāk. Bet šobrīd viņas uzmanību bija saistījis vīrietis, kas, muti pavēris, raudzījās viņā, it kā nekad agrāk nebūtu redzējis sievieti.

— Šenona Bodina un — mūsu labs draugs un kaimiņš Mērfijs Maldūns.

— Priecājos iepazīties.

Mērfiju šķita pametušas sakarīgas runas spējas. Viņš pamāja ar galvu, kā pa miglu aptverdams, ka droši vien atgādina vientiesīgu muļķi.

— Mērfij, vai tu nepateiktu citiem, ka tēja ir gatava? — Nesaņēmusi nekādu atbildi, Braiena viņu uzlūkoja. — Mērfij!

— Ko? — Viņš samirkšķināja acis, noklepojās, pamī-ņājās uz vietas. — Ak jā, es viņiem pateikšu. — Viņš atrāva acis no vīzijas un truli pablenza uz Braienu. — Kam man kas jāsaka?

Braiena iesmējusies pagrūda viņu uz durvju pusi.

— Tu taču nedrīksti aizmigt, stāvēdams kājās, it kā tu būtu kāds no taviem zirgiem. Izej ārā un pasaki Greisam un Megijai, un Laiamam, ka tūlīt dzersim tēju. — Vēl viens grūdiens, un viņš jau bija laukā pa durvīm, un Brai-ena tās aiz viņa aizvēra. — Varu saderēt, ka viņš šodien strādājis jau kopš saullēkta un ir noguris. Parasti gan Mēr-fijs ir mazliet atjautīgāks.

V

Senona par to šaubījās.

— Vai viņš ir fermeris?

— Viņš ir lielisks fermeris, un viņš arī audzē zirgus. Man un Megijai viņš ir gluži kā brālis. — Viņa atkal ieskatījās Senonai acīs. — Nav nekā tāda, ko es nevarētu Mēr-fijam izstāstīt, jo nav jābaidās, ka viņš to varētu stāstīt tālāk.

— Skaidrs. — Senona palika stāvam turpat, kur bija, sliekšņa otrā pusē. — Tāpēc arī tu uzskatīji, ka drīksti izstāstīt viņam par šo konkrēto situāciju.

Klusi nopūtusies, Braiena uzlika uz galda tējkannu.

— Senona, tu nepazīsti ne mani, ne Mērfiju, ne arī kādu citu no mums. Nebūtu godīgi, ja es prasītu uzticēties cilvēkiem, ar kuriem tu tikko esi iepazinusies. Tāpēc es to neprasīšu. Es lūgšu tevi apsēsties un iebaudīt tēju.

Senona ieintriģēta izslēja galvu.

— Tu proti būt arī vēsa.

— Visa uguns tikusi Megijai.

— Es viņai nepatīku.

— Pagaidām ne.

Senonai uznāca savāda vēlēšanās smieties, un viņa tai padevās.

— Lieliski! Man viņa arī nepatīk. Kas būs pie tējas?

— Kumosmaizītes, siers un pastēte, cukura cepumi, plāceņi, krēmkūkas, ābolkūka.

Šenona iegāja virtuvē un pārlūkoja ēdienu klāstu uz galda.

— Vai tu tādu galdu klāj katru pēcpusdienu?

— Man patīk gatavot ēdienus. — Atkal pasmaidīdama, Braiena noslaucīja rokas priekšautā. — Un es gribēju, lai tava pirmā diena šeit būtu īpaša.

— Tu esi spītīga, vai ne?

— Mūsu ģimenē ir iedzimta ietiepība. Lūk, tur jau viņi nāk. Megij, paraugies, lai vīrieši nomazgā rokas, labi? Man jāpasniedz tēja viesistabā.

— Krēmkūkas. — Greisons metās tām klāt. — Kur tu tās biji noslēpusi?

— Tu neēdīsi manis gatavoto maltīti ar netīriem pirkstiem, — Braiena mierīgi paziņoja, pabeigdama salikt tējas piederumus uz ratiņiem. — Cienājies, Šenona! Es atgriezīšos, tiklīdz būšu parūpējusies par viesiem.

— Sēdies! — Nomazgājusi izlietnē savam dēlam rokas, Megija pamāja uz galda pusi. Viņa iesēdināja Lai-amu augstajā bērnu krēsliņā un iedeva viņam grauzdiņu. — Vai dzersi tēju ar cukuru?

— Nē, pateicos, — Šenona stīvi atbildēja. — Bez cukura.

— Tevi te gaida īpaši mielasti, — Greisons paziņoja, pielikdams savu šķīvi ar kaudzi. — Var jau būt, ka Ņujorkā ir vislabākie restorāni pasaulē, bet tu vēl nekad neesi baudījusi kaut ko līdzīgu Braienas gatavotajam. Vai tu strādā Tilmantona firmā? — viņš pajautāja, pats uzņēmies Senonas šķīvja piepildīšanas pienākumu.

— Jā... ak, ne tik daudz... es tur strādāju jau vairāk nekā piecus gadus.

— Viņa firmai ir laba reputācija. Tā izceļas ar vislabāko kvalitāti. — Viņš apmierināts iekodās sviestmaizē. — Kur tu mācījies?

— Pitsburgā.

— Hmm... Labāku vietu nemaz nevarētu vēlēties. Tur, Pitsburgā, ir kāda maiznīca, apmēram pusjūdzi no koledžas. To vada kāds ebreju pāris. Tur gatavo burvīgas ruma kūkas.

— Es zinu to vietiņu. — Šenonai bija jāpasmaida — šķita tik viegli runāties ar vēl vienu amerikāni. — Es tur iegriezos ik svētdienas rītu četrus gadus pēc kārtas.

Tā kā Megija bija ļoti aizņemta ar Laiamu un Mērfijs, šķita, spēja tikai raudzīties uz Šenonu, acis nenovērsis, viņa neizjuta nekādus sirdsapziņas pārmetumus, ka nepievērš tiem uzmanību, veltot to vienīgi Greisonam.

— Braiena man stāstīja, ka tu esot ieradies šeit, lai vāktu materiālus jaunai grāmatai. Vai tas nozīmē, ka tava nākamā romāna darbība norisinās šeit?

— Jā. Tas iznāks pēc pāris mēnešiem.

— Ar nepacietību to gaidīšu. Man ļoti patīk tavas grāmatas.

— Parūpēšos, lai tu saņemtu vienu eksemplāru jau agrāk.

Mazā sāka niķoties, un Greisons izcēla viņu no krēs-lina un iekārtoja sev uz rokas, kur viņa atkal omulīgi apklusa.

Šenona apēda sviestmaizi, kas neapšaubāmi bija laba un aizpildīja tukšumu, kuru, kā viņa pat nebija apjautusi, bija izraisījis izsalkums. Apmierināta, bet ne pārlieku sajūsmināta, viņa nogaršoja kūku.

Viss viņas organisms signalizēja par neaprakstāmu un grēcīgu baudu.

Kad Šenona tīksmē pievēra acis, Greisons tikai pasmaidīja.

— Vairs nav vajadzīga nekāda cita paradīze, vai ne?

— Netraucē man izbaudīt epifāniju, — viņa nomurmināja.

— Jā, tā ir, Brī kūciņām piemīt kaut kas reliģisks. — Greisons paņēma vēl vienu.

— Sivēns! — Megija sarauca uz viņa pusi degunu. — Vismaz atstāj kādu man, lai varu aizvest uz mājām Ro-ganam.

— Kāpēc tu neiemācies pati tādas cept?

— Kam gan man tas vajadzīgs? — Megija pašapmierināta nolaizīja no īkšķa krēmu. — Man tikai jāatnāk neliels gabaliņš, lai pacienātos ar jūsējām.

— Tu dzīvo tepat netālu? — Šenona juta, ka šī doma aptumšo viņas baudu.

— Mazliet uz priekšu pa ceļu. — Megijas plānais smaids norādīja, ka viņa pilnībā izprot Šenonas izjūtas.

— Rogans laiku pa laikam aizvelk viņu prom, — Greiss piebilda. — Uz Dublinu vai kādu no viņu galerijām. Tad mums te klājas mierīgāk. — Viņš slepus iedeva Laiamam cukura cepumu.

— Bet es esmu šeit pietiekami bieži, tā ka varu uzmanīt un pieskatīt, lai Braiena netiktu pārstrādināta.

— Braiena var pati sevi pieskatīt, — ierunājās pieminētā sieviete, atkal atgriezdamās virtuvē. — Greis, atstāj kādu no tām kūkām Roganam!

— Dzirdēji?

Greiss tikai pavīpsnāja uz Megijas pusi un novilka sievu uz krēsla sev līdzās.

— Vai tu neesi izsalcis, Mērfij?

Tā kā Mērfija nemainīgā blenšana jau pamazām sāka Senonu kaitināt, viņa pabungoja ar pirkstiem pa galdu.

— Maldūna kungs ir pārāk aizņemts ar skatīšanos uz mani, lai domātu par ēšanu.

— Stulbenis, — Megija nomurmināja un iebukņīja Mērfijam ar elkoni.

— Atvainojos! — Mērfijs pacēla savu tasi tik strauji, ka tēja pārlija pār malu. — Es biju pārāk izklaidīgs. Man nu jāiet mājās. — Un varbūt, atgriezies savos laukos, viņš tur atradīs gaidām pats savu saprātu. — Brī, paldies par tēju. Laipni lūdzam Īrijā, Bodinas jaunkundzi

Viņš paķēra cepuri, uzmauca to galvā un izsteidzās laukā.

— Nu, nekad nedomāju, ka pieredzēšu dienu, kad Mērfijs Maldūns atstāj pilnu šķīvi. — Megija samulsusi piecēlās, lai aiznestu viņa šķīvi prom no galda. — Es paņemšu un aiznesīšu to Roganam.

— Jā, dari tā, — Braiena izklaidīgi atsaucās. — Kā jums šķiet, vai viņam kaut kas atgadījies? Viņu nevarēja vairs ne pazīt.

Šenonai šķita, ka viņš izskatījies pietiekami vesels, un, paraustījusi plecus, viņa izmeta no galvas šo dīvaino Mal-dūna kungu un pabeidza dzert savu tēju.

Vēlāk, kad debesis jau pamazām zaudēja savu košo zilumu un vērtās pelēcīgas, Šenona izstaigāja Braienas dārzu. Namamāte pilnīgi atklāti bija vēlējusies pēc ģimenes vakariņām atbrīvot virtuvi no cilvēkiem. Nebūdama nekāda īpašā trauku mazgāšanas mīļotāja, Šenona bija pieņēmusi ieteikumu paelpot svaigu gaisu un izbaudīt mierīgo vakaru.

Šī te patiesi bija vieta, kur gribējās atpūsties un nedarīt neko, Šenona nosprieda, ieinteresēta apiedama apkārt siltumnīcai. Kaut gan izskatījās, ka Braiena reti izbaudīja omulīgas slinkošanas priekšrocības.

“Ko gan tā sieviete neprot?” Šenona domāja. Viņa gatavoja ēst, vadīja mazu, izsmalcinātu viesnīcu, rūpējās par zīdaini, kopa dārzu, prata piesaistīt ļoti glīta vīrieša uzmanību un, visu to darīdama, izskatījās kā nokāpusi no žurnāla “Irish Country Times” vāka.

Apstaigājusi ap siltumnīcu, Šenona pamanīja solu gleznainā vietā, neaizmirstulīšu un vijolīšu dobes malā. Viņa iekārtojās uz koka sola, atklāja, ka tas ir tieši tik ērts, kā izskatījās, un nolēma, ka nedomās ne par Braienu, ne Megiju, ne šo māju, pie kuras arī viņa šobrīd piederēja. Vēl kādu brītiņu viņa nedomās pilnīgi ne par ko.

Gaiss bija maigs un smaržu pārpilns. Līdzās netālajam logam no vara nojumes skanēja patīkama čirkstēšana. Še-nonai šķita, ka viņa tālumā dzirdējusi govs maušanu — šī skaņa viņas pasaulē bija tikpat sveša kā leģendas par rūķīšiem un spokiem.

Droši vien tā nāk no Mērfija mājām, viņa nosprieda. Viņa paša labā Šenona cerēja, ka Mērfijs ir labāks fermeris nekā sarunu biedrs.

Viņu pārmāca noguruma vilnis, kas uz vairākām stundām bija aizkavējies pēc pārdzīvotā lidojuma. Tagad viņa ļāva tam plūst, ietīt kā dūmakā gan sevi, gan savas pārlieku daudzās raizes.

Un viņa sapņoja par vīrieti baltā zirgā. Viņa mati bija melni un izplūduši pār pleciem, un viņa tumšais apmetnis plīvoja vējā, un to šaustīja lietus, kas šļācās no tēraud-pelēkajām debesīm.

Zibens tās pāršķēla gluži kā ar pīķi, atplaiksnījot vīrieša sejā, apgaismojot spēcīgos ķeltiskos vaigukaulus, kobaltzilās acis, melnos īru karavīra matus. Pie apmetņa apkakles vīdēja vara piespraude. Smalki savīts metāls, kas ieskāva izslietas ērzeļa galvas apveidu.

Gluži kā līdzi juzdams, zirgs paspārdīja vētras sajaukto gaisu, tad piecirta pakavus kūdrainajai zemei. Abi traucās tieši viņai pretī — gan vīrietis, gan mežonīgais zirgs, abi vienlīdz bīstami, vienlīdz lieliski. Viņa pamanīja zobena atspīdumu, ar dubļiem notriepto bruņu blāvo mirdzumu.

Viņas sirds atsaucās pērkona dārdiem, un sejā ledaini triecās lietus. Bet viņai nepavisam nebija bail. Viņas zods bija augstu izsliets, un viņa raudzījās, kā tie abi šaujas viņai pretī, un viņas acis, kas lietus dēļ bija piemiegtas, mirdzēja dzidrā zaļumā.

Ne vairāk kā dažu collu atstatumā no viņas, saceldams dubļus, zirgs strauji apstājās. Vīrietis palūkojās lejup uz viņu, un viņa sejā atspīdēja triumfs un iekāre.

— Tātad, — Šenona dzirdēja pati sevi sakām tādā balsī, kas ne gluži atgādināja viņas balsi. —Tu esi atgriezies.

Satriekta un apmulsusi par šā sapņa dīvainumu un pārsteidzošo skaidrumu, Šenona uztrūkās no miega. Tāda sajūta, it kā vispār nemaz nebūtu gulējusi, viņa nodomāja, atmetusi no sejas matus. Vairāk šķita, it kā būtu to atcerējusies.

Bet viņai pat īsti neatlika laika pabrīnīties pašai par saviem sapņiem, kad sirds atkal jau sāka sisties divreiz ātrāk. Pat ne pēdas attālumā no viņas stāvēja vīrietis un vēroja viņu.

— Es atvainojos. — Mērfijs panācās laukā no krēslas, kas pamazām arvien vairāk sabiezēja. — Negribēju jūs sabiedēt. Man šķita, ka esat iesnaudusies.

Juzdamās pavisam neomulīgi, Šenona izslējās uz sola taisni.

— Tātad jūs esat ieradies, lai atkal blenztu uz mani, Maldūna kungs?

— Nē... tas ir, es... — Viņš apmulsis izpūta elpu. Vai tad viņš pats ar sevi nebija nopietni runājies tieši par šādu uzvedību? Lai viņš nolādēts, ja atkal —jau otro reizi — līdzās Šenonai izturēsies kā mēli norijis plānprātiņš. — Es negribēju jūs iztraucēt, —viņš no jauna iesāka. — Mirkli man šķita, ka jūs esat atmodusies un man kaut ko sakāt, bet tā nebija. — Viņš pamēģināja uzburt smaidu, kurš, kā viņš zināja, parasti mēdza valdzināt dāmas. — Patiesību sakot, Bodinas jaunkundz, es atgriezos, lai atvainotos, ka tā blenzu uz jums tējas laikā. Es uzvedos ļoti nepieklājīgi.

— Labi. Varat to aizmirst. — Un ejiet prom, viņa domās dusmīgi piebilda.

— Tas laikam ir jūsu acu dēļ. — Mērfijs gan zināja, ka ir vēl kaut kas vairāk. To viņš bija precīzi zinājis jau tajā mirklī, kad bija pacēlis galvu un ieraudzījis Šenonu. Tā bija sieviete, kuru viņš bija gaidījis.

Senona nepacietīgi izgrūda elpu.

— Manu acu dēļ?

— Jums ir laumas acis. Skaidras kā ūdens, zaļas kā sūnas un burvības pilnas.

Tagad viņš vairs neatgādina plānprātiņu, Šenona piesardzīgi nodomāja. Viņa balss bija ieguvusi muzikālu mo-dulāciju, kas spētu likt sievietei aizmirst it visu pārējo.

— Tas gan ir interesanti, Maldūna kungs...

— Mērfijs, ja jums nav iebildumu. Mēs taču savā ziņā esam kaimiņi.

— Nē, neesam vis. Bet man nav iebildumu saukt jūs par Mērfiju. Un tagad, ja jūs mani atvainotu... — Taču viņa nevis piecēlās kājās, kā bija nolēmusi, bet picplaka pie sola un izgrūda apspiestu kliedzienu. No tumsas izmetās slaiks stāvs un traucās uz šo pusi. Un tas rūca.

— Kon! — Pietika ar šo vienu Mērfija klusi izteikto zilbi, lai suns pēkšņi apstātos un sāktu luncināt asti.

— Viņš nepavisam negribēja jūs nobiedēt. — Mērfijs uzlika roku uz suņa galvas. — Viņš izskraidījis savu vakara tiesu, un reizēm, kad viņš sastop mani, viņam gribas paspēlēties. Viņš jau nemaz nerūca, tā bija viņa runāšana.

— Runāšana... — Šenona aizvēra acis un nogaidīja, kamēr sirds pārstās sisties tik strauji. — Runājoši suņi ir tieši tas, kā man vēl šovakar pietrūka. — Tad Kons piečā-poja Šenonai klāt un, nolicis galvu viņai uz ceļiem, izjusti ieskatījās viņai sejā. Pat aisbergs šādā brīdī būtu atkusis. — Tā, tagad tu laikam atvainojies par to, ka pārbiedēji mani līdz nāvei. — Viņa pievērsa skatienu Mērfijam.

— Jūs nu gan abi saderat kopā.

— Droši vien mēs abi reizēm spējam būt īsti lempji. — Ar tik graciozu kustību, kas pilnīgi noliedza tikko teiktos vārdus, Mērfijs izvilka aiz muguras paslēpto roku ar pļavas puķu pušķi. — Esi sveicināta Klēras grāfistē, Šenona Bo-dina! Lai tava uzturēšanās šeit būtu tikpat patīkama un krāsaina kā šie ziedi, un lai tai būtu lemts būt ilgākai.

Bezgala apmulsusi un, sasodīts, Mērfija vārdu savaldzināta, Šenona pieņēma no viņa košos ziedus.

— Man jau tā šķita, ka tu esi savāds cilvēks, Mērfij, — viņa nomurmināja. — Liekas, man ir taisnība. — Bet viņas lūpas smaidīja. — Paldies!

— la, nu man būs pēc kā ilgoties. Pēc tava smaida, — viņš paziņoja, kad Šenona tikai sarauca uzacis. — Pēc tāda ir vērts ilgoties. Arlabunakti, Šenona! Dusi saldi!

Viņš devās prom un atkal jau saplūda ar tumsu. Kad suns grasījās viņam sekot, Mērfijs klusā balsī pateica kaut ko tādu, ka Kons tūlīt apstājās un pagriezās, lai gaidītu līdzās Šenonai. Kamēr ziedu smarža kairināja Senonas sajūtas, vīrietis, vārdā Mērfijs, nozuda naktī.

— Tādi nu bija mani pirmie iespaidi, — Senona sacīja sunim, tad pakratīja galvu. — Manuprāt, ir laiks iet iekšā. Es laikam esmu vairāk nogurusi, nekā biju domājusi.

SESTĀ NODALA

>

Pērkona negaisi un balti zirgi. Neizturami glīti vīrieši un akmens bluķu aplis.

Sapņu vajāta, Senona nebija pārlaidusi pārāk mierīgu nakti.

Un viņa atmodās nosalusi. Dīvaini gan, viņa nodomāja, jo nelielajā kamīnā istabas otrā pusē vēl joprojām sārti gailēja ogles un viņa bija uzvilkusi līdz pat zodam biezo, pūkaino segu. Tomēr āda bija tik ledaina, ka, cenšoties sasildīties, viņu pārņēma drebuļi.

Taču vēl dīvaināk likās tas, ka viņa bija ne tikai nosalusi vien. Iekams viņa nebija pataustījusi savu seju, viņa būtu ar mieru apzvērēt, ka ir slapja, it kā būtu stāvējusi stiprā lietusgāzē.

Senona piecēlās gultā sēdus un izvilka rokas caur matiem. Nekad agrāk savā mūžā viņa nebija redzējusi tik skaidrus sapņus, un viņa nebija pārliecināta, ka vēlas kaut ko tādu redzēt arī turpmāk.

Bet, lai arī kādi būtu bijuši sapņi un cik nemierpilna

šī nakts, Šenona zināja, ka ir atmodusies. No pieredzes viņa saprata, ka nebūs vairs nekādas galvas nolikšanas uz spilvena, lai vēl mazliet pasnaustu. Ja viņa būtu Ņujorkā, tas tik ļoti nemulsinātu. Tur allaž bija tūkstošiem darbiņu, kas jāpaveic, un Šenona parasti modās agri, lai paspētu ar visu tikt galā.

Vienmēr pirms došanās uz biroju bija kāds pārskats, kurš jāsagatavo, jāsakārto dokumenti vai arī jāpaveic vienkārši mājas darbi. Pēc tam viņa būtu pārbaudījusi savā elektroniskajā piezīmju bloknotā, kādas tikšanās un kādi pienākumi viņai todien paredzēti un kādi saviesīgi pasākumi ieplānoti vakarā. Rīta televīzijas šovs viņai sniegtu ^ informāciju par laika apstākļiem un citas jaunākās ziņas, tad viņa paņemtu savu portfeli un atkarībā no nedēļas dienas treniņzālei paredzēto somu un straujā gaitā nosoļotu sešus kvartālus līdz birojam.

Tāda bija jaunas, pa karjeras kāpnēm augšup ejošas profesionāles apmierinātā, organizētā dzīve. Tieši tāda tā bijusi vairāk nekā piecus gadus.

Bet šeit... Nopūtusies Šenona palūkojās uz logu, kur rietumu puses debesīs vēl joprojām valdīja krēsla. Te nebija ne steidzami izpildāmu plānu, ne paredzamu tikšanos, ne sniedzamu interviju. Viņa bija nolēmusi atpūsties no šā ritma, kas bija tik pierasts un tāpēc tik ērts un mierinošs.

Nez ko var sadarīt cilvēks Īrijas laukos rītausmā? Iz-traususies no gultas, Šenona piegāja pie kamīna, lai sabikstītu uguni, tad basām kājām aizčāpoja līdz dīvāniņam pie loga, lai ieritinātos uz tā spilveniem.

Kamēr saule pamazām debesis no zilganvioletām pārvērta maigi zilās, Šenona varēja saskatīt laukus, akmens mūru krēslainās ēnas, kādas mājas un saimniecības ēku apveidus. Mazliet uzjautrināta, viņa sadzirdēja gaiļa dziedāšanu.

Varbūt viņa liks lietā Braienas piedāvāto iespēju izmantot viņas mašīnu un kaut kur aizbraukt. Vienalga kur. Šī Īrijas daļa bija slavena ar skaistām ainavām. Šenona nosprieda, ka nebūtu nemaz tik slikti tās apskatīt, ja jau viņa atradās šeit. Varbūt, ja viņai uznāks iedvesma, viņa izmantos šo apkārtni un brīvo laiku, lai pagleznotu.

Vannasistabā viņa aizvilka apkārt elegantajai vannai aizkaru un apmierināta atklāja, ka ūdens dušā ir karsts un tek bagātīgi. Viņa izvēlējās tumšu džemperi ar augstu apkakli un džinsu bikses un gandrīz vai paņēma rokassomiņu, bet tad atskārta, ka viņai tā nebūs vajadzīga, pirms viņa norunās par mašīnas izmantošanu.

Nolēmusi pilnībā izmantot Braienas aicinājumu justies kā mājās, Šenona devās lejup pa kāpnēm, lai pagatavotu kafiju.

Māja bija ļoti klusa, un Šenona gandrīz vai nosprieda, ka viņa tajā ir viena. Viņa zināja, ka otrajā stāvā apmetušies viesi, tomēr, kāpdama lejup uz pirmo stāvu, nedzirdēja neko citu kā vien kluso kāpņu dēļu čīkstoņu zem kājām.

Taču pusceļā viņu apstādināja jauns burvīgs skats pa austrumu puses logu, no kura pavērās neaprakstāmi skaista rītausmas ainava. Mākoņi pie apvāršņa bija sagūluši biezās slāņainās kārtās un mirguļoja košā sārtumā. Spilgtā krāsa ietiecās debesīs, ugunīgām liesmām atgrūžot sāņus mierīgi zilos un bāli rozā toņus. Kamēr Šenona tā raudzījās, mākoni sakustējās un aiztraucās prom kā ugunīgs burinieks, un debesis pamazām kļuva aizvien gaišākas.

Pirmo reizi daudzu mēnešu laikā Šenona izjuta patiesi urdošu vēlēšanos gleznot. Vairāk ieraduma pēc viņa bija paņēmusi līdzi dažus gleznošanas piederumus. Tagad viņa jutās par to pateicīga un prātoja, cik tālu viņai būs jābrauc, lai atrastu pārējos gleznošanai nepieciešamos piederumus.

Iepriecināta par šādu domu un iespēju ar kaut ko nodarboties, viņa gausi devās uz virtuves pusi.

Ieraudzījusi tur Braienu līdz elkoņiem maizes mīklas abrā, Šenona jutās pārsteigta.

— Man šķita, ka es būšu piecēlusies pirmā.

— Labrīt! Tev patīk agri celties. — Braiena pasmaidīja un turpināja mīcīt mīklu. — Keilai tāpat, un viņa vienmēr pamostas izsalkusi. Vari dabūt kafiju vai arī tēju, ja vēlies. Es jau uzlēju tēju Greisonam.

— Viņš jau arī ir augšā? — Un viņa vēl bija prātojusi par vientulīgu rītu.

— Ai, viņš jau piecēlās pirms vairākām stundām, lai pastrādātu. Kad romāns viņam īsti nedod mieru, viņš reizēm tā dara. Kad būšu nolikusi mīklu rūgt, es tev pagatavošu brokastis.

— Nē, man pietiks ar kafiju. — Ielējusi sev tasīti, Šenona palika neomulīgi stāvam, nezinādama, ko darīt. — Vai tu pati cep maizi?

— Jā, cepu. Šis process nomierina. Apēd vismaz kādu grauzdiņu. Plauktā ir palikuši vēl daži no vakardienas.

— Mazliet vēlāk. Es prātoju, ka varētu nedaudz pabraukāt apkārt, aplūkot klintis vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Nu protams, tu taču gribēsi apskatīt šejienes ainavas. — Braiena prasmīgi savēla mīklu apaļā bumbā un ielika to lielā bļodā. — Mašīnas atslēgas ir tur, uz tā āķīša. Ņem tās, kad vien tev ienāk prātā pabraukāt. Vai labi gulēji?

— Patiesībā es... — Senona apklusa pusvārdā, pati juzdamās pārsteigta, ka gandrīz gribējusi izstāstīt Brai-enai par saviem sapņiem. — Jā, istaba ir ļoti ērta. — Atkal jau juzdamās nemierīgi, viņa iedzēra vēl vienu kafijas malku. — Vai te tuvumā kaut kur ir zāle?

Braiena apsedza mīklu ar dvielīti, tad piegāja pie izlietnes, lai nomazgātu rokas.

— Zāle? Cik tik uziet. Vai tevi interesē kaut kāda īpaša pļavas zāle vai...

Senona atvēra muti, tad atkal to smiedamās aizvēra.

— Nē, vingrošanai — trenažieru zāle. Es trīs vai četras reizes nedēļā trenējos. Nu, saproti, slīdošie celiņi, slīdošās kāpnes, svaru stieņi.

— Ā! — To pārdomādama, Braiena uzlika uz plīts pannu. — Nē, šeit mums nekā tāda nav. Vai tie slīdošie celiņi ir domāti staigāšanai?

— Jā.

— Mums tādam nolūkam ir lauki. Tu vari lieliski izstaigāties pa laukiem. Un svaigs gaiss ir tik veselīgs fiziskām nodarbībām. Rīts ir burvīgs, kaut arī pēcpusdienā būs lietus. Tev vajadzēs jaku, — viņa turpināja, pamādama uz gaišu brezeņļji jaku uz āķīša pie virtuves durvīm.

— Jaku?

— Ārā ir mazliet vēss, — Braiena uzlika cepties uz pannas liellopu gaļas šķēles. — Pastaiga tev noteikti radis ēstgribu. Kad atgriezīsies, paēdīsi brokastis.

Šenona, saraukusi pieri, pētīja Braienas muguru. Laikam jau būs jādodas pastaigā. Mazliet uzjautrināta, viņa nolika savu kafijas tasīti un paņēma jaku.

— Diezin vai es uzkavēšos ilgi.

— Vari nesteigties! — Braiena jautri uzsauca.

Uzsmaidīdamas viena otrai, viņas šķīrās.

Šenona nekad nebija uzskatījusi sevi piederam pie tiem cilvēkiem, kam patīk nodarbes svaigā gaisā. Viņa nesajūsminājās par tūrisma pārgājieniem. Viņa labprāt deva priekšroku labi iekārtotas trenažieru zāles civilizētajai gaisotnei: ūdenim pudelēs, rīta ziņām televīzijā, automatizētām iekārtām, kas vēstīja par katra fiziskajiem sasnie-gurniem. Senona šīm nodarbībām veltīja pa piecdesmit minūtēm trīsreiz nedēļā un jutās apmierināta, ka var uzskatīt sevi par spēcīgu, veselu un labā formā.

Viņa nekad nebija izpratusi cilvēkus, kuri apāva smagus zābakus, uzcēla plecos mugursomu un staigāja garus pārgājienus vai rāpās kalnos.

Tomēr Senona bija pārāk pieradusi pie sevis discipli-nēšanas, lai atļautos atmest jebkādus fiziskus treniņus. Un viena Blektornā aizvadītā diena bija pierādījusi viņai, ka Braienas pavāres prasme varētu radīt sarežģījumus ar lieko svaru.

Tātad viņa dosies pastaigā. Šenona sabāza rokas jakas kabatās, jo rīta gaiss bija salts. Tas bija tik spirdzinošs, ka lika nozust jebkādām atlikušajām lidojuma noguruma pēdām.

Viņa pagāja garām dārzam, kur prīmulas vēl bija piemirkušas ar rīta rasas lāsēm, un siltumnīcai, kas vilināja ieskatīties caur biezo stiklu. Tas, ko viņa redzēja, lika pārsteigumā pavērties mutei. Šenona kopā ar māti bija apmeklējusi profesionālas dārzniecības, bet tās nebija tik bagātīgi piestādītas un tik labi apkoptas.

Šā skata ietekmēta, viņa aizgriezās prom, tad apstājās. Te viss ir tik liels, viņa prātoja, lūkodamās uz plašajiem laukiem. Tik tukšs. Pati to neapzinādamās, viņa aizsargājoties savilka plecus. Viņai nebija iebildumu pastaigāties pa Ņujorku, uzgrūžoties gājējiem, nelaižot nevienu savā ietves daļā. Satiksmes burzma, skaļi signalizējošas mašīnas, klaigājošas balsis bija pierastas, ne tik savādas kā šis trīsošais klusums.

— Nav jau gluži tas pats, kas skrējiens Centrālajā parkā, — viņa nomurmināja, pati savas balss nomierināta. Tā kā došanās tālāk viņu tik ļoti nemulsināja kā atgriešanās virtuvē, Šenona turpināja ceļu.

Visapkārt taču ir dažādas skaņas, Šenona aptvēra. Putnu čivināšana, attālas mašīnas rūkoņa, suņa reju atbalss. Tomēr šķita dīvaini būt tik vientuļai. Lai nevajadzētu par to domāt, Šenona paātrināja gaitu. Lēna pastaiga muskuļus netrenēja.

Nonākusi pie pirmā akmens žoga, viņa apsvēra savas iespējas. Viņa varētu apiet tam apkārt vai arī pārkāpt pāri, lai nokļūtu nākamajā laukā. Paraustījusi plecus, viņa pārrāpās pāri.

Viņa pazina kviešus, kas bija paaugušies jau tik augsti, lai viegli viļņotos vējā, un lauka vidū auga vientuļš koks. Kaut arī Senonai tas šķita neizsakāmi vecs, tā lapas vēl arvien bija pavasarīgi maigā zaļumā. Uz viena augstā, grubuļainā zara no visas sirds dziedāja kāds putns.

Vēlēdamās, kaut būtu paņēmusi līdzi skiču albumu, Šenona apstājās, lai paraudzītos apkārt un ieklausītos. Viņa paņems to un vēlreiz atgriezīsies šeit. Jau pagājis pārāk ilgs laiks, kopš viņai bijusi iespēja gleznot īstu ainavu.

Dīvaini, Šenona prātoja, atkal dodamās uz priekšu. Viņa nebija aptvērusi, ka vēlas gleznot. Tomēr šādā vietā, viņa nolēma, jebkuram cilvēkam sāktu niezēt pirksti, lai ķertos pie zīmēšanas. Te bija tādas krāsas, tādas formas un tik lieliska gaisma. Viņa pagriezās, uz brīdi paiedama atpakaļ, lai papētītu koku no cita leņķa.

Vislabāk to būtu gleznot agri no rīta, viņa nosprieda un, vēl arvien pievērsusi visu savu uzmanību skatam aizmugurē, pārrāpās pāri nākamajam akmens žogam.

Vienīgi veiksme pasargāja viņu no tiešas saskriešanās ar govi.

— Augstais Dievs! — Šenona metās atpakaļ un sāpīgi atsitās pret akmeni. Govs vienaldzīgi uzlūkoja iebrucēju un pakustināja asti. — Tā ir tik liela! — No sava augstā patvēruma uz žoga Šenona nervozi izgrūda elpu. — Man nebija ne jausmas, ka tās ir tik lielas.

Viņa piesardzīgi pacēla galvu un atklāja, ka šī te nav vienīgā govs. Viss lauks bija kā izraibināts ar melnraibām govīm, kas ēda zāli un raudzījās ar rāmām acīm. Šenona, šķita, viņas īpaši neinteresēja, tāpēc viņa lēni noslīga zemāk, tā ka vairāk sēdēja, nevis stāvēja uz akmens žoga.

— Te nu laikam mans ceļojums beigsies. Vai tu negrasies maut vai darīt kaut ko tamlīdzīgu?

Laikam gan lai izpatiktu Senonai, tuvākā govs pavirzīja savu iespaidīgo augumu un atkal ķērās pie ēšanas. Tagad jau juzdamās uzjautrināta, Senona atslābinājās un ilgāk un vērīgāk paraudzījās apkārt. Tas, ko viņa redzēja, lika viņas lūpām atplaukt smaidā.

— Mazuļi! — Iesmējusies viņa grasījās pielēkt kājās, lai labāk aplūkotu izstīdzējušos telēnus, kas draiskojās pa vidu mazāk enerģiskajiem pieaugušajiem lopiem. Tad piesardzība lika Šenonai palūkoties atpakaļ — savas tuvākās kaimiņienes acīs. Viņai nepavisam nebija skaidrs, vai govis mēdz uzbrukt vai ne. — Laikam es tos pavērošu tepat, no šejienes.

Tomēr ziņkāre lika viņai pasniegties, piesardzīgi nenovēršot acis no govs. Viņa tikai gribēja tai pieskarties. Kaut arī pastiepusies, Senona neatrāvās no akmens mūra. Ja govij šī kustība nepatiks, Senona sprieda, viņa tūlīt pat varētu atrasties žoga otrā pusē. Jebkurai sievietei, kas trīsreiz nedēļā apmeklējusi trenažieru zāli, vajadzētu skriet ātrāk par govi.

Pieskārusies ar pirkstiem govs galvai, Senona atklāja, ka tās āda ir stingra un cieta un ka govij, šķita, nav nekādu iebildumu pret viņu. Jau ar zināmu pašpārliecinātību Šenona paliecās vēl par collu tuvāk un uzlika plaukstu uz govs sāna.

— Šai govij nav iebildumu, ja viņu paglauda, — viņai aiz muguras ierunājās Mērfijs.

Šenonas kliedziens izbiedēja vairākas tuvākās govis. Mazliet dusmīgi pamāvušas, tās atkal nomierinājās un ķērās pie zāles ēšanas. Bet arī tad Mērfijs vēl arvien smējās un viņa roka palika uz Šenonas pleca, ko viņš bija satvēris, lai viņa nenokristu uz galvas lejā no akmens žoga.

— Nomierinies! Tu esi kā viens nervu kamols.

— Man šķita, ka es šeit esmu viena. — Viņa nebija pārliecināta, vai jūtas vairāk pazemota par to, ka kliegusi, vai par to, ka tikusi pieķerta glaudām lopiņu.

— Es atgriezos no zirgu aizvešanas ganībās un pamanīju tevi. — Viņš pavisam omulīgi apsēdās uz žoga ar seju uz otru pusi un aizsmēķēja cigareti. — Jauks rīts.

Šenonas viedoklis izpaudās kā īgna atrūkšana. Viņa nebija iedomājusies, ka šī varētu būt Mērfija zeme. Un tagad, šķiet, viņa atkal bija sprukās.

— Vai tu viens pats aprūpē visas šīs govis?

— Ak, man šad tad kāds palīdz, kad tas ir nepieciešams. Turpini vien viņu glaudīt, ja vēlies. Viņai nav iebildumu.

— Es viņu neglaudīju. — Pašcieņas glābšanai gan tā kā bija mazliet par vēlu, bet Šenona tomēr pūlējās kaut ko darīt lielas labā. — Mani tikai interesēja, kāda viņa ir.

— Vai tu nekad nebiji pieskārusies govij? — Šāda doma vien lika viņam pasmaidīt. — Man jau teica, ka jums Amerikā to nav.

— Saprotams, ka mums ir govis. Tas gan ne pārāk bieži redzamas staigājam pa Piekto avēniju. — Viņa zagšus uzlūkoja Mērfiju. Viņš vēl joprojām smaidīja un raudzījās uz koku, kas bija visa šā piedzīvojuma ierosinātājs.

— Kāpēc tu neesi to nocirtis? Tas taču ir tava kviešu lauka vidū.

— Nav jau grūti apart un apsēt tam apkārt, — Mēr-fijs pavisam mierīgi atbildēja. — Un tas te stāvējis ilgāk, nekā es esmu šajā pasaulē. — Bet šobrīd viņu vairāk interesēja Šenona. Viņa smaržoja mazliet grēcīgi — ar kaut kādu netveramu sievišķīgu aromātu, kas lika vīrietim aizdomāties. Un vai nebija jauki, ka, nākdams pār pakalnu, Mērfijs tieši par viņu bija domājis?

Te nu viņa bija, it kā būtu viņu gaidījusi.

— Tavs pirmais rīts Klēras grāfistē ir iegadījies brīnišķīgs. Vēlāk pēcpusdienā būs lietus.

Šenona atcerējās, ka Braiena bija sacījusi to pašu, tāpēc viņa, pieri saraukusi, pavērās uz skaidrajām zilajām debesīm.

— Kāpēc tu tā saki?

— Vai tad tu neredzēji saullēktu?

Kamēr Šenona vēl prātoja, kāds tam varētu būt sakars ar saullēktu, Mērfijs saņēma viņas zodu savā plaukstā un pavērsa viņas seju uz rietumiem.

— Paraugies turp, — viņš teica un pamāja ar roku.

— Virs jūras savelkas mākoņi. Ap pusdienlaiku tie būs šeit un atnesīs mums lietu. Vieglu lietu, nevis negaisu. Gaisā nemana tveici.

Roka uz viņas sejas bija cieta kā klints un maiga kā ūdens. Šenona atklāja, ka Mērfijs smaržo pēc savas saimniecības: pēc zirgiem, pēc zemes, pēc zāles. Šķila tomēr prātīgāk koncentrēt domas uz debesīm.

— Lauksaimniekam laikam jāiemācās noteikt laiku.

— To īsti nevar nosaukt par mācīšanos. To gluži vienkārši zina. — Pats sev par prieku, Mērfijs ļāva pirkstiem noglāstīt Šenonas matus, tad nolaida roku sev uz ceļiem. Šī kustība, it kā nejauša intimitāte lika Šenonai pagriezt galvu pret viņu.

Viņi gan sēdēja katrs uz savu pusi, un abu kājas karājās žoga pretējās pusēs, tomēr viņu gurni cieši saskārās. Un tagad sastapās viņu skatieni. Un Mērfija acis bija tādā krāsā kā stikls, ko bija kolekcionējusi Šenonas māte un ko viņa bija rūpīgi iesaiņojusi un aizvedusi atpakaļ uz Ņujorku. Kobaltzilas.

Šajās acīs Šenona šodien neredzēja ne vēsts no tās kautrības, ne arī samulsuma, ko bija tajās lasījusi iepriekšējā dienā. Šīs acis piederēja pašapzinīgam un pašapmierinātam vīrietim. Kā Šenona pati mazliet samulsusi atklāja, vīrietim, kuram prātā bija bīstamas domas.

Viņš tik ļoti alka noskūpstīt Šenonu. Vienkārši paliekties uz priekšu un uzspiest savas lūpas viņas lūpām. Vienu reizi. Mierīgi. Ja viņa būtu cita sieviete, Mērfijs tā būtu izdarījis. Bet, ja tā padomā, ja viņa būtu cita sieviete, viņš nemaz tik ļoti nealktu to darīt.

— Tava seja, Šenona, ir tāda, kas mēdz iesēties vīrieša prātā un tur uzplaukt ziedos.

la tik ir balss, Šenona nodomāja: īriskais akcents tajā lika pat šādam muļķīgam apgalvojumam izklausīties kā dzejai. Lai aizstāvētos pret šo valdzinājumu, Šenona novērsās un atkal paraudzījās uz drošāku pusi, kur ganījās govis.

— Tu visu redzi ar fermera acīm.

— Tev taisnība. Es tev kaut ko gribētu parādīt. Vai nāksi man līdzi?

— Man vajadzētu griezties atpakaļ.

Bet Mērfijs jau cēlās kājās un saņēma Senonas roku, it kā tāds būtu viņu ieradums.

— Tas nav tālu. — Viņš noliecās un noplūca starainu zilu ziedu, kas bija ieaudzis žoga spraugā. Taču viņš to nevis pasniedza Šenonai, kā viņa bija gaidījusi, bet aizsprauda viņai aiz auss.

Tas bija smieklīgi valdzinoši. Pirms Šenona pati sevi aizkavēja, viņa jau sāka soļot Mērfijam līdzās.

— Vai tad tev nav jāstrādā? Man šķita, ka lauku cilvēkiem allaž ir jāstrādā.

— Ak, man atliek arī pāris brīvu brīžu. Re, tur ir Kons! — Viņiem ejot uz priekšu, Mērfijs pastiepa roku. — Medī trušus.

Skatoties, kā slaikais pelēkais suns šaujas pāri laukam, dzīdamies pakaļ neskaidram kamolam, kas bija trusis, Se-nona neviļus iesmējās. Tad viņas pirksti satraukti saķēra Mērfija roku.

— Viņš to nogalinās.

— Jā, ja spēs noķert, tad droši vien. Bet viņam ir gaužām mazas izredzes to noķert.

Mednieks un medījums aizšāvās pāri pakalnam un nozuda nelielā koku pudurī, kur saules staros atmirdzēja ūdens klajums.

— Tagad trusis viņam izspruks, kā jau tas parasti notiek. Bet Kons nespēj turēties pretī kārdinājumam dzīties pakai, tieši tāpat kā trusis nespēj nebēgt.

— Ja tu viņu pasauksi, viņš atgriezīsies šurp, — Seno-na dedzīgi ieteicās. — Viņš skries šuip un liks trusi mierā.

Vēlēdamies viņai izpatikt, Mērfijs iesvilpās. Vēl pēc mirkļa Kons jau skrēja atpakaļ pāri pakalnam, laimīgs izkāris mēli.

— Paldies!

Mērfijs sāka iet tālāk. Nebija jau jēgas klāstīt Šenonai, ka, saodis nākamo trusi, Kons atkal drāzīsies tam pakaļ.

— Vai tu visu laiku esi dzīvojusi tikai pilsētā?

— Pilsētās vai pilsētu tuvumā. Mēs daudzas reizes pārcēlāmies uz dzīvi citur, bet allaž apmetāmies lielas pilsētas tuvumā. — Viņa pacēla galvu. Ta, ejot līdzās, Mērfijs izskatījās garāks. Vai varbūt izskaidrojums bija tas, ka pa laukiem viņš kustējās citādā gaitā. — Un vai tu vienmēr esi dzīvojis šeit?

— Vienmēr. Daļa no šīs zemes reiz piederēja Konka-noniem, un mūsējā atradās tai tieši līdzās. Toma sirds nekad nebija saistīta pie lauku darbiem, un gadu gaitā viņš pārdeva vairākus zemes gabalus manam tēvam un tad vēlāk man. Tagad zeme, kas man pieder, iepletusies pa vidu starp to, kura vēl palikusi Konkanoniem, katrā pusē atstājot pa viņu gabalam.

Saraukusi pieri, Šenona palūkojās pāri pakalniem. Viņa pat nespēja aptuveni aprēķināt zemes platību, ne arī apjaust tās robežas.

— Šķiet, ka tas ir milzīgs zemes gabals.

— Diezgan liels. — Mērfijs piegāja pie žoga, viegli pārkāpa tam pāri un tad, Šenonai pār pārsteigumu, saņēma viņu ap vidukli un pārcēla pāri, it kā viņa būtu viegla kā spalviņa. — Te ir tas, ko es tev gribēju parādīt.

Šenonu bija pārņēmis mulsums, apjaušot, cik Mērfijs ir stiprs. Viņa palūkojās uz norādīto pusi un ieraudzīja akmens apli. Pirmā reakcija nebija ne izbrīns, ne godbijība, ne patika. Viņa tikai pieņēma to, ko ieraudzīja.

Vēlāk Šenonai iešāvās prātā, kāpēc viņa nebija jutusies pārsteigta. Viņa bija zinājusi, ka to šeit ieraudzīs. Šo akmens apli viņa bija redzējusi savos sapņos.

— Cik brīnišķīgi! — Patika tomēr izpaudās un pavisam strauji. Aizklājusi roku priekšā acīm, lai aizsegtu saules atspīdumu, Šenona pētīja akmens apli tā, kā to darītu māksliniece: tā formu, veidojumu un krāsas.

Tas nebija liels, un vairāki akmeņi, kas bija kalpojuši par pārsedzi, bija nogāzušies. Bet aplis stāvēja — majestātisks un dīvainas burvības pārpilns klusajā zaļajā laukā, kur attālāk ganījās zirgi.

— Es nekad tādu nebiju redzējusi, tikai attēlos. — Gandrīz neapzinādamās, ka sakļāvusi savus pirkstus kopā ar Mērfija pirkstiem un velk viņu sev līdzi, Šenona steidzās tuvāk akmens aplim. — Par šiem akmens bluķiem ir visādas leģendas un teorijas, vai ne? Ka tos atstājuši citplanētieši vai uzslējuši druīdi, ka tie ir sastinguši milži vai dejojošas laumas. Vai tu zini, cik tie ir veci?

— Es teiktu, tikpat veci, cik laumas.

Viņa vārdi lika Šenonai iesmieties.

— Nez vai šīs bija pielūgsmes vai upurēšanas vietas? — Šī doma lika viņai nodrebēt patīkamās trīsās, un viņa pastiepa roku, lai pieskartos akmenim.

Tiklīdz pirksti bija pieskārušies akmenim, viņa tos strauji atrāva un neizpratnē uzlūkoja krāvumu. Viņa bija sajutusi karstumu, pārāk lielu karstumu tik vēsam rītam.

Mērfijs ne uz mirkli nenolaida no viņas acis.

— Dīvaini tiem pieskarties, vai ne?

— Es... mirkli man šķita, ka esmu pieskārusies kaut kam dzīvam. —Juzdamās muļķīgi, Šenona stingri piekļā-va plaukstu akmenim. Viņa manīja it kā strāvas triecienu, to nevarēja noliegt, bet Šenona sev iestāstīja, ka tas ir no pašas piepeši saspringtajiem nerviem.

— Te ir īpaša enerģija. Varbūt akmeņos, varbūt šajā vietā, ko tie ieskauj.

— Es tādām lietām neticu.

— Tevī ir pārāk daudz īriskā, lai tam neticētu. — Pavisam maigi viņš ievilka Šenonu caur akmeņu izveidoto arku apļa centrā.

Nolēmusi būt praktiska, Šenona sakrustoja rokas uz krūtīm un atvirzījās prom no viņa.

— Ja tu man ļautu, es to labprāt uzgleznotu.

— Tas nepieder man. Zeme tam visapkārt ir manējā, bet šis akmens aplis pieder tikai pats sev. Ja vēlies, glezno to.

— Es to izdarīšu. — Atkal jau atslābinādamās, viņa klaiņoja pa apļa iekšpusi. — Es zinu tādus cilvēkus Amerikā, kas būtu gatavi maksāt par iespēju pastāvēt šeit. Tie ir tie paši cilvēki, kas dodas uz Sedonu, lai meklētu tur viesuļus, un raizējas par savu čakru.

Mērfijs pakasīja zodu un pasmaidīja.

— Esmu par to lasījis. Interesanti. Vai tev neliekas, ka ir dažas tādas vietas un lietas, kas glabā sevī senas atmiņas? Un ka no tām nāk īpaša enerģija?

Stāvot šeit, Senonai gandrīz būtu izdevies tam noticēt. Ja vien viņa būtu sev to ļāvusi.

— Es katrā ziņā neticu, ka skaista akmentiņa nēsāšana ap kaklu uzlabotu manu seksuālo dzīvi. — Uzjautrināta viņa atkal uzlūkoja Mērfiju. — Un es šaubos, vai fermeris arī tam ticētu.

— Nu, es gan nezinu, vai kaklarotas valkāšana padara interesantāku mīlēšanos. Šajā ziņā es labāk paļaujos pats uz saviem spēkiem.

— Par to es nešaubos, — Šenona nomurmināja un novērsās, lai noglāstītu vienu no akmeņiem. — Tomēr tie ir tik seni, un tie te ir stāvējuši ilgāk, nekā jebkurš vispār spēj atcerēties. Tā jau pati par sevi ir burvība. Nez vai... — Viņa apklusa pusvārdā, aizturēdama elpu un cītīgi ieklausīdamās. — Vai dzirdēji?

Mērfijs bija tikai soļa atstatumā, un viņš gaidīja un vēroja Šenonu.

— Ko tu dzirdēji, Šenona?

Viņas rīkle bija sausa un piesmakuši. Viņa noklepojās.

— Tas laikam bija putns. Mirkli man izklausījās, it kā tuvumā kāds raudātu.

Mērfijs pieskārās viņas matiem un ļāva savai rokai tos noglāstīt, kā bija darījis iepriekš.

— Es esmu to dzirdējis. Un daži citi arī, piemēram, tavas māsas. Nesaspringsti! — viņš nomurmināja, pagriezdams Šenonu ar seju pret sevi. — Jūs saista vienas un tās pašas asinis, un ir bezjēdzīgi to noliegt. Ta sieviete te raud tāpēc, ka zaudējusi savu mīļoto. Ta vēsta leģenda.

— Tas bija kāds putns, — Šenona uzstāja.

— Saproti, tā viņiem bija lēmis liktenis, — Mērfijs turpināja, it kā Šenona neko nebūtu teikusi. — Viņš bija tikai nabadzīgs fermeris, bet viņa — muižnieka meita. Taču viņi te sastapās un te mīlējās, un te arī tika ieņemts bērns. Ta stāsta.

Šenonai jau atkal bija auksti, un, atvairīdama drebuļus, viņa ierunājās pavisam jautrā balsī:

— Vai tā ir leģenda, Mērfij? Par šādu vietu droši vien to ir ne mazums.

— Ir jau arī. Šī te ir skumīga, tāpat kā vairums pārējo. Viņš atstājis savu mīļoto šeit, lai tā viņu gaidītu un lai abi varētu kopā bēgt prom. Bet fermera dēls noķerts un nogalināts. Un, kad tēvs nākamajā rītā atradis meitu šeit, viņa bija mirusi tāpat kā viņas mīļotais, un uz viņas vaigiem vēl joprojām mirdzējušas asaras.

— Un tagad viņa, protams, vajā savu mīļoto.

Mērfijs pasmaidīja, nepavisam neapvainojies par Še-

nonas cinismu.

— Viņa to mīlēja. Viņa spēj vienīgi gaidīt. *— Mērfijs saņēma viņas rokas, lai tās sasildītu. — Greisons bija iedomājies izmantot šo vietu kādai no savām aprakstītajām slepkavībām, bet viņš pārdomāja. Viņš man sacīja, ka šī vieta nav piemērota asinīm. Tātad tā nonāks nevis Greisa grāmatā, bet uz tava audekla. Tur tā vairāk iederētos.

— Ja saņemšos to gleznot. — Viņai vajadzētu atraut savas rokas, bet bija labi tās just Mērfija plaukstās. — Ja izlemšu, būdama šeit, pievērsties nopietnākai gleznošanai, man būs vajadzīgi vēl daži piederumi. Bet tagad man jāiet atpakaļ. Es tevi atrauju no taviem darbiem, un Braiena man jau noteikti paglabājusi brokastis.

Taču Mērfijs tikai lūkojās uz viņu, izbaudīdams sajūtu, kādu radīja Šenonas rokas viņa plaukstās, apbrīnodams, kā vējš padarījis sārtākus viņas vaigus. Viņš juta Šenonas tramīgo pulsu, ko varēja sataustīt pie viņas roku locītavām, un redzēja acumirklīgo mulsumu viņas acīs.

— Es priecājos, ka atradu tevi sēžam uz mana žoga, Senona Bodina. Tagad man būs ko iztēloties visu atlikušo dienu.

Pati dusmodamās uz sevi, cik nedroši jūtas viņas ceļgali, Senona sasprindzināja tos un izslēja galvu.

— Mērfij, vai tu ar mani flirtē?

— Laikam gan.

— Tas ir glaimojoši, bet man patiesi nav tam laika. Un tu vēl arvien turi manas rokas.

— Tieši tā. — Nenovērsdams no Šenonas acis, Mērfijs pacēla viņas rokas uz augšu un piespieda savas lūpas pie viņas pirkstu kauliņiem. Palaižot tās vaļā, viņš spēji pasmaidīja. — Atnāc vēl kādreiz ar mani pastaigāties, Še-nona!

Šenona vēl mirkli tā stāvēja, kad Mērfijs pagriezās un izgāja no akmens apļa vidus. Tad, nespēdama pretoties kārdinājumam, viņa piesteidzās pie vienas no akmens arkām un vēroja, kā viņš, uzsvilpis sunim, aiziet pāri savam laukam.

Šo vīrieti nedrīkst novērtēt par zemu, Šenona prātoja. Un, neapzināti berzēdama savus sasilušos pirkstu kauliņus gar vaigu, viņa to vēroja, līdz tas nozuda aiz pakalna.

SEPTĪTĀ NODALA

Šenona nezināja, kā noskaņoties savam pirmajam Iru krodziņa apmeklējumam. Nebija tā, ka viņa nevēlētos turp iet. Viņai vienmēr patika jaunas nodarbes, jaunas vietas, jauni cilvēki. Un, pat ja viņa būtu iebildusi pret šo ideju, Braienas acīm redzamais prieks par iespēju pavadīt vakaru ārpus mājas būtu piespiedis viņu iet līdzi.

Tomēr viņa vēl nespēja gluži noskaņoties tam, ka jādodas uz bāru, ņemot līdzi zīdaini.

— Ā, tu jau esi gatava! — Kad Šenona kāpa lejup, Braiena pacēla galvu. — Atvaino, bet es kavējos. Mazā bija izsalkusi, un tad viņu vajadzēja pārģērbt. — Runājot viņa šūpojās, jo uz vienas rokas bija Keila, otrā viņa turēja paplāti ar divām tējas tasēm. — Tad abas māsas sāka žēloties par sāpošiem kakliem un palūdza karstu groku.

— Māsas?

— Jā, Frīmontas, zilajā istabā. Ā, tu droši vien viņas nepamanīji. Viņas tikai šodien ieradās. Šķiet, viņas pārsteidzis lietus, un abas mazliet saaukstējušās. — Braiena piemiedza acis. — Šīs māsas Frīmontas ir regulāras klientes, tāpēc cenšos nepievērst uzmanību viņu iegribām. Bet tās trīs dienas, ko abas katru gadu aizvada šeit, viņas, šķiet, gandrīz neko citu nedara kā vien izrāda savas kaprīzes. Greiss apgalvo, tas esot tāpēc, ka viņas visu mūžu nodzīvojušas divatā un nekad neesot izjutušas kārtīgu vīriešu klātbūtni.

Viņa apklusa, piesarka un, kad Šenona iesmējās, izmocīja vārgu smaidiņu.

— Man tā nepiedienētos runāt par viesiem. Bet nelaime tā, ka es esmu mazliet iekavējusi darbus, tāpēc — vai tev nebūtu iebildumu pagaidīt?

— Protams! Vai es varu...

— Ak, un vēl tas telefons! Sasodīts, lai tas zvana!

— Kur ir Greiss?

— Viņš izmeklē kādu jau izdarītu noziegumu vai arī nogaLina kādu no jauna. Kad pabāzu galvu viņa darbistabā, viņš bija pavisam īgns, tāpēc no viņa šobrīd nekāds palīgs neiznāks.

— Skaidrs. Varbūt es varu kaut ko palīdzēt?

— Es justos ļoti pateicīga, ja tu uz brīdi paņemtu mazo; vienīgi tik ilgi, kamēr uznesīšu augšā paplāti un mazliet palutināšu māsas. — Braienas acis iemirdzējās. — Tas neaizņems ilgu laiku, jo es groku pamatīgi papildināju ar viskiju.

— Nu protams, es viņu paņemšu. — Šenona piesardzīgi satvēra Keilu rokās. Mazulīte šķita tik sīka un trausla. — Man gan nav īpašas pieredzes. Vairākums man pazīstamo sieviešu pievērsušās karjerai un atlikušas bērnu gādāšanu uz vēlāku laiku.

— Žēl gan, ka vīriešiem vēl arvien ir daudz vienkāršāk abas šīs lietas apvienot, vai ne? Tu varētu panēsāt viņu pa istabu. Viņa ir nemierīga; kā noprotu, tikpat nepacietīgi kā es vēlas tikt prom no mājas un paklausīties mūziku citu cilvēku sabiedrībā.

Apskaužami graciozi Braiena uzsteidzās augšup pa kāpnēm ar savu tējas paplāti un uzlaboto tēju.

— Tu esi nemierīga, Keila? — Senona izgāja cauri gaitenim un iesoļoja viesistabā. — Es tādu sajūtu pazīstu. — Mazulītes savaldzināta, viņa ar pirkstu novilka gar tās vaidziņu un izjuta neatkārtojamo patikas vilni, kad viņas pirkstu satvēra mazās dūrīte. — Tu nu gan esi stipra, vai ne? Tevi nebūs viegli komandēt. Domāju, ka arī tavu mammu neviens nekomandēs.

Aizrāvusies viņa noskūpstīja mazo, tad vēlreiz, juzdamās tik iepriecināta, kad Keila kaut ko nobubināja savā valodiņā.

— Viņa ir lieliska, vai ne?

Vēl arvien prieka aizmiglotu skatienu Senona pacēla galvu un uzsmaidīja Greisonam, kurš tobrīd ienāca istabā.

— Viņa ir brīnišķīga. Man nebija ne jausmas, cik bērniņi ir mazītiņi, līdz nebiju paturējusi viņu rokā.

— Viņa jau ir paaugusies. — Greisons noliecās un uzsmaidīja savai meitai. — Piedzimusi viņa izskatījās gluži kā sašutusi laumiņa. To es nekad neaizmirsīšu.

— Tagad viņa izskatās gluži kā viņas mamma. Un, ja pieminam viņas mammu, Braiena ir augšstāvā, kur cenšas sazāļot māsas Frīmontas.

— Labi. — Greisons šķita par to nemaz nebrīnāmies, tikai pamāja ar galvu. — Es ceru, ka viņai tas izdosies, citādi viņas vēl trīs dienas neliks Braienu mierā ar savām kaprīzēm.

— Šķiet, ka Braiena labi zina, kas viņai darāms.

— Tā taču ir Brī. Vai gribi pirms došanās prom kaut ko iedzert, vai arī gaidīsi, kad tiksi pie kādas pintes krodziņā?

— Paldies, es pagaidīšu. Vai tu nāksi kopā ar mums? Man šķita, ka tu esi aizņemts ar kādas slepkavības plānošanu.

— Šovakar ne. Man tur jau visi ir pagalam. — Greisons prātoja par viskija glāzi, tad izlēma to nedzert. Viņa oma vairāk atbilda alum. — Brī teica, ka tu, uzturēdamās šeit, gribot kaut ko uzgleznot.

— Laikam. Es paņēmu līdzi šo to no gleznošanas piederumiem, vismaz sākumam pietiks. — Viņa neapzināti šūpoja mazo, gluži tāpat, kā to bija darījusi Braiena. — Viņa teica, ka es drīkstot izmantot mašīnu un pamēģināt atrast Enisā citus vajadzīgos piederumus.

— Tad jau labāk dodies uz Golveju, bet var jau būt, ka tev izdosies atrast vajadzīgo arī Enisā.

V

— Es negribu izmantot Braienas mašīnu, — Senona izgrūda.

— Vai raizējies par braukšanu pa kreiso pusi?

— Tas arī... bet man gluži vienkārši neliekas pareizi to aizņemties.

Apdomājot viņas teikto, Greisons apsēdās uz krēsla roku balsta.

— Vai gribi dzirdēt padomu no vēl viena jenkija?

— Varbūt.

— Šejienes cilvēki pārstāv īpašu pasauli. Viņu daba pieprasa piedāvāt, aizdot, dalīties itin visā, arī sevī. Kad Brī tev dod mašīnas atslēgas, viņa nedomā: vai tu esi apdrošināta, vai tev ir braukšanas pieredze; viņa tikai domā par to, ka cilvēkam ir vajadzīga mašīna. Un tas arī viss.

— No manas puses tas nav tik vienkārši. Es neierados šeit, lai kļūtu par lielas, augstsirdīgas ģimenes locekli.

— Kāpēc tad tu ieradies?

— Tāpēc, ka es nezinu, kas īsti esmu. — Dusmīga, ka ļāvusi izsprukt šim teikumam, ka vispār par kaut ko tādu domājusi, Šenona sniedza bērnu Greisonam. — Man nepatīk, ja mani nomoka personības krīze.

— Tajā es tevi nespēju vainot, — Greisons attrauca. — Arī pats esmu bijis līdzīgā situācijā. — Viņš uztvēra sievas balsi: pacietīgu, mierinošu. — Kāpēc gan tev neļaut sev par to padomāt, draudzenīt? Izbaudi šejienes ainavas, uzņem pāris lieku mārciņu no Braienas gatavotajām maltītēm. Pēc savas pieredzes varu teikt, ka atbildes rodas tad, kad tās vismazāk gaida.

— Profesionālajā vai personiskajā jomā?

Greisons piecēlās kājās un draudzīgi papliķēja viņai

pa vaigu.

— Abās. Klau, Brī, vai mēs iesim vai ne?

— Man tikai jāpaņem soma. — Viņa iesteidzās viesistabā, pieglauzdama matus. — Ak, Greis, tātad tu nāksi?

— Vai tev šķiet, ka palaidīšu garām iespēju pavadīt vakaru ārpus mājas kopā ar tevi? — Ar brīvo roku viņš satvēra sievu ap vidukli un aizvilka viņu straujā valsī.

Braienas seja staroja.

— Man šķita, ka tu grasies strādāt.

— Strādāt es paspēšu vienmēr. — Kad Braienas lūpas priekā savilkās smaidā, Greisons tuvināja tām savējās.

Senona mirkli nogaidīja, tad vēl vienu, pēc tam noklepojās.

— Varbūt man vajadzētu pagaidīt ārpusē mašīnā. Ar aizvērtām acīm.

— Izbeidz, Greis, tu liec Šenonai justies neomulīgi!

— Nelieku vis. Viņa tikai ir greizsirdīga. — Un viņš piemiedza ar aci sievietei, kuru jau uzskatīja par savu sievasmāsu. — Iesim, draudzenīt, mēs arī tev atradīsim kādu puisi.

— Nē, paldies! Es nupat no viena tiku vaļā.

— Ak tā? — Kā allaž ieinteresēts, Greisons pasniedza bērnu sievai, lai pats varētu satvert Šenonu ap vidu.

— Pastāsti mums! Mēs te dzīvojam tikai tādēļ, lai varētu tenkot.

— Liec viņu mierā! — Braiena nepacietīgi iesmējās.

— Nestāsti viņam neko tādu, ko pēc tam nevēlies ieraudzīt uzrakstītu viņa grāmatā.

— No tā gan pārāk interesanta lasāmviela neiznāktu, — Senona nosprieda un izgāja ārā mitrajā gaisā. Pēcpusdienā bija lijis, kā jau tas tika paredzēts, un lija vēl aizvien.

— Es jebko spēju padarīt interesantu. — Greisons galanti atvēra sievai mašīnas durvis, tad šķelmīgi pasmaidīja.

— Tātad — kāpēc tu viņu pameti?

— Es viņu nepametu. — Šīs runas bija tik absurdas, ka uzlaboja Šenonai garastāvokli. Viņa iesēdās aizmugurējā sēdekli un atmeta atpakaļ matus. — Mēs šķīrāmies abpusēji draudzīgā gaisotnē.

— Jā, jā, viņa to pametusi. — Greisons, izbraukdams uz ceļa, uzsita ar pirkstiem pa sēdekļa atzveltni. — Salauzušas puiša sirdi, sievietes allaž runā tik manierīgā stilā.

— Labi, es pateikšu citādi. — Šenona atpakaļskata spogulī šķelmīgi uzsmaidīja Greisam. — Viņš rāpoja manā priekšā uz ceļiem, viņš lūdzās, viņš ubagoja manu mīlu. Viņš noteikti pat raudāja. Bet mani tas neaizkustināja, un es satriecu ar papēdi un saminu viņa vēl joprojām mīlā asiņojošo sirdi. Tagad viņš ir noskuvis galvu, atteicies no visiem pasaulīgajiem labumiem un pieslējies kādam pavisam mazam reliģiskajam kultam Mozambikā.

— Nav slikti.

— Katrā ziņā daudz aizraujošāk nekā patiesība. Un tā ir tāda, ka mūs nesaistīja nekas vairāk kā ķīniešu ēdienu cienīšana un kopīgs kabinets birojā, bet savā grāmatā tu vari izmantot jebkuru versiju.

— Tātad bez viņa tu jūties laimīgāka, — Braiena bezrūpīgi noteica. — Un tas arī ir svarīgākais.

Mazliet pārsteigta, cik tas galu galā ir vienkārši, Seno-na sarauca uzacis.

— Jā, tev taisnība. — Tikpat vienkārši bija tāpat vien sēdēt un izbaudīt vakaru.

0‘Malija krodziņš. Iegājusi iekšā, Šenona nosprieda, ka tajā izskatās kā vecā melnbaltā filmā ar Pētu 0‘Brai-enu galvenajā lomā. Gaisā jaucās cigarešu dūmaka, visur valdīja tumšu krāsu toņi, koka detaļas bija cigarešu dūmu nomelnējušas, vīrieši sēdēja pie bāra letes ar lielām tumšā alus glāzēm uz tā, skanēja sieviešu smiekli, pieklusinātas balsis, kaut kur fonā bija dzirdamas dūdas.

Aiz bāra augšpusē bija ieslēgts televizors, kas pārraidīja kādas sporta sacensības, kaut arī skaņa bija nogriezta. Vīrietis, kura apjomīgo augumu ieskāva balts priekšauts, pacēla galvu un plati pasmaidīja, nepārtraukdams piepildīt jaunas alus glāzes.

— Tātad tu beidzot esi atvedusi mazo. — Viņš nolika alus pinti uz letes, lai nostātos putas. — Nes viņu tuvāk, Brī, lai mēs varam kārtīgi aplūkot.

Braiena paklausīja un uzlika uz bāra letes Keilu, somu un visu pārējo.

— Viņai galvā ir tā cepurīte, ko uzdāvināja tava sieva, Tim.

— Viņa nu gan ir jauka. — Vīrietis ar savu resno pirkstu pakutināja Keilai zem zoda. — Viņa ir īsta tevis kopija, Braiena.

— Es jau arī tur mazliet piedalījos, — Greisons iejaucās, kad mazajai apkārt sāka drūzmēties cilvēki.

— Kā tad, ka piedalījies, — Tims piekrita. — Bet augstais Dievs savā gudrībā neņēma to vērā un piešķīra mazajai mātes eņģeļa sejiņu. Vai dzersi alu, Greis?

— Dzeršu gan, “Guinness” mārku. Ko tu dzersi, Še-nona?

Šenona uzlūkoja alu, ko Tims 0‘Malijs beidza liet.

— Kaut ko mazāku par šo.

— Vienu pinti un vienu glāzi, — Greisons pasūtīja.

— Un kaut ko bezalkoholisku jaunajai māmiņai.

— Šenona, tas, kurš lej tev glāzē alu, ir Tims 0‘Ma-lijs. — Braiena uzlika roku Senonai uz pleca. — Tim, šī ir mana... viešņa... Senona Bodina no Ņujorkas.

— No Ņujorkas. — Rokām kustoties viegli un ierasti, kā bija izstrādājies ilgās pieredzes gaitā, Tims starojot uzsmaidīja Senonai. — Man Ņujorkā ir daži brālēni. Vai jūs gadījumā nepazīstat miesnieku Frānsisu 0‘Maliju?

— Nē, diemžēl ne.

— Bodina. — Vīrietis, kas sēdēja uz krēsla līdzās Šeno-nai, ievilka dziļu cigaretes dūmu, tad domīgi izpūta dūmus.

— Es reiz pazinu kādu Ketrīnu Bodinu no Kilkelijas. Viņa bija tik burvīga kā svaigs piens. Varbūt viņa bija jums rada?

Senona veltīja viņam nedrošu smaidu.

— Man gan par to nekas nav zināms.

— Šis ir Šenonas pirmais ceļojums uz Īriju, — Braiena paskaidroja. Cilvēki visapkārt saprotoši māja ar galvu.

— Es pazinu Bodinus no Dublinas. — No vecuma čerkstošā balsī ierunājās kāds vīrs bāra pašā galā.—Tie bija četri brāļi, kas allaž bija gatavi aizstāvēt savu viedokli kautiņā. Mēs viņus saucām par trakajiem Bodiniem, un ikviens viņu vīriešu kārtas pēctecis aizbēga no mājām, lai pievienotos īru republikāņu armijai. Tas bija sen... trīsdesmit septītajā gadā.

— Trīsdesmit piektajā, — izlaboja sieviete ar grumbu izvagotu seju viņam līdzās un piemiedza Senonai ar aci.

— Es tolaik reizi vai divas aizgāju pastaigāties ar Padiju Bodinu, un Džonijs tādēļ viņam pārsita lūpu.

— Vīrietim jāaizstāv tas, kas pieder viņam. — Vecais Džons Konrojs saņēma sievas roku un saspieda savā kaulainajā plaukstā. — Toreiz Dublinā nebija nevienas skaistākas meičas par Nelu 0‘Braienu. Un tagad viņa ir manējā.

Senona pasmaidīja, noliekusies pār alus glāzi, ko viņai pasniedza Greisons. Viņa bija pārliecināta, ka tam pārim bija vismaz deviņdesmit gadu, bet viņi bija sadevušies rokās un koķetēja viens ar otru, it kā būtu jaunlaulātie.

— Iedod man paturēt to mazo. — No telpas aiz bāra iznāca kāda sieviete, slaucīdama rokas priekšautā. — Ej sameklē sev galdiņu, — viņa piebilda, pabīdīdama Braienu prom no bāra letes. — Es paņemšu viņu sev līdzi, lai varētu kādu stundiņu palutināt.

Zinādama, ka jebkādi iebildumi būs bezspēcīgi, Braiena iepazīstināja Šcnonu ar Tima sievu un noraudzījās, kā viņa aiznes prom Keilu.

— Tad jau varam arī apsēsties. Viņa tāpat man nedos mazo atpakaļ līdz tam brīdim, kad iesim prom.

Senona pagriezās, lai viņai sekotu, un ieraudzīja Mērfiju.

Viņš visu laiku bija sēdējis līdzās kamīnam un vērojis Senonu, klusi spēlēdams harmonikas. Raugoties uz Šeno-nu, viņam jau atkal mēle jutās kā sapīta un bija samudžinājušās domas, tāpēc viņš priecājās, ka bija laiks tās sakopot, pirms Greisons pieveda Šenonu pie viņa galdiņa.

— Vai tu mūs šovakar izklaidēsi, Mērfij? — Braiena apsēzdamās pavaicāja.

— Es lielākoties izklaidēšos pats. — Viņš jutās pateicīgs, ka pirksti nav sapinušies tā kā domas, kad Greisons apsēdināja Šenonu uz krēsla. Vienīgais, ko Mērfijs šajā brīdī spēja redzēt, bija viņas acis: bālas un skaidras, un piesardzīgas. — Sveicināta, Senona!

— Sveiks, Mērfij! — Viņa nekādi nebija spējusi izvairīties no apsēšanās uz krēsla, kuru Greiss bija īpaši viņai atvilcis no galdiņa; uz tā krēsla, kur viņai nācās sēdēt gandrīz plecu pie pleca ar Mērfiju. Viņa jutās muļķīgi, ka piešķir tam tik lielu nozīmi. — Kur tu iemācījies tā spēlēt?

— Ak, tāpat vien šur tur noklausījos.

— Mērfijam piemīt dabas dots spēlmaņa talants, — Braiena lepni paziņoja. — Viņš var spēlēt visu, ko vien viņam padod.

— Patiesi? — Viņa garie, slaidie pirksti katrā ziņā šķita prasmīgi un piemēroti mazo harmoniku sarežģīto taustiņu spaidīšanai. Tomēr Senonai likās, ka Mērfijam labi jāzina notis, jo viņš ne reizi ncpalūkojās lejup uz to, ko dara viņa pirksti. Viņš raudzījās vienīgi uz Šenonu. — Muzikāls fermeris, — viņa nomurmināja.

— Vai tev patīk mūzika? — Mērfijs viņai pajautāja.

— Protams. Kuram tad nepatīk mūzika?

Mērfijs pārtrauca spēlēt vienīgi uz tik īsu brītiņu, lai paņemtu savu alus pinti un iedzertu malciņu. Viņš nosprieda — būs jāpierod, ka ikreiz Šenonas tuvumā viņam rīkle kļūst sausa.

— Vai ir kāda melodija, kuru tu gribētu dzirdēt?

Šenona nevērīgi paraustīja plecus. Bet viņai bija žēl,

ka Mērfijs pārtraucis spēlēt.

— Es necik daudz par īru mūziku nezinu.

Greisons paliecās uz priekšu.

— Tikai neprasi viņam spēlēt “Mīļo Deniju”, — viņš čukstus brīdināja.

Mērfijs viņam uzsmaidīja.

— Var redzēt, ka reiz esi bijis jenkijs, — viņš viegli attrauca un pavēlēja sev atkal atslābināties. — Tevi sauc Še-nona Bodina, un tu neko nezini par īru mūziku?

— Es allaž esmu vairāk aizrāvusies ar Persiju Slēdžu un Aretu Frenklinu.

Nenovērsis no viņas acis, Mērfijs, smaidīdams ar pašiem mutes kaktiņiem, uzsāka jaunu melodiju. Kad Šeno-na iesmējās, viņa smaids kļuva platāks.

— Šī ir pirmā reize, kad dzirdu spēlējam “Kad vīrietis mīl sievieti” ar tādu mazītiņu akordeonu.

— Tas sauc par harmonikām. — Kad kāds uzsauca, Mērfijs paraudzījās uz to pusi. — A, redz, mans draudziņš!

Pāri telpai skrēja mazais Laiams Svīnijs un ietrausās Mērfijam klēpī. Viņš izteiksmīgi palūkojās uz Mērfiju un pieprasīja:

— Konfekti!

— Vai gribi, lai tava mamma man atkal norauj ādu pār acīm? — Bet Mērfijs pavērās uz to pusi un pamanīja, ka Megija ir apstājusies pie bāra. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka papīrā ietītu citronu karameli. — Bāz to ātri mutē, kamēr viņa nav ieraudzījusi.

Tā acīmredzot bija ierasta kārtība. Šenona vēroja, kā Laiams pieglaužas tuvāk Mērfijam un, pabāzis mēli starp mazajiem zobiņiem, cenšas iztīt konfekti.

— Tātad visas ģimenes pulcēšanās ārpus mājas? — Megija pienāca pie galdiņa un uzlika rokas uz Braienas krēsla atzveltnes. — Kur ir mazā?

— Viņu nočiepa Deirdre. — Braiena automātiski pavirzījās sānis, lai Megija varētu pievilkt klāt vēl vienu krēslu.

— Sveika, Senona! — Sveiciens bija pieklājīgs un vēsi oficiāls, tad Megija pavērsa skatienu uz otru pusi un, acis piemiegusi, vērīgi uzlūkoja dēlu. — Kas tev tur ir, Laiam?

— Nekas. — Viņš pasmaidīja ar visu citronu karameli mutē.

— Kā tad, nekas! Mērfij, tu maksāsi par viņa pirmo zobārsta apmeklējumu. — Tad viņas uzmanība atkal pievērsās kaut kam citam. Senona redzēja galdiņam tuvojamies gara auguma vīrieti tumšiem matiem, vienā rokā turot divas tasītes un otrā — pinti alus. — Iepazīstieties, šī ir Senona Bodina un šis — mans vīrs Rogans Svīnijs.

— Priecājos iepazīties. — Nolicis dzērienus uz galdiņa, viņš saņēma Šenonas roku un apburoši uzsmaidīja. Ja arī viņu māca ziņkāre, viņš to bija veiksmīgi noslēpis. — Vai tev patīk, ka esi šeit?

V

— Jā, paldies! — Senona pamāja ar galvu. — Par to man laikam jāpateicas tev.

— Tikai netieši. — Viņš pievilka pats sev krēslu, liekot Šenonai pabīdīties vēl par kādu collu tuvāk Mērfijam, kas jau tāpat bija pārāk tuvu. — Hobss man stāstīja, ka tu strādājot Raja Tilmantona firmā. Mēs Amerikā vienmēr esam izmantojuši Praisa aģentūru.

Šenona sarauca pieri.

— Mēs esam labāki.

Rogans pasmaidīja.

— Varbūt es ņemšu to vērā.

— Šī nav lietišķa tikšanās, — viņa sieva žēlojās. — Mērfij, vai tu nepaspēlētu kaut ko dzīvespriecīgāku?

Mērfijs bez jebkādām pūlēm ar savu mazo instrumentu sāka spēlēt strauju, sarežģītu melodiju. Apkārtējās sarunas pieklusa, laiku pa laikam tikai kāds iesmējās, un atskanēja skaļi aplausi, kad kāds vīrietis platmalē straujā dejas solī devās uz bāra pusi.

— Vai tu dejo? — Mērfija lūpas bija tik tuvu Šenonas ausij, ka viņa juta uz savas ādas Mērfija elpu.

— Tā gan ne. — Viņa mazliet atrāvās, izmantodama savu glāzi par aizsegu. — Tu droši vien tā proti. Tas piederas pie jūsu dabas, vai ne?

Viņš izslēja galvu, būdams tikpat uzjautrināts, cik Šenona ziņkāres pārņemta.

— Tu domā — īru dabu?

— Protams. Jūs visi dejojat... — Viņa pamāja ar savu glāzi. — Dzerat, skandalējat, rakstāt melanholiskas vārsmas un dzejoļus. Un lepojaties ar savu mocekļu un kauslīgu nemiernieku tēlu.

Mērfijs mirkli apdomāja, ar kāju sizdams līdzi ritmu.

— Jā, nemiernieki mēs esam, arī mocības esam pārcietuši. Izskatās, ka tu esi zaudējusi savas saknes.

— Man nekad tādu nav bijis. Mans tēvs bija īru trešās vai ceturtās paaudzes pēctecis, un par mātes ģimeni es neko nezinu.

Šenonas piere saraucās, un, kaut ari Mērfijam bija mazliet viņas žēl, viņš negrasījās likt šīm grumbām iztaisnoties.

— Tomēr tu uzskati, ka pazīsti Īriju un īrus. — Vēl daži cilvēki bija izgājuši dejot, tāpēc Mērfijs uzsāka jaunu melodiju, lai viņus izklaidētu. — Tu esi noskatījusies nakts televīzijas seansos dažas Džimija Kegnija filmas vai arī saklausījusies Pētu 0‘Braienu spēlējam. — Kad Šenonas piere saraucās vēl vairāk, Mērfija smaids kļuva mīlīgāks. — Ak jā, un vēl jau Svētajam Patrikam veltītā parāde pa tavu Piekto avēniju.

— Nu un tad?

— Un tas tev neko neizsaka, vai ne? Ja gribi iepazīt īrus, Šenona, tad klausies mūziku. Gan melodiju, gan vārdus, ja tādi ir. Un tikai tad, kad esi ko saklausījusi, vari sākt domāt, kādi mēs īsti esam. Mūzika atklāj jebkura cilvēka dvēseli, jebkuras kultūras dvēseli, jo mūzika nāk no sirds.

Negribot Šenona jutās ieintriģēta un palūkojās uz Mērfija nodarbinātajiem pirkstiem.

— Tādā gadījumā man jāuzskata, ka īri ir bezrūpīgi un strauji dejotāji.

— Viena melodija jau vēl necik daudz neatklāj. — Mērfijs tuipināja spēlēt, piepeši pāriedams uz kādu tik skumīgu, tik maigu melodiju, ka Šenona samirkšķināja acis.

Kad Braiena sāka klusi dziedāt līdzi vārdus, kaut kas aizlūza arī Šenonas sirdī. Citi pievienojās dziesmai, vēstot leģendu par drosmīgu kareivi, vārdā Džeimss Kono-lijs, kam bijis lemts mirt par savu zemi mocekļa nāvē.

Mērfijs beidza spēlēt, Rogans paņēma aizmigušo zēnu sev klēpī, un Mērfijs pasniedzās pēc sava alus.

— Par Maknamaras orķestri gan to nenosauksi, vai ne?

Senona jutās dziļi aizkustināta, kaut arī nebija pārliecināta, vai vēlas tāda būt.

— Dīvaina kultūra, kurā ir tik burvīgas dziesmas par nāvessoda izpildi.

— Mēs neaizmirstam savus varoņus, — Megija mazliet asi noteica. — Vai tad nav tā, ka jūsu valstī agrākās kauju vietas ir īpaši iecienīti tūrisma objekti?

Senona vēsi uzlūkoja Megiju un pamāja ar galvu.

— Trāpīts.

— Un vairākums no mums labprāt izliktos, ka esam karā cīnījušies Dienvidu štatu labā, — Greisons iestarpināja.

— Par verdzību, — Megija nicīgi sacīja, — par verdzību mēs zinām vairāk, nekā tu vispār spēj iedomāties.

— Tā nebija cīņa par verdzību. — Priecādamies, ka ir radusies iespēja padiskutēt, Greisons pagriezās uz viņas pusi. — Tā bija cīņa par noteiktu dzīvesveidu.

— Tagad viņi kādu laiciņu būs laimīgi aizrāvušies, — Rogans nomurmināja, kad viņa sieva ar savu māsasbrāli ieslīga diskusijā. — Vaj ir kaut kas tāds, ko tu, uzturēdamās šeit, gribētu īpaši izdarīt vai apskatīt, Šenona? Mēs labprāt palīdzētu tev to īstenot.

Senona pamanīja, ka viņa akcents ir atšķirīgs. Pavisam mazliet, norādot uz kaut ko tādu, ko viņa būtu nosaukusi par dikcijas skolu.

— Man droši vien vajadzētu apskatīt parastos tūristu iecienītos objektus. Un es laikam nevarētu atgriezties mājās, neredzējusi vismaz vienas drupas.

— Greiss savā nākamajā grāmatā ielicis tieši vienas tādas, kas atrodas tuvumā, — Mērfijs piebilda.

— Tā ir, jā. — Braiena pameta skatienu sev aiz muguras, cenzdamās neraizēties, jo Deirdre vēl nebija atnesusi atpakaļ mazo. — Viņš tur sagudroja atbaidošu slepkavību. Es aiziešu paskatīties, kā klājas Keilai. Vai gribēsi vēl alu, Mērfij?

— Par ļaunu nenāktu. Pateicos!

— Un tev, Šenona?

Pati sev par pārsteigumu, Šenona pamanīja, ka viņas glāze ir tukša.

— Jā, laikam.

— Es atnesīšu dzērienus. — Padevis Laiamu sievai, Rogans piecēlās kājās, labvēlīgi paplikšķinādams Braienai pa vaigu. — Ej nu pie mazā.

— Vai šo te tu zini? — Mērfijs pavaicāja, atkal uzsākdams spēlēt jaunu melodiju.

Šenonai bija nepieciešams tikai mirklis, lai to pazītu.

— “Skārboro gadatirgus”. — Viņai šī melodija saistījās ar Saimonu un Garfunkelu, un vissenākās radiostacijas klausīšanos.

— Vai tu dziedi, Šenona?

— Tikpat daudz, cik visi, kam ir duša un radio. — Melodijas aizrauta, viņa pielieca galvu Mērfijam tuvāk. — Kā tu zini, kurus taustiņus spiest?

— Vispirms jāzina, kādu dziesmu vēlies spēlēt. Pamēģini!

— Nē, es... - Bet Mērfijs jau bija aptvēris viņu ap vidu un vilka viņas rokas zem harmonikas lencēm, zem savām rokām.

— Pirmām kārtām ir jāizjūt instruments. — Viņš virzīja Senonas pirkstus pa taustiņiem, viegli tos piespiezdams, un tajā pašā laikā pats vilka plēšas. Akords, kas atskanēja, bija garš un tīrs, un tas lika Šenonai iesmieties.

— Tas bija tikai viens akords.

— Ja varēji nospēlēt vienu, vari arī otru. — Lai to pierādītu, Mērfijs saspieda plēšas, un atskanēja cita skaņa. — Vajadzīga vienīgi griba un prakse.

Senona mēģinot paspaidīja dažus taustiņus un pati saviebās par griezīgajām skaņām.

— Manuprāt, būtu vajadzīgs arī kāds mazumiņš talanta. — Tad viņa jau atkal smējās, jo Mērfijs ar saviem pirkstiem piespieda viņas pirkstus pie taustiņiem, liekot instrumentam no jauna atdzīvoties. — Un veiklas rokas. Kā tu vari saredzēt, ko spēlē?

Vēl arvien ar smieklu mirdzumu acīs Šenona sapurināja matus un pagrieza seju pret Mērfiju. Trīsas, kas pārņēma viņas sirdi, bija tikpat straujas kā dziesmas melodija, bet nepavisam ne tik patīkamas.

— To var just. — Kaut arī Šenonas pirksti vairs nekustējās, Mērfijs virzīja savējos tiem pāri un apkārt, atkal no jauna mainīdams dziesmas melodiju. Tagad tā bija ilgu un romantikas pilna. — Ko tu jūti?

— Es jūtos tā, it kā ar mani kāds spēlētos tikpat veikli un talantīgi kā ar šo mazo kastīti. — Pētot Mērfiju, viņas acis mazliet samiedzās. Neizskaidrojamā veidā viņu pozas bija kļuvušas citādas, tā ka tagad tās atgādināja apskāvienu. Rokas, šīs rokas ar raupjajām delnām, neapšaubāmi valdīja pār Šenonas rokām. —Tev piemīt daži ļoti viltīgi gājieni, Mērfij.

— Kā noprotu, tas nebija domāts kā kompliments man.

— Nebija gan. Tas bija konstatējums. — Viņa satriekta atklāja, cik skaļi kaklā sitas pulss. Mērfija skatiens noslīdēja līdz viņas lūpām un uzkavējās tur tik ilgi, ka viņa spēja sajust vīrieša karsto elpu un gandrīz vai sataustīt Mērfija vēlmi noskūpstīt viņas lūpas. — Nē, — viņa ļoti klusi, bet noteikti sacīja.

— Kā vēlies. — Mērfija skatiens atkal krustojās ar Se-nonas skatienu, un Šenona viņa acīs pamanīja tikko jaušamu, bet pārliecinošu varu, kas šķita izaicinoša. — Es arī pats labprātāk tevi pirmo reizi noskūpstītu daudz intīmākā gaisotnē. Kur es varētu to darīt nesteidzoties.

Šenona nosprieda, ka tā katrā ziņā notiks... tas ir, viņš to darīs nesteidzoties. Var jau būt, ka Mērfijs nebija tik gauss vīrietis, kā viņa sākumā bija domājusi. Viņai bija sajūta, ka Mērfijs ir vērā ņemams vīrietis.

— Ar to laikam varētu noslēgt mācību stundu. — Izlēmusi tikt no viņa tālāk prom, Šenona atrāva no Mērfija rokām savējās.

— Mēs sarīkosim vēl kādu, kad vien tu vēlēsies. — Un patiešām nesteidzoties viņš noņēma roku, ar kuru bija apskāvis Šenonu, tad nolika malā harmonikas, lai izdzertu atlikušo alu. — Tevī pašā skan mūzika, Šenona. Tu tikai vēl neesi ļāvusi sev to spēlēt.

— Paldies, man šķiet, es labāk izvēlēšos radio. — Daudz vairāk uzbudināta, nekā viņai pašai būtu paticis at-

V

zīt, Senona piecēlās kājās. — Atvainojiet! — Viņa devās uzmeklēt dāmu istabu, lai rastu laiku, kad nomierināties.

Nolikdams tukšo glāzi uz galda, Mērfijs savā nodabā pasmaidīja. Uztvēris Megijas nopietno skatienu, viņš viegli sarauca pieri.

— Kas tev padomā, Mērfij? —viņa noprasīja.

— Es grasos izdzert vēl vienu alu... kad Rogans to atnesīs.

— Nespēlē ar mani spēlītes, puisīt! — Megijai nebija skaidrs, vai viņā briest dusmas vai raizes, bet neviena no šīm sajūtām nebija patīkama. — Es gan zinu, ka tev patīk sievietes, bet nekad vēl neesmu manījusi tavās acīs šādu skatienu.

— Tiešām?

— Izbeidz lasīt viņam lekciju, Megij! — Greisons atgāzās savā krēslā. — Mērfijam taču ir tiesības pamēģināt ar viņu. Viņa ir īsta skaistule, vai ne?

— Aizver muti, Greis! Nē, tev nav tiesību ar viņu pamēģināt, Mērfij Maldūn!

Viņš raudzījās uz Megiju, nomurminādams “paldies!”, kad Rogans nolika uz galda jaunus dzērienus.

— Vai tev ir iebildumi pret to, ka es grasos iepazīt tavu māsu, Megija Mēja?

Spožām un skarbām acīm Megija paliecās uz priekšu.

— Man ir iebildumi noskatīties, kā tu dodies uz klints malu, no kuras tu noteikti nokritīsi. Viņa nav viena no mums, un viņu nepavisam neinteresē kāds laucinieks no rietumu grāfistes, lai ari cik glīts tas būtu.

Mērfijs mirkli neteica neko, zinādams, ka Megija vai vārās no nepacietības, bet izņēma cigareti, aplūkoja to, aizsmēķēja un ievilka pirmo dūmu.

— Tu esi ļoti laipna, ka tā uztraucies par mani, Me-gij. Bet tā ir mana klints, un tas būs mans kritiens.

— Ja tu domā, ka es grasos palikt malā un noskatīties, kā tu padari sevi par muļķi un ļauj salauzt sev sirdi, tad tu maldies.

— Tā nav tava darīšana, Mārgarita Mērija! — Rogans iebilda un pavērsa sievas dusmu straumi uz savu pusi.

— Ak nav mana darīšana? Sasodīts, ir gan! Esmu pazinusi šo vientiesīgo muļķīti visu viņa mūžu un mīlējusi viņu, kaut gan Dievs vien zina, kāpēc. Un tas jenkiju skuķis nemaz te neatrastos, ja to nebūtu noorganizējušas mēs ar Braienu.

— Tas jenkiju skuķis ir tava māsa, — Greisons piebilda. — Tas nozīmē, ka viņa droši vien ir tikpat adataina un ietiepīga kā tu.

Pirms Megija paguva kaut ko atcirst pretī, Mērfijs pacēla roku.

— Viņai savā ziņā taisnība. Tā ir tava darīšana, Megij, jo es esmu tavs draugs un viņa ir tava māsa. Bet vairāk tā tomēr ir manis paša darīšana.

Tikko jaušamā tērauda pieskaņa viņa balsī lika Me-gijas dusmām uzbangot.

— Mērfij, viņa taču atgriezīsies atpakaļ tur, no kurienes ieradusies.

— Ne jau tad, ja es pierunāšu viņu palikt.

Tagad Megija satvēra viņa rokas, it kā rokasspiediens varētu iedvest viņam kaut cik saprāta.

— Tu viņu pat nepazīsti.

— Dažas lietas var zināt jau pirms tam, kad tās kļūst loģiski saprotamas. — Viņš saspieda Megijas pirkstus, jo saikne starp abiem bija dziļa un spēcīga. — Esmu tieši viņu gaidījis, Megij, un te nu viņa ir. Viņa ir man radīta.

Redzēdama Mērfija acīs nešaubīgu pārliecību, Megija aizvēra savējās.

— Tu esi zaudējis prātu. Es tavā vietā nevaru to atgūt.

— Nē, nevari. Pat tu nevari.

Megija tikai nopūtās.

— Nu labi, kad tu būsi nokritis un satriekts gulēsi aizas dibenā, es ieradīšos un apkopšu tavas brūces. Es gribu tūlīt vest Laiamu mājās, Svīnij. — Saņēmusi guļošo bērnu rokās, Megija piecēlās kājās. — Es nelūgšu, lai tu pamēģini iedvest viņam kaut mazliet prāta, — viņa piebilda, pavērsusies uz Greisona pusi. — Vīrieši neredz tālāk par glītu sejiņu.

Pagriezusies viņa ieraudzīja, ka Šenona iznākusi no dāmu istabas un apstājusies līdzās vienam no Konrojiem. Viņa veltīja Senonai dusmīgu skatienu, tādu pašu saņēma pretī un tad ar dēlu rokās izgāja no krodziņa.

— Viņām ir daudz vairāk kopīga, nekā jebkura no abām atzīst. — Greisons nolūkojās, kā Šenona vēl ilgi skatās uz krodziņa durvīm un tikai tad atkal pievēršas vecajam pārim.

— Tā ir šī kopīgā zeme, kas ir abām zem kājām un reizē arī abas šķir.

Greisons pamāja ar galvu, tad atkal uzlūkoja Mērfiju.

— Vai tevi piesaistījusi glīta sejiņa, Mērfij?

Vairāk ieraduma nekā vajadzības dēļ Mērfijs izvilināja

no harmonikām jaunu melodiju.

— Arī tas ir iemesls. — Viņa lūpas savilkās smaidā, bet acu skatiens bija tāls un dziļš. — Tā ir seja, kuru tik ilgi esmu gaidījis, lai ieraudzītu.

Šenona negrasījās pieļaut, lai Megija sabojātu viņai garastāvokli. To viņa sev nosolījās, vēlāk tajā vakarā gatavodamās doties pie miera. Tā sieviete bija uzsūtījusi viņai detektīvus, likusi viņu uzmeklēt un par viņu ziņot, un tagad, kad Šenona bija centusies būt tik progresīva, lai sastaptos ar Kon-kanoniem vaigu vaigā, Megija viņu uztvēra kā iebrucēju.

Sasodīts, viņa te paliks tik ilgi, cik vien pašai labpatiks. Pāris nedēļu, Šenona prātoja. Augstākais — trīs. Nevienam neizdosies viņu aizbaidīt no šejienes ar vēsiem skatieniem un aizvainojošām piebildēm. Mārgaritai Mērijai Konkanonei būs jāatzīst, ka Amerikā augušie ir cieti rieksti un nav ar pliku roku ņemami.

Un tam fermerim arī neizdosies viņu aizbiedēt. Valdzinājums un glīts izskats nav tie ieroči, kas Šenonu uztrauktu. Viņa ir pazinusi milzum daudz valdzinošu, glītu vīriešu.

Var jau būt, ka viņa nekad nebija satikusi kādu ar Mērfijam piemītošu stilu vai dīvaini rāmo spēku, bet tas viņu neuztrauca. Gandrīz.

Viņa ierāpās gultā un uzvilka segu līdz zodam. Lietus bija padarījis gaisu mazliet par vēsu, lai justos omulīgi. Tomēr bija tik mājīgi un gandrīz bērnišķīgi patīkami ieritināties gultā, kad aiz loga pakšķēja lietus un uz naktsgaldiņa dzisa karstas tējas tase, ko Braiena bija uzstājīgi li-

V

kusi Senonai paņemt līdzi uz istabu.

Rīt viņa papētīs apkārtni, Šenona sev nosolījās. Viņa apslāpēs savu lepnumu un aizņemsies Braienas mašīnu. Viņa uzmeklēs sev gleznošanas piederumus, varbūt kādas drupas, dažus veikalus. Viņa ir diezgan daudz ceļojusi kopā ar vecākiem, lai vēl raizētos par svešas zemes izpētīšanu uz savu roku.

Un tieši pati uz savu roku viņa gribēja pavadīt kādu dienu, lai neviens nevērotu viņas rīcību, ne arī to apspriestu.

Iekārtojusies gultā ērtāk, Šenona ļāva domām aizklīst pie tiem cilvēkiem, ar kuriem viņai te bija gadījies sastapties.

Braiena, šīs mājas dvēsele. Jaunā māmiņa un jaunā sieva. Un lietišķa darījumu sieviete, Senona sev atgādināja. Prasmīga un talantīga. Katrā ziņā sirsnīga, bet ar kaut kādām slēptām raizēm.

Greisons, viņas tautietis jenkijs. Bezrūpīgs — vismaz ārēji. Draudzīgs, asprātīgs, savas sievas un meitas apburts. Acīm redzami apmierināts, ja jau atteicies no lepnas dzīves, kādu ar savu slavu varētu baudīt lielākā pilsētā.

Megija. Šenona automātiski saviebās. No dabas aizdomīga, karstgalvīga, līdz nepieklājībai atklāta. Taču slikti, Šenona nosprieda, ka viņa pati ciena tieši tādas rakstura īpašības. Megija neapšaubāmi bija mīļa sieva un māte, talantīga sieviete. Un, Šenona nodomāja, neciešami uzticīga savējiem, kurus tik ļoti sargāja.

Rogans bija kulturāls, nosvērts, viņa manieres varēja manīt gan izturēšanās veidā, gan skatienā. Organizēts, Se-nona teiktu, un vērīgs. Izsmalcināts un tik spējīgs, lai vadītu visā pasaulē atzītu organizāciju. Turklāt, viņa drūmi nodomāja, apveltīts ar humora izjūtu un neizsakāmi lielu pacietību, ja jau spēja sadzīvot ar Megiju.

Un tad vēl bija Mērfijs, labais draugs un kaimiņš. Fermeris, kam piemita mūziķa un flirtētāja talants. Pārsteidzoši glīts un vienkāršs — tomēr nebūt ne tik vienkāršs, kā izskatījās no pirmā acu uzmetiena. Šenonai šķita, ka viņa nekad vēl nav sastapusi vīrieti, kas dzīvotu tik pilnīgā saskaņā ar sevi.

Mērfijs gribēja mani noskūpstīt, Šenona domāja, līdz acu plakstiņi kļuva smagi, taču intīmākā gaisotnē. Kur viņš varētu to darīt nesteidzoties.

Tas būtu interesanti.

Vīrietis bez jebkādām redzamām pūlēm savaldīja nepacietīgo zirgu. Lietus ledaini šaustīja zemi, lāses sitās pret to ar tādu skaņu kā oļi. Baltais ērzelis iesprauslojās, likdams izšauties tvaiku pilniem dvašas mutuļiem. Vīrietis un sieviete raudzījās viens otrā.

— Tu gaidīji.

Viņa juta savas sirds stipro dunoņu. Un alkas, šīs neizsakāmās alkas bija tikpat spēcīgas kā viņas lepnums.

— Pastaigai pa pašas lauku nav nekāda sakara ar gaidīšanu.

Viņš iesmējās, skaļi un pārgalvīgi, un šī skaņa atbalsojās pāri pakalniem. Viena paugura korē slējās akmens aplis un vēroja viņus.

— Tu gaidīji. — Graciozām kustībām kā dejotājs viņš noliecās, pacēla sievieti ar vienu roku augšup no zemes un nosēdināja seglos sev priekšā. — Noskūpsti mani, — viņš pavēlēja, ievīdams viņas matos savus dmdotos pirkstus.

— Un padari šo sajūtu neatkārtojamu.

Viņas rokas pievilka vīrieti tuvāk, līdz viņas krūtis bija piekļāvušās ceļinieka bruņām uz viņa krūtīm. Viņas mute bija tikpat alkaina, tikpat prasīga un tikpat nevaldāma kā viņējā. Izsaucies viņš apskāva sievieti tā, lai viņa apmetnis apņemtu abus.

— Zvēru pie Kristus, tavu lūpu saldme ir ikkatras tās saltās, dubļainās jūdzes vērta, ko es jāju šurp.

— Tad paliec, sasodīts! — Viņa atkal piekļāva vīrieti sev tuvāk un piespieda savas alkainās lūpas viņa mutei.

— Paliec!

Šenona miegā kaut ko nomurmināja, reizē baudas un izmisuma pārņemta. Jo pat miegā viņa zināja, ka viņš nepaliks.

ASTOTA NODALA

у

Šenona nosprieda pavadīt visu dienu viena pati un jutās apmierināta. Rīts bija mitrs, bet pamazām laiks noskaidrojās, tāpēc apkārtējā ainava šķita nomazgāta un burvīgi izgaismota. Irbulenes gar ceļa malām bija saplaukušas dzeltenos ziedos. No fuksiju žogiem nokarājās asinssarka-nu ziedu lāsītes. Dārzi bija krāsu pielieti, un ziedi gozējās dāsnajā saules gaismā. Koši zaļie pakalni mirguļoja.

Izkāpusi no mašīnas, Šenona fotografēja ainavas, prātodama, ka labākās no tām varētu izmantot par pamatu skicēm vai gleznām.

Taisnība jau bija, ka Īrijas ceļi un braukšana pa kreiso pusi viņai sagādāja nelielas bažas, bet viņa nepavisam negrasījās to atzīt.

Braukdama atpakaļ pa Enisas šaurajām ieliņām, viņa iegāja veikaliņos nopirkt pastkartes un šādus tādus nieciņus draugiem Amerikā. Draugiem, viņa prātoja, kuri uzskatīja, ka viņa gluži vienkārši paņēmusi garāku, novēlotu atvaļinājumu. Bija pazemojoši atskārst, ka tur, mājās, viņai nav neviena tik tuva cilvēka, kam viņa varētu atklāt savu saistību ar Īriju un nepieciešamību izpētīt to tuvāk.

Darbs viņai vienmēr bijis pirmajā vietā, un viņas stimuls bijusi godkāre. Un tas, Šenona sprieda, uzlika dzīvei skumju zīmogu. Darbs ļoti lielā mērā noteica to, kas viņa bija vai arī domāja, ka ir. Tagad viņa ar nolūku bija sevi no tā atdalījusi, tāpēc jutās kā vientuļa kuģa katastrofu pārcietusī, kas peld pati savu šaubu okeānā.

Ja jau viņa nebija dzimusi Šenona Bodina un pieprasīta komercmāksliniece pēc dzīves aicinājuma, tad kas viņa īsti bija?

Vai ārlaulības meita kādam nepazīstamam īram, kas pārgulējis ar vientuļu sievieti, kura ieradusies šeit pati savā odisejā?

la bija sāpīga doma, bet tā nedeva Šenonai mieru. Viņa nevēlējās ticēt, ka ir tik nenoteikta, tik mazdūšīga, ka sausais fakts par viņas dzimšanu pieaugušai sievietei varētu nozīmēt tik daudz.

Tomēr tā bija. Viņa stāvēja uz vientuļas pludmales strēles, vējš pluinīja matus, un viņa zināja, ka tā ir. Ja viņai tas būtu pateikts jau bērnībā, ja viņa visu mūžu būtu dzīvojusi ar apziņu, ka Kolins Bodins izvēlējies viņu par savu meitu, kaut arī nebija viņu radījis, Šenona uzskatīja, ka tagad nebūtu viņu tik ļoti sāpinājusi šī patiesība.

Viņa nespēja neko grozīt: ne faktus, ne to, kā bija tos uzzinājusi. Vienīgā iespēja tagad bija tos pieņemt. Un, pieņemot tos, pieņemt pašai sevi tādu, kāda viņa bija.

— Šodien tāda nemierīga jūra.

Šenona palūkojās atpakaļ, satrūkusies no balss, ko izdzirdējusi. Viņai tieši aiz muguras stāvēja kāda veca sievie-

V

te. Senona nebija dzirdējusi nevienu tuvojamies, jo viļņi skaļi triecās pret krastu un viņa domās bija tik tālu prom.

— Jā, tā ir. — Senonas lūpas savilkās pieklājīgā, atturīgā smaidā, kāds bija paredzēts svešiniekiem. — Tomēr šeit ir tik brīnišķīga vieta.

— Dažiem patīk mežonīgas vietas. — Sieviete ciešāk ietinās apmetnī ar kapuci, lūkodamās jūrā ar tādām acīm, kas šķita pārsteidzoši spožas tik grumbainai sejai. — Citiem savukārt mierīgas. Pasaulē ir diezgan daudz gan vienu, gan otru vietu, lai visiem būtu iespēja izvēlēties. — Tad viņa uzlūkoja Senonu: vērīgi, bet bez smaida sejā. — Un ikvienam ir pietiekami daudz laika, lai pārdomātu savu izvēli.

Šenona apmulsusi sabāza rokas jakas kabatās. Viņa nebija radusi ielaisties filozofiskās diskusijās ar garāmgājējiem.

— Manuprāt, vairumam cilvēku atkarībā no garastāvokļa patīk kaut kas no abām vietām. Kā šo vietu sauc? Vai tai ir kāds nosaukums?

— Daži to sauc par Morijas strēli — tās sievietes vārdā, kura noslīcinājās jūrā pēc tam, kad ugunsgrēkā gāja bojā viņas vīrs un trīs pieauguši dēli. Saproti, viņa nedeva sev laiku, lai pārdomātu savu izvēli. Vai arī lai atcerētos, ka nekas, vienalga, vai tas labs vai slikts, nav mūžīgs.

— Skumjš nosaukums tik burvīgai vietai.

— Tā tas ir. Un dvēselei nāk par labu brīdi pa brīdim apstāties un ilgāku laiku paskatīties uz to, kas patiesi ir mūžīgs. — Viņa atkal pagriezās pret Šenonu un sirsnīgi uzsmaidīja. — Jo vecāks kļūsti, jo ilgāk skaties.

— Es šodien esmu ilgi skatījusies. — Šenona atsmaidīja pretī. — Bet tagad man jādodas atpakaļ.

— Jā, tev vēl priekšā garš ceļojums. Bet tu nokļūsi tur, kur dodies, mīļā, un neaizmirsīsi, kur esi bijusi.

Dīvaina sieviete, Šenona domāja, kāpdama augšup pa nelielo akmeņaino nogāzi uz ceļa pusi. Droši vien tā bija vēl viena īriem raksturīga iezīme: uzsākt ezoterisku sarunu gluži vienkārši par skaistu dabasskatu. Sasniedzot ceļu, Šenonai ienāca prātā, ka sieviete bijusi veca un vientuļa un ka varbūt viņu vajadzētu aizvest turp, uz kurieni viņa grasījusies doties.

Nospriedusi tieši to viņai piedāvāt, Senona pagriezās atpakaļ. Un neieraudzīja neko citu kā vien tukšu smilšu strēli.

Vispirms viņa nodrebinājās, tad paraustīja plecus. Tā sieviete gluži vienkārši devusies savās darīšanās, tas arī viss. Un Šenonai bija pēdējais laiks griezties atpakaļ un atdot mašīnu tās īpašniecei.

Viņa uzgāja Braienu virtuvē — šoreiz sēžam vienu pašu ar tējas tasi rokā.

— Ā, tu esi atgriezusies. — Braiena ar piepūli pasmaidīja, tad piecēlās, lai ielietu vēl vienu tasi. — Vai brauciens bija jauks?

■— Jā, pateicos. — Šenona pedantiski pakarināja mašīnas atslēgas atpakaļ uz āķīša. — Man izdevās dabūt arī dažus gleznošanas piederumus. Tāpēc rītdien varēšu mazliet paskicēt. Es ārpusē pamanīju vēl vienu mašīnu.

— Tā pieder viesiem, kas pēcpusdien ieradās no Vācijas.

— Tava viesnīca ir īsta ANO mītne. — Tā kā Braiena neatbildēja, Senona sarauca pieri. Var jau būt, ka viņa Braienu pārāk labi nepazina, tomēr viņa pazina raizes, kad tās redzēja. — Vai kaut kas atgadījies?

Braiena saņēma kopā rokas, attapās, ka atkal tā izdarījusi, un ļāva tām no jauna noslīgt gar sāniem.

— Vai tu neapsēstos uz mirklīti, Senona? Biju cerējusi ļaut tev pāris dienu iejusties, pirms sāku par to runāt. Bet... esmu sprukās.

— Labi. — Senona apsēdās. — Stāsti, kas noticis!

— Vai vēlies kaut ko klāt pie tējas? Man ir cepumi vai...

— Tu centies izlocīties, Braiena.

Braiena nopūtās un apsēdās.

— Esmu dzimusi gļēvule. Man jāaprunājas ar tevi par savu māti.

Senona nepakustējās, bet neapzināti nolaida sev priekšā aizsargbruņas. Tā bija instinktīva aizsardzība, kas paredzēta gan sevis aizstāvēšanai, gan uzbrukumam. Arī viņas balsī ieskanējās tas pats.

— Labi. Mēs abas zinām, ka es neesmu ieradusies šeit, lai jūsmotu par skaistajām ainavām. Ko tu vēlies man sacīt?

— Tu esi dusmīga, un es nedrīkstu tevi tajā vainot. Tomēr, pirms viss būs galā, tu būsi vēl dusmīgāka. —- Braiena brīdi raudzījās savā tējas tasē. — Vislielākā gļēvule esmu tad, ja tiek skartas nepatīkamas izjūtas. Bet šoreiz no tādām nebūs iespējams izvairīties. Māte grasās braukt šurp. Man ir aptrūcies aizbildinājumu, lai viņu aizkavētu. Es nespēju viņai melot, Senona, un izlikties, ka tu šeit neesi nekas vairāk kā viešņa.

— Kāpēc tev vajadzētu to darīt?

— Viņa nezina par tevi, viņa nezina pilnīgi neko. — Raižpilnām acīm Braiena atkal pacēla galvu. — Neko par manu tēvu un tavu māti. Neko par tevi.

Senonas smaids bija salts.

— Vai tu patiesi tam tici? No tā, ko esmu pieredzējusi, sievietes allaž instinktīvi nojauš savu vīru sānsoļus.

— Ne jau par sānsoļiem var dēvēt mūsu vecāku attiecības, un —jā, es tam pilnīgi ticu. Ja mana māte būtu to zinājusi, viņa to izmantotu par nežēlīgāko ieroci pret tēvu. — Braienai bija sāpīgi to atzīt, kauns par to runāt, bet tagad viņai vairs nebija citas izvēles. — Ne reizi visā savā mūžā es starp viņiem abiem neredzēju ne mazāko mīlestības izpausmi. Tikai pienākumu, tikai saltumu. Un dedzinošu aizvainojumu.

Senona nevēlējās par to neko dzirdēt un katrā ziņā nevēlējās par to satraukties. Viņa paņēma savu tasīti.

— Tad kāpēc viņi nešķīrās?

— Tas bija sarežģīti, — Braiena skaidroja. — Baznīca, bērni. Pat ieradums. Mātes aizvainojums pret tēvu bija neizmērojams... un, patiesību sakot, tam bija zināms pamats. Viņš nekad neprata taupīgi apieties ar naudu, ne arī prata to nopelnīt. Nauda un tas, ko par to var iegādāties,

mātei bija... ir svarīgi. Kad viņa iepazinās ar tēvu, viņa jau bija sākusi dziedātājas karjeru un dedzīgi vēlējās to turpināt. Viņa nekad nebija vēlējusies samierināties ar dzīvi mājās un nelielu zemes gabaliņu. Bet viņi abi, ja tā var teikt, aizrāvās. Un šī aizraušanās radīja Megiju.

— Skaidrs. — Izrādījās, ka viņai ar pusmāsu ir daudz vairāk kopīga, nekā Šenona bija apjautusi. — Tātad viņam piemita ieradums būs nepiesardzīgam seksa lietās.

Braienas acis kļuva dedzīgas un skarbas, un Šenona viņu uzlūkoja piepešā izbrīnā.

— Tev nav nekādu tiesību tā sacīt. Nē, pat tev nav tādu tiesību, jo tu viņu nepazini. Viņš bija neizsakāmi sirsnīgs un neizsakāmi mīļš cilvēks. Vairāk nekā divdesmit gadu viņš atmeta savus sapņus, lai izaudzinātu savus bērnus. Viņš mīlēja Megiju tik ļoti, cik vien kāds tēvs spēj mīlēt bērnu. Māte bija tā, kura vainoja tēvu un Megiju dzīvē, ar kādu viņai vajadzēja samierināties. Pienākuma pēc viņa gulēja ar tēvu, lai radītu mani. Tas galvenokārt bija pienākums pret baznīcu. Es nespēju iedomāties saltāku gultu, kāda jebkad būtu gaidījusi vīrieti.

— Tu taču nevari zināt, kādas bija viņu attiecības pirms tavas piedzimšanas, — Šenona viņu pārtrauca.

— Es to ļoti labi zinu. Māte pati man pastāstīja. Es viņai biju līdzeklis viņas grēka nožēlošanai. Grēka izpirkšanai. Un pēc tam, kad viņa zināja, ka nes mani zem sirds, vairs nebija nekādas vajadzības būt tēva sievai taipus guļamistabas durvīm.

Šenona pakratīja galvu. Braienai noteikti bija tikpat pazemojoši runāt par šīm lietām, cik pazemojoši viņai klausīties. Tomēr, kā Senona pamanīja, Braiena neizskatījās pazemota. Braiena izskatījās salta un dusmīga.

— Atvaino! Man ir gandrīz neiespējami saprast, kāpēc divi cilvēki šādos apstākļos tomēr palika kopā.

— Te nav Amerika. Te ir Īrija, turklāt Īrija pirms vairāk nekā divdesmit gadiem. Es tev to stāstu tādēļ, lai tu saprastu, ka šajā mājā valdīja sāpes. Daļu no tām sagādāja tētis pats, to nu nevar noliegt. Bet manai mātei piemīt neizsakāms rūgtums, un kaut kas sirds dziļumos viņai liek pie tā turēties. Ja viņa būtu zinājusi vai kaut nojautusi, ka tēvs ir atradis laimi un mīlestību ar citu sievieti, viņa ar saviem pārmetumiem būtu iedzinusi tēvu stāvus zemē. Viņa nebūtu varējusi mitēties, ne arī spējusi saskatīt tam kādu iemeslu.

— Un tagad viņa to uzzinās.

— Tagad viņa to uzzinās, — Braiena piekrita. — Viņa tevi uzskatīs par pliķi sejā. Un viņa mēģinās tevi sāpināt.

— Viņa nespēj mani sāpināt. Piedod, ja tev tas šķiet cietsirdīgi, bet viņas jūtas un tas, kā viņa tās izpauž, man gluži vienkārši ir vienaldzīgi.

— Tā varētu būt taisnība. — Braiena dziļi ievilka elpu. — Viņa tagad jūtas labāk un ir apmierināta — salīdzinājumā ar agrākajiem gadiem. Mēs esam iekārtojuši viņai pašai savu māju netālu no Enisas. Un vēl kaut kas viņu dara laimīgu. Mēs esam atraduši brīnišķīgu sievieti, kas dzīvo kopā ar viņu. Lotija ir pensionēta medicīnas māsa... tas ir visai parocīgi, jo māte uzskata, ka viņu nomoka it visas iespējamās slimības. Mazbērni ari likuši viņai mazliet atmaigt. Kaut ari viņai nepatīk to izrādīt.

— Un tagad tu baidies, ka šī situācija atkal varētu izjaukt miera stāvokli.

— Es nebaidos, ka varētu izjaukt. Es zinu, ka tā noteikti būs. Ja vien prastu tevi pasargāt no viņas dusmām un no nepatīkamām izjūtām, es to darītu, Šenona.

— Es spēju pati ar to tikt galā.

Braienas seja atplauka atvieglotā smaidā.

— Tad es tev kaut ko palūgšu. Lai arī ko viņa teiktu vai darītu, neļauj, lai tas tevi aizbiedētu no šejienes. Mēs esam pavadījušas kopā tik īsu laiciņu, un es gribu, lai tas būtu ilgāks.

— Biju plānojusi palikt te divas vai trīs nedēļas, — Senona mierīgi atbildēja. — Neredzu nekāda iemesla, lai mainītu savu lēmumu.

— Esmu tev pateicīga. Tagad, ja... — Viņa apklusa pusvārdā un kļuva nemierīga, jo dzirdēja atveramies mājas durvis un atskanam skaļas sieviešu balsis. — Ak, viņas jau ir klāt!

— Un tu vispirms gribētu aprunāties ar viņu divatā.

— Gribētu gan. Ja vien tev nav iebildumu.

— Man tāpat nepatiktu piedalīties pirmajā cēlienā. — Tēlodama mieru, kaut arī nemaz tā nejutās, Šenona piecēlās kājās. — Es iziešu ārā.

Viņa iegalvoja sev, ka ir smieklīgi justies tā, it kā viņa pamestu grimstošu kuģi. Tā ir Braienas māte, Šenona sev atgādināja, dodamās uz priekšu pa dārza taciņu. Tātad tie ir Braienas sarežģījumi.

Šenona prātoja, ka noteikti sagaidāms skandāls. īrisku emociju, dusmu lēkmju un izmisuma pārpilns. Viņa katrā ziņā nevēlējās tajā piedalīties. Paldies Dievam, viņu uzaudzinājuši Amerikā divi mierīgi, prātīgi cilvēki, kurus nebija ietekmējušas neprognozējamas garastāvokļa maiņas.

Dziļi ievilkusi elpu, Šenona nogriezās dārza līkumā. Un ieraudzīja Mērfiju šķērsojam tuvāko lauku un nākam uz kotedžas pusi.

Šenona pamanīja, ka viņam ir brīnišķīga gaita. lā nebija ne pārāk lepna, ne gāzelējoša, tomēr tā bija ļoti pašapzinīga. Šenonai nācās atzīt, ka ir patīkami noskatīties viņa raupji vīrišķīgajās kustībās.

Gluži kā atdzīvojusies glezna, viņa prātoja. īru vīrietis. Jā, tieši tāds viņš arī ir, Šenona nosprieda: garas, muskuļotas rokas, līdz elkoņiem atlocītas krekla piedurknes, džinsu bikses, kas piedzīvojušas dučiem mazgāšanas reižu, zābaki, kuri nostaigājuši neskaitāmas jūdzes. Zemu pār acīm uzmaukta cepure, lai pasargātu tās no saules, bet pat tā nespēja aptumšot acu pārsteidzoši košo zilumu. Gandrīz mītiski glīta seja.

Vīrietis ar lielo burtu, Šenona domāja. Neviens uzspodrināts ierēdnis, kas staigātu pa Medisona avēniju tūkstoš dolāru vērtā uzvalkā ar duci elegantu rožu manikirē-tajā rokā, nespētu izstarot tādu panākumu auru kā Mēr-fijs Maldūns, kurš soļoja pār lauku novalkātos zābakos un pļavas puķu pušķi rokā.

— Ir tik patīkami iet pretī sievietei, kas smaida.

— Es prātoju, ka tu izskaties kā dokumentālā filmā, īru fermeris, kas pārstaigā savu zemi.

Tas Mērfiju apmulsināja.

— Mana zeme beidzas līdz ar to žogu.

— Diez vai tam ir nozīme. — Viņa reakcijas uzjautrināta, Senona uzlūkoja ziedus, ko viņš turēja rokā. — Vai to nevarētu nosaukt par ogļu vešanu uz Ņūkāslu?

— Bet šīs puķes ir no manas zemes. Tā kā es domāju par tevi, tad saplūcu tās pa ceļam šurp.

— Tas ir burvīgas. Paldies! — Viņa rīkojās tā, kā būtu darījusi jebkura sieviete, un pielika pušķi pie sejas.

— Vai tā, ko es redzu pa savu logu, ir tava māja? Tā lielā akmens ēka ar daudzajiem skursteņiem?

— Tā ir, jā.

— Pārāk liela māja vienam cilvēkam. Un visas pārējās ēkas?

— Saimniecībai nepieciešamas dažas klētis, šķūņi un tamlīdzīgas būves. Ja tu kādu dienu atnāktu ciemos, es tevi izvadātu pa visām tām ēkām.

— Var jau būt, ka aiziešu. — Izdzirdējusi skaļas balsis, viņa palūkojās atpakaļ uz māju. Šenona šaubījās, ka tās rimsies.

— Tātad Mēva ieradusies, — Mērfijs nomurmināja.

— Konkanona kundze.

— Viņa ir klāt. — Piepeša doma lika Šenonai atkal paraudzīties uz Mērfiju un vērīgi ielūkoties viņam sejā.

— Un tu arī. Vai tāpat vien gadījās iet garām?

— Es tā vis neteiktu. Man piezvanīja Megija, lai pavēstītu, ka šeit sagaidāms tracis.

Senonu pārņēma piepešs aizvainojums, bet gribējās arī aizstāvēties.

— Viņai pašai vajadzētu būt šeit, nevis uzvelt visu to trakumu BrI.

— Viņa ari ir te. Megija, kuras kliegšanu tu dzirdi. — Ar vieglu žestu, kas aizsargāja vairāk nekā varētu šķist, viņš saņēma Šenonas roku un veda viņu tālāk prom no mājas. — Megija ar māti ries viena uz otru kā terjeri. Megija parūpēsies, lai Mēva pārāk nemāktos virsū Braienai.

— Kāpēc gan tai sievietei būtu jāplēšas ar viņām? — Še-nona noprasīja. — Viņām taču ar to nebija nekāda sakara.

Mērfijs brīdi neteica ne vārda, paiedams gabaliņu sānis, lai aplūkotu dzeloņplūmes ziedus.

— Vai tavi vecāki tevi mīlēja, Šenona?

— Protams, mīlēja.

— Un tev nekad neradās iemesls par to šaubīties vai arī vērīgāk papētīt šo mīlestību, lai atrastu tajā kaut kādus trūkumus?

Tagad jau juzdamās nepacietīga, jo mājā bija kļuvis bīstami kluss, Šenona pakratīja galvu.

— Nē. Mēs cits citu mīlējām.

— Manā ģimenē bija tāpat. — It kā viņiem būtu jānovilcina laiks, Mērfijs novilka Šenonu sev līdzās zālītē, tad atspiedās uz elkoņiem. — Nemaz nevajadzēja prātot, vai esi laimīgs, jo gluži vienkārši tāds biji. Ikkatra dunka vai glāsts, ko sniedza māte, bija mīlestības pilni. Gan dunkas, gan glāsti.

Bez jebkāda īpaša nolūka viņš saņēma Šenonas roku un sāka spēlēties ar viņas pirkstiem.

— Nezinu gan, vai es biju par to pārāk daudz prātojis. Bet tepat līdzās dzīvoja Megija un Brī, un viņu ģimenē nebija tādu attiecību. Ar Tomu gan bija. — Mērfija acis atmirdzēja patīkamās atmiņās. — Meitas bija viņa lielākais prieks. Mēvai nepiemīt tāda spēja sniegt mīlestību. Un man šķiet, jo vairāk Toms meitas mīlēja, jo vairāk Mēva apņēmās nemīlēt. Lai sodītu viņus visus, arī sevi pašu.

— Izklausās, ka viņa ir briesmīga sieviete.

— Viņa ir nelaimīga sieviete. — Viņš pacēla Senonas roku un viegli pieskārās ar lūpām viņas pirkstu kauliņiem, darīdams to nesteidzīgi un mīļi. — Tu arī esi bijusi nelaimīga, Šenona. Bet tu esi pietiekami stipra un gudra, lai ļautu skumjām pārvērsties atmiņās.

— Nezinu, vai es tāda esmu.

— Es gan zinu. — Tad viņš piecēlās un pastiepa roku. — Es iešu iekšā kopā ar tevi. Jau diezgan ilgi tur valdījis klusums, tātad ir laiks.

Šenona ļāva viņam piecelt sevi kājās, bet ne vairāk.

— Tas viss neattiecas uz mani, Mērfij. Man šķiet, ka ikvienam būtu labāk, ja es tur nejauktos iekšā.

Mērfijs nenolaida no viņas acis: tumšas un prasīgas, un skarbas.

— Esi līdzās savām māsām, Šenona. Neliec vilties ne man, ne sev pašai.

— Sasodīts! — Viņa nemainīgais skatiens lika Šeno-nai justies vājai un nokaunēties par savu gļēvumu. — Sasodīts, labi. Es iešu iekšā. Bet man nav vajadzīgs, lai tu būtu man līdzās.

— Es tāpat būšu tev līdzās. — Saņēmis Šenonas roku savējā, Mērfijs veda viņu uz mājas pusi.

Ir muļķīgi baidīties, Šenona sev iegalvoja, la sieviete nevar ne pateikt, ne izdarīt ko tādu, kas viņu varētu kaut kā ietekmēt. Bet, kad Šenona gāja iekšā pa virtuves durvīm, Mērfijam cieši aiz muguras sekojot, viņas muskuļi bija savilkti un pleci saspringti.

Senonas pirmā doma bija, ka sieviete, kura sēdēja pie virtuves galda, nepavisam neatgādina upuri. Viņas acis bija dedzīga naida pilnas, sejā izteiksme, kāda piederētos nesaudzīgam soģim, kas jau nolasījis spriedumu. Pirksti bez gredzeniem saņemti kopā uz galda tā, kā piederētos, ja viņa skaitītu lūgšanas, ja vien pirkstu kauliņi nebūtu pavisam balti.

Otra sieviete, kas sēdēja viņai līdzās, bija apaļīgāka, ar maigāku sejas izteiksmi, bet raižpilnām acīm. Šenona redzēja, ka māsas Konkanones stāv plecu pie pleca ar saviem vīriem abās pusēs — gluži kā nesagraujama un vienota siena.

Mēva ar vienu vienīgu naidpilnu skatienu apstādināja Šenonu, un viņas lūpas niknumā saviebās.

— Un jūs atļaujaties ievest viņu šeit, šajā mājā, kamēr es te esmu?

— Šī māja ir manējā. — Braiena sacīja salti mierīgā balsī. — Un Šenona tajā ir mīļi gaidīta. Tāpat kā tu, māt.

— Tāpat kā es? Jūs iesviežat viņu man sejā! Šo jūsu tēva laulības pārkāpuma augli! Tātad tā jūs man izrādāt savu cieņu, savu uzticību sievietei, kura dāvājusi jums dzīvību!

— Un pēc tam to nožēlojusi ikvienu mirkli pēc mūsu piedzimšanas, — Megija cirta pretī.

— No tevis jau es to varēju sagaidīt. — Mēvas naida vilnis pavērsās pret vecāko meitu. — Tu nepavisam neatšķiries no viņas. Arī grēkā dzimusi.

— Ak, pietaupi savus Bībeles sprediķus! — Megija atvairīja dusmu vilni. — Tu tēti nemīlēji, tāpēc tu nekādu līdzjūtību nesagaidīsi.

— Es devu viņam uzticības solījumu, un savu solījumu es izpildīju.

— Tu izpildīji vārdus, bet nemīlēji viņu savā sirdī, — Braiena nomurmināja. — Kas izdarīts, izdarīts, māt.

— Mēva! — Lotija pastiepa roku uz viņas pusi. — Tā meitene taču nav vainīga.

— Nestāsti nu man par vainu! Kas gan tā par sievieti, kura ievilina gultā citas vīru?

— Droši vien sieviete, kas mīlēja. — Senona pagājās uz priekšu, neapzināti pavirzīdamās uz vienotās sienas pusi.

— Tatad mīlestība attaisno grēkošanu? Baznīcas apgānīšanu? — Mēva būtu piecēlusies kājās, bet viņas ceļgali šķita pārāk ļodzīgi un sirds dziļumos kaut kas dedzināja. — Neko citu es no tevis arī negaidītu. No jenkiju skuķa, ko uzaudzinājusi laulības pārkāpēja.

— Neiedrošinieties tā runāt par manu māti! — Senona dobjā, draudīgā balsī noteica. — Nekad! Viņai piemita vairāk drosmes, vairāk līdzjūtības, vairāk vienkāršas labsirdības, nekā jūs vispār spējat iztēloties savā šaurajā pasaulītē. Varat lādēt manu ierašanos pasaulē, ar kādiem vārdiem vien vēlaties, bet neiedrošinieties tā runāt par manu māti.

— Vai tu esi atbraukusi visu to garo ceļu no Amerikas, lai sniegtu man pavēles manis pašas mājā?

— Es atbraucu tāpēc, ka mani uzaicināja atbraukt. — Še-nonas dusmas bija tik spēcīgas, ka viņa pat nepamanīja Mēr-fija roku uz sava pleca, otru viņas roku bija saņēmis Greisons. — Un tāpēc, ka tas bija viens no pēdējiem manas mātes vēlējumiem, pirms viņa nomira. Kaut ari jums tas nepatīk.

Mēva gausi piecēlās kājās. Tā meiča izskatās pēc Toma — tas bija vienīgais, ko viņa spēja domāt. Kas gan tas par sodu, ka viņai jāraugās šajā sejā un jāredz tajā Toma Konkanona acis?

— Tevī ir iedēstīts grēks, meitēn. Tas ir vienīgais, ko tu esi mantojusi no Toma Konkanona. — Gluži kā pātagas cirtiens, viņas skatiens aizšāvās pie Mērl'ija. — Un tu, Mērfij Maldūn! Stāvot viņai līdzās, tu apkauno savu ģimeni. Tu parādi sevi kā vāja rakstura cilvēku, un tādi ir visi vīrieši, jo tu domā, ka, grēkā dzimusi, viņa atļausies būt tikpat vaļīga attiecībās ar tevi.

Pirms Senona paspēja mesties uz priekšu, lai sevi aizstāvētu, Mērfija roka vēl ciešāk satvēra viņas plecu.

— Domājiet, ko runājat, Konkanona kundze. — Viņa balss bija mierīga, bet Šenona viņa saspringtajos pirkstos juta nevaldāmas dusmas. — Jūs šobrīd sakāt vārdus, ko jums vēlāk vajadzēs nožēlot. Ja jūs tā runājat par manu ģimeni un par Šenonu, tad jūs esat tā, kurai jākaunas.

Mēva samiedza acis, lai neviens nevarētu saskatīt asaras, kas bija tajās sariesušās.

— Tātad jūs visi nostāsieties pret mani. It visi.

— Šajā jautājumā mums visiem ir vienāds viedoklis, Mēva. — Rogans mazliet aizstājās priekšā sievai. — Kad jūs būsiet mazliet nomierinājusies, mēs parunāsimies atkal.

— Mums nav par ko runāt. — Viņa paķēra no galda savu somiņu. — Jūs jau esat izvēlējušies.

— Arī jums ir izvēle, — Greisons klusi noteica. — Vai nu turēties pie pagātnes, vai pieņemt tagadni. Šeit neviens nevēlas jūs sāpināt.

— Es negaidu neko citu kā pienākuma izpildi, un pat to man nepiedāvā pašas miesa un asinis. Es vairs nesperšu kāju šajā namā, kamēr viņa mājos zem šā jumta. — Mēva pagriezās un stīvi devās prom.

— Man ļoti žēl. — Lotija paņēma savu somu. — Viņai nepieciešams laiks un izrunāšanās. — Kā atvainojoties viņa uzlūkoja Šenonu un aizsteidzās pakaļ Mēvai.

Pēc ilgas klusēšanas Greisons nopūtās.

— Nu, tas gan bija jautri. — Kaut arī viņš runāja bezrūpīgā tonī, viņa rokas bija apskāvušas sievu, un viņš berzēja savu roku pret Braienas roku. — Ko teiksi, Šenona? Es iziešu ārā un uzmeklēšu kādu labu žagaru, ar kuru tevi nopērt.

— Es labprāt kaut ko iedzertu, — viņa dzirdēja sevi atbildam, tad viņas skatiens pievērsās Braienai. — Nevajag atvainoties, — viņa trīsošā balsī noteica. — Pat neuzdrošinies atvainoties!

— Viņa to nedarīs. — Mēģinādama atvairīt dīvaino sajūtu, kas kāpa kaklā, Megija pastūma māsu uz galda pusi. — Apsēdieties visi. Mēs iedzersim viskiju. Mērfij, uzliec tējkannu!

Vēl arvien turēdams roku uz Šenonas pleca, Mērfijs grasījās pagriezties.

— Man šķita, ka mēs dzersim viskiju.

— Jūs dzersiet viskiju. Es dzeršu tēju. — Tagad ir īstais laiks, viņa nosprieda. īstais laiks šādiem jaunumiem. Viņa raudzījās Roganā, un viņas acīs dega velnišķīgas jautrības liesmiņas. — Nav prāta darbs dzert alkoholu, ja

zem sirds ir bērninš.

>

Rogans samirkšķināja acis, un tad viņa seja atplauka smaidā, un tas kļuva aizvien platāks.

— Tu esi stāvoklī!

— To pašu man šorīt apgalvoja ārsts. — Iespraudusi rokas gurnos, Megija izslēja galvu. — Vai tu tā arī grasies tur stāvēt un smaidīt kā muļķītis?

— Nē. — Skaļi iesmējies, viņš pacēla Megiju no zemes un sagrieza riņķī apkārt virtuvei. — Dieva vārds, Mārgarita Mērija, es tevi mīlu. Salej glāzēs viskiju, Greis! Mums ir ko nosvinēt.

— Es jau leju. — Bet viņš pārtrauca viskija liešanu uz tik ilgu laiku, lai noskūpstītu Megiju.

— Viņa tā rīkojās tevis dēļ, — Mērfijs nomurmināja. Senona vēl aizvien stāvēja viņam līdzās, vērodama negaidīto noskaņojuma maiņu.

— Ko?’

— Megija tieši tagad pateica to Roganam un mums visiem, — runādams Mērfijs iebēra tējkannā vajadzīgo tējas daudzumu, — lai atvieglotu māsām smaguma nastu, kas gūlās uz viņu sirdīm.

— Braienas dēļ, — Šenona iesāka, bet Mērfijs ar vienu skatienu viņu pārtrauca.

— Neatsakies no dāvanas, kad tā tev tiek sniegta, mīļā. Megijas paziņojums lika tev pasmaidīt, un tieši tāds arī bija viņas nolūks.

Šenona sabāza rokas kabatās.

— Tu proti likt man justies pavisam nevērtīgai.

Maigi pieskāries ar pirkstu viņas zodam, Mērfijs paslēja to uz augšu.

— Varbūt es protu palīdzēt tev ieskatīties dziļāk.

— Man šķiet, ka man patika skatīties virspusēji. — Šenona pagriezās un piegāja pie Megijas. — Apsveicu! — Viņa paņēma Greisona piedāvāto glāzi un palika neveikli stāvam. — Es nezinu nevienu īru tostu.

— Pamēģini teikt: “Slainte o Dhia duit”, — Megija ierosināja.

Šenona jau atvēra muti, bet tad iesmējās.

— Šaubos, vai spēšu to izteikt.

— Pietiks ar slainte^1 vien, — Mērfijs sacīja, atnesis pie galda tējkannu. — Viņa tevi tikai spīdzina.

— Tādā gadījumā — slainte! — Šenona pacēla glāzi, tad atcerējās kaut ko no savas bērnības. — Ak, un kaut tev būtu ducis bērnu un visi tie līdzinātos tev!

— Tosts un lāsts reizē. — Greisons nosmīkņāja. — Tas tev labi izdevās, draudzenīt.

— Kā tad! — Megijas lūpas savilkās smaidā. — Tas viņai diezgan labi izdevās.

devītā nodala

Stundas, ko Mērfijs pavadīja ar saviem zirgiem, sagādāja viņam neizsakāmu prieku. Zemes apstrādāšana bija kaut kas tāds, ko viņš allaž bija darījis un allaž arī darīs. Šajā darbā bija prieks un izmisums, un vilšanās, un lepnums. Viņš ar baudu izjuta zemi savā plaukstā un to, kas zem kājām, un visa augošā smaržu. Laika apstākļi bija viņa draugi un tikpat lielā mērā ienaidnieki. Debesu noskaņojumu viņš bieži izprata labāk nekā pats savējo.

Visu mūžu viņš bija aizvadījis, ardams zemi, apsēdams un apstādīdams to un novākdams ražu. Šos darbus Mērfijs vienmēr bija pratis, bet tas nebija vienīgais, ko viņš zināja.

Jaukie pavasari, kādi mēdza būt rietumu piekrastē, nozīmēja, ka viņam bija ilgi un smagi jāstrādā, bet vismaz nebija jāpiedzīvo skumjais rūgtums, kāds uzmāktos, ja sakņaugi sapūtu pārlieku mitrajā augsnē vai graudaugi ciestu no salnām vai kaitēkļu izraisītām slimībām.

Viņš sēja un stādīja ar apdomu, apvienodams tēva un vectēva pieredzi ar jaunākajiem atzinumiem un bieži arī eksperimentālām metodēm, par kādām bija lasījis grāmatās. Vienalga, vai viņš brauca savā traktorā uz brūno lauku, kurā auga kartupeļi, vai arī rītausmā iegāja krēslainajā govju kūtī, lai uzsāktu slaukšanu, viņš zināja, ka viņa darbam ir vērtība.

Bet zirgi bija viņa prieks.

Mērfijs paklakšķināja ar mēli gadu vecajam kumeļam, vērodams, kā bērā ķēve ar platajām krūtīm slinki pašūpo asti. Tie abi labi pazina viens otru un arī ilgo stāvēšanas rotaļu. Mērfijs pacietīgi gaidīja, izbaudīdams pierasto procesu. Tālāk laukā spīdīga ķēve pacietīgi plūca zāli, kamēr viņas kumeļš zīda pienu. Pārējie, arī gadu vecā kumeļa māte un Mērfija mīlule bērā ķēve, saslēja ausis, vērojot savu saimnieku.

Mērfijs papliķēja pa kabatu, un gadu vecais kumeļš zirdziskā lepnumā atmeta galvu un tuvojās viņam.

— Tu gan esi lielisks, vai ne? Labs zirgs. — Viņš paklakšķināja ar mēli un noglaudīja kumeļa sānu, kamēr tas pabikstīja ar purnu viņa kabatu, un pārējie arī nāca tuvāk. — Tev neizdosies mani piekukuļot. Ņem! — Viņš satvēra gabaliņu ābola, ko bija sadalījis četrās daļās, un ļāva kumeļam ēst no savas rokas. — Manuprāt, tev šodien paredzams lielisks piedzīvojums. Man tevis pietrūks. — Viņš turpināja glaudīt, automātiski pārbaudīdams kumeļa ceļgalus. — Sasodīts, kā gan lai nepietrūktu! Bet dīka ganīšanās pļavā visu dienu nav tas, kā dēļ tu esi nācis pasaulē. Un mums visiem jādara tas, kam mēs esam radīti.

Mērfijs sasveicinājās ar citiem zirgiem, dalīdams tiem ābolu gabaliņus, tad, aplicis roku ap kumeļa kaklu, palūkojās pāri zemes gabalam. Pļavā savvaļā auga pulkstenītes un uzpirkstītes, un pie attālā žoga jau sāka plaukt dzeltenās pļavas gundegas. Mērfijs varēja saredzēt savu skābbarības novietni un kūti, un šķūņus, un aiz tiem māju — gluži kā gleznu ar slāņos sagūlušiem mākoņiem fonā.

Jau pāri pusdienai, viņš nosprieda un iedomājās, vai pirms savas darījumu tikšanās neieiet iekšā uz tasi tējas. Tad viņš palūkojās rietumu virzienā, tūlīt aiz akmens apļa, kur žogs šķīra ganības no labības lauka.

Un tur bija viņa.

Sirds krūtīs vai pamira. Mērfijs prātoja, vai tā būs ikreiz, kad viņš ieraudzīs Senonu. Bija tik pārsteidzoši, ka vīrietis, kas nodzīvojis vairāk nekā trīsdesmit gadu, izjuzdams pret sievietēm vienīgi īslaicīgu interesi, tagad, tikai reizi ieraudzījis šo vienu, jau nešaubīgi zināja, ka Šenona ir viņam likteņa lemta.

Viņu māca alkas, urdošas un dziļas, kas lika vēlēties pieskarties un nobaudīt, un iegūt. Mērfijs prātoja, ka viņš spētu to panākt, ja vien rīkotos uzmanīgi un pacietīgi. Jo arī Senona nebija pret viņu vienaldzīga. Viņš bija jutis Se-nonas pulsu sitamies straujāk un pamanījis viņas acīs parādāmies izteiksmi, kas nozīmēja iekāri.

Bet vēl dziļāk par alkām Mērfijā mājoja mīlestība. Un, pats dīvainākais, viņam šobrīd šķita, ka tā tur bijusi vienmēr, tikai nogaidījusi. Tāpēc viņam nepietiks vienīgi ar pieskaršanos, nobaudīšanu vai iegūšanu. Tas būs tikai sākums.

— Bet tev jāsāk domāt par došanos prom, vai ne? — Mērfijs vēl pēdējo reizi noglaudīja gadu veco kumeļu, tad devās pāri ganībām.

Šenona redzēja viņu nākam. Patiesībā viņa bija pārtraukusi darbu jau tad, kad viņš bija piegājis pie saviem zirgiem. Tas bija atgādinājis rotaļu, viņa nodomāja: vīrietis un jaunais zirgs, abi neparasti lieliski savas sugas pārstāvji, kas kopīgi pavada dažus brīžus zaļā pļavā.

Viņa bija pamanījusi arī to mirkli, kad Mērfijs viņu ieraudzīja. Attālums nebija traucējis viņai izjust Mērfija skatiena spēku. “Ko gan viņš no manis grib?” viņa pati sev jautāja, atkal ķerdamās pie iesāktās gleznas.

Un ko es gribu no viņa?

— Sveiks, Mērfij! — Kad viņš pienāca pie žoga, kas abus šķīra, Šenona turpināja darbu. — Braiena teica, ka tev nebūšot iebildumu, ja es te kādu brītiņu pastrādāšu.

— Laipni lūdzu, strādā, cik vien ilgi vēlies! Vai tu glezno akmens apli?

— Jā. Un tu drīksti uz to palūkoties. — Viņa nomainīja otas, vienu satverdama zobos, kamēr Mērfijs pārlēca pāri žogam.

Viņa uztvērusi tās vietas burvību, Mērfijs sprieda, nopētīdams audeklu, kas bija nostiepts uz molberta. Tajā bija uzskicēts viss akmens aplis, un tas bija darīts ar tādu prasmi, kādu Mērfijs apbrīnoja un apskauda. Kaut arī gan priekšplāns, gan fons vēl bija tukši, Šenona jau bija sākusi piešķirt krāsas un formu akmens bluķiem.

— Tas ir grandiozs, Šenona.

Kaut arī uzslava Šenonu iepriecināja, viņa papurināja galvu.

— Vēl jāpicliek ļoti daudz pūļu, lai tas būtu tāds. Un šodien gandrīz vairs nav vajadzīgās gaismas. — Kaut gan viņa nojauta, ka spētu gleznot šos akmens bluķus jebkādā gaismā un no jebkāda leņķa. — Man šķita, ka redzēju tevi jau agrāk — uz traktora.

— Tā varētu būt. — Viņam patika aromāts, kas plūda no Šenonas, kad viņa gleznoja: krāsas un smaržas kopā. — Vai tu jau ilgi te strādā?

— Ne visai. — Pieri saraukusi, Šenona iemērca otu krāsā, ko bija uztriepusi uz paletes. — Lai dabūtu īsto ēnojumu, man vajadzēja sākt jau no rītausmas.

— Rīt būs jauna rītausma. — Mērfijs apsēdās uz žoga, ar pirkstu pabungodams pa viņas skiču bloknotu. — Kas tas tev par krekliņu mugurā?

Šenona nolika otu, pakāpās soli atpakaļ, lai novērtētu darbu un noslaucīja krekliņā krāsu no saviem pirkstiem.

— Tas vēl ir no koledžas, kurā mācījos.

— Vai tu mācījies gleznošanu?

— Jā-a. — Akmens bluķi vēl nav atdzīvojušies, viņa nodomāja. Viņa gribēja, lai tie gleznā atdzīvotos. — Es specializējos komercmākslā.

— Vai tas nozīmē zīmēt reklāmām?

— Apmēram tā varētu teikt.

Paņēmis Šenonas skiču bloknotu, Mērfijs to pāršķirstīja un pārdomāja viņas sacīto.

— Kāpēc gan tev vajadzētu zīmēt kurpes un alus pudeles, ja tu spēj kaut ko tādu?

Šenona paņēma lupatiņu un samitrināja to burkā ar terpentīnu.

— Man patīk pelnīt sev iztiku, un es varu nopelnīt diezgan daudz. — Kaut kāda iemesla pēc viņa uzskatīja, ka obligāti jānotīra pelēkās krāsas traips uz plaukstas malas. — Es tikko, pirms devos atvaļinājumā, saņēmu nozīmīgu pasūtījumu. Un droši vien dabūšu paaugstinājumu.

— Lieliski, vai ne? — Mērfijs pāršķīra vēl vienu lapu un pasmaidīja par skici, kurā bija attēlota Braiena, kas strādāja dārzā. — Kas tas ir par pasūtījumu?

— Ūdens pudelēs. — Viņa to nomurmināja pavisam klusi, jo šeit, šajos plašajos laukos un smaržām pildītajā gaisā, tas šķita pavisam muļķīgs pasūtījums.

— Ūdens? — Mērfijs darīja tieši to, ko Šenona bija gaidījusi. Viņš pasmaidīja. — Tas — gāzētais? Kāpēc gan tev šķiet, ka cilvēki vēlēsies dzert ūdeni, kas burbuļo vai ir sapildīts pudelēs?

— Tāpēc, ka tas ir tīrs. Ne jau visiem pagalmā ir aka vai avots, vai Dievs viņu zina, kur tas ūdens rodas. Dzeramā ūdens pildīšana pudelēs ir milzum plaša nozare, un sakarā ar piesārņojumu un straujo pilsētu attīstību tā vēl tikai pletīsies plašumā.

Mērfijs joprojām smaidīja.

— Es to nejautāju tādēļ, lai tevi sadusmotu. Es tikai tāpat vien prātoju. — Viņš pavērsa skiču bloknotu pret Šenonu. — Man patīk šis te.

Viņa nolika sānis lupatiņu un paraustīja plecus. Zīmējumā bija attēlots viņš pats krodziņā ar harmonikām rokās un pusizdzertu alus pinti priekšā uz galda.

— la tam arī vajadzētu būt. Es tevi tajā padarīju glītāku, nekā tu esi.

— Tu esi bijusi ļoti laipna. — Viņš nolika bloknotu sānis. — Man sarunāts, ka drīz kāds ieradīsies apskatīt gadu veco kumeļu, tāpēc es tevi nevaru uzaicināt uz tēju. Bet vai tu neatnāktu šovakar uz vakariņām?

— Uz vakariņām? — Kad Mērfijs piecēlās kājās, Še-nona automātiski pakāpās soli atpakaļ.

— Tu varētu atnākt agrāk. Pussešos, un es tev vispirms izrādītu ēku. — Mērfija acīs parādījās vēl neredzēta izteiksme — bīstami uzjautrinoša —, un viņš satvēra Še-nonas roku. — Kāpēc tu kāpies atpakaļ?

— Es nekāpjos. — Vai arī nekāpās šajā brīdī, kad Mērfijs turēja viņas roku. — Es tikai domāju. Varbūt Braienai ir kādi plāni vakaram.

— Brī spēj grozīt savus plānus. — Viegli pavilcis Še-nonas roku, viņš dabūja viņu sev soli tuvāk. — Atnāc, pavadi kopā ar mani vakaru! Tev taču nav bail no tā, ka mēs būsim divi vien?

— Protams, nav. — Tas būtu smieklīgi. — Es neesmu pārliecināta, ka tu proti gatavot.

— Atnāc un pārliecinies.

Vakariņas, Šenona sev atgādināja. Tas būs tikai vakariņas. Mērfijs bija izraisījis viņā ziņkāri, viņa vēlējās uzzināt, kā viņš dzīvo.

— Labi. Es aiziešu.

— Norunāts! — Ar vienu roku vēl joprojām turēdams Senonu aiz elkoņa, Mērfijs otru aizlika viņai aiz pakauša un vilka viņu sev tuvāk. Šenona jau gandrīz nevaldījās, bet tad viņa atcerējās aizsargājoties pacelt roku un piespiest pret Mērfija krūtīm.

— Mērfij...

— Es grasos tevi tikai noskūpstīt,—viņš nomurmināja.

To vairs nepavisam nevarēja nosaukt par tikai, Mērfija acis vērīgi un dedzīgi raudzījās Senonā, kamēr viņš tuvināja savu muti Šenonas lūpām. Viņa acis bija pēdējais, ko Šenona pamanīja — spožas un pārsteidzoši zilas —, un tad viņa zaudēja jebkādu spēju dzirdēt un redzēt, un saprast.

Sākumā lūpas pieskārās tikko jaušami, viegli sakļaujoties abām mutēm. Mērfijs bija apskāvis Šenonu tā, it kā viņi kuru katru mirkli grasītos dejot. Šenonai šķita, ka viņa spētu noģībt; tik maiga un patīkama bija šī pirmā lūpu sa-kļaušanās.

Tad Mērfijs atrāvās no Šenonas lūpām, liekot izlauzties baudpilnai nopūtai, kad viņa lūpas uzsāka gausu un aizraujošu ceļojumu pa Šenonas seju. Šī rāmā iepazīšanās ar viņas seju —vaigiem, deniņiem, acu plakstiņiem — lika saļodzīties Šenonas ceļgaliem. Tie sāka trīsēt, un šīs trīsas cēlās augšup, tā ka viņa jau bija aizelsusies, kad Mērfij a mute otrreiz piekļāvās viņējai.

Tagad tā piekļāvās dziļāk un ilgāk. Šenonas lūpas pavērās, un viņa izdvesa baudpilna apmierinājuma skaņu. Viņas roka aizslīdēja pie Mērfija pleca, satvēra to, tad atslāba. Viņa juta zirgu un zāles aromātu un kaut ko līdzīgu zibens smaržai gaisā.

Viņš ir atgriezies — tas bija vienīgais, ko viņa spēja domāt, līdz galvā sāka virmot visnetveramākie sapņi.

Mērfijs bija ieguvis it visu, ko vēlējies. Bija vairāk nekā pasakaini turēt Šenonu tā apskautu, just, kā viņā trīs tās pašas alkas, kuras plosīja viņa miesu. Viņas mute šķita kā radīta, lai saplūstu ar viņa muti, un tās izjūtas, ko Mērfijs viņā atklāja, bija alkpilnas, noslēpumainas un gatavas baudīt.

Ar to pietika, neizprotamā kārtā viņam pietika ar to, ka tagad bija jāsaņemas un jāpacieš neizturamās un nevaldāmās iekāres mokas. Viņš varēja iztēloties, kā būs turpmāk, kāda būs sajūta, kad viņi abi atgulsies siltajā zālē, kā viņa augums pavisam cieši piekļausies Šenonas augumam. Ka Šenona kustēsies vienā ritmā ar viņu, tik ļoti alku pārņemta, tik vijīga un padevīga. Un beidzot, visbeidzot, viņš iekļūs Šenonas auguma noslēpumainajos un burvīgajos dziļumos.

Bet šoreiz Mērfijam pietika ar viņas lūpām. Viņš nesteidzoties ļāva sev ilgāk izbaudīt šo sajūtu, pavisam lēni atraudams savas lūpas no viņējām, un viņa mute mēmi solīja turpinājumu.

Mērfija rokas gandrīz trīcēja. Lai tās nomierinātu, viņš noglāstīja Šenonas seju un tad paslēpa plaukstas viņas matos. Viņas vaigi bija piesarkuši, padarot viņu bezgala jauku. Kā lai viņš varētu aizmirst, cik viņa slaida, gluži kā vītols, vai arī to, cik milzīga patiesība un burvība atmirdzēja viņas acīs.

Mērfija rokas kavējās Šenonas matos, un viņa uzacis savilkās, domās mainoties dažādiem tēliem.

— Toreiz tavi mati bija garāki un tavi vaigi bija samirkuši lietū.

Senonai galva griezās, patiesi griezās. Viņa allaž bija uzskatījusi, ka tā ir smieklīga, romantiska klišeja. Bet tagad viņai vajadzēja piespiest roku pie deniņiem, lai atgūtu līdzsvaru.

— Kad?

— Tajā citā reizē, kad mēs te satikāmies. — Mērfijs atkal pasmaidīja. Viņam šķita pavisam viegli pieņemt vīzijas un burvestības, tāpat kā viņam bija viegli pieņemt faktu, ka viņš zaudējis savu sirdi jau ilgi pirms tam, kad nobaudīja viņas burvīgās lūpas. — Es jau tik sen vēlējos tevi noskūpstīt.

— Mēs nemaz tik ilgi neesam pazīstami.

— Esam gan. Vai man to izdarīt vēlreiz, lai atgādinātu tev?

— Diezin vai. — Lai arī cik muļķīgi Šenona jutās, viņa pacēla roku, lai atturētu Mērfiju no šādas rīcības. — Tā sajūta bija mazliet iespaidīgāka, nekā biju gaidījusi, un man šķiet, mums abiem nāks par labu... pastaigāties katram uz savu pusi.

— Ja vien mēs abi nonāksim vienā un tajā pašā vietā.

Šenona ļāva rokai noslīdēt lejup. Ja viņa varētu būt

pārliecināta, ka viņš neko neuzspiedīs un nedarīs neko nepatīkamu un negribētu! Tomēr viņai pietika vienīgi mirkli ielūkoties Mērfija sejā, lai saprastu, ko saka pašas sirds.

— Es nezinu, vai mēs ejam vienā virzienā.

— Pietiek ar to, ka viens no mums zina. Man tagad jādodas satikties ar kādu cilvēku. — Mērfijs ar pirkstiem noglāstīja Šenonas vaigu, lai vēl mirkli paildzinātu baudu. — Es tevi šovakar gaidīšu. — Iekams viņš pārlēca pāri žogam, viņš pamanīja Šenonas sejas izteiksmi. — Tu taču neesi tik mazdūšīga, lai meklētu aizbildinājumus un neatnāktu tikai tāpēc vien, ka tev patika ar mani skūpstīties!

Nebija nekādas jēgas dusmoties, ja jau Mērfijs bija pamanījis, ka tieši to viņa grasās darīt. Tāpēc Šenona aizgriezās, lai sakravātu savus gleznošanas piederumus.

— Es neesmu mazdūšīga. Un man arī agrāk ir paticis skūpstīties ar vīriešiem.

— Par to es nemaz nešaubos, Šenona Bodina, bet tu nekad neesi skūpstījusies ar tādu vīrieti kā es.

Un svilpodams Mērfijs devās prom. Šenona pārliecinājās, ka viņš vairs nav tuvumā, un tikai tad ļāva izlauzties smiekliem.

Nevajadzētu justies dīvaini, ejot uz satikšanos, — ne jau tādā gadījumā, ja sievietei nesen apritējuši divdesmit astoņi gadi un viņa savā neprecētas sievietes mūžā izbaudījusi vairākas pirmās un pēdējās tikšanās.

Varbūt vainīga bija Braienas rosīšanās; viņa visu laiku izturējās kā sanervozējusies māte meitas pirmās ballītes vakarā. Šenonai atlika vienīgi pasmaidīt, to iedomājoties. Braiena bija piedāvājusies izgludināt viņai kleitu vai arī aizdot savējo, un viņa divas reizes bija uzgājusi augšstāva istabiņā, lai sniegtu savus ieteikumus par aksesuāriem un kurpēm.

Šenona nosprieda, ka Braiena droši vien jutusies ārkārtīgi vīlusies, kad viņa bija nonākusi lejā vienkāršās biksēs un zīda blūzītē.

Tomēr tas nebija atturējis Braienu no apgalvojuma, ka Šenona izskatās burvīgi. Viņa bija novēlējusi Šenonai lieliski pavadīt laiku un neuztraukties, ja gadītos pārnākt vēlāk. Ja garām nebūtu gājis Greisons un aizvilcis sievu prom, Šenona droši vien nebūtu tikusi laukā no mājas.

Šenona nosprieda, ka tā droši vien ir māsai atbilstoša izturēšanās, un viņa nepavisam nebija jutusies neomulīgi, kā bija gaidījusi.

Viņa jutās pateicīga gan Braienai, gan Greisonam, ka tie uzstājuši, lai viņa brauktu ar mašīnu. Līdz Mērfija mājai gan nebija tālu, bet ceļš pēc saulrieta bija tumšs un izskatījās, ka varētu līt.

Tikai dažas minūtes pēc izbraukšanas viņa jau nogriezās uz garāka ceļa, ko no abām pusēm ieskāva fuksiju žogi, kuros jau plauka asinssarkaņām sirdīm līdzīgi ziedu čemuri.

Viņa gan bija redzējusi Mērfija saimniecību pa savu logu, bet tuvumā tā šķita lielāka un neapšaubāmi iespaidīgāka. Aiz dzīvžoga līdzās tīri izravētam, plašam puķu dārzam slējās trīsstāvu akmens un koka ēka, kas izskatījās tikpat veca kā pati zeme un katrā ziņā tikpat rūpīgi apkopta.

Virs spodrajiem taisnstūrveida logiem pirmajā stāvā slējās no krāsainiem akmeņiem veidotas platas arkas. Šenona pamanīja lieveni mājas sānos un secināja, ka uz to iekšpusē ved kādas durvis.

Pa diviem skursteņiem kūpēja dūmi, veidojot pūkainus mākoņus, kas slinki kāpa vēl aizvien zilajās debesīs. Mājas priekšā uz iebraucamā ceļa stāvēja dubļiem notašķīts pikaps. Tam līdzās uz klučiem bija novietota paveca mazlitrāžas automašīna.

Šenona gan nevarēja apgalvot, ka zinātu daudz par mašīnām, bet šī nu noteikti bija pieredzējusi labākas dienas.

Logu slēģi un mājas priekšējais lievenis bija nokrāsoti maigi zilā krāsā, kas lieliski saplūda ar pelēko akmeni. Uz lieveņa nebija nekāda durvju zvana, vienīgi pāris šūpuļkrēslu, kas šķita laipni aicinām iekšā. Šo uzaicinājumu papildināja jau atvērtās durvis.

Tomēr Šenona pieklauvēja pie durvju aplodas un uzsauca:

— Mērfij!

— Soļo tik iekšā un jūties kā mājās! — Viņa balss šķita skanam no augšstāva, kurp veda kāpnes no galvenās priekštelpas. — Pēc mirklīša nākšu. Es tūlīt beigšu mazgāties.

Šenona iegāja iekšā un aizvēra durvis. Lai apmierinātu ziņkāri, viņa pagājās mazliet tālāk pa priekštelpu un ielūkojās pirmajā istabā, uz kuru atkal jau bija aicinoši atvērtas no dēļiem gatavotas durvis.

Tā, protams, ir viesistaba, Šenona nosprieda. Tikpat kārtīga kā Braienai, vienīgi te pietrūka dažu sievišķīgu detaļu.

Uz plašās dēļu grīdas, kas spīdēja tīrībā, bija izvietotas senas, pamatīgas mēbeles. Akmens kamīnā kurējās kūdras gabali, izplatot istabā savu seno, pievilcīgo aromātu. Biezās kamīna koka dzegas sānos slējās stikla svečturi, gluži kā koši līkumoti smaragda vijumi. Pārliecināta, ka tas ir Me-gijas darbs, Šenona iegāja istabā, lai papētītu tos tuvāk.

Tie izskatījās pārāk mainīgi, pārāk kausēti, lai būtu cieti. Tomēr stikls vēsi pieglaudās viņai pie pirkstiem. Zem ārējās zaļās čaulas pavīdēja tikko jaušams, apburošs rubīna mirdzums, it kā iekšpusē būtu iesprostota karsta liesma, kas to vien gaidītu, kā izlauzties laukā.

— Ir tāda sajūta, it kā varētu iebāzt pirkstus tieši pašos stikla dziļumos, — no durvju puses ierunājās Mērfijs.

Šenona pamāja ar galvu un pirms pagriešanās vēlreiz pieskārās vijumiem.

— Viņa ir izcila māksliniece. Kaut gan man labāk patiktu, ja tu viņai neatstāstītu manus vārdus. — Nopētīdama Mērfiju, Šenona sarauca uzacis. Viņš pārāk neatšķīrās no tā vīrieša, kurš pārstaigāja savus laukus vai arī spēlēja harmonikas krodziņā. Viņam nebija galvā cepures, un biezie, cirtainie mati bija mitri pēc mazgāšanās. Mērfijs bija ģērbies gaišpelēkā džemperī un mazliet tumšāka toņa biksēs.

Šenonai šķita dīvaini, ka viņa spēj iztēloties Mērfiju gan uz modes žurnāla, gan “Lauksaimniecības Mēnešraksta” vāka.

— Tu labi izskaties pēc dušas.

Mērfijs pašapzinīgi pasmaidīja.

— Kad esi pieradusi pie cilvēkiem, tu viņus vairāk uzlūko no mākslinieces viedokļa. Es nebiju paredzējis likt tev gaidīt.

— Tas nekas. Man patīk apskatīties, kā tu dzīvo. —

Viņas skatiens pievērsās grāmatu plauktam, kas stiepās pa visu sienu. — Tev nu gan ir liela bibliotēka.

— Ak, tā ir tikai daļa no manām grāmatām.

Šenona piegāja pie grāmatu plaukta, bet Mērfijs palika stāvam, kur stāvējis. Džoiss, Jeitss, Šovs, Svifts. Kaut ko tādu jau viņa bija gaidījusi. Un, protams, Greisons Teins. Turpat atradās arī vesela rinda citu autoru. Po, Steinbeks, Dikenss, Bairons. Kītsa un Dikinsones, un Brauninga dzeja. Apbružāti Šekspīra darbu sējumi, un tikpat bieži pāršķirstīti Kinga, Makafrija un Makmērtrija stāsti.

— Eklektisks sakopojums, — Šenona prātoja. — Un tev ir vēl vairāk grāmatu?

— Es tās turu dažādās vietās pa visu māju, lai nevajadzētu iet nekur tālu un meklēt vajadzīgo, ja uznāk noskaņojums lasīt. Grāmata ir patīkama lieta, ko turēt sev tuvumā.

— Mans tēvs nebija pārāk liels lasītājs, ja vien tā nebija literatūra, kas saistīta ar viņa darbu. Bet mums ar mammu ļoti patīk... patika lasīt. Beigās mamma bija tik slima, ka es viņai lasīju priekšā.

— Tu viņai esi bijusi mierinājums. Un prieks.

— Es gan nezinu. — Šenona nodrebinājās un piešķīra sejai žilbinošu smaidu. — Nu, vai tu mani izvadāsi pa māju?

— Bērns zina, kad tiek mīlēts, — Mērfijs klusi noteica, tad saņēma Šenonas roku. — Jā, es tevi izvadāšu pa māju. Sākumā iziesim ārā, pirms nav sācis līt.

Taču, pirms viņi bija izgājuši laukā no mājas, Šenona vairākas reizes apstādināja Mērfiju. Viņam vajadzēja paskaidrot par sijām pie griestiem un mazo istabiņu, kurā Mērfija māte, atbraukusi ciemos, vēl arvien labprāt kaut ko pašuva.

Virtuve bija liela kā šķūnis un tikpat pedantiski tīra kā jebkura cita, ko Senonai bija gadījies redzēt. Tomēr viņu pārsteidza uz galdiņa sarindotās krāsainās kārbas ar garšaugiem un garšvielām, un vara katlu tīrais spožums.

— Lai arī kas tev būtu cepeškrāsnī, tas smaržo brīnišķīgi.

— Tas ir cālis, un tam vēl kādu laiku jāpacepas. Ņem pielaiko.

Mērfijs iznesa no blakustelpas gumijas zābaku pāri, un Senona sarauca pieri.

— Mēs taču negrasāmies brist pa...

— Grasāmies gan. — Viņš nometās uz ceļiem, lai uzvilktu zābaku uz Šenonas kurpes. — Ja mājā ir lopi, tad ir arī mēsli. Un šajos te tu jutīsies labāk.

— Man šķita, ka tu govis turi ganībās.

Mērfijs uzjautrināts uzlūkoja Šenonu.

— Viņas taču slauc nevis ganībās, mīļā, bet gan kūtī. Un to dara vakarā. — Viņš izveda Šenonu pa sētaspuses durvīm, kur pats veikli iekāpa savos gumijas zābakos. — Man nācās likt tev gaidīt, jo saslimusi viena govs.

— Ak, vai kaut kas nopietns?

— Nē, manuprāt, nav. Vajadzēja tikai iedot zāles.

— Vai tu to dari pats? Vai tad jums te nav vetārsta?

— Ne jau nu ikdienišķām lietām.

Šenona palūkojās apkārt un atkal jau sāka smaidīt. Vēl vienas gleznas sižets, viņa nodomāja. Starp aplokiem bija glīti izvietojušās akmens ēkas. Pie siles pulcējās aitas ar kuplu vilnu. Zem nojumes stāvēja kaut kāda milzīga iekārta ar zvērīgiem zobratiem, un visapkārt skanēja blēšana un kviekšana, jo dzīvnieki vēl negrasījās laisties nakts miegā.

Blakus tuvākajam aplokam pacietīgi sēdēja Kons, kū-ļādams asti.

— Varu saderēt, ka viņu atsūtīja Brī, lai suns pieskatītu, vai es pret tevi izturos kā pieklājas.

— Nezinu gan. Viņš taču tikpat lielā mērā ir tavs suns kā Braienas. — Kad Mērfijs noliecās, lai sasveicinātos ar suni, Senona viņu uzlūkoja. — Es biju domājusi, ka ikvienam fermerim ir vismaz viens vai divi paša suņi.

— Man tāds bija; ziemā būs jau septiņi gadi, kopš tas nomira. — Pauzdams abpusēju pieķeršanos, Mērfijs glaudīja Kona ausis. — Laiku pa laikam man ienāk prātā, ka vajadzētu pagādāt citu, bet nekad tā īsti neesmu ticis līdz šā nodoma īstenošanai.

— Bet viss pārējais gan tev ir. Nemaz nezināju, ka tu audzē aitas.

— Tikai dažas. Toties mans tēvs gan bija īsts aitkopis. — Viņš izslējās kājās, tad saņēma Senonas roku un devās uz priekšu. — Es pats esmu meties uz piena lopkopību.

— Braiena apgalvo, ka tev visvairāk patīkot zirgi.

— Zirgi ir priekam. Vēl pēc gada vai diviem varbūt arī tie nesīs peļņu. Šodien pārdevu gadu vecu kumeļu, brīnišķīgu kumeļu. Prieks par labi pārdotu zirgu gandrīz vai atsver skumjas par tā zaudēšanu.

Kad Mērfijs atvēra kādas kūts durvis, Šenona atkal ierunājās.

— Nezināju, ka fermeriem vajadzētu pieķerties saviem lopiem.

— Zirgs taču nav aita, ko nokauj, lai pagatavotu svētdienas pusdienas.

To iztēlojoties, Senonai kļuva pietiekami neomulīgi, lai pārtrauktu apspriest šo tematu.

— Vai te tu slauc govis?

— Jā. — Mērfijs ieveda viņu spodrā slaukšanas zālē, kur stāvēja mirdzoši tīras nerūsējošā tērauda iekārtas un smaržoja tikko jaušams govju piena aromāts. — Nav jau, protams, tik romantiski kā slaukt ar rokām — zēns būdams, es to darīju —, bet tagad ir ātrāk, tīrāk un produktīvāk.

— Katru dienu! — Šenona nomurmināja.

— Divreiz dienā.

— Tā kā padaudz darba vienam cilvēkam.

— Man palīdz puisis no kaimiņu mājām. Mēs esam par to vienojušies.

Mērfijs izrādīja slaukšanas zāli un kūti un tad aizveda Šenonu ārā pie skābbarības novietnes un vēl uz citām saimniecības ēkām. Viņai vairs nepavisam nelikās, ka ar viena puiša palīdzību varētu pietikt šajā lielajā saimniecībā.

Bet, kad Mērfijs ieveda viņu stallī, lai izrādītu savus zirgus, viegli aizmirsās sviedri un muskuļu spēks, ko te vajadzēja pielikt ikkatru stundu dienā.

— Ak, tuvumā tie ir vēl brīnišķīgāki! — Pārāk aizrāvusies, lai izturētos piesardzīgi, Šenona pacēla roku un noglāstīja bērās ķēves purnu.

— Tā ir mana Dženija. Man viņa ir tikai divus gadus, un viņu es nekad nepārdošu. rIā tik ir ķēvīte! — Tai pietika izdzirdēt Mērfija balsi, lai tūlīt pat pievērstu visu savu uzmanību viņam. Ja Šenona būtu ticējusi, ka kaut kas tāds iespējams, viņa būtu ar mieru apzvērēt, ka ķēve flirtē ar Mērfiju.

“Un kāpēc gan ne?” viņa prātoja. Kura sieviešu dzimuma būtne spētu pretoties platajām, prasmīgajām plaukstām, maigumam, ar kādu tās glaudīja un glāstīja? Vai liegajai balsij, kas murmināja muļķīgus mīļvārdiņus?

— Vai tu proti jāt, Šenona?

— Hmm... — Kamols, kas spēji bija iespriedies viņai kaklā, lika skaļi norīt siekalas. — Nē, es nekad neesmu jājusi. Patiesībā šī laikam ir pirmā reize, kad esmu piegājusi tik tuvu zirgam.

— Bet tev nav no zirgiem bail, tātad tev būs viegli iemācīties jāt, ja vien tu sadomāsi to darīt.

Mērfijs izveda Šenonu cauri stallim, ļaudams viņai apmīļot visus zirgus, ko vien viņa vēlējās, un noglāstīt un parotaļāties ar tikko šajā pavasarī dzimušajiem kumeliņiem, un Mērfijs vēroja, kā viņa smejas par draisko kumeļu, kas būtu piebikstījis viņai pie pleca, ja vien Mērfijs neaizliktu roku priekšā tā purnam.

— Šeit būtu brīnišķīga vieta, kur augt bērniem, — Šenona ieminējās, kad viņi jau devās atpakaļ uz māju. — Viss šis plašums, šie dzīvnieki. —Apstājusies pie sētas-puses durvīm, lai noautu zābakus, viņa iesmējās. — Un,

protams, šis darbs! Tev noteikti tas patīk, ja jau tu paliki šeit.

— Es piederos šai vietai. Nāc iekšā un apsēdies! Man ir vīns, kas tev garšos.

Šenona kopā ar Mērfiju pie virtuves izlietnes nomazgāja rokas.

— Vai neviens cits no tavas ģimenes nevēlējās palikt te un strādāt saimniecībā?

— Es esmu vecākais dēls, un, kad nomira tēvs, saimniecības pienākumi pārgāja man. Manas vecākās māsas apprecējās un devās prom, lai veidotu savas ģimenes. — Viņš izņēma no ledusskapja pudeli un no atvilktnes korķviļķi. — Tad māte apprecējās otrreiz un pēc tam arī mana jaunākā māsa Keita. Man ir arī jaunāks brālis, bet viņš gribēja mācīties skolā un apgūt visu par elektriskām lietām.

Kamēr Mērfijs salēja vīnu glāzēs, Šenonas acis bija izbrīnā iepletušās.

— Cik tad jūs īsti esat?

— Pieci. Bijām seši, bet viens brālis nomira zīdaiņa vecumā. Mans tēvs nomira, kad man apritēja divpadsmit gadu, un māte apprecējās otrreiz tikai tad, kad man jau bija pāri divdesmit, tāpēc mēs bijām tikai pieci.

— Tikai! — Šenona iesmējās, pakratīja galvu un būtu pacēlusi savu glāzi, bet Mērfijs apturēja viņas roku pusceļā.

— Lai tev aukstā vakarā kāds pateiktu siltus vārdus, lai tev tumšā naktī ceļu apspīdētu pilns mēness, lai ceļš līdz pat tavām durvīm vītos no kalna lejā.

— Slainte, — Šenona noteica un dzerot uzsmaidīja Mērfijam. — Man patīk tava saimniecība, Mērfij!

— Esmu priecīgs, ka tev tā patīk, Šenona. — Viņš pārsteidza Šenonu, uzspiezdams skūpstu viņas pierei.

Pa palodzi sāka klusi pakšķēt lietus lāses, un Mērfijs atkal izslējās visā augumā un pagriezās, lai atvērtu cepeškrāsns durtiņas. Smarža, kas plūda no turienes, lika Šeno-nas mutē saskriet siekalām.

— Kāpēc gan man vienmēr šķitis, ka īru ēdieni ir pārāk parasti?

Mērfijs izvilka cāļa cepeti un nolika to uz plīts.

— Nu, ir jau taisnība, ka ļoti bieži īru ēdieni ir pārāk pliekani. Bērnībā es īsti tam nepievērsu uzmanību. Bet, kad Brī sāka eksperimentēt un izmēģināt savus jaunizgudrojumus, liekot tos man ēst, sāku apjaust, ka manis paša mīļā māte nemaz tik prasmīga pavāre nav. — Viņš palūkojās pār plecu. — Kaut gan, ja tu šādus nomelnojošus vārdus atstāstītu viņai, es tos noliegtu, zvērēdams pie savas dzīvības.

— No manis viņa nekad tos nedzirdēs. — Šenona piecēlās, juzdamās pārāk ieintriģēta, lai nepalūkotos tuvāk. Cālis bija zeltaini apcepies, rotāts mazītiņām tauku pērlītēm, pārkaisīts ar garšvielām, un cepeti ieskāva brūnu, kraukšķīgu kartupeļu un burkānu loks. — Jā, tas ir brīnišķīgs.

— Tas ir Brī nopelns. Pirms vairākiem gadiem viņa man iekopa garšaugu dārzu un nelika man mieru, līdz pieradu to aprūpēt, kā pienākas.

Šenona atspiedās pret galdiņu un vērīgi uzlūkoja Mērfij u.

— Vai tu nejūties mazliet noskaities, kad uzradās Greisons un nocēla tev Braienu no paša degungala?

Kādu mirkli Mērfijs bija patiesi un pamatīgi apjucis, bet tad sāka smaidīt un pārcēla cāļa cepeti no pannas uz šķīvja.

— Viņa nekad nav bijusi man lemta, ne arī es viņai. Mēs pārāk ilgu laiku esam bijuši kā viena ģimene. Kad mans tēvs nomira, Toms man kļuva gluži kā otrs tēvs. Un Brī un Megija allaž man bija kā māsas. — Viņš nogrieza mazu šķēlīti no cāļa krūtiņas. — Tomēr tās jūtas, kas man ir pret tevi, Šenona, nekādā ziņā nav brāļa jūtas. Tieši tevi esmu tik ilgi gaidījis.

Šenona tramīgi sakustējās, bet Mērfijs jau bija pienācis viņai klāt, tā ka viņa bija piespiesta pie galdiņa un vairs nespēja atkāpties. Taču Mērfijs tikai pacēla viņai pie lūpām cāļa cepeša gabaliņu.

Un, kad Šenona pieņēma piedāvāto gabaliņu, Mērfijs ar īkšķi liegi un pavedinoši noglāstīja viņas apakšlūpu.

— Tas ir garšīgs. Patiešām. — Bet viņa juta dīvainas trīsas krūtīs, un, kad Mērfija roka noglāstīja viņai matus, nemiers vēl auga. Šenona ar piepūli iztaisnoja trīsošo muguru, līdz viņi stāvēja aci pret aci.

— Ko tu dari, Mērfij?

— Ak, Šenona! — Viņš viegli, tikko jaušami piekļā-va savas lūpas viņas lūpām. — Es tevi lencu.

DESMITA NODALA

}

Lenc? Bezgala apjukusi, Šenona raudzījās uz viņu ar atvērtu muti. Tas bija smieklīgs, muļķīgs vārds, kam nebija nekāda sakara ne ar viņu pašu, ne viņas dzīvesveidu.

Tomēr tas pavisam viegli bija izsprucis pār viņa īriska-jām lūpām. Viņai jāpiespiež, lai Mērfijs tūlīt pat ņem šo vārdu atpakaļ.

— Tas ir neprāts. Tas ir absurds.

Mērfija rokas jau atkal glāstīja Senonas seju, ar pašiem pirkstu galiņiem pieskaroties viņas zoda līnijai.

— Kāpēc?

— Nu... tāpēc. — Aizstāvēdamās viņa pavirzījās atpakaļ un pamāja ar savu glāzi. — Pirmām kārtām — tu mani gandrīz nepazīsti.

— Bet es tevi pazīstu. — Vairāk uzjautrināts nekā apvainojies par viņas reakciju, Mērfijs novērsās, lai sagrieztu cāļa cepeti. — Es pazinu tevi jau tajā mirklī, kad pirmoreiz ieraudzīju.

— Nesāc man atkal klāstīt to savu ķeltu misticismu, Mērfij! — Šenona piegāja pie galda, pielēja savu glāzi pilnu ar vīnu un iztukšoja to. — Sasodīts, es esmu amerikāniete. Ņujorkā cilvēki nemēdz tā vienkārši staigāt apkārt, lenkdami sievietes.

— Iespējams, ka tieši tas ir viens no Ņujorkas trūkumiem. — Mērfijs uzlika uz galda cepeša šķīvi. — Sēdies, Šenona! Tu taču gribēsi paēst, kamēr tas vēl ir silts.

— Ēst. — Šenona sarauca pieri, tad apmulsumā aizvēra acis. — Tagad man paredzēts ēst.

— Tu taču ieradies uz vakariņām, vai ne? — Uzņēmies namatēva pienākumus, Mērfijs pielika pilnu Šerio-nas šķīvi, pēc tam savējo un tad aizdedza sveces. — Vai tu neesi izsalkusi?

— Jā, es esmu izsalkusi. — Viņa ar troksni atslīga uz krēsla. Uzklājusi salveti uz ceļiem, viņa paņēma rokās nazi un dakšiņu.

Dažas nākamās minūtes viņa patiesi ēda, galvā nepārtraukti riņķojam dažādām risinājuma iespējām.

— Es centīšos paskaidrot tev visu no veselā saprāta viedokļa, Mērfij.

— Labi. — Viņš nogrieza cepeša gabaliņu savā šķīvī, pagaršoja to un jutās apmierināts ar savu veikumu. — Tad paskaidro no šā viedokļa.

— Vispirms tev jāsaprot, ka es te palikšu vairs tikai nedēļu vai, augstākais, divas.

— Tu paliksi ilgāk. — Viņš to pateica pavisam rāmā balsī un turpināja ēšanu. — Tu pat vēl neesi sākusi apdomāt tās problēmas un jūtas, kas tevi atveda šurp. Tu pat ne reizi neesi pavaicājusi par Tomu Konkanonu.

Senonas acis kļuva saltas.

— Tu par manām jūtām neko nezini.

— Domāju, ka zinu gan, bet, ja jau tev tas liek justies nelaimīgai, mēs pagaidām par to nerunāsim. Bet tu paliksi, Senona, tāpēc ka tev šeit ir jāiemācās šis tas pieņemt. Un piedot. Tu taču neesi gļēvule. Tevī ir tik daudz spēka un tik daudz mīlestības.

Šenonai nepatika tas, ko Mērfijs atgādināja. Viņa bija atteikusies to pieņemt un atzīt. Viņa pārlauza vienu no pīrādziņiem, kurus Mērfijs bija nolicis uz galda, un vēroja, kā no tā paceļas garaiņi.

— Vienalga, vai es palikšu nedēļu vai gadu, tam ar visu šo nav nekāda sakara.

— Tam ir vistiešākais sakars, — Mērfijs klusi noteica. — Vai tev garšo vakariņas?

— Tas ir satriecošas.

— Vai pēcpusdien, kad es aizgāju prom, tu vēl kaut ko gleznoji?

— Jā, es... — Senona norija vēl vienu kumosiņu, tad iebikstīja viņam ar savu dakšiņu. — Tu maini sarunas tematu.

— Kādu tematu?

— Tu ļoti labi zini, kādu tematu, un mēs to noskaidrosim tepat un tūlīt. Es nevēlos, lai mani kāds... lenktu. Nezinu, kāda ir šejienes situācija, bet tur, no kurienes esmu ieradusies, sievietes ir neatkarīgas un vienlīdzīgas.

— Es arī pats par to esmu domājis. — Mērfijs nevē-rlgi paņēma vīna glāzi un dzerdams pārdomāja savu sakāmo. — Patiesībā īriem ir pagrūti uztvert sievietes kā vienlīdzīgas. Jaunākā paaudze šo to šajos uzskatos ir mainījusi, bet šīs pārmaiņas risinās ļoti lēni. — Viņš nolika vīna glāzi malā un atkal ķērās pie ēšanas. — Ir daudz tādu cilvēku, kurus es nosauktu par tēviņiem un kuri man visā pilnībā nepiekristu, bet tas varētu būt tāpēc, ka es šo gadu laikā esmu daudz lasījis un pārdomājis izlasīto. Es uzskatu, ka sievietei ir tādas pašas tiesības kā vīrietim gan uz savu būtību, gan rīcību.

— Cik augstsirdīgi! — Šenona nomurmināja.

Mērfijs pasmaidīja.

— Tas ir solis uz priekšu tāda cilvēka uztverē, kas audzināts tā, kā tiku audzināts es. Un, patiesību sakot, es nezinu, kā es reaģētu, ja tu gribētu lenkt mani.

— Es to negribu.

— Re nu! — Viņš, vēl aizvien smaidīdams, pacēla roku, it kā Šenona būtu pateikusi kaut ko viņam par labu. — Un mana vēlēšanās lenkt tevi nepavisam nav saistīta ar vienlīdzības tiesībām, nekādi nepadara tevi zemāku un mani augstāku. Vienkārši es, tā sakot, uzņemos iniciatīvu. Tu esi skaistākā sieviete, kādu savā mūžā esmu redzējis. Un man ir laimējies redzēt diezgan daudz skaistuma.

Pati savas spējās labpatikas apmulsināta, Šenona palūkojās šķīvī. Viņa bija pārliecināta, ka šajā situācijā ir jābūt kaut kādai cilai izejai, ka viņa noteikti varētu pārliecināt Mērfiju par pretējo. Viņai tikai vajadzēja atrast šo izeju.

— Mērfij, es jūtos glaimota. Ikviena tāda būtu.

— Kad es tevi skūpstu, tu jūties vairāk nekā glaimota, Šenona. Mēs abi zinām, kas tad notiek.

Senona nikni iedūra dakšiņu cepetī.

— Nu labi, es neesmu pret tevi vienaldzīga. Tu esi pievilcīgs vīrietis ar zināmu valdzinājumu. Bet, kaut arī es būtu domājusi šīs attiecības attīstīt, tagad jau nu noteikti es vairs tā nedomāju.

— Ak tā? — Ak Dievs, ar viņu taču ir īsta bauda sarunāties, Mērfijs domāja. — Un kāpēc gan ne, ja jau tu mani gribi tikpat ļoti kā es tevi?

Senona noslaucīja svīstošās plaukstas salvetē.

— Tāpēc, ka tā būtu acīm redzama kļūda. Mēs uz šo lietu raugāmies no diviem atšķirīgiem leņķiem, un tie nekad nesavienosies. Tu man patīc. Tu esi interesants cilvēks. Bet es nemeklēju iespēju uzsākt jaunas attiecības. Sasodīts, es tikai pirms pāris nedēļām pārtraucu iepriekšējās. Es biju tikpat kā saderinājusies. — Viņu pārņēma iedvesma. Viņa paliecās uz priekšu. Sejā atplauka pašapmierināts smaids. — Mēs kopā gulējām, mēs bijām mīlnieki.

Mērfijs sarauca uzacis.

— Šķiet, ka svarīgākais vārds visā tavā stāstā ir bija. Tev viņš droši vien bija vienaldzīgs.

— Protams, nebija vienaldzīgs. Es nemēdzu likties gultā ar pirmo pretimnācēju. — Dzirdēdama pati savus vārdus, viņa nikni noelsās. Kā gan Mērfijam bija izdevies visu pavērst pret viņu?

— Kā noprotu, tas atkal ir pagātnes formā. Man arī viena vai divas sievietes ir likušās pietiekami interesantas, lai ar tām pārgulētu. Bet, pirms satiku tevi, es nevienu nebiju mīlējis.

Panika lika Šenonas sejai nobālēt.

— Tu taču neesi manī iemīlējies!

— Es tevi iemīlēju jau kopš tā mirkļa, kad pirmoreiz ieraudzīju. — Viņš pateica to tik klusi, tik vienkārši, ka Šenona noticēja — mirkli noticēja visā pilnībā. — Patiesībā jau pirms tam. Es tieši tevi esmu gaidījis, Šenona. Un te nu tu esi.

— Ta nevar būt taisnība, — Šenona trīcošā balsī atsaucās un spēji pielēca kājās. — Tagad uzklausi, ko es sacīšu. Tev tūlīt pat jāizmet viss šis neprāts no galvas. Tur nekas neiznāks. TU tikai romantizē šo situāciju. Tev rādās halucinācijas. Vienīgais, ko tev izdosies panākt, ir apgrūtināt mums abiem dzīvi.

Mērfija acis samiedzās, bet Šenona bija pārāk aizņemta ar savām dusmām, lai pamanītu viņa skatienu pārvēršamies un pieņemam bīstamu izteiksmi.

— Mana mīlestība tev ir apgrūtinājums?

— Nesagrozi manus vārdus otrādi, — viņa nikni attrauca. — Un neliec man justies zemiskai un seklai tikai tāpēc, ka mani neinteresē lenkšana. Ak Dievs, lenkšana. Pat šis vārds skan smieklīgi.

— Vai ir kāds cits vārds, kas tev patiktu labāk?

— Nē, nav neviena cita vārda, kas man patiktu labāk. Man labāk patiktu, ja tu vispār atteiktos no šīs domas, un es arī ceru, ka tā notiks.

Mērfijs brīdi sēdēja klusēdams, cenzdamies apspiest pamazām uzmākušās dusmas.

— Vai tāpēc, ka tev pret mani nav nekādu jūtu?

— Tieši tā. — Un, tā kā tie bija meli, viņas balss kļuva skarbāka. — Vai tev patiesi iešāvusies galvā vājprātīga ideja, ka es tā rāmi piekritīšu visiem absurdajiem plāniem, ko tu esi sakalis? Ka apprecēšos ar tevi un dzīvošu te? Dieva dēļ, ka es kļūšu fermera sieva! Vai es izskatos pēc fermera sievas? Man taču ir sava karjera, sava dzīve!

Mērfijs sakustējās tik strauji, ka Senona paspēja tikai īsi un tramīgi ievilkt elpu. Viņa plaukstas bija aptvērušas Senonas rokas, pirksti cieši spiedās ādā. Viņa seja bija dīvaini bāla un reizē dusmās satumsusi.

— Un mana dzīve ir kaut kas nenozīmīgāks par tavējo? — viņš noprasīja. — Vai tas, kas man pieder, kā dēļ esmu strādājis, pat tas, kas es esmu, vai tas ir kaut kas zemāks? Kaut kas tāds, ko vajadzētu nicināt?

V

Senonas sirds sitās kā trusītim — strauji un saraustīti. Viņa spēja tikai papurināt galvu. Kas gan būtu varējis nojaust, ka Mērfijā mājo tāds temperaments?

— Es samierināšos ar to, ka tu neapzinies mani mīlam un atsakies aptvert, ka mēs esam radīti viens otram. Bet es nepieļaušu, ka tu noniecini to, kas es esmu, un nopel visu to, kā dēļ es un mana ģimene esam cīnījušies vairāku paaudžu garumā.

— Ne jau tā es biju domājusi...

— Tu domā, ka zeme vienkārši paveras tavā priekšā skaista kā glezna un gaida, kad no tās ievāks ražu? — Sveču gaisma meta ēnas pār viņa seju, padarot to reizē valdzinošu un bīstamu. — Tās dēļ ir izlietas asinis un iztērēts daudz vairāk sviedru, nekā būtu iespējams nosvērt. To ir grūti paturēt, un ar paturēšanu vien nepietiek. Ja tu esi pārāk lepna, lai atzītu to par savējo, tu apkauno pati sevi.

Šenonai kļuva grūti elpot. Viņai bija jāpiespiežas, lai gausi ievilktu elpu.

— Man sāp, Mērfij.

Mērfijs atlaida rokas, it kā Šenonas miesa būtu tās apdedzinājusi. Viņš pakāpās atpakaļ, un viņa kustības pirmo reizi, kopš Šenona viņu pazina, bija saraustītas.

— Lūdzu, piedod!

Tagad bija viņa kārta nokaunēties. Mērfijs zināja, ka viņa rokas ir lielas, un viņš apzinājās to spēku. Viņš jutās šausmināts, ka licis lietā savu roku spēku — kaut arī aklās dusmās —, lai sāpinātu Senonu.

Kauns, kas atspoguļojās Mērfija sejā, atturēja Senonu no acumirklīgas vēlēšanās paberzēt smeldzošās rokas. Kaut arī viņa nepavisam neizprata Mērfiju, viņa instinktīvi zināja, ka viņš ir cildens cilvēks, kurš sievietes sāpinā-šanu uzskatītu par zemiskāko grēku.

— Es negribēju tevi aizvainot, — Šenona lēnām iesāka. — Biju dusmīga un satraukta, un es centos tev iegalvot, ka mēs esam atšķirīgi. Atšķirīgi savā būtībā, savās vēlmēs.

Mērfijs sabāza rokas kabatās.

— Ko vēlies tu?

Šenona jau atvēra muti, lai atbildētu, tad satriekta to atkal aizvēra, jo saprata, ka tādas atbildes nav.

— Pāris pēdējo mēnešu laikā manā dzīvē notikušas vairākas nozīmīgas pārmaiņas, tāpēc man vēl arvien ir jādomā par šo jautājumu. Bet jaunas attiecības nav viena no manām iecerēm.

— Vai tev bail no manis? — Mērfija balss bija piesardzīgi neitrāla. — Es negribēju nodarīt tev sāpes.

— Nē, man nav bail no tevis. — Viņa nespēja turēties pretī savām izjūtām. Viņa pagāja soli uz priekšu un uzlika roku uz Mērfija vaiga. — Tāds tādu saprot, Mērfij. — Gandrīz pārliecināta, ka krīze ir pāri, viņa pasmaidīja. — Aizmirsīsim to visu un būsim atkal draugi.

Taču Mērfijs lika viņas sirdij vai apstāties, saņemot viņas roku, pavēršot to uz savu pusi un maigi piekļaujot savas lūpas viņas plaukstai.

— “Mana devība nezina robežas, un mana mīla tik dziļa kā jūra; jo vairāk es sniedzu tev, jo vairāk man pašam tiek, jo tās abas ir bezgalīgas.”

Šekspīrs, Šenona nodomāja, un viņas augums kļuva paļāvīgāks. Viņš grasījās šajā burvīgajā balsī citēt Šekspīru.

— Nesaki man kaut ko tādu, Mērfij! Tā nav godīga spēle.

— Mēs jau esam izauguši no spēlēšanās vecuma, Šenona. Mēs vairs neesam ne bērni, ne muļķi. Neuztraucies, es tev nedarīšu pāri. — Viņa balss bija tik mierinoša, it kā viņš runātu ar kādu no saviem zirgiem. Jo arī Šenona bija kļuvusi tramīga, kad Mērfijs bija aplicis viņai apkārt rokas. — Pastāsti man — ko tu izjuti, kad es tevi pirmo reizi noskūpstīju?

Uz šo jautājumu nebija grūti atbildēt, jo Šenona jau atkal juta to pašu.

— Es izjutu kārdinājumu.

Mērfijs pasmaidīja un piespieda savas smaidošās lūpas viņas deniņiem.

— Tas jau nav viss. Bija taču vēl kaut kas vairāk, vai ne? Kaut kas līdzīgs atmiņām.

Šenonas augums nepakļāvās loģiskajām prāta pavēlēm palikt stingam un atturīgam.

— Es tādām lietām neticu.

— Es taču neprasīju, kam tu tici. — Mērfija lūpas pacietīgi virzījās no viņas deniņiem līdz pat zodam. — Bet jautāju, ko tu izjuti. — Cauri plānajam zīda audumam viņas āda bija tik silta. Mērfijam šķita, ka viņš tūlīt sajuks prātā, cenzdamies savaldīties, lai nenorautu šo pēdējo barjeru, kas šķīra viņu no Šenonas pilnīgas atklāsmes. — Tas nebija tā, it kā mēs skūpstītos pirmoreiz. — Mērfijs piešķīra sev iespēju vēl mazliet ilgāk izjust baudu, skūpstīdams viņas lūpas, kuras tik paļāvīgi pavērās. — Šīs izjūtas tu jau biji piedzīvojusi.

— Muļķības! — Bet viņas balss šķita nākam no tālienes. — Un tas, ko mēs darām, ir neprāts. — la runājot, Šenona ieslidināja rokas Mērfijam matos, piekļaujot viņu sev tuvāk, ciešāk, līdz pati nespēja vairs valdīties. — Mēs tā nedrīkstam darīt. — Viņas kaklā atskanēja apmierinājuma un baudas elsas, kas tik burvīgi atbalsojās Mērfijam mutē. — la ir tikai kaut kāda ķīmija.

— Lai Dievs svētī zinātni. — Gandrīz tikpat aizelsies kā Šenona, Mērfijs turpināja nesteidzīgi skūpstīt viņu, līdz ar to sagādādams pats sev īstas mocības. Vēl tikai mirklīti, viņš sev zvērēja. Un nespēja laupīt sev šādu baudu.

Senonu cits pēc cita pārņēma neizsakāmas baudas viļņi, līdz viss viņas augums šķita kā zibens ķerts. Nevaldāmā iekārē viņa gandrīz vai ar nagiem ieķērās Mērfija augumā, alkdama pēc baudas turpinājuma.

Sasodīts, rīkojies taču, tā bija vienīgā pavēle, ko Šenona domās izteica Mērfijam. Bet viņa rokas nedarīja neko vairāk kā tikai turēja Šenonu apskautu, kamēr viņa ilgojās pēc tuvības ar Mērfiju. Viņa zināja, kādi būs Mērfija glāsti. Viņa zināja un spētu vai raudāt no šīs visspēcīgās apziņas. Mērfija raupjā delna prastu glāstīt tik maigi, līdz šie glāsti kļūtu pavisam nevaldāmi.

Ar tik mežonīgu vēlmi, kādu Šenona pat nebija nojautusi sevī slēpjamies, viņa iekoda Mērfijam lūpā, pamudinādama un izaicinādama viņu. Kad Mērfijs skaļi nolādējās, viņa atmeta galvu atpakaļ, un viņas sejā atmirdzēja triumfs.

Tad viņa pamazām kļuva aizvien bālāka. Acis, kas raudzījās viņā, bija karavīra acis: tumšas, nopietnas un biedējoši pazīstamas.

— Ak Dievs! — Šie vārdi izlauzās pār Šenonas lūpām, viņai cenšoties atrauties no Mērfija. Tikko spēdama paelpot un noturēties kājās, viņa piespieda rokas pie krūtīm. — Izbeidz! Dievs, tas ir jābeidz!

Ar pēdējiem spēkiem cenzdamies savaldīties, Mērfijs sažņaudza rokas dūrēs.

— Es alkstu pēc tevis vairāk nekā pēc nākamā elpas vilciena. Šīs alkas mani nobeigs, Šenona!

— Es pieļāvu kļūdu. — Šenona izgrūda savas trīcošās rokas cauri matiem. — Es kļūdījos. Piedod, es negrasos pieļaut, lai kas tāds turpinātos. — Viņa gandrīz fiziski juta, ka tiek vilkta pie Mērfija: negatīvais pols pie pozitīvā. Enerģija pie enerģijas.

— Turies no manis pa gabalu, Mērfij!

— Es nevaru. Tu taču zini, ka es to nevaru.

— Tātad mums radušies sarežģījumi. — Stingri izlēmusi nomierināties, Šenona nedroši piegāja pie galda un paņēma savu vīna glāzi. — Mēs tos varam atrisināt, — viņa klusi noteica un mazliet iedzēra vīnu. — Allaž ir kāds veids, kā atrisināt problēmas. Nerunā ar mani! — viņa pavēlēja, paceldama augšup roku gluži kā satiksmes regulētāja. — Ļauj man padomāt !

Dīvainākais bija tas, ka Šenona nekad nebija uzskatījusi sevi par īpaši seksuālu būtni. Laiku pa laikam viņa bija piedzīvojusi dažus patīkamus mirkļus ar vīriešiem, kuri nebija viņai vienaldzīgi. “Patīkamas” bija smieklīgi bāls apzīmējums tām sajūtām, kas Šenonu pārņēma, kad viņa bija kopā ar Mērfiju.

Tas ir sekss, viņa, galvu pamādama, nodomāja. Tas ir atļauts, tas nav nekas nosodāms. Viņi abi ir pieauguši, abiem nav nekādu saistību. Mērfijs viņai noteikti patīk, Šenona viņu ciena, pat nelielā mērā apbrīno. Kas gan ļauns, ja viņa atļausies vienu neprātīgu aizraušanos, pirms atkal atgriezīsies mājās un izlems, ko iesākt ar savu dzīvi turpmāk.

Nekas, viņa nosprieda, ja vien nebūtu to muļķīgo runu par lenkšanu. Tāpēc viņa atkal iedzēra vīnu, tad nolika glāzi uz galda. Viņiem itin vienkārši jāatbrīvojas no šā šķēršļa.

— Mēs vēlamies kopā pārgulēt, — viņa iesāka.

— Nu, man, protams, būtu patīkami gulēt kopā ar tevi, bet es labprāt pirms gulēšanas pusduci reižu pamīlētos ar tevi.

— Izbeidz šīs vārdu spēlītes, Mērfij! — Tomēr viņa pasmaidīja, juzdamās atvieglota, ka arī Mērfija acīs atgriezies smaids. — Manuprāt, mēs šo problēmu varam atrisināt prātīgi un tā, lai abi justos apmierināti.

— Tu reizēm proti brīnišķīgi runāt. — Viņa balss bija apbrīnas un prieka pārpilna. — Pat tad, ja tas, ko tu saki, ir kaut kas pilnīgi bezjēdzīgs. Zini, tas ir tik cienīgi. Un tik šiki.

— Aizveries, Mērfij! Tev jāpiekrīt, ka ilgstošas attiecības starp mums nav iespējamas. — Kad Mērfijs tikai smaidīja, Senona skaļi nopūtās. — Labi, es to pateikšu vienkāršāk. Nekādas lenkšanas!

— Es sapratu, ko tu ar to domāji, mīļā. Man patīk tevī klausīties. Man nav nekādu iebildumu pret ilgstošām attiecībām ar tevi — kaut visa mūža garumā. Un es vēl tik tikko esmu sācis tevi lenkt. Mēs pat vēl neesam dejojuši.

Vairs nespēdama rast padomu, Šenona ar plaukstām paberzēja seju.

— Vai tiešām tu esi tāds cietpauris?

— Tieši tāpat saka mana māte. “Mērfij,” viņa mēdz teikt, “ja tu esi ieņēmis savā galvā kādu ideju, nekas to no turienes neizdzīs.” — Viņš uzsmaidīja Šenonai. — Tev patiks mana māte.

— Es tavu māti nekad nesastapšu.

— Ak, sastapsi gan. Es to organizēju. Bet ko tu īsti teici?

— Ko es īsti teicu? — viņa samulsusi atkārtoja. — Kā lai atceros, ko teicu, ja tu visu laiku jauc man galvu! Tu to dari tīšām, lai samudžinātu visu to, kam patiesībā vajadzētu būt skaidram.

— Es mīlu tevi, Šenona, — Mērfijs sacīja, un Šenona apklusa pusvārdā. —Tas ir skaidrs. Es gribu apprecēties ar tevi un veidot kopīgu ģimeni. Bet tagad jau aizsteidzos notikumiem priekšā.

— Kā tad! Es centīšos izteikties tik skaidri un īsi, cik vien spēšu. Es tevi nemīlu, Mērfij, un es negribu ar tevi precēties. — Viņas acis samiedzās pavisam šauriņas.

— Un, ja tu vēl aizvien tā smaidīsi, es tev zvelšu.

— Vari mesties man virsū, un mēs mazliet pacīnīsimies, bet tad mēs droši vien mūsu problēmas pirmo daļu atrisināsim tepat uz virtuves grīdas. — Viņš pagājās Šenonai tuvāk un jutās gluži iepriecināts, kad viņa strauji izslēja zodu.

— Jo, mīļā, es nevaru solīt, ka tad, ja būšu dabūjis tevi savās rokās, atraušu tās, pirms nebūšu tevi izbaudījis.

— Es vairs necentīšos runāt nekādas prātīgas runas. Paldies par vakariņām! Tas bija interesantas.

— Tev vajadzēs jaku, lai nesālītu.

— Es ne...

— Nemuļķojies! — Mērfijs jau bija noņēmis no āķīša savu jaku. — Tu saliedēsi savu glīto blūzīti un apsaldēsies.

Šenona paķēra jaku no Mērfija rokām, pirms viņš paspēja palīdzēt viņai to apvilkt.

— Labi. Es tev atgādāšu to atpakaļ.

— Ja atcerēsies, paķer to līdzi, kad rīt no rīta nāksi gleznot. Es, garām ejot, paņemšu.

— Varbūt es tur nebūšu. — Viņa iebāza rokas siltās, mīkstās kokvilnas auduma jakas piedurknēs un stāvēja, piedurknēm karājoties pāri pirkstu galiem.—Arlabunakti!

— Es tevi pavadīšu līdz mašīnai. — Kaut arī Šenona grasījās iebilst, Mērfijs saņēma viņu aiz rokas un izveda laukā no virtuves un tālāk pa gaiteni.

— Tu taču samirksi, — Šenona iebilda pie ārdurvīm.

— Man patīk lietus. — Kad viņi sasniedza mašīnu, Mērfijs apdomīgi noslēpa smaidu. — Šī nav īstā puse, mīļā. Ja vien tu nevēlies, lai es tevi aizvestu mājās.

Šenona saviebās un devās mašīnai apkārt pie labās puses durvīm.

Novērtēdams viņas garastāvokli, Mērfijs, atvēris durvis, nosprieda labāk noskūpstīt viņai roku, nevis lūpas.

— Kā sapnis sapnī, — viņš nomurmināja. — Po šajā sakarā ir izteicis dažas jaukas rindas. Tu šonakt sapņosi par mani, Šenona, un es par tevi.

— Nē, nesapņošu vis. — Viņa to noteica ļoti kategoriski un aizcirta durvis. Uzrotījusi Mērfija jakas piedurknes, Šenona atpakaļgājienā izvadīja mašīnu no pagalma un devās tālāk pa lietus izmērcēto ceļu.

Tam vīrietim noteikti kāda skrūvīte kļuvusi vaļīga, viņa nosprieda. Tas bija vienīgais izskaidrojums. Senonai atlika vienīgi no šā brīža nedot Mērfijam pilnīgi nekādu pamudinošu iemeslu abu attiecību turpināšanai.

Vairs nekādu omulīgu vakariņu virtuvē, nekādas muzicēšanas un smiešanās krodziņā, nekādas pļāpāšanas un satriecošu skūpstu uz lauka!

Sasodīts, viņai tā pietrūks. Visa pietrūks.

Šenona piebrauca pie Braienas kotedžas un nobremzēja. Mērfijs bija uzjundījis viņā tādas izjūtas un alkas, kādas viņa nebija apjautusi sevī mītam, un tagad viņai nebija citas izejas kā vien šīs izjūtas un alkas apslāpēt.

Plānprātīgais idiots, viņa domāja, aizcirtusi mašīnas durvis, lai steigšus skrietu uz mājas pusi.

Atvērusi durvis un ieraudzījusi gaitenī smaidā starojošo Braienu, Šenona apspieda niknuma grimasi.

— Ak, labi, ka viņš tev aizdeva jaku! Es par to iedomājos tikai tad, kad tu jau biji aizbraukusi. Nu, vai jauki pavadīji laiku?

Šenona pavēra muti un pati jutās pārsteigta, kad no tās neatskanēja ierastās pieklājības frāzes.

— Tas cilvēks ir vājprātīgs.

Braiena samirkšķināja acis.

— Mērfijs?

— Kurš gan vēl cits? Kad es tev saku, viņam galvā ir kaut kas pilnīgi sagriezies šķērsām. Ar viņu nemaz nav iespējams normāli parunāties.

Ak tik dabisku kustību, ka neviena no viņām to pat nepamanīja, Braiena saņēma Šenonas roku un sāka vest viņu uz virtuves pusi.

— Vai jūs sastrīdējāties?

— Sastrīdējāmies? Nē, tā es to nesauktu. Ar vājprātīgu jau nemaz nevar strīdēties.

—Sveika, Šenona! — Kad pavērās virtuves durvis, galvu pagrieza Greisons, kurš tobrīd cēla pie mutes lielu karoti ar trifelēm. — Kādas bija vakariņas? Vai tev vēderā vēl ir kāda vietiņa trifelēm? Brī tās gatavo visgaršīgākās pasaulē.

— Viņa saplēsusies ar Mērfiju, — Braiena viņam pavēstīja, mudinādama Šenonu apsēsties, kamēr pati devās pēc tējkannas.

— Ko tu saki! — Greisons ieintriģēts nometa trifeles gabaliņu, tad pasniedzās vēl pēc viena. — Kāpēc?

— Ak, nekas īpašs. Viņš vēlas, lai es apprecētos ar viņu un dzemdētu viņam bērnus.

Braienai izslīdēja no rokas tējkanna, un viņa tikko paspēja to satvert, lai kanna nenokristu uz grīdas un nesaplīstu smalkās drumslās.

— Tu joko, — viņa ieteicās un gandrīz vai dabiski iesmējās.

— Tam patiesi jābūt jokam, bet ne jau es esmu tā, kas tā joko. — Šenona izklaidīgi ielika karoti bļodā, kuru Greisons bija pastūmis uz viņas pusi. — Viņš apgalvo, ka esot nolēmis mani lenkt. — Viņa nicīgi iesmējās un pagaršoja trifeli. — Vai tu spēj tam noticēt? — viņa noprasīja Greisonam.

— Ē... — Viņš aplaizīja zobus. — Nē.

Plati ieplestām acīm Braiena pavisam gausi apsēdās savā vietā.

— Vai viņš apgalvoja, ka vēlas tevi lenkt?

— Viņš apgalvoja, ka to jau darot, — Šenona izlaboja un paņēma karotē vēl mazliet trifeļu. — Viņu pārņēmusi neprātīga ideja par mīlestību no pirmā acu uzmetiena un par to, ka mēs esam radīti viens otram, un vēl visādas muļķības. Visas tās lietas par atcerēšanos un pazīšanu. Muļķības, — viņa nomurmināja un pati sev ielēja tēju.

— Mērfijs vēl nekad nevienu nav lencis. Nekad pat nav to vēlējies.

Šenona, acis piemiegusi, pagriezās pret Braienu.

— Kaut jūs visi reiz pārtrauktu lietot to antīko vārdu. Tas padara mani nervozu.

— Šis vārds, — Greisons pajautāja, — vai pats process?

— Abi. — Viņa iespieda zodu plaukstā. — It kā tāpat viss jau nebūtu diezgan sarežģījies.

— Vai tu esi pret viņu vienaldzīga? — Braiena pajautāja.

— Vienaldzīga? Nē. — Šenona sarauca pieri. — Ne gluži.

— Sižets kļūst aizvien aizraujošāks. — Greisons tikai pasmīnēja par nikno skatienu, ko Šenona viņam veltīja. — Būs labāk, ja tu sapratīsi, ka īri ir stūrgalvīgi ļaudis. Man pat šķiet, ka rietumu piekrastē dzīvojošie īri ir paši stūrgalvīgākie no visiem. Ja Mērfijs ir tevi noskatījis, tad viņš savu skatienu no tevis vis neatraus.

— Nepārvērt to par joku, Greis! — Pašsaprotamas līdzjūtības vadīta, Braiena uzlika plaukstu uz Šenonas rokas. — Viņa ir satraukta, un šajā lietā ir iejauktas sirdis.

— Nē, nav vis. — Vismaz par to Šenona varēja runāt ar pilnīgu pārliecību. — Prātot par pārgulēšanu ar vīrieti ir pavisam kas cits nekā pavadīt kopā ar viņu visu atlikušo mūžu. Un, ja runājam par Mērfiju, viņš gluži vienkārši ir romantiķis.

Saraukusi uzacis, viņa veltīja visu savu uzmanību, lai no trauka izskrapstītu pēdējās trifeļu paliekas.

— Tas taču ir vistīrākās muļķības, ka dažiem dīvainiem sapņiem varētu būt kaut kāds sakars ar likteni.

— Mērfijam rādījušies dīvaini sapņi?

Atkal jau apmulsusi, Šenona uzlūkoja Braienu.

— Es nezinu. Es nejautāju.

— Jautāji gan! — Greisons vai kusa no apmierinājuma. Viņš paliecās uz priekšu. — Izstāsti man! It īpaši seksīgākās epizodes!

— Izbeidz, Greis!

Bet Šenona atklāja, ka viņai nāk smiekli. Dīvaini, viņa nodomāja, ka šeit gadījies atrast lielo brāli, kādu viņa vienmēr vēlējusies.

— Viss šis sapnis ir seksīgs, — viņa paziņoja Greiso-nam un aplaizīja lūpas.

— Ak tā? — Viņš paliecās tuvāk. — Sāc no sākuma! Un neko neizlaid. Neviens sīkums nebūs par sīku.

V

— Nepievērs viņam uzmanību, Šenona!

— Ir jau labi. — Juzdamās vairāk nekā pieēdusies, Šenona pastūma sānis tukšo trauku. — Varbūt jums abiem tas šķitīs interesanti. Nekad agrāk man atkārtoti sapņi nebija rādījušies. Patiesībā šis sapnis vairāk līdzinās vinjetēm, kas katru reizi rādās citādā secībā. Vismaz man tā šķiet.

— Tagad tu patiesi padarīsi mani vai traku no ziņkāres, — Greisons žēlojās. — Stāsti taču!

— Labi. Sapnis iesākas uz lauka — tajā vietā, kur atrodas akmens aplis. Jocīgi, bet šķiet, ka es par to nosapņoju, pirms biju tur aizgājusi. Bet tas nav iespējams. Šā vai tā, — viņa atvairīja tādu domu, — līst lietus. Auksts, pat salst. Staigājot pa zemi, man ir tāda sajūta, it kā zāle sasalusi čabētu zem kājām. Ne jau man, — viņa, tikko jaušami iesmējusies, izlaboja. — Tai sievietei sapnī. Tad parādās vīrietis — tumšiem matiem, tumšā apmetnī, uz balta zirga. Ap viņiem abiem ceļas kaut kas garaiņiem līdzīgs, un vīrieša zābaki un bruņas ir notašķīti ar dubļiem. Pilnā gaitā viņš jāj man... viņai... pretī. Un viņa tur stāv, vējā plīvojot matiem. Un...

Šenona apklusa pusvārdā. Viņa pamanīja ašo, pārbiedēto izteiksmi Braienas acīs un kluso Braienas un Grei-sona saskatīšanos.

— Kas noticis? — viņa noprasīja.

— Izklausās pēc leģendas par burvi un karavīru. — Greisona skatiens bija satumsis un cieši pievērsies Šeno-nas sejai. — Kas notiek pēc tam?

Šenona palika rokas zem galda un saņēma tās kopā.

— Labāk pastāstiet jūs man!

— Lai notiek! — Greisons uzlūkoja Braienu, kura ar mājienu viņam deva zīmi, lai stāsta. — Leģenda vēsta, ka reiz šajā apvidū dzīvojusi kāda gudra sieviete, burve. Viņai piemitušas gaišreģes spējas, kas reizē bija gan lāsts, gan balva, un viņa dzīvojusi nomaļus no citiem. Kādu ritu viņa devās uz akmens apli, lai sazinātos ar dieviem, un atrada tur ievainotu karavīru ar zirgu. Viņai piemita dziednieces spējas, viņa apkopa karavīra ievainojumus un rūpējās par viņu, līdz viņš atkal atguva spēku. Viņi iemīlējās viens otrā. Kļuva mīļākie.

Greisons apklusa, lai ielietu tēju, tad paņēma savu tasīti.

— Protams, karavīrs viņu pameta, jo viņam bija jādodas karā un jāizcīna kaujas, kurās viņš bija solījies uzvarēt. Viņš apzvērēja, ka atgriezīsies, un burve iedeva viņam piespraudi, ko piestiprināt pie apmetņa, lai karavīrs viņu atcerētos.

— Un vai tā notika? — Šenona noklepojās. — Vai viņš atgriezās?

— Leģenda vēsta, ka atgriezies, jādams pāri laukam tādā negaisā, kas satricināja visu debesi un zemi. Viņš gribēja apņemt burvi par sievu, bet negrasījās atteikties no sava zobena un vairoga. Viņi stipri par to sastrīdējās. Lai arī cik ļoti viņi mīlēja viens otru, neviens no abiem negrasījās piekāpties. Nākamajā reizē, dodoties prom, viņš atstāja piespraudi burvei, lai tā viņu atcerētos, līdz viņš atgriezīsies. Bet viņš vairs neatgriezās. Leģenda vēsta, ka viņš kritis kādā kaujas laukā. Un, tā kā burve bija apveltīta ar gaišreģes spējām, viņa tajā pašā mirklī zināja, ka mīļotais ir miris.

— la ir tikai leģenda. — la kā rokas piepeši jutās nosalušas, Šenona aplika tās ap silto tējas tasīti. — Es tādām lietām neticu. Un nemēģini man apgalvot, ka tu tam tici.

Greisons paraustīja plecus.

— Mēģināšu gan. Es spēju noticēt, ka abi šie cilvēki reiz dzīvojuši un ka starp viņiem bijušas tik spēcīgas jūtas, kas nav zudušas līdz ar viņu nāvi. Vienīgais, kas mani īpaši interesē, ir tas, kāpēc tieši tev kaut kas tāds rādās sapņos.

— Es pāris reižu sapņoju par vīrieti zirgā, — Šenona nepacietīgi attrauca. — Kā esmu pārliecināta, ikviens psihiatrs varētu par to nolasīt vai veselu lekciju. Bet tam nav nekāda sakara ar šo leģendu. Esmu nogurusi, — viņa piebilda. — Es iešu gulēt.

— Paņem līdzi savu tēju, — Braiena laipni ieteica.

— Paldies!

Kad Šenona bija izgājusi no virtuves, Braiena uzlika roku Greisonam uz pleca.

— Nebiksti viņu tik daudz, Greis! Viņa ir noraizējusies.

— Viņa jutīsies labāk, ja necentīsies tik daudz paturēt sevī. — īsi iesmējies, viņš pagrieza galvu, lai piespiestu lūpas Braienas rokai. — Man taču to vajadzētu zināt.

— Viņai, tāpat kā tev toreiz, ir nepieciešams laiks. — Braiena izdvesa ilgu un dziļu nopūtu. — Mērfijs... Kas gan to būtu domājis?

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Nebija jau tā, ka Šenona izvairītos doties uz akmens apļa pusi. Viņa tikai aizgulējās. Un diez vai tas varētu pārsteigt, viņa nodomāja, vēlajās brokastīs iebaudīdama kafiju un smalkmaizītes, jo viņai atkal bija rādījušies visādi sapņi.

Trifeļu ēšana pirms gulētiešanas un klausīšanās stāstu izgudrošanas meistara leģendā katrā ziņā nozīmēja, ka nakts nebūs mierīga.

Tomēr redzēto sapņu skaidrums Šenonu uztrauca. Pati sev viņa varēja atzīties, ka ne tikai redzējusi šos sapņus, bet tos izjutusi. Viņa spēja sajust raupjās segas pieskaršanos savai mugurai, mazliet durstīgo zāli, vīrieša auguma karstumu un smagumu sev virsū. Un sevī.

Viņa dziļi nopūtās un piespieda roku pie pakrūtes, kur atmiņas par šo sapni izraisīja atbilstošu ilgpilnu sa-žņaugšanos.

Viņa bija sapņojusi, ka mīlējusies ar vīrieti, kam bija Mērfija seja — tomēr ne gluži viņa seja. Viņi bija atradušies akmens aplī; virs viņu galvām mirguļoja zvaigznes, un mēness bija spīdējis spoži kā bāka. Viņa bija dzirdējusi pūces brēcienus, jutusi silto elpu, kas kļāvās viņai pie vaiga. Viņas rokas pazina šo muskuļu spēku, zināja, kā tie mēdz savilkties un izstiepties. Un, pašas augumam izliecoties orgasma kaislē, viņa bija zinājusi, ka šī būs pēdējā reize.

Bija tik sāpīgi par to domāt, tik ļoti sāpīgi, ka pat šobrīd, kad Šenona bija nomodā un apzinājās — tas bijis tikai sapnis —, viņas acis vēl joprojām dedzināja rūgtas asaras.

Viņa atkal pielika pie lūpām kafijas tasi. Jātiek vaļā no šīm domām, viņa pati sevi brīdināja, citādi būs jāpievienojas tiem cilvēkiem rindās, kuri drūzmējas pie psihiatra kabineta.

Kņada pie durvīm lika Šenonai saņemties. Lai arī kas tur bija, Šenona jutās pateicīga, ka tiek izrauta no domām par saviem sapņiem.

Betne tik pateicīga, lai priecātos, ieraudzījusi Megiju.

— Es taču tevi ielaidīšu, — Megija uzsauca Konam,

— tev nav jālaužas ar varu.

Suns iešāvās pa atvērtajām durvīm, paskrēja zem galda, tad nometās zemē un izdvesa ilgu un žēlabainu nopūtu.

— Esmu pārliecināta, ka tevi neviens no šejienes neizdzīs. — Ieraugot Šenonu vienu pašu virtuvē, Megijas jautrais smaids stipri satumsa. — Labrīt! Es atnesu Brī ogas.

— Viņai bija jādodas kaut kādās darīšanās. Greiss augšā strādā.

— Es atstāšu tās ogas. — Juzdamās kā mājās, Megija devās pie ledusskapja, lai ieliktu tajā ogu maisiņu.

— Vai vakariņas kopā ar Mērfiju bija jaukas?

— Vēstis šeit katrā ziņā izplatās ātri. — Šenona nespēja slēpt dusmas. — Jūtos pārsteigta, ka tu nezini, ko viņš pasniedza galdā.

Ar tikpat plānu smaidu kā pašas iecietība, Megija atcirta:

— Ak, tas noteikti būs bijis cāļa cepetis. Ne jau tāpēc, ka viņš bieži mēdz pacienāt sievietes, bet gan tāpēc, ka Mērfijs ir speciālists cepešu jautājumā. — Viņa noņēma cepuri un iestūķēja to kabatā. — Bet ar tevi viņš ir aizrāvies, vai ne?

— Es gan teiktu, ka tā ir tikai viņa un mana darīšana.

— Tad tu teiktu aplam, un es tevi brīdināšu būt ar viņu piesardzīgai.

— Mani neinteresē ne tavi brīdinājumi, ne tava nekrietnā attieksme.

Megija izslēja zodu ar kustību, kas gan vairāk liecināja par nicinājumu, nevis par ziņkāri.

— Un kas tad tevi interesē, Šenona Bodina? Vai tevi uzjautrina tas, ka tu sakārdini vīrieti? Vīrieti, kuram nav vietas tavos turpmākajos mērķos, ar kuru tu vēlies parotaļāties? Bet tas tev laikam ir iedzimts talants.

Šenonu pārņēma apdullinošs niknums. Vienā mirklī viņa, rokas savilkusi dūrēs, bija pielēkusi kājās.

— Sasodīts! Tev nav nekādu tiesību apvainot manu māti!

— Tev taisnība. Man nav tādu tiesību. — Un, ja vien tas būtu iespējams, Megija būtu iekodusi sev mēlē un paņēmusi atpakaļ gan šos vārdus, gan to nozīmi, jo patiešām nebija godīgi tādus sacīt. — Es atvainojos par šiem vārdiem.

— Kāpēc? Izklausījās, ka tu runā gluži tāpat kā tava māte.

Megija vienīgi saviebās.

— Tu proti iedzelt. Tas patiesi izklausījās pēc viņas, un, tāpat kā viņai, man nebija taisnība. Par to esmu gatava atvainoties vēlreiz, bet par pārējo gan ne.

Lai nomierinātos vai vismaz mēģinātu nomierināties, Megija pagriezās un uzlika sasildīties tējkannu.

— Bet es tev pajautāšu, un atbildēt tu vari godīgi, jo šeit esam tikai mēs abas, vai kaut ko līdzīgu tam, ko es tikko teicu par tavu māti, tu neesi nodomājusi par manu tēvu?

Šis precīzi uzdotais jautājums lika Šenonai aizstāvēties.

— Ja arī es tā būtu domājusi, es vismaz biju pārāk pieklājīga, lai to izteiktu vārdos.

— Man šķiet, ka pieklājība un liekulība pārāk bieži iet roku rokā. — Apmierināta par šņācienu, ko izdvesa Še-nona, Megija pasniedzās pēc tējas kārbiņas. — Tāpēc savā starpā iztiksim bez tām abām. Apstākļu sakritības pēc mūsos rit vienādas asinis, un šis fakts ne vienu, ne otru no mums pārāk nesajūsmina. Pēc tā, ko esmu pamanījusi, tu neesi pārāk jūtīga sieviete. Es arī ne. Bet Braiena tāda ir.

— Tātad tu grasies viņu aizsargāt arī no manis?

— Ja būs tāda vajadzība, tad —jā. Ja tu sāpināsi kādu man tuvu cilvēku, es tev par to atmaksāšu. — Ar stingru sejas izteiksmi viņa pagriezās pret Šenonu. — Ir skaidri redzams, ka Braiena jau ir atvērusi tev savu sirdi, un, ja arī Mērfijs to vēl nav izdarījis, tad tā notiks.

— Un tu jau esi aizslēgusi gan savu sirdi, gan domas.

— Vai tad tu neesi izdarījusi to pašu? — Megija atgriezās pie galda un skaļi uzsita uz tā ar plaukstām. — Vai tad tu jau neieradies ar cieši noslēgtu sirdi un domām? Tev ir vienalga, ko izcieta tētis. Tu domā vienīgi pati par sevi. Tev pilnīgi vienalga, ka viņam nekad tā arī nebija izdevības izbaudīt savu laimi. Nekad nebija...

Viņa apklusa pusvārdā, jo acu priekšā satumsa. Lādēdamās viņa atslīga pret galdu, ar pūlēm cenzdamās atgūt līdzsvaru. Kad viņa salīgojās, Senona satvēra viņas plecus.

— Dieva dēļ, apsēdies!

— Man nekas nekaiš.

— Kā tad! — Tā sieviete taču bija bāla kā mironis, un viņas acis bija gandrīz pilnīgi iegrimušas dobumos. — Tūlīt mēs uzsāksim otru raundu.

Bet Megija bezspēcīgi atslīga uz krēsla, necenzdamās pat simboliski iebilst, kad Šenona lika viņai iespiest galvu starp ceļgaliem.

— Elpo! Vienkārši elpo — un cauri! Sasodīts! — Viņa neveikli noglāstīja Megijas plecu un prātoja, ko lai tagad iesāk. — Es pasaukšu Greisu, un mēs piezvanīsim ārstam.

— Man nav vajadzīgs ārsts. — Cenzdamās apspiest nelabumu, Megija pasniedzās, līdz atrada Senonas roku. — Netraucē viņu! Visa vaina tā, ka esmu stāvoklī. Pirmajās nedēļās ar Laiamu es jutos tieši tāpat.

Trīcēdama, dusmodamās pati uz sevi, Megija atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņa zināja, kā jārīkojas, tāpēc turēja acis aizvērtas un elpoja lēni un vienmērīgi. Sajutusi sev uz pieres mitru drāniņu, viņa pārsteigta atvēra acis.

— Paldies!

— Iedzer mazliet ūdens. — Cerēdama, ka tas palīdzēs, Šenona iespieda tikko pielieto glāzi Megijai rokā. — Tu vēl arvien esi ārkārtīgi bāla.

— Pāries. Tā daba cenšas brīdināt, ka pēc deviņiem mēnešiem gaidāmas vēl neciešamākas mokas.

— Uzjautrina gan tāda doma... — Šenona atkal apsēdās, neatraudama acis no Megijas sejas. — Kāpēc tu gribi vēl vienu bērnu?

— Man patīk izaicinājumi. Un es patiešām gribu vairākus bērnus... lai gan man pašai tas bija liels pārsteigums, jo es nebiju iedomājusies, ka gribēšu pat vienu. Tas ir īsts piedzīvojums — šie mazie reiboņi un rīta nelabums, un tad pamazām piebriestošais augums, gluži kā nobarojamam veprim.

— Būs vien jātic uz vārda. Tava sejaskrāsa pamazām atgūst agrāko sārtumu.

— Beidz blenzt uz mani, it kā man tūlīt izdīgs spārni-ņi. — Megija noņēma no pieres mitro drāniņu un nolika to uz galda starp abām. — Paldies!

Šenona atvieglota atspiedās pret krēsla atzveltni.

— To nav vērts pat pieminēt.

— Ja jau tu par to ierunājies... — Megija burzīja mitro drāniņu. — Es būtu pateicīga, ja tu neminētu ne Brī, ne arī kādam citam, ka man uznāca šis mazais reibonis. Viņa satrauktos, saproti... un tad Rogans sāktu par mani pārmērīgi rūpēties.

— Un tev labāk padodas sargātājas, nevis sargājamās loma.

— Tā varētu sacīt.

Šenona domīgi pabungoja ar pirkstiem pa galdu. Viņa nodomāja, ka abas, pašas to nemanīdamas, bija pārkāpušas kādu zināmu līniju. Varbūt viņa tīšām spers nākamo soli.

— Tu gribi, lai es par to klusētu?

— Jā gan.

— Cik svarīgi tev tas ir?

Megija apmulsusi samirkšķināja acis.

— Svarīgi?

— Mēs varētu to nosaukt par pakalpojumu pret pakalpojumu.

Uzacis saraukusi, Megija pamāja ar galvu.

— Varētu. Kādu pakalpojumu tu vēlies?

— Es gribu redzēt to vietu, kur tu strādā.

— Kur es strādāju? — Megijas balsī un skatienā iezagās aizdomas. — Manu stikla māju?

Nekas nevarētu būt patīkamāk, Šenona nosprieda.

— Dzirdēju, ka tu nevari ciest, ja citi cilvēki iet tavā darbnīcā, uzdod jautājumus un it visur bāž savu degunu. Es tieši to gribu izdarīt. — Viņa piecēlās, lai aiznestu tasīti uz izlietni. — Citādi man varētu pavisam nejauši pasprukt, ka tu gandrīz virtuvē noģībi.

— Es nenoģību, — Megija nomurmināja. — Cilvēks nedrīkst pat īsu brītiņu atvilkt elpu, tas tūlīt tiek nosaukts par ģīboni, — viņa turpināja, pieceldamās no galda. — Citiem vajadzētu būt iecietīgiem pret sievieti stāvoklī. Tad iesim! —Acīm redzami neapmierināta, viņa izvilka no kabatas cepuri un atkal uzbāza to galvā.

— Es biju nodomājusi doties turp ar mašīnu.

— īsta jenkija runa, — Megija nicīgi noteica. — Mēs iesim kājām.

— Labi. — Šenona paķēra no āķīša Mērfija jaku un sekoja Megijai. — Kur ir Laiams? — viņa pajautāja, kad abas jau devās pāri mauriņam aiz mājas.

— Pie tētuka. Rogans bija ieņēmis galvā, ka man šorīt vajadzētu mazliet pagulēt, un uz dažām stundām paņēma viņu līdzi uz galeriju.

— Es labprāt gribētu to redzēt. Es domāju — galeriju. Esmu bijusi galerijā “Visa pasaule” Ņujorkā.

— Šejienes galerija nav tik grezna. Rogana mērķis bija izveidot mākslai mājvietu, nevis izrādīšanas vietu. Mēs tur izstādām vienīgi īru mākslinieku un amatnieku darbus. Ir pagājis gads kopš galerijas atklāšanas, un Rogans katrā ziņā ir sasniedzis savu mērķi. Bet, ja tā padomā, viņš allaž panāk savu. — Viņa veikli pārlēca pār pirmo žogu.

— Vai jūs jau ilgi esat precējušies?

— Drīz būs divi gadi. Tas bija vēl viens no viņa mērķiem. — Domājot par to, Megija neviļus pasmaidīja: atcerēdamās, kā viņa bija pretojusies Rogana gribai ik uz soļa. — Vai tu nemaz nedomā par precēšanos, vai tevi negaida atgriežamies kāds vīrietis?

— Nē. — It kā atbildot uz viņas vārdiem, atskanēja traktora rūkoņa, un Šenona redzēja attālākajā laukā pie traktora stūres Mērfiju. — Esmu pilnīgi nodevusies savai karjerai.

— Es zinu, kā tas ir. — Megija pamājot pacēla roku. — Viņš atgriežas savā purvā, lai raktu kūdru. Šī diena ir kā radīta tādam darbam, un Mērfijs dod priekšroku kūdrai, nevis malkai un akmeņoglēm.

Kūdras dedzināšana un purvi, Šenona nodomāja. Bet, ak Dievs, viņš tiešām ar saules apspīdēto seju izskatās lieliski, braukdams traktorā pa savu zemi.

— Vai viņš to darīs pilnīgi viens pats?

— Nē, viņam tur būs palīgi. Cilvēki reti paši rok kūdru. Tagad vairs daudzi to nedara, jo šis darbs prasa laiku un pūles. Bet Mērfijs allaž izmanto to, kas viņam ir. — Megija uz mirkli apklusa, lai mazliet pavērtos visapkārt. — Viņam šogad būs laba raža. Pēc sava tēva nāves Mērfijs šajā zemē ieguldīja it visu, kas viņam pieder, sirdi un dvēseli. Viņš ir licis zemei sazelt tā, kā viņa tēvs un arī manējais nekad nebūtu spējuši. — Kad abas atkal gāja tālāk, Megija aši uzlūkoja Senonu. — Kādreiz šī bija Konkano-nu zeme.

— Mērfijs minēja, ka viņš to nopircis. — Viņas pārkāpa pāri nākamajam žogam. Tagad viņas jau bija tuvu Mērfija mājai, un Šenona varēja pagalmā saskatīt kašņājamies cāļus. — Tātad šī kādreiz bija jūsu māja?

— Jā, bet es gan to neatceros. Mēs uzaugām Blektor-nas kotedžā. Ja paraugās pāris paaudžu pagātnē, Maldūni un Konkanoni bijuši radinieki. Saproti, bija divi brāļi, kuri mantoja visu šo zemi un sadalīja to savā starpā. Vienam vajadzēja tikai iesēt sēklu zemē, un viss jau auga un zaļoja. Taču otram, šķiet, uz lauka nav audzis nekas cits kā vienīgi akmeņi. Bet cilvēki apgalvo, ka viņš vairāk dzēris nekā aris zemi. Starp abiem valdīja skaudība un naids, un viņu sievas, satikušās kaut kur vaigu vaigā, nekad nesarunājās viena ar otru.

— Omulīgi, — Šenona noteica un bija pārāk ieintriģēta šajā sarunā, lai atcerētos uzlikt Mērfija jaku uz viņa mājas lieveņa.

— Un kādā jaukā dienā otrs brālis, tas, kurš deva priekšroku alum, nevis zemes auglības uzlabošanai, nozudis. Gluži kā gaisā izkūpējis. Mantošanas kārtā pirmais brālis ieguvis visu zemi sev. Viņš atvēlējis brāļasievai un bērniem dzīvot kotedžā — tā ir mana tagadējā māja. Daži apgalvo, ka viņš tā rīkojies, vainas apziņas mākts, jo bija aizdomas, ka viņš novācis no ceļa savu brāli.

— Nogalinājis viņu? — Šenona pārsteigta uzlūkoja Megiju. — Kas tad tas? Kaina un Ābela variants?

— Laikam kaut kas mazliet līdzīgs. Kaut gan slepkava mantoja visu paradīzes dārzu, nevis tika no tā izraidīts. Abu brāļu uzvārds bija Konkanoni, un, laikam ritot, viena no pazudušā brāļa meitām apprecējās ar kādu no Maldūniem. Meitenes tēvocis piešķīra viņiem nelielu zemes gabaliņu, un viņi to labi iekopa. Un gadu gaitā viņi savai zemei pievienoja arvien jaunus un jaunus gabalus. Tagad šī ir Maldūnu zeme un Konkanoniem palikušas tikai šauras zemes strēmelītes.

— Un tu to nožēlo?

— Kāpēc gan? la ir tikai godīgi. Un, pat ja tā nebūtu, pat ja sen pazudušais brālis būtu dzēruma skurbumā iekritis kādā purva akacī, tieši Mērfijs ir tas, kurš mīl šo zemi tā, kā mans tēvs to nekad nespēja. Te nu mēs esam. Šī te pieder man.

— Burvīga māja. — Un tāda tā patiešām ir, Šenona nodomāja, to nopētīdama. Mazliet lielāka nekā kotedža, viņa nosprieda, kaut arī tāds noteikti bijis tās būvētāju mērķis. Glīto akmeņu siena, kas bija tik raksturīga šajā pusē, pacēlās divu stāvu augstumā. Vienmuļo mūri papildināja interesanta piebūve un koši violetas krāsas ornamenti mākslinieciskā garā.

— Mēs uzcēlām šo piebūvi, lai būtu vieta Rogana darbistabai un istaba Laiamam. — Megija aizgriezās un papurināja galvu. — Un Rogans, protams, uzstāja, lai mēs piebūvētu vēl pāris istabu, ja jau esam sākuši būvēties. Viņš jau tad bija ieplānojis bērnu pulciņu, kaut gan es toreiz to nenojautu.

— Izskatās, ka tu piemērojies viņa plāniem.

— Ak, Rogans ir neizsakāmi aizrāvies ar domu par lielu ģimeni. Laikam tāpēc, ka viņš bijis vecākiem vienīgais bērns. Un es esmu atklājusi, ka manas jūtas ir ļoti līdzīgas. Man ir ķēriens uz mātes pienākumu pildīšanu, un es lepojos ar to, ka esmu māte. Dīvaini, kā viens cilvēks spēj it visu pārvērst.

— Es laikam nebiju aptvērusi, cik ļoti tu viņu mīli, — Šenona klusi noteica. — Tu man šķiti tāda... savrupa.

— Kāds starp tām abām lietām sakars? — Megija nopūtās un, saraukusi pieri, uzlūkoja akmens ēku, kas bija viņas patvērums un viņas svētnīca. Viņas darbnīca. — Labi, tad iesim iekšā. Bet mūsu noruna neparedz, ka tu kaut kam skarsies klāt ar pirkstiem.

— Izslavētā īru viesmīlība.

— Vari to iesālīt, — Megija smīnēdama noteica un devās uz priekšu, lai atvērtu durvis.

Iekšā bija patiesi neciešams karstums. Tas izskaidroja dārdošo troksni, ko Šenona bija sadzirdējusi jau vesela lauka attālumā. Stikla kausēšanas krāsns bija iekurta. To aptvērusi, Šenona jutās vainīga, ka atrāvusi Megiju no darba.

— Atvaino! Es neapjautu, ka aizkavēšu tevi darbā.

— Nav jau nekas tik neatliekams.

Vainas izjūta nespēja pretoties sajūsmai. Soli un plaukti bija piekrauti ar darbarīkiem, visapkārt bija redzamas skices un vēl nepabeigti darbi. Turpat atradās liels koka krēsls ar platiem roku balstiem un sānos izgrieztām deviņām un gropītēm. Uz grīdas stāvēja ar ūdeni vai smiltīm pilni spaiņi.

Kaktā, gluži kā pīķi, bija sakrautas garas metāla kārtis.

— Vai tās ir caurules?

— Šīs te ir stikla veidošanai. Tas galā paņem stiklu, tad to vēl liek krāsnī kausēties. Bet tās caurules ir paredzētas stikla pūšanai. — Megija vienu tādu pacēla. — No otras puses to saņem ar knaiblēm.

— Stikla burbulis. — Šenona sajūsmināta pētīja izliektos un stāvos, un apaļos veidojumus, ko Megija pa roku galam bija izlikusi plauktos. — Un ar to var darīt, ko vien vēlas?

— Ar to var darīt to, ko izjūt. Tas jāliek stikla masā vēlreiz, jāapviļā un jāļauj atdzesēties, lai izveidotu to, ko mēs saucam par čaulu. Ļoti daudz jāpadara, sēžot krēslā un pieceļoties neskaitāmas reizes, lai dotos atpakaļ pie krāsns. Caurule visu laiku jākustina, lai ar gravitācijas palīdzību pārvarētu stikla pretestību. — Megija izslēja galvu. — Vai gribi pamēģināt?

Pārāk sajūsmināta, lai justos pārsteigta par šo piedāvājumu, Senona pasmaidīja.

— Protams, gribu.

— Kaut ko vienkāršu, — Megija murmināja, sākdama sagatavot materiālus. — Bumbu ar plakanu apakšu. Kaut ko līdzīgu papīra presei.

Vēl pēc mirkļa Šenonai rokās bija uzvilkti smagi cimdi un tajās bija ielikta caurule. Klausot Megijas norādījumiem, viņa iemērca caurules galu izkausētajā stikla masā un pagrieza to.

— Ne tik strauji! — Megija uzsauca. — Tam vajadzīgs laiks.

Un piepūle, Senona nosprieda. Tas nebija darbs vār-gulei. Viņai pār muguru tecēja sviedri, bet tie pilnīgi aizmirsās, kad viņa ieraudzīja caurules galā veidojamies stikla burbuli.

— Man izdevās!

— Nē, vēl ne. — Megija vadīja viņas rokas, parādīdama, kā iemērkt burbuli vēlreiz stikla masā, piešķirot tam marmora mirdzumu. Viņa izskaidroja katru soli, un neviena no viņām pilnībā neaptvēra, ka abas strādā vienotā komandā un dara to ar prieku.

— Ak, tā ir brīnišķīga! — Priecādamās kā bērns, Še-nona starodama uzlūkoja stikla bumbu. — Paskaties uz šīm zaigojošām krāsām iekšpusē!

— Nav jau nekādas vajadzības veidot kaut ko neglītu. Ar šo te tu padarīsi plakanu apakšu. Tagad uzmanīgi, tā, labi. Tev ir prasmīgas rokas. — Megija sagrozīja pūšamo cauruli, parādīdama Šenonai, kā piestiprināt veidojamo cauruli. — Tagad pavīlē spēcīgi šajā vietā.

Kad bumba atdalījās no pūšamās caurules, turēdamās vairs tikai veidojamās caurules galā, Šenona samirkšķināja acis.

— Vispirms ieliksim atpakaļ kausējamā krāsnī, — Megija pavēlēja, tagad jau kļuvusi nepacietīga. - Lai sakarsētu malu. Tā, ne pārāk ilgi. Tagad ceplī. Lai norūdās. Paņem vīli un atkal spēcīgi pavīlē.

Kad stikla bumba nosēdās uz biezās azbesta kārtas, Megija lietišķi aizvēra cepļa durtiņas un noregulēja taimeru.

— Tas bija brīnišķīgi!

— Tev diezgan labi izdevās. — Megija noliecās pie maza ledusskapja un izņēma divas atdzesētas dzērienu kārbiņas. — Tevi nevarētu nosaukt par neveiklu vai muļķi.

— Paldies! — Šenona sausi noteica. Viņa iedzēra lielu malku. — Manuprāt, šī praktiskā mācību stunda pārsniedza mūsu norunu.

Megija pasmaidīja.

— Tad jau tu esi mana parādniece, vai ne?

— Acīmredzot. — Šenona nevērīgi pāršķirstīja skices, kas bija izmētātas uz darbgalda. — Šīs skices ir lieliskas. Es Ņujorkā redzēju dažas tavas skices un gleznas.

•— Es gan neesmu nekāda gleznotāja. Bet Rogans jau nebūs tas cilvēks, kas palaidīs garām izdevību, tāpēc viņš izvēlas dažas no manām skicēm, kas viņam patīk vislabāk, un izstāda tās.

— Neiebildīšu, ka tavi stikla darbi ir pārāki par taviem zīmējumiem.

Megija paspēja norīt dzēriena malku, citādi būtu ar to aizrijusies.

— Ak neiebildīsi?

— Nē. Bet Roganam ir trenēta acs, un esmu pārliecināta, ka viņš atlasa tavus labākos darbus.

— Nu protams. Tu esi gleznotāja, vai ne? Nemaz nešaubos, ka, lai zīmētu reklāmas, ir vajadzīgs milzīgs talants.

Saklausījusi izaicinājumu, Šenona nolika savu dzērienu.

— Tu taču neuzskati, ka proti zīmēt labāk nekā es?

— Nu, es taču nevienu tavu zīmējumu neesmu redzējusi, vai ne? Ja vien neesmu šķirstījusi kādu žurnālu, cerēdama, ka mani zobi taps tīrāki no reklāmas vien.

Šenona sakoda zobus un paķēra vienu no Megijas ogles gabaliņiem. Mazliet vairāk laika bija vajadzīgs, lai uzietu skiču bloknotu un atrastu tajā tīru lapu. Kamēr Megija laiski apsēdās uz sola malas, Šenona noliecās pār savu darbu.

Viņa sāka ar straujiem ogles vilcieniem, jo dusmas mudināja darboties ātrāk. Tad viņa rada baudu šajā nodarbē.

— Oho, tas taču ir Laiams! - Ieraugām uz lapas pamazām ataustam sava dēla atveidu, Megijas balss kļuva pieļāvīga kā izkusis sviests. Šenona zīmēja tikai puisēna galvu un plecus, pievērsusi visu uzmanību draiskulīgajai izteiksmei, kas parasti atmirdzēja viņa acīs un vijās ap muti. Viņa tumšie mati bija sajaukti, lūpas tikko jaušami pavērušās, vēstot par gaidāmajiem smiekliem.

— Viņš allaž izskatās tā, it kā tikko būtu iekūlies nepatikšanās vai arī tūlīt grasītos ko pastrādāt, — Senona murmināja, turpinādama ēnot zīmējumu.

— Tā tiešām ir. Viņš ir tik mīļš — mans Laiams. Senona, tu esi lieliski uztvērusi viņa būtību.

Satraukusies par Megijas aizsmakušo balsi, Senona palūkojās uz viņas pusi.

— Tu taču nesāksi raudāt. Lūdzu!

— Hormoni. — Megija nošņaukājās un pakratīja galvu. — Tagad man laikam jāatzīst, ka tu proti labāk zīmēt par mani.

— Atzinība pieņemta. — Senona lapas stūrī strauji uzrakstīja savus iniciāļus, tad uzmanīgi izplēsa lapu. — Godīga apmaiņa pret papīra presi, — viņa noteica, pasniegdama lapu Megijai.

— Nē, nav vis. Svaru kauss atkal ir nosvēries tev par labu. Esmu tev parādā vēl vienu pakalpojumu.

Senona paņēma lupatiņu, lai notīrītu no pirkstiem ogles atstātos traipus. Viņa raudzījās pati uz saviem pirkstiem.

— Pastāsti man par Tomasu Konkanonu.

Viņa pati nezināja, no kurienes uzradusies šī nepieciešamība, tāpēc bija ne mazāk pārsteigta par savu jautājumu kā Megija. Jautājums labu brīdi vēl atbalsojās gaisā.

— Nāc, iesim uz virtuvi! — Megijas balss piepeši bija kļuvusi maiga, tikpat maiga kā roka, ar kuru viņa pieskārās Senonas plaukstai. — Iedzersim tēju un parunāsimies.

Tieši tur arī viņas ieraudzīja Braiena, kad vēlāk ar Keilu un baltmaizes grozu rokās iegāja Megijas virtuvē.

— A, Senona! Es nezināju, ka tu esi šeit. — Un viņa nekad nebūtu varējusi iztēloties Senonu sēžam te pie Megijas galda, kamēr Megija pati gatavo tēju. — Es... es tev atnesu mazliet maizes, Megij.

— Paldies! Kāpēc gan mums to nesagriezt? Esmu pamatīgi izsalkusi.

— Es gan negrasījos uzkavēties...

— Manuprāt, tev vajadzētu to darīt. — Megija palūkojās pār plecu un sastapās ar Braienas skatienu. — Keila ir aizmigusi savos ratiņos, Brī. Tu varētu ļaut viņai pagulēt tepat.

— Labi. — Pārāk labi apjauzdama telpā valdošo spriedzi, Braiena nolika uz galda maizi un aizgāja izņemt no ratiņiem bērnu.

— Viņa ir nobažījusies, ka mēs sāksim spļaut uguni viena uz otru, — Megija skaidroja. — Brī neatzīst strīdus un kautiņus.

— Viņa ir ļoti miermīlīga.

— Tā ir, jā. Ja vien kāds neaizskar viņas vārīgās vietas. Tad viņa kļūst nevaldāmi nikna. Tad viņa pat šķiet niknāka, jo viņas niknums nekad tā īsti netiek gaidīts. Tā bija viņa, kas uzgāja tavas mātes rakstītās vēstules. Redzi, tēvs tās glabāja bēniņos. Kādā kārbā, kur viņš bija salicis sev nozīmīgas mantas. Ilgu laiku pēc tēva nāves mēs to nepārskatījām un arī dažas citas tēva lietas ne.

Viņa atnesa uz galda tējkannu un apsēdās.

— Mums bija smagi to izdarīt, un mana māte vēl pirms pāris gadiem dzīvoja tajā pašā mājā, kur Brī. Brī nemēdza daudz runāt par tēti, pasargājot viņu no mātes nepatīkamajiem vārdiem un ļaujot viņam dusēt Dieva mierā.

— Vai attiecības starp taviem vecākiem patiešām bija tik sliktas?

— Vēl sliktākas par sliktām. Viņi jau bija gados, kad iepazinās viens ar otru. Tas bija kaut kas impulsīvs un kaislīgs. Kaut gan tētis man stāstīja, ka pašā attiecību sākumā bijusi arī mīlestība.

— Megij! — Braiena vilcinādamās stāvēja durvīs.

— Nāc un apsēdies! Viņa grib parunāties par tēti.

Braiena ienāca virtuvē un viegli aizskāra ar roku Se-

nonas plecu — varbūt lai izrādītu savu atbalstu, varbūt pateicību. Tad arī viņa apsēdās.

— Es saprotu, ka tev ir grūti par to runāt, Šenona, — Braiena sacīja.

— Bet tam ir jānotiek. Es visu laiku no tā izvairījos. — Šenona pacēla galvu un vērīgi nopētīja abas māsas. — Es gribu, lai jūs saprotat, ka man bija savs tēvs.

— Manuprāt, laimīga tā sieviete, kas varētu apgalvot, ka viņai tādi bijuši divi, — Megija iestarpināja. — Kuri abi viņu mīlējuši. — Kad Šenona pakratīja galvu, Megija turpināja. — Viņš bija mīļš cilvēks. Un devīgs. Reizēm pat pārāk devīgs. Viņš bija labsirdīgs un pacietīgs tēvs, un jautrs. Viņš gan nebija pārāk prātīgs un nebija arī veiksminieks. Un viņam bija paradums pamest iesākto pusdarītu.

— Bet viņš allaž bija gatavs uzmundrināt, — Braiena nomurmināja. — Viņam bija milzīgi sapņi, neaptverami lieli, un plāni, kas bija tik muļķīgi. Viņš vienmēr grasījās kļūt bagāts, tomēr nomira bagātāks ar draugiem nekā ar naudu. Vai atceries to reizi, Megij, kad viņš nolēma, ka mēs audzēšot trušus kažokiem?

— Un viņš sacēla tiem aplokus un pat nopirka pāri baltu trušu ar garu vilnu. Ak, māte bija nikna par iztērēto naudu... arī par pašu ideju. — Megija ieķiķinājās.

— Truši pagalmā!

Braiena iesmējās un salēja tēju tasītēs.

— Un drīz tie tiešām bija pagalmā. Un, kad tie uzauga, tētim necēlās roka tos pārdot, lai tiem tiktu nodīrāta āda. Un mēs ar Megiju kaucām, jau iedomājoties vien, ka mazie trusēni tiks nokauti.

— Tāpēc mēs kādu vakaru izgājām laukā, — Megija turpināja šo stāstu, — trijatā zagdamies gluži kā laupītāji, un izlaidām trušus ārā no būrīšiem: gan mātīti, gan tēviņu, gan mazuļus. Un mēs smējāmies kā muļķīši, kad viņi aizļepatoja pāri laukiem. — Viņa nopūtās un paņēma savu tējas tasi. — Tētim pietrūka gan drosmes, gan prāta darījumiem. Viņš mēdza rakstīt dzejoļus, —viņa atcerējās.

— Briesmīgus dzejoļus, patiesībā tikai tādas vārsmas. Viņš allaž jutās vīlies, ka neprot atrast īstos vārdus.

Braiena saknieba lūpas.

— Viņš nebija laimīgs. Viņš centās tāds būt, un viņš centās tik ļoti, kā to darītu jebkurš tēvs, lai mēs ar Megi-ju būtu laimīgas. Bet mājās arvien valdīja dusmas, un, kā mēs atklājām vēlāk, viņa paša skumjas bija neizsakāmi dziļas. Viņam piemita lepnums. Viņš tik ļoti lepojās ar tevi, Megij.

— Viņš lepojās ar mums abām. Viņš nikni strīdējās ar māti, tomēr panāca, ka es devos studēt uz Venēciju. No šā nodoma viņš negrasījās atkāpties. Un par to, ka viņš panāca savu, bija jācieš viņam pašam un Braienai.

— Ta nebija...

— Tā bija. — Megija pārtrauca Braienu pusvārdā.

— Mēs visi to zinājām. Kad es biju aizbraukusi, tev neatlika nekas cits kā uzņemties rūpes par māju, par māti un visu pārējo.

— Es arī pati to gribēju.

— Ja vien tētis spētu, viņš būtu nonesis tev mēnesi no debesīm. — Megija uzlika roku uz Braienas plaukstas.

— Tu biji viņa roze. Tieši tā viņš par tevi teica tajā dienā, kad nomira.

— Kā viņš nomira? — Šenona pajautāja. Bija grūti salikt visu dzirdēto kopā, bet viņa jau pamazām sāka iztēloties cilvēku ar miesu un asinīm, ar visām viņa krietnajām īpašībām un trūkumiem. — Vai viņš bija slims?

— Viņš bija slims, bet neviens no mums to nezināja. — Megijai bija smagi domās atgriezties tajā dienā, un smagi viņai tas būs arvien. — Es devos viņu uzmeklēt O’Malija krodziņā. Tikko biju Enisā pārdevusi savu pirmo mākslas darbu. Mēs to krodziņā nosvinējām. Mums abiem tā bija nozīmīga diena. Ārā bija auksts, bija gaidāms lietus, bet tētis lūdza, lai es kaut kur aizbraucot kopā ar viņu. Mēs devāmies uz Lielo Cilpu, kur viņš bieži mēdza doties un uzturēties.

— Lielā Cilpa! — Senona satrūkās, un viņai gandrīz vai pamira sirds.

— Ta bija viņa iemīļotākā vieta, — Megija stāstīja.

— Viņam patika stāvēt pašā Īrijas malā un lūkoties pāri ' jūrai uz Amerikas pusi.

Nē, Senona nodomāja, ne jau uz kādas zemes pusi. Uz kāda cilvēka pusi.

— Man māte stāstīja, ka viņi tur iepazinušies. Viņi pirmoreiz tikušies Lielajā Cilpā.

— Ak! — Braiena sakļāva rokas un novērsa skatienu.

— Ak, nabaga tētis! Viņš noteikti ikreiz, dodamies turp, domās skatījis viņu.

— Tieši viņas vārds bija tas, ko tētis mirstot izrunāja. — Megija nekaunējās no savām asarām un ļāva tām ritēt.

— Bija auksts, stindzinoši auksts un vējains, un palēnām sāka līt lietus. Es tētim jautāju, kāpēc, kāpēc gan viņš visus šos gadus dzīvojis, juzdamies nelaimīgs. Viņš centās man izstāstīt, paskaidrot, — lai laulība izdotos, tas jāvēlas abiem laulātajiem. Es negribēju viņā klausīties. Un man ienāca prātā, vai viņa dzīvē nav bijusi cita sieviete. Tad viņš man pastāstīja, ka ir mīlējis kādu sievieti un ka šī mīlestība bijusi kā bulta viņa sirdī. Ka viņam nav bijis tiesību šo sievieti mīlēt.

Saraustīti ievilkusi elpu, viņa turpināja:

— Tētis salīgojās, un viņa seja kļuva pelnu pelēka. Sāpes lika viņam noslīgt uz ceļiem, un es biju tik pārbijusies un kliedzu, lai viņš ceļas kājās, centos pati viņu uzstatīt augšā. Viņš gribēja, lai es atsaucu mācītāju, bet mēs tur stāvējām lietū tikai divi vien. Viņš man lika būt stiprai un neuzgriezt muguru saviem sapņiem. Es centos pasargāt viņu no lietus, bet man tas neizdevās. Viņš izrunāja manu vārdu. Un tad viņš sacīja: “Amanda.” Tikai: “Amanda,” — un vairāk neko. Un tad viņš nomira.

Megija strauji atgrūda krēslu no galda un izgāja no istabas.

— Tas viņu sāpina, — Braiena nomurmināja. — Viņai nebija neviena, kas palīdzētu, viņa viena pati iedabūja tēvu mašīnā un atbrauca visu šo ceļu. Man jāiet pie viņas.

— Nē, ļauj to izdarīt man. Lūdzu! — Negaidīdama atļauju, Šenona piecēlās un iegāja otrā istabā. Megija stāvēja pie loga un lūkojās laukā.

— Es arī biju viena pati līdzās savai mātei, kad viņa ieslīga komā, no kuras vairs nepamodās. — Sirdsbalss vadīta, Šenona piegāja Megijai tuvāk un uzlika roku viņai uz pleca. — Tas gan nebija nomaļā pasaules nostūrī, un ārā spīdēja saule. Teorētiski māte vēl joprojām bija dzīva. Bet es zināju, ka esmu viņu zaudējusi. Tur vairs neviens neko nevarēja līdzēt.

Neko neteikdama, Megija pacēla roku un uzlika to uz Šenonas plaukstas.

— Tieši tajā dienā viņa man izstāstīja par... mani pašu. Par viņas un Toma Konkanona attiecībām. Es jutos dusmīga un sāpināta un sarunāju viņai tādus vārdus, ko es vairs nekad nespēšu paņemt atpakaļ. Es zinu, ka viņa mīlēja manu tēvu. Viņa mīlēja Kolinu Bodinu. Un es zinu arī to, ka, aizejot no manis, viņa domāja par savu Tomiju.

— Vai mēs viņus tajā vainosim? — Megija klusi pajautāja.

— Nezinu. Es vēl arvien esmu dusmīga un vēl arvien jūtos sāpināta. Un, pats ļaunākais, es vēl joprojām nezinu, kas īsti esmu. Man vajadzētu būt līdzīgai savam tēvam. Man šķita, ka tā arī bija. — Šenonas balss aizlūza, un viņa piespiedās, lai savaldītos. — Tas cilvēks, kojās ar Brī aprakstījāt, man ir svešinieks, es neesmu pārliecināta, ka mana vienaldzība pāries.

— Es zinu, ko nozīmē dusmas. Arī es tās izjūtu. Un zinu arī to, tikai citu iemeslu pēc, ko nozīmē nebūt pārliecinātai, kas un kāda patiesībā esi.

— Viņš tev nebūtu lūdzis vairāk, nekā tu spētu dot, Senona, — teica Braiena, ienākdama istabā. — Viņš ne no viena to neprasīja. — Viņa uzlika roku uz Šenonas rokas tā, ka visas trīs tagad stāvēja kopā, lūkodamās laukā pa logu. — Kopīgas asinis mūs padara par vienu ģimeni. Tikai mūsu ziņā ir izlemt, vai arī mūsu sirdis liek mums būt vienai ģimenei.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Šenonai bija.daudz kas pārdomājams, un Šim nolūkam bija nepieciešams laiks. Viņa zināja, ka Megijas virtuvē pārdzīvotais ir ļoti nozīmīgs.

Viņai bija māsas.

Šenona vairs nevarēja noliegt šo saistību starp viņām un nespēja arī apvaldīt savas izjūtas. Viņai rūpēja māsas, viņu ģimenes, viņu dzīve. Šenona iztēlojās, ka, viņai atgriežoties Ņujorkā, viņu saistība turpināsies ar vēstulēm, telefona sarunām un retiem apciemojumiem. Viņa pat spēja iztēloties, kā turpmāko gadu laikā šad tad uz nedēļu vai divām atkal apmetas Blektornas kotedžā.

Viņai paliks arī gleznas. Viņas pirmā glezna ar akmens apli jau bija pabeigta. Mazliet atkāpusies no gatavā darba, viņa pati bija pārsteigta par spēku un iespaidu, par kaisli, kas no tā staroja un ko viņa pati bija radījusi.

Nekad agrāk viņa nebija uzgleznojusi neko tik izteiksmīgu, ne arī izjutusi tik milzīgu emocionālu pieķeršanos kādam savam darbam.

Un izjūtas bija likušas viņai nekavējoties ķerties pie nākamās gleznas, kamēr uz šīs pat vēl nebija nožuvusi krāsa. Skice, kurā viņa bija attēlojusi Braienu dārzā, tagad bija gandrīz pabeigts, rāmi izteiksmīgs, nenoliedzami romantisks akvarelis.

Senonai bija daudz ideju par dažādiem tematiem. Viņa nespēja pretoties mirguļojošām gaismas un zaļgano krāsu un toņu rotaļām, ko bija pamanījusi, kad kāds vecs vīrs, atspiezdamies uz pamatīgas pelnpelēkas nūjas, dzina govis pa līkumotu ceļu. It viss, ko viņa bija redzējusi, ikkatra skatītā seja prasīties prasījās tikt uzgleznota.

Viņai nelikās nekas ļauns, ka aizkavēšanās šeit ieilgs vēl uz nedēļu vai divām. Šenonai patika domāt, ka šī uzturēšanās ir atvaļinājums, kura laikā viņa varētu papētīt to savas mākslas daļu, kam viņa karjeras laikā nebija veltījusi visai lielu uzmanību.

Senonas brīvās finansiālās iespējas bija lielisks attaisnojums, lai pagarinātu savu viesošanās laiku Īrijā. Ja arī viņas stāvoklis Raja Tilmantona firmā nebūtu tik stabils, lai viņa mierīgu sirdi varētu atļauties kavēt darbu, tad, atgriezusies Ņujorkā, viņa sameklēs sev citu — labāku — darbu.

Šobrīd viņa ar Mērfija jaku pār roku devās pa ceļu uz priekšu. Viņa gan bija gribējusi atdot jaku Mērfijam jau agrāk, bet, tā kā pāris pēdējo dienu bija strādājusi kotedžas tuvumā, viņai nebija radusies tāda izdevība.

Un šķita pārāk mazdūšīgi uzticēt šāda nenozīmīga sīkuma nokārtošanu Braienai vai Greisonam.

Tā nu Šenona devās uz Mērfija mājām, cerēdama, ka viņš pats būs kaut kur uz lauka vai šķūni. Viņai šķita, ka būs vienkāršāk atstāt jaku uz lieveņa un pielikt klāt nelielu pateicības zīmīti.

Bet Mērfijs, protams, nebija ne uz lauka, ne šķūnī. Viņai jau būtu vajadzējis zināt, Šenona nosprieda, ka ar Mērfiju viņai veiksme nesmaidīs.

Iedama uz viņa dārza vārtiem, Šenona pamanīja Mēr-fija nobružātos, apvalkātos zābakus, kas rēgojās laukā no viņa nožēlojamās mašīnas apakšas.

— Nolādēts!

Šenonas acis iepletās, tad, klausoties nepārtrauktajā un radošas izdomas bagātajā lamuvārdu straumē, kas plūda no mašīnas apakšas, tajās parādījās smieklu dzirkstelītes.

— Velns un elle! Iesprūdis kā sētas kranča daikts kucei kājstarpē! — Atskanēja džinkstoņa, metālam berzējoties pret metālu, tad blīkšķēdams nokrita kāds instruments. — Sūdi lielāki nekā cūkkūtī!

To teikdams, Mērfijs izlīda no mašīnas apakšas. Pamanot Šenonu, viņa sejā, kas bija notriepta ar eļļu, parādījās mulsums, un to strauji nomainīja dažādas citas izjūtas.

Mulsums pārvērtās apjukumā, tad burvīgi kaunīgā smaidā.

— Nezināju, ka te esi tu. — Viņš paberzēja plaukstu pret zodu, vēl vairāk notraipīdams seju ar eļļu un asinīm no savainotās plaukstas. — Es būtu padomājis par to, ko runāju.

— Man ir gadījies dzirdēt dažus tamlīdzīgus izteicienus, — Šenona attrauca. — Tomēr ne tik jaukā un ritmiskā intonācijā. Vai tev gadījušies kādi sarežģījumi?

— Varēja būt arī ļaunāk. — Viņš uz mirkli apsēdās turpat, kur bija stāvējis, tad gandrīz ar baletdejotāja grāciju piecēlās kājās. — Es apsolīju savam māsasdēlam Pat-rikam, ka salabošu mašīnu, tomēr tas laikam aizņems mazliet ilgāku laiku, nekā biju domājis.

Senona atkal nopētīja mašīnu.

— Ja tu spēsi salabot šo te, lai varētu braukt, tad tu esi burvis.

— Vaina ir transmisijā. To es spēju salabot. — Viņš vēl pēdējo reizi īgni uzlūkoja mašīnu. — Skaistāka man tā nav jāpadara. Paldies Dievam vismaz par to.

— Es tevi neaizkavēšu. Es tikai... tev taču asiņo roka. — Senona strauji piegāja pie Mērfija un satvēra viņa roku, ar sarauktu pieri uzlūkodama ne pārāk dziļo skrambu īkšķī, no kuras sūcās asinis.

— Mazliet uzplēsu uz tās nolādētās... uz vienas skrūves.

— Uz tās, kas bija iesprūdusi kā...

— Jā. — Viņš nosarka, uzjautrinādams Šenonu.

— Uz tās pašas.

— Būs labāk, ja tu to nomazgāsi. — Tagad bija Šeno-nas kārta samulst par to, cik cieši viņa pieķērusies Mērfija rokai. Viņa palaida to vaļā.

— Gan jau paspēšu. — Vērodams Šenonu, viņš izvilka no bikšu kabatas raibu kabatlakatu, lai apturētu asinis.

— Es jau prātoju, kad tu beidzot iegriezīsies pie manis. Tu visu laiku no manis izvairījies.

— Nē, es biju aizņemta. Es patiesi biju paredzējusi atgādāt tev jaku agrāk.

Mērfijs paņēma Šenonas pasniegto jaku un uzmeta to uz mašīnas motora pārsega.

— Tas nekas. Man ir otra. — Ar tikko jaušamu smaidu sejā viņš atslējās pret mašīnu un izvilka cigareti. — Tu šodien izskaties tik pašapzinīga un jauka, Senona Bodina. Un jūties pavisam droša, jo esmu pārāk notriepies, lai skartos tev klāt. Vai tu sapņoji par mani?

— Nemaz nesāc, Mērfij!

— Tatad sapņoji. — Viņš uzšķīla sērkociņu, tad ar plaukstu aizsedza cigaretes galu. — Es sapņoju par tevi: gan tādu, kāda esi pašreiz, gan no pagātnes. Šie sapņi būtu bijuši omulīgāki, ja tu būtu atradusies man līdzās gultā.

— Tad tev visu laiku vajadzēs justies neomulīgi, jo tas nekad nenotiks.

Mērfijs pakasīja ausi un uzsmaidīja Šenonai.

— Es redzēju tevi pirms dažām dienām kopā ar Me-giju ejam pāri laukiem. Tu izskatījies draudzīgāka pret viņu.

— Mēs gājām uz viņas darbnīcu. Es gribēju to apskatīt.

Mērfijs izbrīnā sarauca uzacis.

— Un viņa tev to parādīja?

— Tieši tā. Mēs pagatavojām papīra presi.

— Mēs. — Tagad viņam no brīnumiem patiesi pavērās mute. — Tu pieskāries viņas darbarīkiem, un tavi pirksti vēl joprojām nav lauzti? Skaidrs, kā tas notika, — viņš nosprieda. —Tu vispirms viņu pievārēji un sasēji.

Juzdamās diezgan pašapmierināta, Šenona paraustīja savu piedurkni.

— Spēku lietot nebija vajadzības.

— Tad noteikti iedarbojās tavas fejas acis. — Viņš pielieca galvu uz sāniem. — Tagad tajās vairs nav tik daudz skumju. Tu pamazām atveseļojies.

— Es katru dienu domāju par viņu. Par savu māti. Dažu pēdējo gadu laikā es tik bieži biju projām no viņas un tēta.

— Ta dabā iekārtots, Senona: bērni izaug un sāk paši savu dzīvi.

— Mani visu laiku nepamet doma, ka vajadzēja biežāk piezvanīt, izbrīvēt vairāk laika, lai viņus apciemotu. It īpaši pēc tam, kad nomira tēvs. Vēlāk tikai aptvēru, cik īsa mēdz būt dzīve, tomēr es nekādi nespēju izbrīvēt laiku.

Viņa aizgriezās, lai uzlūkotu puķes, kas bija koši saziedējušas siltajā pavasara saulē.

— Gada laikā zaudēju abus savus vecākus, un man šķita, ka nekad netikšu pāri šīm skumjām. Bet pamazām tas notiek. Sāpes notrulinās, pat ja pats to nevēlies.

— Neviens no viņiem nebūtu gribējis, lai tu sērotu pārāk ilgi. Tie, kas mūs mīl, vēlas, lai viņus atcerētos, bet ar prieku.

Šenona palūkojās pār plecu.

— Kāpēc ar tevi ir tik viegli par to runāt? Ta nevajadzētu būt. — Pagriezusies uz Mērfija pusi, viņa pakratīja galvu. — Es grasījos jaku atstāt uz lieveņa, jo nospriedu, ka tu būsi kaut kur aizgājis. Un es grasījos turēties no tevis pa gabalu.

Mērfijs nometa cigaretes galu uz ceļa un uzmina tam ar zābaku.

— Nospriedis, ka tu esi pietiekami nomierinājusies, es būtu devies tevi meklēt.

— Nekas neiznāks! Daļēji man pat ir žēl, jo esmu sākusi domāt, ka tu esi pavisam īpašs. Tomēr nekas no tā neiznāks.

V

— Tu varētu pienākt tuvāk un noskūpstīt mani, Seno-na. — Šis uzaicinājums bija jautrs, draudzīgs un pašapzinīgs. — Un tad pamēģini vēlreiz man pateikt tās muļķības.

— Nē. — Šenona to pateica ļoti noteikti, tad viņai izlauzās smiekli. — Tādai pašpārliecinātībai vajadzētu mani pamatīgi nokaitināt. — Viņa atmeta atpakaļ matus. — Es iešu prom.

— Ienāc iekšā, un iedzersim tēju. Es nomazgāšos. — Mērfijs pagājās uz priekšu, bet uzmanījās pieskarties Še-nonai. — Tad es tevi noskūpstīšu.

Prieka sauciens lika Mērfijam saausīties. Palūkojies atpakaļ, viņš ieraudzīja pa iebraucamo ceļu šurp aši tuntuļojam Laiamu. Mērfijs ar piepūli apvaldīja savu iekāri.

— Oho, izskatās, ka mums ir ciemiņš. — Mērfijs noliecās, lai skaļi noskūpstītu puisēnu. — Kā tad sviežas, Laiam? Es jau gan varētu pacelt tevi, puikiņ, — viņš skaidroja, kad Laiams pastiepa augšup rokas, — bet tava māte man par to novilks ādu pār acīm.

— Varbūt nāksi pie manis?

Laiams tūlīt pat mainīja simpātijas un apmierināts ietrausās Šenonai rokās. Viņa uzcēla zēnu sev uz gurna, un tad ceļa galā parādījās Rogans.

— Desmit jardu attālumā no šīs vietas puika aiztrau-cās kā bulta. — Nopētījis mazo mašīnu, Rogans sarauca uzacis. —Kā tad veicas?

— Lēnāk par lēnu. Senona tikko grasījās ienākt uz tasi tējas. Vai tu nevēlies pievienoties?

— Mums nebūtu iebildumu, vai ne, Laiam?

— Tēja! — Laiams smaidīdams iesaucās un noskūpstīja Senonu tieši uz lūpām.

— Viņš kļūst tik mīļš tāpēc, ka tēja viņam asociējas ar kūkām, — Rogans lietišķi noteica. —Tieši tevi es meklēju, Senona. Tu būsi man aiztaupījusi lieku gājienu.

— Ak tā? — Izskatījās, ka tagad viņa vairs nevar doties prom. Uzņemdama to filozofiskā mierā, viņa ienesa Laiamu mājā.

— Ejiet tieši uz virtuvi, — Mērfijs viņiem sacīja. — Man mazliet jāsakopj sevi.

Kamēr Laiams no visas sirds kaut ko pļāpāja savā valodā, Senona ar Roganu iekārtojās virtuvē. Viņa bija pārsteigta, ieraugot, ka Rogans pielej tējkannu, ieber vajadzīgo tējas daudzumu, sasilda tējkanniņu. Laikam jau tā nevajadzētu būt, bet viņš izskatās tik... elegants, viņa nosprieda. Varbūt viņa apģērbs bija nevērīgs, bet it viss viņa izskats vēstīja par naudu, privilēģijām un varu.

— Vai drīkstu tev uzdot jautājumu? — Senona aši pavaicāja, pirms bija paspējusi pārdomāt.

— Protams!

— Kas tādam cilvēkam kā tev meklējams šeit?

Viņš pasmaidīja: tik strauji, tik valdzinoši, ka Senona piepūlējās, lai pārsteigumā neatvērtos mute. Šis smaids, viņa nosprieda, ir spēcīgs ierocis.

— Kur tuvumā nav ne biroja ēkas, — viņš iesāka,

— ne teātra, ne franču restorāna?

— Tieši tā. Es gan nesaku, ka šī nebūtu burvīga vieta, bet es visu laiku domās gaidu, ka tūlīt kāds pateiks: “Stop!” — tad ekrāns kļūs tumšs, un es atklāšu, ka esmu tēlojusi filmā.

Rogans atvēra kādu kārbu, izņēma vienu no Mērfija cepumiem un pasniedza to Laiamam.

— Mana pirmā reakcija, ieraugot šo pasaules nostūri, nepavisam nebija tik romantiska. Pirmo reizi, kad ierados šeit, es nolādēju ikkatru nobraukto dubļaino jūdzi. Ak Dievs, šķita, ka lietus nemitēsies nekad, un šī vieta atradās tik tālu uz rietumiem no Dublinas. Pag, es viņu paņemšu. Viņš tevi nobārstīs ar drupačām.

— Tas nekas. — Šenona piekļāva Laiamu ciešāk.

— Tomēr tu apmeties te uz dzīvi, — viņa mudināja Roga-nu stāstīt.

— Mums ir māja gan šeit, gan Dublinā. Es biju ieplānojis jauno galeriju un izstrādāju tās izveidošanas idejas, pirms iepazinos ar Megiju. Un pēc tam, kad jau biju noslēdzis ar viņu līgumu, iemīlējies viņā, piespiedis viņu apprecēties ar mani, šī ideja izvērtās par Klēras galeriju “Visa pasaule”.

— Vai tu gribi teikt, ka tavu lēmumu noteica darbs?

— Tas bija otršķirīgs iemesls. Šeit ir Megijas saknes. Ja es viņu izrautu no šejienes, tas būtu salauzis viņas sirdi. Tāpēc mums ir Klēra un Dublina, un mūs tas apmierina.

Viņš piecēlās un devās pie tējkannas, no kuras cēlās garaiņi.

— Megija man parādīja skici, kurā tu esi attēlojusi Laiamu. Ir vajadzīgs talants, lai ar nedaudzām līnijām un ēnām attēlotu tik apbrīnojamu izteiksmi.

— Ar ogli ir viegli zīmēt, un man tas ir kaut kas līdzīgs vaļaspriekam.

— A, tas ir vaļasprieks. — Neatklādams savas ierašanās iemeslu, Rogans pagriezās, kad virtuvē ienāca Mēr-fijs. — Mērfij, vai tava mūzika ir tavs vaļasprieks?

— Tā ir mana dvēsele. — Viņš apstājās pie galda, lai pabužinātu Laiamam matus. — Ak nočiepi manus cepumus? Tev būs par to jāsamaksā. — Viņš pacēla zēnu rokās un pakutināja viņam sānus, likdams Laiamam nevaldāmi smieties.

— Mašīnu! — Laiams pieprasīja.

— Tu taču zini, kur tā ir, vai ne? Tad ej un to paņem. — Mērfijs nolika Laiamu zemē un viegli uzšāva viņam pa dibentiņu. — Apsēdies uz grīdas un paspēlējies ar to. Ja dzirdēšu kaut ko tādu, ko nevajadzētu, iešu tev pakaļ.

Kad Laiams aizčāpoja prom, Mērfijs atvēra trauku plauktu.

— Viņam īpaši patīk kāda veca koka mašīna, ar kuru es spēlējos, kad pats vēl biju bērns, — viņš paskaidroja. — Tik ļoti patīk, ka, rotaļājoties ar to, viņš desmit vai piecpadsmit minūtes pēc kārtas spēj būt kluss un mierīgs. Apsēdies, Rogan, es parūpēšos par pārējo.

Rogans apsēdās pie galda līdzās Šenonai un atkal viņai uzsmaidīja.

— Es uzmetu aci gleznai, kuru tu esi pabeigusi, tai — ar akmens apli. Ceru, ka tev nav iebildumu?

— Nē. — Bet viņas uzacis saraucās.

— Tev tomēr ir iebildumi, un Brī arī nebija pārāk laimīga, kad, dzirdējis viņu pieminam tavu gleznu, es uzstāju, ka iešu augšā to apskatīt. Viņa sacīja, man pašam jā-atzīstoties, ka esmu jaucies tavās privātajās lietās, un jā-atvainojoties tev.

— Tas patiesi nav tik būtiski. — Viņa paraudzījās uz Mērfiju, kurš pielēja tasītes. — Paldies!

— Esmu gatavs tev par to piedāvāt tūkstoš mārciņu.

Šenona jutās pateicīga, ka vēl nebija sākusi dzert tēju. Citādi viņa būtu aizrijusies.

— Tu nerunā nopietni!

— Par mākslu es allaž runāju nopietni. Ja tu esi pabeigusi vēl kādu gleznu vai ar kādu strādā, es ļoti vēlētos pirmais to aplūkot.

Šenona bija vairāk nekā pārsteigta.

— Es savas gleznas nepārdodu.

Rogans pamāja ar galvu un pašapzinīgi turpināja dzert tēju.

— Ļoti labi. Es tās pārdošu tavā vietā. Galerija “Visa pasaule” lepotos ar iespēju pārstāvēt tavus mākslas darbus.

Šenona nespēja atrast vārdus, vismaz tik ilgi ne, līdz pārstāja griezties galva. Viņa zināja, ka viņai piemīt talants. Ja viņa būtu viduvējība, viņa nekad nebūtu tikusi tik tālu arī Raja Tilmantona firmā. Bet gleznošana bija viņas vaļasprieks svētdienas rītos un atvaļinājuma laikā.

— Mums ļoti patiktu, — Rogans turpināja, precīzi zinādams, kā un kad mazliet piespiest sarunu biedru, lai viņa vārdi labāk iedarbotos, — iespēja izstādīt tavus darbus Klēras galerijā.

— Es neesmu īriete. — Tā kā balss bija kļuvusi nedroša, Šenona sarauca pieri un mēģināja vēlreiz. — Megija apgalvoja, ka jūs tur izstādot tikai īru māksliniekus, un es neesmu īriete. — Šis apgalvojums tika uztverts ar cieņpil-nu klusumu. — Es esmu amerikāniete, — viņa mazliet izmisīgi uzstāja.

Sieva jau bija brīdinājusi Roganu, ka Šenona reaģēs tieši tādā veidā. Rogans, kā jau parasti, domāja divus soļus priekšā savai sarunu biedrei, un viņam allaž patika tāda situācija.

— Ja tu piekritīsi, mēs varētu izstādīt tavus darbus kā īru izcelsmes amerikānietei. Man nebūtu nekādu iebildumu vienkārši nopirkt tavus darbus pa vienam, bet, manuprāt, mums abiem būtu izdevīgāks lietišķāks līgums ar precīzi formulētiem nosacījumiem.

— Tieši tā viņš dabūja Megiju, — Mērfijs gluži apmierināts pavēstīja Šenonai. — Bet man patiktu, ja tu nepārdotu viņam to gleznu, Šenona, pirms to neesmu apskatījis es. Varbūt es varu viņu pārsolīt.

— Nedomāju vis, ka es gribu to pārdot. Nezinu. Man nekad nav iznācis par to domāt. — Apmulsusi viņa atgrūda krēslu. — Rogan, es esmu reklāmas māksliniece.

— Tu esi māksliniece, — viņš izlaboja. — Un ir muļķīgi mēģināt sevi iegrožot kaut kādos rāmjos. Ja runājam par to akmens apli...

— Tas ir “Loks”, — Šenona nomurmināja. — Es nosaucu gleznu vienkārši par “Loku”.

Tieši tad pēc Šenonas balss toņa un acu izteiksmes Rogans saprata, ka izdevies viņu pārliecināt. Bet viņš nebija no tiem, kas pāragri priecājas par sasniegto.

— Ja runājam tieši par to darbu, — viņš turpināja tajā pašā mierīgajā un prātīgajā tonī, — varbūt tu atļautu man to pagaidām aizņemties un izstādīt galerijā?

— Es... Nu... — Viņai šķita, ka iebilst būtu ne vien muļķīgi, bet arī necienīgi. — Protams. Ja vien tu to vēlies, man nav nekādu iebildumu.

— Jūtos tev pateicīgs. — Rogans piecēlās, jo puse no viņa misijas bija izpildīta. — Tagad man jāaizgādā Laiams mājās, lai viņš varētu pagulēt diendusu. Mēs ar Megiju šodien pieskatām viņu uz maiņām. No rīta strādāja viņa, un tagad es došos uz galeriju. Vai man pa ceļam iegriezties un paņemt to gleznu?

— Droši vien. Jā, labi. Tā nav ierāmēta.

— Mēs par to parūpēsimies. Es uzmetīšu līguma melnrakstu, lai tu varētu to pārskatīt.

Šenona apjukusi viņu uzlūkoja.

— Līgums? Bet...

— Tu varēsi izskatīt to. Cik ilgi vien atzīsi par nepieciešamu, un, protams, mēs apspriedīsim jebkurus grozījumus, kādus tu tajā varētu vēlēties. Paldies par tēju, Mēr-fij! Ar nepacietību gaidu svētkus.

Mērfijs neko neatbildēja, vienīgi uzsmaidīja Roga-nam, un, kad Rogans izgāja, lai uzmeklētu Laiamu, viņš veltīja šo smaidu Senonai.

— Viņš ir viltīgs, vai ne?

Šenona raudzījās tieši uz priekšu, nesaprašanā pārdomādama tikko notikušo sarunu.

— Kam es īsti piekritu?

— Atkarībā no tā, kā uz šo lietu lūkojas, vai nu nekam, vai it visam. Mūsu Rogans ir ļoti slīpēts. Es jau, vērodams jūsu sarunu, to paredzēju, tomēr ne reizi nepamanīju, ka viņš tevi būtu apvedis ap stūri, līdz viņš jau bija tevi pierunājis.

— Es nezinu, ko par to domāt, — Šenona nomurmināja.

— Man šķiet, ja es būtu mākslinieks un manus darbus augstu novērtētu tāds cilvēks, kurš ir pasaulslavens ar savām zināšanām mākslas jomā, mīlestību pret to un izpratni par labākajiem tās sasniegumiem, es justos lepns.

— Bet es neesmu gleznotāja.

Mērfijs pacietīgi salika rokas uz galda.

— Šenona, kāpēc tu esi paradusi sacīt to, kas tu neesi. Tu neesi īriete, tu neesi Megijas un Brī māsa, tu neesi gleznotāja. Tu neesi manī iemīlējusies.

— Tāpēc, ka vieglāk zināt to, kas tu neesi, nekā to, kas esi.

Mērfijs par to pasmaidīja.

— Nu, tagad tu pateici kaut ko prātīgu. Vai tu vienmēr izvēlies to, kas ir vieglāk?

— Nekad nebiju tā domājusi. Allaž esmu lepojusies ar faktu, ka stājos pretī izaicinājumiem. — Apmulsusi, arī mazliet nobijusies, viņa aizvēra acis. — Manā dzīvē noticis pārāk daudz pārmaiņu. Es vairs nespēju atrast stabilu pamatu zem kājām. Ikreiz, kad man šķiet, ka esmu to atradusi, viss atkal kļūst citāds.

— Un ir tik grūti virzīties uz priekšu pa līganu pamatu, kad esi pieradusi pie stabila. — Mērfijs piecēlās un apskāva Šenonu. — Nē, neuztraucies! — Kad Senona sastinga, viņš klusā balsī piebilda: — Es neko nedarīšu, tikai paturēšu tevi apskautu. Vienkārši piespied uz brīdi savu galvu man pie krūtīm, mīļā. Ļauj, lai daļa raižu pazūd.

t— Mana māte būtu bijusi sajūsmināta par šādiem maniem panākumiem.

— Tu nevari izjust to, ko justu viņa. — Mērfijs maigi glāstīja Šenonas matus, cerēdams, ka viņa šos glāstus uztvers tieši tā, kā tie bija domāti. Kā draudzības apliecinājumu. — Vai zini, mana māte reiz cerēja, ka es došos uz pilsētu un pelnīšu sev iztiku ar mūziku.

— Tiešām? — Viņa atklāja, ka galva lieliski jūtas pie Mērfija pleca. — Es gan domāju, ka visa tava ģimene cerējusi — vēlējusies —, lai tu esi fermeris.

— Šāda cerība mātei radās tad, kad viņa pamanīja, ka es interesējos par mūzikas instrumentiem un tamlīdzīgām lietām. Viņa gribēja, lai bērni sasniegtu vairāk, nekā viņa pati bija dzīvē redzējusi, un saproti, mani viņa mīlēja vairāk nekā šo lauku saimniecību.

— Un vai viņa bija vīlusies?

— Varbūt nedaudz, līdz saprata, ka šis darbs ir tieši tas, ko es vēlos darīt. — Viņš pasmaidīja Šenonas matos. — Varbūt mazliet pat arī vēlāk. Saki man, Šenona, — vai tu savā darbā esi laimīga?

— Protams. Man tas labi padodas, un man ir iespēja veidot savu karjeru. Vēl pēc dažiem gadiem man būs iespēja izvēlēties atbildīgu amatu Raja Tilmantona firmā vai arī pašai nodibināt savu firmu.

— Hmm... Vairāk gan izklausās pēc godkārīgiem plāniem nekā laimes.

— Kāpēc gan tām jābūt divām atšķirīgām lietām?

— Nezinu gan. — Mērfijs mazliet atgrūda Šenonu, jo viņu atkal bija pārņēmušas alkas Šenonu noskūpstīt, un ne jau tas viņai šobrīd bija nepieciešams. — Varbūt tev vajadzētu to pajautāt sev pašai un pārdomāt, vai zīmēšana citam tev sagādā tādas pašas izjūtas kā zīmēšana savas sirdsbalss ietekmē.

Viņš tomēr noskūpstīja Šenonu, bet pavisam viegli un uz pieres.

— Bet pagaidām tev vajadzētu smaidīt, nevis raizēties. Rogans savām galerijām atlasa tikai pašu labāko. Tu taču vēl neesi bijusi Enistimonā, vai ne?

— Nē. — Šenona nožēloja, ka Mērfijs palaidis viņu vaļā. — Vai tur ir galerija?

— Netālu. Ja tu vēlētos, es varu tevi turp aizvest. Bet šodien gan ne, — viņš sacīja un saviebies uzlūkoja pulksteni pie sienas. — Man vēl šis tas padarāms mājās, un es apsolīju izpalīdzēt Fīnijam ar traktoru.

— Jā, un es jau tāpat esmu tevi diezgan ilgi aizturējusi.

— Tu drīksti turēt mani, cik ilgi vien vēlies. — Viņš saņēma Šenonas roku un noglaudīja ar īkšķi viņas pirkstu kauliņus. — Varbūt tu šovakar atnāktu uz krodziņu? Es tev izmaksāšu kādu dzērienu, lai tu varētu nosvinēt.

— Es gan neesmu skaidrībā, ko svinēšu, bet var jau būt, ka aiziešu. — Kā paredzēdama, ko Mērfijs grasās darīt, Šenona pakāpās atpakaļ. — Mērfij, es neatnācu šurp, lai cīkstētos virtuvē.

— Es nemaz to neteicu.

— Tev acīs ir tāda izteiksme, — viņa nomurmināja. — Un tā man dod iemeslu iet projām.

— Manas rokas tagad ir tīras, tāpēc, ja es tevi noskūpstītu, es tevi nenotraipītu.

— Mani uztrauc nevis tas, ka tu mani notraipītu, bet gan tas, ka tu... ak, nekas. Labāk turi savas rokas gar sāniem! Es runāju nopietni.

Mērfijs paklausīdams pacēla rokas ar plaukstām uz augšu, tad juta, ka sirds krūtīs apgriežas otrādi, jo Šenona pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Paldies par tēju un plecu, kur piespiesties.

— Laipni lūdzu, katrā laikā vari dabūt gan vienu, gan otru.

Šenona nopūtās un atkāpās ar piespiešanos vēl vienu soli atpakaļ.

— Es zinu. Tavā klātbūtnē ir grūti būt prātīgai.

— Ja tu esi neprātīgā noskaņojumā, Fīnijs var pagaidīt.

Šenonai sanāca smiekli. Neviens vīrietis nekad nebija aicinājis viņu gultā šādā īpašā stilā.

— Ķeries pie sava darba, Mērfij! Manuprāt, es esmu gleznošanai atbilstošā noskaņojumā.

Viņa devās prom pa sētaspuses durvīm, jo tagad jau bija pieradusi pie ceļa pāri laukiem.

— Senona Bodina!

— Jā?—Atkal iesmējusies, viņa pagriezās un, redzēdama, ka Mērfijs iznāk pa durvīm, pagājās atpakaļ viņam pretī.

— Vai tu uzgleznosi kaut ko man? Kaut ko tādu, kas man atgādinātu tevi?

— Varbūt. — Senona atvadoties pamāja ar roku, apgriezās uz papēža un steigšus devās uz Blektornas kotedžas pusi.

Kotedžas dārzā, līdzās ziedošajam mandeļkokam, kuru bija iestādījis Mērfijs, saliekamajos ratiņos gulēja Keila. Viņas māte netālu ravēja puķudobi, un tēvs centās likt lietā visu savu daiļrunību, lai pierunātu Braienu ar kaut ko nodarboties iekšā mājā.

— Māja ir pilnīgi tukša. — Grcisons ar pašiem pirkstu galiņiem noglāstīja Braienas roku. — Viesi devušies apskatīt apkārtni. Mazā ir aizmigusi. — Braienas straujo uzbudinājuma trīsu iedrošināts, viņš paliecās mazliet tuvāk, lai pieskartos ar lūpām viņai pie kakla. — Nāc uz gultu, Braiena!

— Man jāstrādā.

— Puķes nekur neaizbēgs.

— Un nezāles arī ne. — Kad Greisons ar pašu mēles galiņu pieskārās viņas ādai, Braiena sajuta elektriskajai strāvai līdzīgas trīsas. — Ak, paskaties! Es gandrīz izrāvu asteri. Tagad ej prom un...

— Es tevi mīlu, Braiena. — Viņš satvēra Braienas plaukstas un piekļāva savas lūpas viņas delnām.

Viņas sirds un augums gluži vai kusa.

— Ak, Greis! — Kad Greisons kā pierunādams ar lūpām viegli pieskārās sievas mutei, viņas acis labpatikā aizvērās. — Mēs nedrīkstam. Kuru katru brīdi var atgriezties Šenona.

— Hmm... Kā tu domā, vai viņa ir uzminējusi, kā radusies Keila?

— Ne jau tas ir iemesls. — Bet viņas rokas jau apskāva Greisona kaklu.

Viņš izvilka no sievas matiem pirmo matuspraudi.

— Kas tad ir iemesls?

Braiena bija pārliecināta, ka zina šo iemeslu, un tas bija pavisam vienkāršs, tomēr ļoti svarīgs.

— Es mīlu tevi, Greis.

Ienākusi pagalmā, Šenona apstājās kā zemē iemieta. Viņas pirmā reakcija bija pārsteiguma pilns apmulsums, jo viņa bija iztraucējusi ļoti intīmu situāciju. Nākamā reakcija — un tā pārmāca pirmo — bija interese.

Tā būtu burvīga, romantiska glezna, viņa prātoja. Mazulīte, kas guļ zem gaiši sārtās sedziņas, koši ziedošās puķes, izžautā veļa, kura plivinājās uz auklas aiz mājas. Un vīrietis un sieviete, kas nometušies uz ceļiem zālē, pilnīgi nodevušies viens otram.

Žēl, ka nav līdzi skiču burtnīcas, viņa nodomāja.

Viņa laikam bija radījusi kādu troksni, jo Braiena sakustējās, pamanīja Šenonu un koši piesarka.

— Atvainojiet! Atā!

— Šenona... — Kaut gan Šenona jau bija pagriezusies, lai aizietu, Braiena atraisījās no Greisona skavām.

— Nemuļķojies!

— Uz priekšu, — Greisons izlaboja, kad Šenona vēl vilcinājās. — Muļķojies! Ej vien prom!

— Greis! — Braiena satriekta atstūma viņa rokas un piecēlās kājās. — Mēs... es te ravēju atraitnītes.

Šenona zobgalīgi pasmaidīja.

— A, to es pamanīju. Iešu pastaigāties.

— Tu jau tikko biji pastaigā.

— Nu un tad? Lai pastaigājas vēl! — Greisons piecēlās kājās, apskāva Braienas vidukli un veltīja Šenonai zīmīgu skatienu. Un labi ilgi. — Nepievērsdams uzmanību sievas ne gluži nopietni domātajai pretestībai, viņš izvilka no Braienas matiem vēl vienu matuspraudi.

— Vai — vēl labāk — paņem manu mašīnu. Tu vari... — Kad ieraudājās Keila, Greisons novaidējās.

— Viņai jānomaina autiņbiksītes. — Braiena izslīdēja no Greisona skāvieniem un piegāja pie ratiņiem. Uzjautrināta, turklāt juzdamās brīnišķīgi, jo vīrs ilgojās pēc viņas, Braiena uzsmaidīja Greisonam un paņēma mazo rokās.

— Tu varētu daļu savas enerģijas veltīt ravēšanai, Greis. Man vēl jāizcep pīrāgi.

— Kā tad! — Ar acīm redzamu nožēlu viņš raudzījās, kā aizslīd prom gan sieva, gan viņa cerības uz intīmu stundiņu. — Jācep pīrāgi...

— Atvaino! — Kad Braiena bija ienesusi bērniņu iekšā, Šenona paraustīja plecus. — Es ierados nelaikā.

— Ko tu neteiksi! — Greisons ar roku aptvēra Šeno-nas kaklu. — Tagad tev jāpalīdz man ravēt.

— Tas ir mazākais, ko es varu darīt. — Viņa biedriski iekārtojās zālē līdzās Greisonam. — Kā noprotu, neviens no viesiem nav mājās.

— Tie devušies uz skaistākajām apkārtnes vietām. Mēs jau dzirdējām tavus jaunumus. Apsveicu!

— Laikam jāsaka “paldies!”. Es vēl joprojām jūtos pārsteigta. Rogans prot tik viltīgi apgāzt un nogludināt, un nolīdzināt visus iebildumus, ka atliek vienīgi māt ar galvu un piekrist it visam, ko viņš saka.

— To viņš prot. — Greisons ieintriģēts pētīja Senonas profilu. — Vai tev būtu iebildumi tikt saistītai ar galeriju “Visa pasaule”?

— Nē. Es nezinu. — Viņa nemierīgi paraustīja plecus. — Tas nāca pārāk negaidīti. Man patīk, ja esmu sagatavota jaunumiem. Man jau ir savs darbs. —Kuru viņa jau vairākas nedēļas nebija pat atcerējusies, Šenona piepeši iedomājās. — Esmu pieradusi pie pasūtījuma darbiem ar noteiktu termiņu, pie strauja tempa, pie ļaužu pilnas lietišķas firmas. Gleznas, šāda veida gleznas, top vientulībā, un to rašanos vairāk nosaka noskaņojums nekā pieprasījums.

— Kaut arī esi pieradusi pie viena dzīves stila, tas nenozīmē, ka tu nespēj mainīt virzienu, ja gaidāmā balva ir diezgan liela. — Greisons palūkojās uz virtuves loga pusi. — Tas atkarīgs no tā, ko tu vēlies un cik ļoti to vēlies.

— Tieši to es neesmu izlēmusi. Es vilcinos spert šādu soli, Greis. Neesmu tā radusi. Allaž esmu zinājusi, kāds būs nākamais solis, ko speršu, un es biju tik droša, varbūt pat pārāk, par to, kāda es esmu.

Viņa domīgi ar pirkstu galiem noglaudīja koši violetu atraitnītes ziediņu.

— Varbūt tas bija tāpēc, ka man bija tikai vecāki — nekādu citu radu —, tāpēc allaž jutos spējīga iestāties pati par sevi, darīt tieši to, ko vēlējos. Bērnībā es nekad tā īsti ne ar vienu nesadraudzējos, jo mēs bieži pārcēlāmies no vienas dzīvesvietas uz citu. Tāpēc es spēju justies brīvi saskarsmē ar svešiem cilvēkiem un tikpat brīvi nepazīstamās vietās un situācijās, bet nekad neizjutu īstu pieķeršanos nevienam citam, tikai vecākiem. Kad mēs beidzot apmetāmies Kolum-busā, es jau biju izvirzījusi savus mērķus un koncentrējos to sasniegšanai uzmanīgi un soli pa solim. Tagad, viena vienīga gada laikā, esmu zaudējusi abus vecākus un aptvērusi, ka mana dzīve nav tāda, kādu es to biju iedomājusies. Piepeši es grozos ģimenes vidū, par kuras eksistenci man nebija ne jausmas. Nezinu, ko es jūtu pret viņiem, ne arī pret sevi.

Viņa atkal pacēla galvu un ar piespiešanos pasmaidīja.

— Oho! Tagad nu gan es daudz pateicu, vai ne?

— Parasti palīdz, ja esi izkratījis sirdi. — Greisons maigi noglāstīja Šenonas matus. — Manuprāt, ja tev labi padodas virzīšanās soli pa solim, tu spēsi turpināt darīt tieši to pašu, tikai mainot virzienu. Un vienai tev jābūt tikai tad, kad tu vēlies būt viena. Man pašam pagāja ilgs laiks, līdz es to apguvu. — Viņš noskūpstīja Šcnonu, likdams viņai pasmaidīt. — Senona, mīļā, atslābinies un priecājies par dzīvi!

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

No rīta Šenona nosprieda pastrādāt dārzā, lai piešķirtu vēl pēdējās nianses akvarelim, kurā bija attēlota Brai-ena. No mājas atskanēja rosīšanās, jo viesu ģimene no Meijo grāfistes pulcējās kopā, lai dotos prom no kotedžas un turpinātu savu ceļojumu dienvidu virzienā.

Šenona juta karsto smalkmaizīšu aromātu, kuras Brai-ena šorīt bija izcepusi brokastīm, kā arī smaržojam rozes, kas bija atvērušas pumpurus, vīdamās augšup gar terasi.

Berzēdama pirkstu kauliņus, Šenona pakāpās atpakaļ, lai nopētītu pabeigto darbu.

— Nu, tas tev ir izdevies burvīgi. — Turēdama pie rokas Laiamu, pār zālienu nāca Megija. — Protams, mūsu Braiena ir ideāls mākslas subjekts. — Viņa noliecās un noskūpstīja uz deguna Laiamu. — Tante Brī ir izcepusi tavas iemīļotās maizītes, mīļais. Ej un paņem kādu!

Kad Laiams aiztraucās prom, aizcirzdams aiz sevis virtuves durvis, Megija, pieri saraukusi, vēlreiz nopētīja akvareli.

— Tātad Roganam taisnība, — viņa nosprieda. — Kaut gan retas ir tās reizes, kad viņam nebūtu taisnība, un man tas šķiet neizturami. Viņš aizgādāja tavu gleznu ar akmens apli uz galeriju, pirms es pat paspēju to apskatīt.

— Un tu, protams, gribēji pati pārliecināties, vai tā ir laba.

— Skice ar Laiamu bija vairāk nekā laba, — Megija atzina. — Bet ar vienu ogles zīmējumu nepietiek, lai spriestu par talantu. Tagad varu tev apgalvot, ka Rogans noteikti vēlēsies dabūt šo, un viņš tevi vajās tik ilgi, līdz tu piekritīsi.

— Viņš nevajā, bet gan aukstasinīgi satriec.

Megijas smiekli bija strauji un skanīgi.

— Ak, tā nu gan ir taisnība. Lai Dievs viņam piedod! Kas tev šeit vēl ir? — Negaidīdama uzaicinājumu, viņa paņēma Senonas skiču burtnīcu un sāka to šķirstīt.

— Laipni lūdzu, — Šenona drūmi noteica.

Megija ieinteresēta kaut ko atzinīgi murmināja, tad

atkal sajūsmināta iesmējās.

— Šis tev noteikti jāuzglezno, Šenona. Obligāti jāuzglezno. Tas ir Mērfijs no galvas līdz papēžiem. Viņš un viņa zirgi. Sasodīts, kaut man piemistu tāds talants, lai varētu gleznot tamlīdzīgus portretus.

— Reizēm, kad es gleznoju akmens apli, es viņu tur redzēju tuvumā. — Šenona paslēja galvu tā, lai pati varētu redzēt attiecīgo lapu. — Es nespēju turēties pretī kārdinājumam viņu uzskicēt.

— Kad tu to uzgleznosi, es labprāt to nopirktu un uzdāvinātu viņa mātei. — Tad Megija sarauca pieri. — Ja vien tu līdz tam laikam nebūsi parakstījusi līgumu ar Svī-niju. Ja viņam tur būs kaut kāda teikšana, viņš man par šo gleznu pieprasīs neprātīgu maksu. Tas cilvēks par mākslas darbiem pieprasa neaptverama apjoma summas.

V v

— Šaubos, vai tevi tas varētu uztraukt. — Senona uzmanīgi noņēma pabeigto akvareli un novietoja uz galda. — Kad es pirms pāris gadiem aizgāju uz tavu izstādi Ņujorkā, man ļoti sakārojās nopirkt kādu lietiņu — gluži kā uzliesmojošu sauli, no kuras centra šāvās laukā neiedomājamas krāsas. Ta gan neatbilda manam ierastajam stilam, tomēr Dievs vien zina, cik ļoti es to alku iegūt.

V — “Uzlādētie sapņi”, — Megija, juzdamās bezgala glaimota, nomurmināja.

— Jā, tieši tā. Tad biju spiesta savas alkas pielīdzināt gada maksai par dzīvokļa īri — un tas ir pēc Ņujorkas cenām. Un jumts virs galvas man bija nepieciešams.

— Rogans to darbu pārdeva. Ja viņš to nebūtu pārde-

V

vis, es tev būtu to uzdāvinājusi. — Atbildot uz Senonas pārsteigto skatienu, Megija paraustīja plecus. — Pēc ģimenes cenām.

Aizkustināta, nezinādama, kā reaģēt, Senona uzlika uz molberta jaunu audeklu.

— Teikšu, ka tev veicies ar gudru menedžeri, kas rūpējas par tavām interesēm.

Tikpat samulsusi kā Senona, Megija sabāza rokas kabatās.

— Rogans man vienmēr saka tieši to pašu. Un viņš ir nolēmis tāpat rīkoties arī tavā labā.

— Kad būšu atgriezusies Ņujorkā, man vairs nebūs tik daudz laika gleznošanai. — Paņēmusi zīmuli, Šenona sāka viegli skicēt uz audekla.

Megija tikai sarauca uzacis. Kad sieviete ir māksliniece no galvas līdz papēžiem, viņa pazīst tādu arī otrā.

— Rogans jau šodien sagatavos līguma melnrakstu.

— Viņš gan rīkojas strauji.

— Straujāk, nekā tu paspēsi ievilkt elpu. Viņš gribēs piecdesmit procentus no peļņas, — viņa piebilda un apmierināta nosmīnēja. — Bet tu vari nokaulēt līdz četrdesmit procentiem, pamatojoties uz ģimenes un radniecības saitēm.

Šenona piepeši juta neomulīgu sausumu kaklā.

— Es vēl neesmu nekam piekritusi.

— Jā gan, bet tu piekritīsi. Rogans liks lietā savu daiļrunību, un viņš tevi apburs. Viņš būs prātīgs un lietišķs. Tu teiksi: nē, liels paldies, bet viņš palaidīs to gar ausīm. Ja nelīdzēs prātīgas runas, viņš atradīs kādu vājībiņu, ko pavērst savā labā, vai arī kādu personisku vēlēšanos, ko allaž atgādināt. Un, pirms būsi to aptvērusi, tu jau parakstīsies zem līguma. Vai tu allaž turi zīmuli tā?

Vēl joprojām saraukusi pieri par tikko dzirdēto pareģojumu, Šenona paraudzījās uz savu roku.

— Jā, es turu to pavisam brīvi.

— Hmm... Es gan satveru zīmuli ciešāk, bet es varētu pamēģināt arī tā. Pirms tu esi sākusi jaukt krāsas, man tev jāatdod šis te. — Viņa izņēma no kabatas papīrā ietītu lodi.

Tikko sajutusi tās svaru, Šenona saprata.

— Ak, tā ir lieliska! — Kad papīrs bija noņemts, viņa pacēla apaļo priekšmetu pret gaismu.

— Tu biji tā, kas padarīja lielāko tiesu darba tās gatavošanā, tāpēc tev tā jāpatur.

Šenona pagrieza lodi tā, ka koši zilais mirdzums tās iekšpusē mainīja gan toni, gan formu.

— Tā ir brīnišķīga. Paldies!

— Nav par ko. — Megija atkal pievērsās audeklam. Viņa varēja saskatīt vīrieša un zirga apveidus. — Cik ilgs laiks tev būs vajadzīgs, lai to pabeigtu? Es zinu, tas ir nejauks jautājums, un es to uzdodu tikai tāpēc, ka labprāt gribētu šo gleznu pasniegt Brenana kundzei, Mērfija mātei, kad viņa ieradīsies uz svētkiem.

— Ja radīsies vajadzīgā noskaņa, varbūt pietiks ar dienu vai divām. — Šenona nolika malā stikla lodi un atkal paņēma zīmuli. — Kas tie par svētkiem, un kad tie paredzēti?

— Tie būs nākamajā svētdienā, kaut kas līdzīgs viesībām — ar mūziku un dejošanu, un ēšanu. — Kad pa virtuves durvīm iznāca Braiena, Megija palūkojās viņas virzienā. — Es šai nabaga nesaprašai jenkiju pārstāvei stāstu, kādi svētki mums gaidāmi. Kur ir mans vējgrābslis?

— Kopā ar Greisonu devās uz ciematu. Man paziņoja, ka tā esot vīriešu darīšana. — Braiena apstājās, tad, ieraugot uz galda akvareli, sāka starot smaidā. —Ak, es jūtos tik glaimota! Cik tev burvīgi padodas, Senona! — Viņa piesardzīgi palūkojās uz jaunā audekla pusi. Pieredze ar Megiju bija viņai iemācījusi, ka mākslinieku garastāvoklis mēdz mainīties kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. — Tas ir Mērfijs, vai ne?

— Tas būs Mērfijs, — Šenona, acis piemiegusi, nomurmināja. — Es nemaz nezināju, ka tu gatavojies rīkot svētkus, Brī.

— Svētkus? Ā, tos svētkus. Nē, tos rīko Mērfijs. Mēs sākumā bijām pārsteigti, jo viņa radi tikai pirms dažām nedēļām bija ieradušies uz Keilas kristībām. Bet daudzi no viņiem ieradīsies atkal, lai iepazītos ar tevi.

Senonai izkrita no rokām zīmulis. Viņa gausi noliecās, lai to paceltu.

— Kā, lūdzu?

— Viņi ar nepacietību gaida, kad varēs iepazīties ar tevi, — Braiena turpināja, pārāk aizrāvusies ar audekla aplūkošanu, lai pamanītu, ka Megija, acis izvalbījusi, taisa visādas grimases uz viņas pusi. — Cik burvīgi, ka Mērfi-ja māte ar vīru tik drīz atkal var atbraukt šurp no Korkas.

Senona pagriezās.

— Kāpēc lai viņi vēlētos ar mani iepazīties?

— Tāpēc ka... — Viņa bija sapratusi brīdinošos skatienus, tikai mazliet par vēlu. Saminstinājusies Braiena sāka atraisīt savu priekšautu. — Nu, vienkārši... Megij?

— Nemaz neskaties uz mani! Ja jau sāki runāt, tad pabeidz.

— Jautājums ir pavisam vienkāršs, Braiena. — Šeno-na gaidīja, līdz Braiena atkal pacēla skatienu. — Kāpēc gan lai Mērfija māte un citi viņa radi vēlētos braukt šurp iepazīties ar mani?

— Nu, kad Mērfijs viņiem pavēstīja, ka lencot tevi, viņi...

— Ko? — Senona nometa zīmuli zemē, lai apvaldītu dusmu uzliesmojumu. — Vai viņš ir jucis vai plānprātīgs? Cik gan reižu man viņam jāstāsta, ka mani tas neinteresē, lai viņš spētu to beidzot iedabūt savā cietajā pakausi?

— Varu saderēt, ka vēl ļoti daudzas reizes, — Megi-ja smīnēdama atsaucās. — Visā ciematā tiek slēgtas derības, un vispārējais viedoklis ir tāds, ka jūnijā varētu notikt kāzas.

— Megij! — Braiena nošņāca.

— Kāzas? — Šenona izdvesa kaut ko līdzīgu vaidam un lāstam vienlaikus. — Tas nu ir par traku! Viņš uzaicina šurp savu māti, lai tā mani novērtētu, viņš pamudina cilvēkus uz derībām...

— Patiesībā tas, kurš ierosināja derības, bija Tims O’Malijs, — Megija iestarpināja.

— Viņš ir jāaptur.

— Ak, ja Tims iesaistījies derībās, tad viņu nekas vairs nespēj apturēt.

Nespēdama uztvert to visu kā joku, Šenona veltīja Megijai iznīcinošu skatienu.

— Vai tev tas šķiet smieklīgi? Ka cilvēki, kurus es pat nepazīstu, noslēguši par mani derības?

Megijai pat nevajadzēja apdomāt atbildi.

— Jā. — Tad iesmējusies viņa saķēra Šenonas plecus un sapurināja tos. — Ak, nomierinies taču! Neviens nevar piespiest tevi darīt to, ko tu nevēlies.

— Mērfijs Maldūns var sevi uzskatīt par līķi.

Vairāk uzjautrināta, nekā juzdama līdzi, Megija papli-

ķēja viņai pa vaigu.

— Man šķiet, ja viņš tevi tiešām interesētu tik maz, kā tu apgalvo, tad tu vis nebūtu saniknota. Ko tu par šo lietu domā, BrI?

— Es domāju, ka jau tāpat esmu pateikusi vairāk, nekā būtu vajadzējis. — Bet viņa nespēja apvaldīt sirds-balsi. — Viņš tevi mīl, Šenona, un es nespēju nejust viņam līdzi. Es zinu, ko nozīmē neprātīgi iemīlēties un nespēt atrast izeju no šādas situācijas, lai arī par kādu muļķi tas cilvēku padarītu. Neesi pret viņu pārāk barga.

Dusmas pagaisa tikpat ātri, kā bija uzliesmojušas.

— Nebūtu taču pareizi, ja es ļautu tam turpināties, ja jau šīm attiecībām nav nākotnes?

Megija paņēma skiču burtnīcu un atvēra lapu, no kuras raudzījās Mērfijs.

— Vai tiešām? — Kad Šenona nebilda ne vārda, Megija atkal nolika burtnīcu sāņus. — Svētki būs vairāk nekā pēc nedēļas. Tev vēl atliks laika to visu pārdomāt.

— Es sākšu tūlīt. — Šenona paņēma akvareli un ienesa to mājā. Pa ceļam uz savu istabu Šenona domās izmēģināja visu, ko sacīs Mērfijam, kad gadīsies viņu sastapt.

Žēl gan, ka viņai vajadzēs pārtraukt abu draudzību tieši tajā brīdī, kad viņa bija sākusi aptvert, cik ļoti daudz tā viņai nozīmē. Bet viņa šaubījās, vai Mērfiju spēs apturēt kaut kas mazāks kā pilnīga attiecību pārtraukšana.

Un viņš pats vien bija tajā vainīgs, muļķis tāds. Viņa ar pūlēm savaldījās vismaz tik daudz, lai uzmanīgi atslietu audeklu pie savas istabas sienas. Piegājusi pie loga, viņa pārlūkoja laukus. Pēc mirkļa viņa pamanīja kaut kādu kustību aiz mājas.

Lieliski. Viņa bija notvērusi zvēru tā alā.

Pa galvu pa kaklu Šenona metās lejup pa kāpnēm un ārā. Viņa bija tikusi pusceļā līdz vārtiem, te pēkšņi pamanīja uz iebraucamā ceļa stāvam mašīnu un tai abās pusēs Braienu un Megiju.

Šenonai pat nevajadzēja neko redzēt, lai zinātu, ka tur pilnā sparā norisinās strīds. To viņa varēja saklausīt Megijas balss skarbajā un nepacietīgajā tonī. Šenonai būtu bijis vieglāk doties savu ceļu, bet viņa ieraudzīja Braienas seju.

Tā bija bāla un stīvi savaldīga, vienīgi acis liecināja par kaut ko citu. Pat no divu jardu attāluma Šenona spēja saskatīt tajās degošo aizvainojumu.

Viņa sakoda zobus. Šķiet, šodien bija tā diena, kad viņai jāpārvar emocionālas krīzes. Un, sasodīts, viņa bija tam atbilstošā noskaņojumā.

Kad Šenona piegāja pie mašīnas un uzlūkoja Mēvu, dusmu pilnie vārdi spēji pieklusa.

— Šenona! — Braiena sažņaudza rokas. — Es tevi neesmu iepazīstinājusi ar Lotiju. Iepazīstieties, Lotija Sa-livana un Šenona Bodina.

Sieviete ar apaļīgo seju un apmulsušo sejas izteiksmi turpināja trausties laukā no mašīnas šofera puses.

— Priecājos iepazīties, — viņa sacīja un aši atvainojoties pasmaidīja. — Un esiet laipni lūgta mūsu pusē.

— Kāp atpakaļ mašīnā, Lotij! — Mēva uzsauca. — Mēs te nepaliksim.

— Tad brauc pati prom, — Megija atcirta. — Lotija šeit ir gaidīta viešņa.

— Un es neesmu?

— Tu pati to izvēlējies. — Megija sakrustoja rokas uz krūtīm. — Ja vēlies, vari gandēt pati savu dzīvi, bet Brai-enai tu to nenodarīsi.

— Konkanona kundze. — Šenona pabīdīja Megiju sānis. — Es gribētu ar jums aprunāties.

— Man tev nekas nav sakāms.

— Labi. Tādā gadījumā varat paklausīties. — Ar acs kaktiņu Šenona pamanīja Lotijas atzinīgo galvas mājienu. — Vai mums tas patīk vai ne, starp mums abām ir zināma saistība. Mūs vienojušu meitas, un es nevēlos kļūt par jūsu nesaskaņu iemeslu.

— Neviens šīs nesaskaņas nerada, tikai viņa pati, — Megija dusmīgi iestarpināja.

— Klusē, Megij! — Šenona ignorēja māsas dusmīgo šņācienu un turpināja. — Jums ir tiesības būt dusmīgai, Konkanona kundze. Un arī aizvainotai, vienalga, vai cieš jūsu lepnums vai sirds. Tomēr fakts ir tāds, ka jūs nevarat vērst citādi to, kas noticis, vai tā sekas ne vairāk par mani.

Kaut arī Mēva neko neatbildēja, tikai nikni raudzījās taisni uz priekšu, Šenona bija stingri nolēmusi pabeigt iesākto.

— Mana loma visā šajā lietā ir diezgan netieša, vairāk gan seku, nekā iemesla ainā. Un patiesībā nav īstas nozīmes, vai jūs bijāt piederīga pie šā iemesla vai ne.

Tādi vārdi lika Mēvai pagriezt galvu un izgāzt uz Še-nonu savas dusmas.

— Tu vēl uzdrošināsies apgalvot, ka es biju iemesls, lai tava māte uzsāktu ārlaulības sakaru ar manu vīru?

— Nē. Es tur nepiedalījos. Mana māte savā rīcībā nevainoja nevienu un katrā ziņā jau nu ne jūs. Un es gribu apgalvot vienīgi to, ka ir vienalga, kādu lomu esat spēlējusi jūs. Kāds varētu uzskatīt, ja jūs viņu nemīlējāt, jums arī nevajadzētu raizēties, ka viņš sev atradis citu. Es tam nepiekrītu. Jums ir visas tiesības raizēties. Tas, kā viņš rīkojās, nebija pareizi.

Megijas nākamo protestu apklusināja Šenonas saltais skatiens.

— Tas nebija pareizi, — viņa atkārtoja, juzdamās apmierināta, ka neviens viņu nepārtrauc. — Vienalga, vai raugāmies uz to no morālā, reliģiskā vai intelektuālā viedokļa. Jūs bijāt viņa sieva, un, lai arī cik neapmierināti jūs abi bijāt šajā laulībā, to vajadzēja tomēr ņemt vērā. Cienīt. Tā nenotika, un tas, ka jūs to atklājāt tikai pēc visiem šiem gadiem, nepavisam nemazina dusmu vai neuzticības jūtas.

Senona žigli ievilka elpu, labi apzinādamās, ka Mēvas uzmanība tagad pilnībā pievērsta viņai.

— Es nevaru atgriezties pagātnē un nepiedzimt, Kon-kanona kundze. Lai arī ko mēs abas darītu, tas nepārraus šīs saites starp mums, tāpēc mums būs ar tām jāsamierinās.

Viņa atkal brīdi klusēja. Mēva tagad raudzījās viņā ieintriģēta, ar piemiegtām acīm.

— Mana māte nomira, pirms paspēju atsaukt viņai sacītos skarbos vārdus. Tagad es vairs neko nevaru līdzēt un visu mūžu to nožēlošu. Tāpēc neļaujiet kaut kam tādam, ko jūs nespējat mainīt, sagraut to, kas jums šobrīd pieder.

Es drīz aizbraukšu. Bet Megija un Brī, un jūsu mazbērni paliks šeit.

Apmierināta, ka centusies darīt visu, kas bijis viņas

V

spēkos, Senona pakāpās atpakaļ.

— Un tagad, ja jūs mani atvainosiet, man jādodas piebeigt kādu vīrieti.

Viņa devās pa ceļu uz priekšu, bet nebija nogājusi vēl piecus soļus, kad dzirdēja atveramies mašīnas durvis.

— Meitēn!

Senona apstājās, pagriezās un mierīgi ieskatījās Mē-vai acīs.

— Jā?

— Tu izteici savu viedokli. — Lai arī cik pūļu prasīja tāda neliela piekāpšanās, Mēva atzinīgi pamāja ar galvu. — Un tev piemīt vairāk prāta, nekā jebkad bijis tam vīrietim, kura asinis tek tavās dzīslās.

Senona saprotoši pamāja ar galvu.

— Paldies!

Kamēr Šenona turpināja savu ceļu, pārējie blenza uz Mēvu tā, it kā viņai būtu izauguši spārniņi.

— Nu, vai grasāties stāvēt te ārā visu dienu? — Mēva noprasīja. — Kusties taču veicīgāk, Lotij! Es gribu iet iekšā un redzēt savu mazmeitu.

Nav slikti, Šenona nosprieda un pielika soli. Ja viņai kaut uz pusi veiktos tā tikt galā ar Mērfiju, viņa varētu uzskatīt šo dienu par lielisku.

Sasniegusi fermu un nogriezusies gar mājas stūri, viņa ieraudzīja Mērfiju stāvam pie aitu aploka līdzās līkkājainam maza auguma vīrietim ar pīpi zobos.

Viņi neko neteica, bet Šenona bija gatava apzvērēt, ka starp abiem norisinās kaut kas līdzīgs sarunai.

Piepeši vecākais vīrietis pakratīja galvu.

— Nu labi, Mērfij. Divas cūkas.

— Es būtu pateicīgs, ja jūs varētu tās man paturēt, Maknī kungs. Tikai dienu vai divas.

— To es varu. — Viņš iegrūda pīpi dziļāk mutē un jau devās uz aploka pusi, bet tad pamanīja Senonu. — Tev, draugs, ir ciemiņš.

Mērfijs palūkojās uz to pusi un plati pasmaidīja.

— Šenona! Es tā priecājos tevi redzēt!

— Labāk nemaz nesāc, paviān. — Viņa piegāja klāt, lai iebakstītu ar pirkstu viņam krūtīs. — Tu man tūlīt daudz ko paskaidrosi.

Maknī turpat līdzās saausījās.

— Vai tad šī te būs tā īstā, Mērfij?

Novērtēdams radušos situāciju, Mērfijs pakasīja

zodu.

— Šī pati.

— Tu gan ilgi meklēji, bet esi izvēlējies patiesu skaistuli. Uzliesmojot dusmām, Šenona pagriezās pret Maknī

kungu.

— Ja jūs riskējāt ar savu naudu, lai saderētu par šo te idiotu, varat no savas naudiņas atvadīties.

— Vai tad tiek rīkotas derības? — Maknī aizvainots noprasīja. — Kāpēc man neviens par tām neteica?

Kamēr Šenona prātoja, vai nebūtu jauki sasist viņu abu galvas kopā, Mērfijs papliķēja viņai pa roku.

— Vai tu mani neatvainotu uz pavisam mazu brītiņu, mīļā? Vai palīdzēt jums noķert to jēru, ko esat izraudzījies, Maknī kungs?

— Nē, es pats varu tikt ar to galā, un izskatās, ka tev šobrīd pašam darba pilnas rokas. —Ar pārsteidzošu veiklību vecais vīrs ielēca aplokā, izbaidīdams blējošās aitas uz visām pusēm.

— Mēs iesim iekšā.

— Mēs paliksim tepat, — Šenona atcirta un nosodījās, kad Mērfijs cieši satvēra viņas roku.

— Mēs iesim iekšā, — viņš atkārtoja. — Man patiktu, ja tu klaigātu uz mani privātos apstākļos.

Ierastajā rūpībā Mērfijs apstājās pie lieveņa un novilka savus dubļainos gumijas zābakus. Tad viņš atvēra Še-nonai durvis un kā jebkurš labi audzināts vīrietis nogaidīja, kamēr viņa strauji iebrāžas iekšā.

— Varbūt apsēdīsies?

— Nē, velns un elle, es nesēdēšu!

Mērfijs paraustīja plecus un atspiedās pret galdu.

— Tātad pastāvēsim. Vai tev ir kaut kas uz sirds?

V

Viņa mierīgais tonis tikai uzdzina Senonai vēl lielākas dusmas.

— Kā tu uzdrošinies saziņot visus savus radus un likt viņiem braukt šurp, lai apskatītu mani, it kā es būtu kāds no taviem zirgiem, kas paredzēti izsolei?

Mērfija seja redzami atslābinājās.

— Tu maldies. Es lūdzu, lai viņi atbrauc iepazīties ar tevi. Un tas ir kaut kas pavisam cits.

— Tas nav nekas cits. Un tu liec viņiem ierasties izdomāta iemesla pēc. Tu viņiem paziņoji, ka lencot mani.

— Bet es patiesi tevi lencu, Šenona.

— Mēs par to jau izrunājāmies, un es netaisos to atkal sākt no gala.

— Ļoti labi. Vai drīkstu piedāvāt tev tēju?

Šenona tik sparīgi grieza zobus, ka jutās pārsteigta, kā

viņai vispār tie vēl palikuši mutē.

— Nē, tu nedrīksti piedāvāt man tēju.

— Man tev ir arī kaut kas cits. — Viņš pasniedzās pie plaukta sev aiz muguras un paņēma kādu kārbiņu. — Pirms pāris dienām es biju Enisā un nopirku tev šo. Vakar aizmirsu tev to atdot.

Ar tādu žestu, ko pati atzina par bērnišķīgu, Šenona aizlika rokas aiz muguras.

— Nē, nekādā ziņā. Es nepieņemšu no tevis dāvanas. Tas vairs nepavisam nav nekāds joks, Mērfij.

Viņš atvēra kārbiņu pats.

— Tev patīk glītas mantiņas. Šie te saistīja manu uzmanību.

Par spīti apņēmībai, Šenona palūkojās uz atvērto kārbiņu. Tie tiešām bija glīti — muļķīgi, glīti auskariņi un tieši tādi, kādus viņa pati būtu izvēlējusies. Viena virs otras divas citrīna un ametista sirsniņas.

— Mērfij, tie taču ir dārgi! Ņem tos atpakaļ!

— Ja tu raizējies par manu naudasmaku, Šenona, es neesmu nekāds nabags.

— Es arī par to domāju, bet tas ir otršķirīgs iemesls. — Viņa piespieda sevi novērst acis no burvīgajiem akmentiņiem. — Es nepieņemšu no tevis dāvanas. Tas tevi tikai iedrošinātu.

Mērfijs piegāja Šenonai klāt — tagad viņa jutās piespiesta pie ledusskapja.

— Neuzdrošinies tuvoties!

— Tev šodien nav nekādu auskaru, — Mērfijs piezīmēja. — Tāpēc mēs tos tikai pielaikosim. Stāvi mierīga, mīļā, es neesmu pārliecināts, ka protu ar tiem apieties.

Kad Mērfijs ķērās pie pirmā auskara ielikšanas, Šeno-na uzšāva viņam pa pirkstiem un iekliedzās, kad viņš iebikstīja auskara kājiņu viņas auss ļipiņā.

— Tu pati uzprasījies, — Mērfijs nomurmināja, pievērsdams šim darbam visu savu uzmanību.

— Es tev sitīšu, — Šenona caur zobiem izgrūda.

— Pagaidi, kad būšu beidzis. Vīrietim šis ir piņķerīgs darbs. Kāpēc gan viņi veido tās skaviņas tik sasodīti mazas? Tā. — Gluži kā cilvēks, kurš apmierināts ar grūta darba pabeigšanu, Mērfijs pakāpās atpakaļ un aplūkoja paveikto. — Tie tev piestāv.

— Vājprātīgam jau neko neieskaidrosi, — Šenona sev atgādināja. — Mērfij, piezvani saviem radiem un pasaki, lai viņi nebrauc šurp.

— To es vairs nevaru izdarīt. Viņi ar nepacietību gaida šos svētkus un iepazīšanos ar tevi.

Šenona savilka rokas dūrēs.

— Nu labi, tad piezvani un pasaki viņiem, ka tu kļūdījies vai esi pārdomājis, vienalga ko, ka mēs neesam nekāds pāris.

Mērfija piere saraucās.

— Vai tu gribi teikt, lai saku viņiem, ka es negrasos ar tevi precēties?

— Tieši tā. — Šenona kā apsveikdama papliķēja viņam pa roku. — Beidzot tev pielēca.

— Man gan ļoti negribas tev atteikt, bet es negrasos melot saviem radiem. — Mērfijs bija pietiekami veikls, lai izvairītos no pirmā sitiena, tad arī no nākamā. Trešais gandrīz ķēra, jo viņš bija saliecies no smiekliem, tomēr viņš izlocījās, satverdams Šenonu ap vidukli un aizgriezdams viņu reibinošā lokā. — Ak Dievs, tu esi man kā radīta, Šenona! Esmu neprātīgi tevī iemīlējies.

— Neprātīgi, — viņa iesāka, bet visus nākamos vārdus apslāpēja Mērfija skūpsts.

Tas padarīja Šenonu bez elpas. Viņa vairs nespēja to atgūt. Kamēr viņa bija cieši sagrābusi Mērfija plecus, viņš turpināja griezt Šenonu apkārt, līdz elpas trūkumam pievienojās arī reibonis. Viņa skūpsti satrauca Šenonu vēl vairāk. Arī tad, kad viņš izbeidza mežonīgo griešanos, Še-nonai šķita, ka istaba vēl aizvien līgojas un viņas sirds līdz ar to.

Cauri miglainajai iekārei pazibēja tikai viena vienīga doma: viņai neatliek nekas cits kā mīlēt Mērfiju.

— Es nepieļaušu, lai tā notiktu. — Panikas izraisītā spēku pieplūdumā viņa atgrūda Mērfiju.

Viņas mati bija sajaukti, acis plati ieplestas un apjukuma pilnas. Mērfijs varēja saskatīt viņai kaklā strauji sitamies pulsu, un skūpstu iespaidā viņas vaigi bija koši piesarkuši.

— Nāc ar mani uz gultu, Šenona. — Viņa balss bija dobja, skarba un piesmakuši. — Ak Dievs, kā es gribu tevi! Ikreiz, kad tu aizej projām, manī paliek tukšums un uzmācas drausmīgas bailes, ka tu varētu neatgriezties. —

Viņš izmisīgi atkal pievilka Šenonu klāt un paslēpa seju viņas matos. — Es nespēju noskatīties, kā tu aizej, nekad neizbaudījis tevi visā pilnībā.

— Nedari tā... — Senona cieši aizmiedza acis un izcīnīja nežēlīgu kauju ar to, kas mita viņā. — Tu taču nepieļausi, ka tas būtu kaut kas tik vienkāršs kā vienīgi pār-gulēšana kopā, un es nedrīkstu pieļaut, lai tas būtu kas vairāk.

— Tas jau ir kaut kas vairāk. Neizsakāmi vairāk. — Mērfijs parāva Šenonu atpakaļ. Tad atcerējies atlaida savas rokas, pirms viņa pirksti bija paspējuši nodarīt Šeno-nai sāpes. — Vai tas ir tāpēc, ka es tik neveikli izturos? Reizēm es patiesi izturos neveikli, jo, būdams tavā tuvumā, vairs nespēju skaidri domāt.

— Nē, vaina nav tevī, Mērfij. Vaina ir manī pašā. Manī un tajos plānos, ko tu par mums esi iedomājies. Un es tos esmu uzņēmusi daudz neveiklāk nekā tu. — Viņa centās dziļi ievilkt elpu, bet atklāja, ka krūtis ir sāpīgi saspringtas. — Tāpēc es grasos kaut ko darīt, lai labotu šo situāciju. Es vairs ar tevi nesatikšos. — Šenonai bija grūti raudzīties Mērfijam acīs, tomēr viņa nenolaida skatienu. — Tā mums abiem būs vieglāk. Es sākšu gatavoties, lai atgrieztos Ņujorkā.

— Tā ir bēgšana, — viņš mierīgi atsaucās. — No kā tu bēdz — no manis vai pati no sevis?

— Tur ir mana dzīve. Man jāatgriežas tajā.

Niknums, kas pārņēma Mērfiju, neatstāja vietas vairs

nekādām citām izjūtām, pat bailēm ne. Nenolaidis no Še-nonas savas dusmās zvērojošās acis, viņš iebāza roku kabatā un nometa uz galda to, ko bija tajā nēsājis.

Šenonas nervi saspringa, pirms viņa bija palūkojusies uz šo priekšmetu. Tas bija izkalts vara loks ar ērzeļa figūru. Šenona zināja, ka tam otrā pusē jābūt saspraudei, biezai un izturīgai, lai varētu to piestiprināt pie jātnieka apmetņa.

Mērfijs vēroja, kā Šenona kļūst bāla kā krīts. Viņas pirksti pasniedzās pēc šā priekšmeta, tad spēji atrāvās un aizsargājoties savilkās dūrē.

— Kas tas tāds ir?

— Tu zini, kas tas ir. — Kad Šenona papurināja galvu, Mērfijs nikni nolādējās. — Nemelo pati sev! Tā nav godīgi.

Šenona iztēlē spēja tos saskatīt: gan piespraudi, gan lietus izmērcēto apmetni.

— Kur tu to dabūji?

— Zēns būdams, es to atradu akmens apļa pašā centrā. Un turpat aizmigu ar to rokās. Un pirmo reizi sapnī redzēju tevi.

Kaut arī viņas vīzijas pagaisa, Šenona nespēja atraut acis no piespraudes.

— Tas nav iespējams.

— Tā notika, tieši tā, kā es tev stāstīju. — Mērfijs paņēma piespraudi rokā un pastiepa to uz Šenonas pusi.

— Es to negribu. — Šenonas balsī iezagās panika.

— Pusi sava mūža esmu to glabājis tev. — Tagad jau mazliet nomierinājies, viņš atlika piespraudi atpakaļ kabatā. — Varu paturēt ari ilgāk. Tev nav jābrauc projām, pirms neesi pilnībā izbaudījusi to laiku, ko biji paredzējusi pavadīt ar savām māsām. Es tev vairs nepieskaršos, ne arī uzstāšu, lai tu man sniegtu to, ko nevēlies sniegt. Es tev to apsolu.

Viņš savu solījumu turēs. Tagad Šenona viņu pazina pietiekami labi, lai vēl par to šaubītos. Kā gan lai viņa vainotu Mērfiju tajā, ka viņš devis solījumu, kādu pati pieprasīja. Bet kas lika viņai justies nekrietnai un nelaimīgai?

— Tu neesi man vienaldzīgs, Mērfij. Es nevēlos tevi sāpināt.

Senonai nebija ne jausmas, cik ļoti lielā mērā viņa tieši to ir izdarījusi. Bet Mērfijs centās runāt pavisam vienaldzīgi.

— Esmu pieaudzis vīrietis, Šenona, un varu pats par sevi parūpēties.

Šenona bija pārliecināta, ka spēs mierīgi aiziet prom. Taču viņa atklāja, ka atkal vēlas atrasties Mērfija apskāvienos, cieši piekļauties viņam.

— Es negribu zaudēt tavu draudzību. Pavisam īsā laikā tā man kļuvusi nozīmīga.

— Tu nemaz nevari to zaudēt. — Mērfijs pasmaidīja, kaut arī viņam nācās piespiest rokas cieši pie sāniem, lai savaldītos un nepieskartos Šenonai. — Par to tu vari neraizēties.

Šenona ari centās neraizēties, kad devās prom. Un viņa pūlējās pārāk nedomāt par to, kāpēc viņai piepeši gribas raudāt.

ČETRPADSMITĀ NODALA

y

Mērfijs ķērās pie staļļu tīrīšanas. Fiziskais darbs bija viņa dzīves sastāvdaļa, un viņš zināja, kā likt lietā muskuļu spēku un sviedrus, lai atvieglotu domas.

Šajā dienā metode nelīdzēja.

Viņš iedūra lāpstu vircainajos pakaišu salmos un uzmeta tos jau palielajā, ķerrā piekrautajā kaudzē.

— Tev allaž bijuši lieliski mērķi, vai ne, Mērfij? — Viņam aiz muguras uzradās Megija. Viņa gan smaidīja, bet viņas skatiens cītīgi pētīja Mērfija seju. Un tas, ko viņa pamanīja, sāpināja viņas sirdi.

— Kāpēc tu nestrādā? — Mērfijs, nepārtraukdams darbu, ierunājās, pat nepalūkojies atpakaļ. — Var dzirdēt rūcam tavu kausējamo krāsni.

— Gan tikšu arī līdz tai. — Viņa piegāja Mērfijam tuvāk un atspieda roku pret atvērtajām staļļa durvīm. — Vakar es neiegriezos, jo nospriedu, ka tev būs nepieciešams kāds brītiņš, lai atvilktu elpu. Tāpēc nogaidīju līdz rītam. Vakar, atgriezusies no tevis apciemošanas, Šenona izskatījās ļoti nelaimīga.

— Es darīju visu, kas manos spēkos, lai viņu nomierinātu. — Viņš vairāk neko nepiebilda, bet iedūra lāpstu jaunā mēslu kaudzē.

— Un kas nomierinās tevi pašu, Mērfij? — Megija uzlika roku viņam uz muguras un tur ari to atstāja, kaut arī Mērfijs dusmīgi paraustīja plecu. — Es taču redzu, ko tu pret viņu jūti, un man ļoti nepatīk, ka tu esi nelaimīgs.

— Tad labāk turies no manis pa gabalu, jo esmu ieplānojis ilgi būt tāds. Sasodīts, pakāpies atpakaļ, citādi notašķīšu ar mēsliem.

Taču Megija saķēra lāpstas rokturi un brīdi dusmīgi centās to viņam atņemt.

— Labi. — Viņa palaida lāpstu vaļā un saberzēja rokas. — Turpini vien svaidīt mēslus, cik vien tev ienāk prātā, bet tu parunāsies ar mani.

— Mans nav tāds garastāvoklis, lai vēlētos kompāniju.

— Kopš kura laika es esmu kļuvusi par kompāniju?

— Sasodīts, Megij, ej prom! — Ar dusmās zvērojošām acīm Mērfijs strauji pagriezās pret viņu. — Man nav vajadzīga tava žēlošana, man nav vajadzīga tava līdzjūtība, un man nepavisam nav vajadzīgi kaut kādi sasodīti padomi!

Megija savilka rokas dūrēs, iesprieda tās sānos un nostājās tieši viņam pretī.

— Ja tu domā, ka varēsi tikt vaļā no manis ar riebīgiem vārdiem un vēl riebīgāku uzvešanos, tad tu esi kļūdījies, draudziņ.

Kaut gan tas bija grūti izdarāms, tomēr Mērfijs centās, cik vien iespējams, noslēpt savu niknumu, jo zināja, ka Megiju viņš ar to neiebiedēs.

— Piedod, Megija Mēja! Man nevajadzēja izgāzt savu niknumu uz tevi. Man kādu laiku jābūt vienam.

— Mērfij...

Ja viņš tūlīt pat nedabūs Megiju prom, Megija salauzīs viņa pretestību.

— Nav jau tā, ka es nejustos pateicīgs par tavu vēlēšanos man palīdzēt. Bet es neesmu tam gatavs. Man vienam pašam jāaplaiza savas brūces. Esi nu draugs, mīļā, un liec mani mierā!

Atmetusi cerību šodien kaut ko panākt, Megija izdarīja vienīgo, ko spēja, un piespieda savu vaigu pie Mērfi-ja vaiga.

— Vai atnāksi ar mani parunāties, kad būsi tam gatavs?

— Noteikti aiziešu. Tagad ej nu prom, pazūdi! Man šodien ir tik daudz darāmā.

Kad Megija bija aizgājusi, Mērfijs iedūra lāpstu mēslu kaudzē un klusi, bet neganti lādējās, līdz pietrūka vārdu.

Viņš strādāja kā apmāts, līdz norietēja saule, un tad, kad tā uzausa, cēlās augšā, lai mestos darbā atkal. Kad beidzot, paņēmis aukstu sviestmaizi un alus pudeli, Mērfijs sadomāja atpūsties, viņa labi trenētie muskuļi smeldza.

Kaut arī vēl bija tikko astoņi, Mērfijs jau prātoja par došanos gulēt, bet tobrīd strauji atvērās sētaspuses durvis. Ienāca Rogans un Greisons, un viņiem apmierināts sekoja Kons.

— Mēs esam ieradušies misijā, Mērfij. — Greisons uzsita viņam uz pleca, tad pievērsās trauku skapim.

— Tātad tā būs misija. — Kad Kons noguldīja galvu Mērfijam uz ceļiem, viņš automātiski pakasīja tam aiz ausīm. — Kāda veida misija?

— Mums ir pavēlēts izvilkt tevi no drūmā noskaņojuma. — Rogans nolika uz galda pudeli un attaisīja korķi. — Neviens no mums nedrīkst atgriezties mājās, pirms šis uzdevums nebūs izpildīts.

— Brī un Megija jau divas dienas lauza galvu tevis dēļ, — Greisona iestarpināja.

— Nav nekādas vajadzības ne lauzīt galvu, ne nākt mani mierināt. Es grasījos iet gulēt.

— Tu, būdams īrs, nedrīksti uzgriezt muguru diviem draugiem un “Jamison’s” viskija pudelei. — Greisons citu pēc citas trokšņaini uzlika uz galda trīs glāzes.

— Tātad mums ir jāpiedzeras, jā? — Mērfijs uzlūkoja pudeli. Tādu metodi viņš nebija iedomājies.

— Sievietēm neizdevās mazināt tavas bēdas. — Rogans ielēja trīs pamatīgas devas. — Tāpēc viņas ir nospriedušas, ka pie šā darba jāķeras vīriešiem. — Viņš ērti iekārtojās pie galda un pacēla savu glāzi. — Slainte!

Mērfijs pakasīja zodu un izpūta elpu.

— Nu, pie velna! — Viņš iztukšoja pirmo glāzi, saviebās, tad ar troksni nometa to uz galda, lai atkal piepildītu. — Vai jūs atnesāt tikai vienu pudeli?

Greisons smiedamies salēja nākamās porcijas.

Kad pudele jau bija pusē, Mērfijs jutās atmaidzis. Īslaicīga uzlabošanās, viņš nosprieda, turklāt muļķīga. Bet viņš patiesi jutās kā īsts muļķis.

— Man jums kaut kas jāsaka. — Jau mazliet iereibis, Greisons atgāzās uz krēsla aizmugurējām kājām un izpūta dūmus no Rogana sagādātā cigāra. — Es nespēju piedzerties.

— Nē, tu spēj gan. — Rogans pētīja pats sava cigāra galu. — Esmu redzējis tevi piedzērušos.

— Tu neko nevarēji redzēt. Tu pats biji pārāk piedzēries.— Uzskatīdams, ka pateicis kaut ko brīnišķīgi smieklīgu, Greisons atkal paliecās uz priekšu un gandrīz apgāzās. — Bet es gribēju teikt to, ka nespēju piedzerties tik ļoti, lai šovakar nevarētu pamīlēties ar sievu. Ā, paldies! — Viņš pacēla glāzi, ko Mērfijs bija no jauna piepildījis, un pamāja ar to. — Es cenšos atgūt nokavēto. — Neizsakāmi nopietni viņš atbalstīja elkoni pret galdu. — Vai zināt, cik ilgi to nedrīkst darīt, kad sieviete ir stāvoklī?

— Es zinu. — Rogans ar gudru sejas izteiksmi pamāja. — Varu pat sacīt, ka es to zinu precīzi.

— Un viņas tas nemaz neuztrauc. Viņas... — Greisons vērienīgi pamāja ar roku. — Vij ligzdiņu. Tāpēc man ir jāatgūst zaudētais, un es negrasos piedzerties.

— Par vēlu, — Mērfijs nomurmināja, drūmi pavēries savā glāzē.

— Vai tu domā, ka mēs nezinām, kas tev lēcies? —

Grcisons draudzīgi uzsita Mērfijam pa plecu. — Tu esi seksuāli neapmierināts.

Nicīgi iesmējies, Mērfijs izmeta vēl vienu glāzi.

— Tas skan tik vienkārši.

— Kā tad! — Viegli nopūties, Greisons atkal pievērsās savam cigāram. — Kad sieviete tevi ievelk savos tīklos, tu esi pagalam. Vai nav taisnība, Svīnij?

— Pilnīga taisnība. Vai zini, viņa glezno to negaisu.

Mērfijs platām acīm viņu uzlūkoja.

— Man nelaime, tev peļņa?

Rogans tikai pasmīnēja.

— Rudenī mēs viņai sarīkosim pirmo izstādi. Viņa gan to vēl nezina, bet mēs vēl pie tā piestrādāsim. Vili tu zini, ka viņa atklāti izrunājās ar Mēvu Konkanoni?

— Kā tu to domā? — Dodams priekšroku pats savām cigaretēm, nevis Rogana cigāriem, Mērfijs vienu aizsmēķēja. — Viņas sarīkoja skandālu?

— Nē, patiešām ne. Šenona itin vienkārši piegāja pie tās dāmas un pateica visu, ko domā. Kad viņa bija beigusi, Mēva paziņoja, ka viņa esot prātīga meitene, un tad iegāja kotedžā, lai paciemotos ar mazulīti un Laiamu.

— Vai tā ir taisnība? — Apbrīnas un mīlestības pārņemts, Mērfijs iedzēra vēl vienu glāzi.—Ak Dievs, tā nu gan ir meiča, vai ne? Šenona Bodina, kura ir tik cietpauraina, bet tik sirsnīga. Varbūt man vajadzētu tūlīt pat iet un viņai to pateikt? — Viņš pieslējās no galda un jutās pietiekami stabils, lai negrīļotos. — Varbūt es gluži vienkārši došos turp, paņemšu viņu līdzi un atgādāšu šurp, kur ir viņas īstā vieta.

— Vai es drīkstu to noskatīties? — Greisons gribēja zināt.

— Nē. — Nopūties Mērfijs atslīga atpakaļ krēslā.

— Nē, es Šenonai apsolīju, ka viņai nepieskaršos. Cik drausmīgi! — Viņš paņēma pudeli un atkal piepildīja savu glāzi, līdz viskijs sasniedza glāzes malu. — Taisnību sakot, man rīt no rīta nejēdzīgi sāpēs galva. Bet tas ir tā vērts. — Viņš iedzēra pamatīgu malku. — Dievs radīja vīrieti, lai varētu dalīties savās bēdās ar diviem vislabākajiem draugiem.

— Sasodīts, tev taisnība. Rogan, iedzersim par to!

— Es te prātoju, ka es varētu būt tik gudrs un jau tagad atgūt to laiku, par kuru tu iepriekš runāji, jo pēc septiņiem mēnešiem to zaudēšu.

Greisons sazvērnieciski paliecās tuvāk Mērfijam.

— Šis puisis ir tik gudrs, ka bail.

— Man labāk patiktu, ja jūs abi izbeigtu pļāpāt par likšanos gultā ar sievietēm. Es te esmu tas, kurš cieš.

— Cik mēs esam neapdomīgi, — Rogans piekrita.

— Vispār nav nekādas vajadzības runāt par sievietēm. Vai taisnība, ka tavai ķēvei būšot kumeļš?

— Ei! — Greisons pacēla roku. — Ķēve ir sieviešu kārtas pārstāve. Sieviešu dzimtē.

— Sasodīts, tev taisnība. — Piekrizdams Rogans centās atrast citu sarunas tematu. — Kāds mākslinieks mums šodien atgādāja lielisku skulptūru. Viņš to izveidojis no Konemaras marmora, un darbs ir patiesi izcils. Pliknis.

— Pie velna, Rogan, tu jau atkal par to pašu. — Grei-sona aizkaitinājums lika Mērfijam skaļi smieties.

Kad pudele bija tukša, kā jau labi draugi, viņi noguldīja Mērfiju gultā, atvadījās un jutās apmierināti ar izpildīto misiju.

Bija tik grūti netuvoties viņai. Kaut arī fermā bija daudz darāmā, Mērfijam likās neciešami aizvadīt dienu pēc dienas un nakti pēc nakts, apzinoties, ka Šenona atrodas tepat, tikai pāri laukiem. Un tomēr viņa nebija sasniedzama. Palīdzēja doma, ka viņš tā rīkojas Šenonas dēj.

Nekas neveldzēja dvēseli vairāk kā mocekļa loma.

Labu gribot, draugi tomēr nebija palīdzējuši. Nedēļu pēc tam, kad Mērfijs bija vērojis Šenonu aizejam no savas mājas, viņš iegāja Braienas pagalmā un ieraudzīja Šenonu stāvam pie sava molberta. Viņa bija apvilkusi koledžas laika krekliņu, kas bija nošļakstīts un notraipīts ar krāsām, un paplatas džinsu bikses, kuras uz ceļgaliem bija pārplēstas.

Pēc Mērfija domām, viņa izskatījās kā eņģelis.

Acis piemiegusi un pielikusi pie lūpām otas galu, viņa pētīja savu darbu. No izteiksmes pārmaiņas viņas acīs un piesardzīgās kustības, nolaižot otu, Mērfijs jau zināja, ka Šenona viņu ir pamanījusi, un tikai tad viņa pagrieza galvu.

Mērfijs neko neteica. Viņš zināja, ka mēle būs kā sapīta. Pēc neveikla klusuma brīža viņš piegāja tuvāk un cieši uzlūkoja Šenonas gleznu.

Tajā bija attēlota kotedža, tās glītā mūra siena un vaļējie logi. Braienas dārzi vizuļoja neskaitāmu krāsu un formu dažādībā. Virtuves durvis bija plaši un aicinoši atvērtas.

Šenona vēlējās, kaut nebūtu nolikusi otu malā, un viņa paņēma lupatu: vairāk gan tādēļ, lai nodarbinātu rokas, nevis tāpēc, ka uztrauktos par krāsu traipiem uz tām.

— Nu, ko tu par to teiksi?

— Tā ir jauka. — Mērfijs nespēja atrast citus vārdus.

— Tā izskatās pabeigta.

— 7a ari ir. Tikko.

— Labi. — Viņš sagrozīja olu kārbas, kuras nesa rokās. — Ta ir jauka.

Senona pagriezās un kārtoja krāsu tūbiņas un otas uz maza paliktnīša, ko viņai bija pagādājis Greisons.

— Kā noprotu, tu esi aizņemts.

— Esmu, jā. — Šenona pacēla galvu un ielūkojās viņam sejā, un Mērfijam šķita, ka viņa smadzenes tūlīt atslēgsies. — Aizņemts. — Dusmodamies pats uz sevi, viņš saviebies uzlūkoja kārbas sev rokā. — Olas, — viņš nomurmināja. — Braiena zvanīja un prasīja olas. Teica, ka viņai vajagot.

— Ak tā. — Tagad bija Šenonas kārta uzlūkot kārbas.

— Skaidrs.

No savas novērošanas vietas pie virtuves loga Braiena saviebās.

— Paskat tik uz tiem abiem! Uzvedas kā zīdaiņi.

Ta kā viņi izskatījās tik nelaimīgi, Braiena mainīja savu iecerēto plānu un nevis atstāja abus divatā, bet izsteidzās pa durvīm.

— Ak te tu esi, Mērfij, un tu esi atnesis olas. Lai Dievs tevi svētī! Ienāc un nogaršo manis tikko cepto ruleti.

— Man vajadzētu... — Bet Braiena jau bija iesteigusies atpakaļ virtuvē, atstājot abus samulsušus raugāmies uz durvīm. — Man, ē... — Lai nolādēta šī sasaistītā mēle, Merfijs nodomāja. — Tu varētu ienest tās iekšā, un es ietu savu ceļu.

— Mērfij! — Tas ir jāizbeidz, Senona pati sev pavēlēja un pārbaudīja savu spriedumu, uzliekot plaukstu uz Mērfi-ja rokas. Viņš sastinga, un Senona nespēja viņu tajā vainot. — Tu neesi iegriezies jau veselu nedēļu, un es zinu, ka tu esi radis bieži un labprāt apciemot Braienu un Greisu.

Mērfijs palūkojās uz viņas plaukstu, tad atkal sejā.

— Man šķita, ka būs labāk, ja es turēšos pa gabalu.

— Žēl, ja tu tā domā. Es negribu, lai tu tā justos. Man šķita, ka mēs vēl joprojām esam draugi.

Mērfijs nenolaida no viņas acis.

— Tu vairs neesi nākusi uz pļavām.

— Nē, neesmu gan. Man šķita, ka būs labāk, ja turēšos pa gabalu. Es arī to nožēloju. — Šenonai gribējās Mērfijam izstāstīt, cik ļoti ilgojusies pēc viņa, bet viņai bija bail to sacīt. — Vai tu uz mani dusmojies?

— Vairāk gan pats uz sevi. — Viņš centās savaldīties. Senonas acis, viņš domāja, un tajās izteiktais lūgums spētu uzbudināt jebkuru vīrieti. — Vai gribi šķēli ruletes?

Senona plati pasmaidīja.

— Jā. Gribu gan.

Kad viņi iegāja iekšā, Braiena pārtrauca aizturēt elpu.

— Paldies par olām, Mērfij! — Atkal jau rosīdamās, viņa izņēma kārbas Mērfijam no rokām un devās pie ledusskapja. — Man tās ir vajadzīgas kādam ēdienam, ko gatavošu svētkiem. Vai tu redzēji Šenonas gleznu? Tā ir lieliska, vai ne?

— Ir gan. — Viņš noņēma cepuri un uzkāra uz pakaramā.

— Šī rulete ir gatavota pēc receptes, ko man pagājušajā nedēļā iedeva kāda vācu sieviete, kas uzturējās šeit. Vai atceries viņu, Šenona? Meca kundze. Tā ar to skaļo balsi.

— Taurētāja, — Šenona pasmaidīdama piebilda.

— Katru rītu viņa nostādīja ierindā savus trīs bērnus... un vīru arī.

— Un viņi bija kārtīgi kā zaldātiņi — it visi. Jūs man pasakiet, vai rulete patiesi izdevusies tik garšīga, kā viņa apgalvoja.

Braiena lika ruletes gabaliņus uz šķīvjiem, kad iezvanījās telefons. Šenona pasniedzās pēc klausules pie sienas.

— Es pacelšu. Blektornas kotedža. — Viņa mirkli vilcinājās, tad viņas uzacis pārsteigumā pacēlās uz augšu.

— Tod? Jā, tā esmu es. — Viņa iesmējās. — Es neizklausos pēc īrietes.

Nespēdams nesaviebties, Mērfijs apsēdās pie galda.

— Tods, —viņš murmināja, kad Braiena nolika viņam priekšā uz galda ruleti. — Izklausās pēc kaut kāda kukaiņa, nevis cilvēka vārda.

— Klusāk! — Braiena pavēlēja un papliķēja viņam pa roku.

— Te ir tik skaisti, — Šenona turpināja. — Gluži kā filmā “Vietējais varonis”. Atceries? Ar Bērtu Lankasteru galvenajā lomā. — Viņa atkal iesmējās. — Tieši tā. Es te daudz staigāju un ēdu. Un gleznoju...

— Ak tad tik garlaicīgi? — Toda balss bija uzjautrināta un mazliet līdzjūtīga.

— Nē. — Senonas piere saraucās. — Nepavisam!

— Neizklausās, ka tas būtu tavā stilā. Šā vai tā, kad tu atgriezīsies?

Šenona satvēra savijušos telefona vadu pirkstos un sāka to virpināt.

— Vēl īsti nezinu. Varbūt pēc pāris nedēļām.

— Ak Dievs, Šenona, tu taču tur esi jau mēnesi!

Viņas pirksti vēl ciešāk savija telefona vadu. Dīvaini,

viņai nemaz nebija šķitis, ka pagājis jau mēnesis.

— Man pienācās trīs nedēļu atvaļinājums. — Viņa saklausīja savā balsī toni, kas pauda aizstāvēšanos, un dusmojās pati uz sevi. — Pārējais laiks ir uz mana rēķina. Kā jums tur sviežas?

— Tu jau zini, kā tas ir. īsta trakomāja, kopš pieķērāmies pie “Gulfstream” projekta. Tu te esi zelta vērta, Šenona. Tavā kontā jau ir divi nozīmīgi pasūtījumi pusgada laikā, no “Gulfstream” līdz “Tītus” reklāmai.

Šenona bija to otru aizmirsusi un tagad, pieri saraukusi, prātoja, kādu māksliniecisku priekšlikumu izteikusi, lai veiksmīgāk varētu pārdot riepas.

— “Gulfstream” projekts ir tavējais.

— Tagad jā, bet pamats bija tavs. Klau, tu taču nedomāsi, ka es grasos atņemt tev tavus nopelnus.

— Nē, protams, ne.

— Šā vai tā, es nospriedu tev pavēstīt, ka priekšniecība ir apmierināta, bet mūsu nodaļas darbinieki līdz ar rudens iestāšanos un Ziemassvētku kampaņu jutīs tavu trūkumu. Tu mums patiesi esi vajadzīga šeit.

Šenona juta vieglus sitienus deniņos, kas brīdināja, ka tuvojas spriedzes izraisītas galvassāpes.

— Man te vēl jānokārto dažas lietas, Tod. Personiskas lietas.

— Tev bijis daudz kas jāpārdzīvo. Es tevi pazīstu, Šenona, tu atkal spēsi nostāties uz stingra pamata. Un es pēc tevis ilgojos. Es zinu, ka, tev aizbraucot, mūsu attiecības bija mazliet saspringtas un ka es nebiju tik saprotošs, kādam man vajadzētu būt, tik uzmanīgs pret tavām jūtām. Manuprāt, mēs varam to visu izrunāt un sākt visu no sākuma.

— Vai esi saskatījies Opras šovus?

— Nemuļķojies, Šenona! Padzīvo tur vēl pāris dienu, tad piezvani man. Nosauc man sava lidojuma numuru un pārējos sīkumus. Es aizbraukšu tev pakaļ uz lidostu, un pēc tam mēs omulīgi iekārtosimies pie vīna pudeles un visu izrunāsim.

— Es tev vēl piezvanīšu, Tod. Paldies, ka tu piezvanīji.

— Nekavējies pārāk ilgi! Šefs ātri mēdz aizmirst darbinieku vārdus.

— Es paturēšu to prātā. Atā!

Šenona nolika klausuli un atklāja, ka telefona vads samudžināts viņai ap pirkstiem. Viņa pievērsa visu uzmanību, lai to pedantiski iztaisnotu.

— Zvanīja no Ņujorkas, — viņa nepagriezusies noteica. — Mans kolēģis. — Pavēršoties atpakaļ, viņas seju rotāja jauks smaids. — Kā tad garšo rulete?

— Pagaršo pati! — Braiena ielēja Šenonai ari tēju. Viņas pirmā doma bija mierināt. Bet viņa apvaldīja šo vēlēšanos, atstādama šo darbu Mērfija ziņā. — Man šķiet, es dzirdēju mazās raudāšanu, — viņa sacīja un izsteidzās pa durvīm uz blakusistabu.

Šenonai ēstgriba bija pilnīgi zudusi. Viņa vienaldzīgi uzlūkoja ruleti, tad izlēma padzert tēju.

— Manā... ē... birojā ir darba pilnas rokas.

— Viņš grib, lai tu atgriezies. — Kad Šenona paraudzījās Mērfijam acīs, viņš pamāja ar galvu. — Tas Tods grib, lai tu atgriezies.

— Viņš manas prombūtnes laikā ir uzņēmies daļu manu projektu. Tas ir milzīga apjoma papildu darbs.

— Viņš grib, lai tu atgriezies, — Mērfijs atkal sacīja.

— Viņš par to ieminējās... tāpat starp citu. Pirms manas aizbraukšanas mums bija nepatīkama saruna.

— Saruna, — Mērfijs atkārtoja. — Nepatīkama saruna. Vai tu gribi teikt — ķīviņš?

— Nē. — Šenona mazliet pasmaidīja. — Tods neķī-vēja.s. Viņš debatē, — viņa prātoja. — Debatē. Viņš ir ļoti civilizēts.

— Un vai viņš arī tikko civilizēti debatēja? Tad kāpēc tu esi tik sanervozējusies?

— Nē, viņš tikai man izstāstīja, kas norisinās birojā. Un es nemaz neesmu sanervozējusies.

Mērfijs uzlika savas rokas uz Šenonas nemierīgajām plaukstām un tā arī turēja, līdz Šenona atkal viņu uzlūkoja.

— Tu lūdzi, lai esmu tavs draugs. Es mēģinu tāds būt.

— Esmu samulsusi par dažām lietām. Par vairākām lietām, — Šenona gausi ierunājās. — Parasti man nav vajadzīgs tik ilgs laiks, lai izlemtu, ko es vēlos un kā to sasniegt. Es labi protu analizēt, protu aprēķināt. Arī mans tēvs tāds bija. Viņš allaž prata tikt galā, pat sākot no nulles. Es to apbrīnoju un iemācījos no viņa.

Viņa nepacietīgi atrāva savas rokas no Mērfija plaukstām.

— Es biju visu izplānojusi, un mani plāni patiesi veiksmīgi īstenojās. To pierāda mans darbs cienījamā firmā, dzīvoklis pilsētā, izmeklēti apģērbi, maza, bet gaumīga mākslas darbu kolekcija. Darbošanās izcilā treniņzālē. Brīvas attiecības ar pievilcīgu, veiksmīgu vīrieti, ar kuru mani saistīja kopīgas intereses. Tad tas viss pajuka, un mani pārņem nespēks, jau domājot vien, ka viss atkal jāsaved kārtībā.

— Vai tas ir tas, ko tu vēlies darīt? Kas tev ir jādara?

— Es nevaru nemitīgi to atlikt, šī telefona saruna man atgādināja, ka esmu visam ļāvusi plūst pa straumi. Man jāatgūst ciets pamats zem kājām, Mērfij. Citādi nekas vairs nebūs pa vecam. — Viņas balss aizlūza, un viņa piespieda roku pie lūpām. — Es vēl joprojām jūtos tik apbēdināta. Man ir sāpīgi domāt par vecākiem. Zināt, ka es viņus vairs nekad neredzēšu. Es tā arī nepaspēju atvadīties. Nepaspēju atvadīties ne no viena, ne otra.

Mērfijs neko neteica, tikai piecēlās kājās un piegāja pie Šenonas, piecēla kājās ari viņu un apskāva. Viņa klusēšana pauda tik dabisku un vienkāršu sapratni, ka nekādi vārdi nebija vajadzīgi. Šenona varēja raudāt un apzināties, ka viņas asaras kritīs uz pleca, kurš nekad viņai netiks liegts.

— Es cenšos sev iegalvot, ka esmu tikusi tam pāri, — viņa ar pūlēm noteica. — Tad atkal šīs domas iezogas prātā un sažņaudz man sirdi.

— Tu neesi ļāvusi sev pietiekami izraudāties. Dari to, mīļā. Tad tu jutīsies labāk.

Mērfija sirdi plosīja Šenonas trīcošās elsas un apziņa, ka viņš neko nespēj palīdzēt, vienīgi atrasties viņai līdzās.

— Es gribu, lai viņi atgrieztos pie manis.

— Zinu, mīļā. Es zinu, ka tu to gribi.

— Kāpēc gan cilvēkiem jāmirst, Mērfij? Kāpēc tiem cilvēkiem, kurus mēs mīlam un kuri mums tik ļoti vajadzīgi, ir jāmirst?

— Viņi jau pavisam neaiziet no mums. Tavā sirdī viņi vēl joprojām ir palikuši, un no turienes neviens viņus neaizdzīs. Vai tad tu reizēm domās nedzirdi māti runājamies ar tevi vai arī tēvu atgādinām kaut ko tādu, ko jūs esat kopā darījuši?

Nogurusi, kā salauzta no raudāšanas, Šenona pagrieza savu mitro vaigu tā, lai tas varētu atdusēties pret Mērfija krūtīm. Muļķīgi, viņa saprata. Cik muļķīgi bijis domāt, ka viņa būs stiprāka, ja apvaldīs asaras, nevis ļaus tām ritēt.

— Jā. — Šenonas lūpas savilkās skumjā smaidā. — Es reizēm iztēlē redzu, ko mēs esam kopīgi darījuši. Pat visparastākos notikumus, piemēram, brokastošanu.

— Tātad viņi nav tevi pametuši pavisam, vai ne?

Šenona aizvēra acis un izjuta mierinājumu, ieklausoties Mērfija vienmērīgajos sirdspukstos pie savas auss.

— Tieši pirms dievkalpojuma, manas mātes bēru dievkalpojuma, man līdzās apsēdās mācītājs. Viņš bija ļoti laipns un līdzjūtīgs, jo bija pagājuši tikai daži mēneši, kopš mēs apglabājām tēvu. Tomēr viss, ko viņš sacīja, bija tik ierasti: par mūžīgo dzīvošanu, par Dieva žēlastību un par tiem paradīzes labumiem, ko saņems abi mani vecāki, būdami pārliecināti katoļi un labi un mīļi cilvēki.

Šenona vēl mirkli piekļāvās Mērfijam, tad atrāvās.

— Mācītāja runa bija domāta, lai mani mierinātu, un varbūt tā arī mazliet palīdzēja. Bet tas, ko tikko teici tu, palīdz daudz vairāk.

— Ticība ir veids, kā atcerēties, Šenona. Tev jāpriecājas par savām atmiņām, nevis jāļauj tām sevi sāpināt. — Viņš ar īkšķa galu notrauca asaru no Šenonas vaiga. — Vai tagad jūties labāk? Es varu palikt, ja vēlies. Vai arī pasaukt Brī?

— Nē, es jūtos labi. Paldies!

Mērfijs paslēja augšup Šenonas zodu un noskūpstīja viņai pieri.

— Tad apsēdies un iedzer tēju. Un nenodarbini savu prātu ar Ņujorku, pirms vēl nespēj par to domāt.

— Tas ir labs padoms. — Kad Šenona nošņaukājās, Mērfijs izņēma no kabatas savu raibo kabatlakatu.

— Izpūt degunu!

Viņa mazliet iesmējās un paklausīja.

— Es priecājos, ka tu iegriezies, Mērfij. Nepaliec vairs ilgi prom.

— Es šad tad atnākšu. — Zinādams, ka Šenonai tagad nepieciešams būt vienai, Mērfijs pagriezās, lai paņemtu no pakaramā savu cepuri. — Vai tu drīzumā atkal atnāksi uz pļavām? Man patīk noraudzīties, kā tu tur saules gaismā glezno.

— Jā, es aiziešu. Mērfij... — Viņa nepabeidza, jo nebija pārliecināta, kā noformulēt šo jautājumu, un nesaprata, kāpēc viņai šķiet tik svarīgi to uzdot. — Nē, nekas.

Mērfijs durvīs apstājās.

— Kas? Vienmēr ir labāk izteikt to, kas nodarbina tavas domas, nekā ļaut tām riņķot galvā.

Tieši tā riņķošana Šenonu nomāca.

— Man tikai tas ienāca prātā. Ja mēs būtu bijuši... draugi jau toreiz, kad bija slima mana māte un kad man vajadzēja doties prom, lai par viņu rūpētos, lai būtu pie viņas. Un kad viņa nomira. Ja es tev būtu teikusi, ka spēju pati tikt ar visu galā un ka man pat patiktu labāk, ja es tiktu ar to galā viena pati, vai tu būtu ņēmis to vērā? Vai tu būtu atstājis mani vienu?

— Nē, protams, ne. — Viņš apmulsis uzlika galvā cepuri. — Tas ir muļķīgs jautājums. Draugs nepamet draugu bēdās vienu.

— Tieši par to es arī domāju, — Šenona nomurmināja, tad nolūkojās Mērfijā tik ilgi un cieši, ka viņš galu galā sāka berzēt plaukstu gar zodu, pārbaudīdams, vai viņam pie tā nav pielipušas maizes drupačas.

— Kas ir?

— Nekas. Es tikai... — Šenona paņēma rokā tējas tasīti un iesmējās par šo situāciju. — Es sapņoju ar vaļējām acīm.

Vēl vairāk apmulsis nekā jebkad agrāk, Mērfijs atsmaidīja pretī.

— Gan jau vēl redzēsimies. Ā, un atnāc uz maniem svētkiem, labi?

— Es nekādā ziņā nelaidīšu garām tādu izdevību.

PIECPADSMITA NODALA

Kad Šenona kopā ar Braienu un viņas ģimeni piebrauca pie Mērfija mājas, no tās skanēja jautra mūzika. Ta kā Braiena bija pagatavojusi pārāk daudz ēdienu, lai viņi trijatā varētu panest, turklāt vēl bija nesams mazulis, viņi bija ieradušies ar mašīnu.

Pirmo pārsteigumu šajā vakarā Senonai sagādāja garās mašīnu rindas abās ceļa malās. Starp tām bija palikusi pavisam šaura sprauga, pa kuru mēģinātu izbraukt savu mašīnu tikai tāds šoferis, kas būtu īpaši pārgalvīgs vai muļķis.

— Spriežot pēc tā, kas šeit redzams, viņa mājai jābūt pilnai, — Šenona ieminējās, kad viņi sāka izkraut Brai-enas šķīvjus un bļodas.

— Ak, ar vieglajām un kravas mašīnām ir atbraukuši tikai tie, kuri dzīvo pārāk tālu, lai varētu atnākt. Parasti uz šādiem svētkiem ļaudis dodas kājām. Greis, nešļakstini to katlu! Tu izliesi buljonu.

— Ja man būtu trīs rokas, es to nešļakstītu.

— Viņš ir nikns, — Braiena pavēstīja Šenonai, —jo viņa izdevēji iekļāvuši viņa grāmatas reklāmas braucienā vēl vienu pilsētu. — Viņai ne visai labi izdevās noslēpt savu apmierinājumu. — Bija tāds laiks, kad viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs doties tādos klejojumos.

— Laiki mainās, un, ja tu brauktu man līdzi...

— Tu taču zini, ka es vasaras vidū nedrīkstu pamest viesnīcu uz trim nedēļām. Iesim nu! — Kaut arī abiem bija tik daudz nesamā, Braiena paliecās uz priekšu, lai noskūpstītu Greisu. — Šovakar par to neraizējies. A, paskaties, tur nāk Keita!

Viņa steidzās uz priekšu un jau pa gabalu uzsauca sveicienu.

— To braucienu taču jebkurā laikā var atsaukt, — Šeno-na klusi noteica, kad viņi abi ar Grcisonu sekoja Braienai.

— Iestāsti to viņai. “Pat nemēģini manis dēļ atteikties no saviem darba pienākumiem, Greison Tein! Es nekur nepazudīšu; kad tu atgriezīsies, es tepat vien tevi gaidīšu.”

— Labi. — Ja Šenonai nebūtu pilnas rokas, viņa būtu papliķējusi Greisonam pa vaigu. — Tā arī notiks. Galvu augšā, Greis! Ja man jebkad ir gadījies redzēt laimīgu cilvēku, tad tu noteikti tāds esi.

— Jā. — Tas mazliet uzlaboja Greisona omu. — Es tāds esmu. Bet, kad jūlijā viens pats gulēšu Klīvlendā, es nemaz vairs tāds nejutīšos.

— Tev neklāsies viegli, jo tev uzmāksies viesnīcas numuru apkalpošanas darbinieces. Un kur tad vēl glaimojošie talanta pielūdzēji!

— Aizveries, Bodina! — Viņš piebikstīja Šenonai, lai tā ietu iekšā pa durvīm.

Senona nebija iedomājusies, ka visā grāfistē atrastos tik daudz cilvēku. Viņu bija pilna māja, un viņi sarunājās skaļās balsīs un rosījās pa visurieni. Nepagājusi ne desmit soļu pa gaiteni, Senona jau tika iepazīstināta ar veselu duci un apstājusies, lai parunātos ar tikpat daudziem, kurus jau pazina.

No viesistabas atplūda flautu un vijoļu skaņas, un daži jau dejoja. Ar ēdieniem piekrautie šķīvji tika balansēti uz ceļgaliem, kamēr kājas enerģiski sita līdzi ritmu. Glāzes bija vai nu paceltas, vai arī cieši iespiestas gaidošajās rokās.

Tomēr vēl vairāk cilvēku drūzmējās virtuvē, kur uz visām pusēm no galda tika piepildīti šķīvji un paplātes. Tur bija arī Braiena, tikai nu jau ar tukšām rokām, jo mazulīte tika padota un auklēta no vienām rokām citās.

— Ā, tur jau nāk Senona! — Plati smaidīdama, Braiena izņēma no Šenonas rokām nesamo. — Viņa vēl nekad agrāk nav bijusi šādos svētkos. Parasti muzikanti atrodas virtuvē, bet šeit nav vietas. Tomēr mēs arī tāpat viņus varam dzirdēt. Tu taču pazīsti Deirdri 0£Maliju, vai ne?

— Jā, sveicināta!

— Paņem sev šķīvi, mīļā, — Deirdre pavēlēja. — Pirms šis bars nav visu noēdis, atstājot tikai drupačas. Dod man šurp tās bļodas, Greis!

— Es tās iemainīšu pret alu.

— To es tev noteikti varu iedot. — lesmējusies viņa paņēma no Greisona traukus. — Uz lieveņa tādas mantas ir pietiekami daudz.

— Un tev, Šenona?

— Noteikti. — Kad Greisons izgāja pa durvīm, lai atnestu pudeles, Šenona pasmaidīja. — Izskatās, ka krodziņā gan šovakar daudz apmeklētāju nebūs, 0‘Malija kundze.

— Tiešām nebūs. Mēs krodziņu šovakar slēdzām.

»

Kad pie Mērfija ir svētki, viss ciemats ir tukšs. Ā, Alise, es tikko runāju par tavu dēlu.

Jau celdama pie mutes Greisona iedoto pudeli, Šenona pagriezās un ieraudzīja ienākam virtuvē slaidu sievieti ar mazliet cirtainiem brūniem matiem. Viņai bija tādas pašas acis kā Mērfijam un viņa nebēdnīgais smaids.

— Viņam iespieda rokās vijoli, tāpēc viņš kādu laiku netiks laukā no viesistabas. — Viņas balss bija samtaina, un tajā ieskanējās tikko jaušami smiekli. — Man ienāca prātā uzlikt viņam kaut ko uz šķīvja, Dī, ja viņam gadītos kāds brīvs brītiņš ēšanai.

Viņa pasniedzās pēc viena no šķīvjiem, tad viņas smaids kļuva vēl platāks.

— Brī, es tevi nepamanīju. Kur tad tavs eņģelītis?

— Tepat vien esmu, Brenana kundze. — Ar pašpārliecinātu smaidu Greisons pagājās uz priekšu, lai viņu noskūpstītu.

— Liecies nu mierā! Tev gan vairāk piederētos nelabā apzīmējums. Kur ir mazulīte?

— Viņu kaut kur aiznesa Nensija Fīnija un jaunā Mērija Keita, — Deirdre sacīja, atsegdama traukus, kurus bija atgādājusi Braiena. — Tev vajadzēs viņas uzmeklēt un pacīnīties, lai dabūtu mazo savās rokās.

— Tā es arī darīšu. Ak, paklausieties, kā tas puisis spēlē! — Viņas acīs atmirdzēja lepnums. — Viņam ir Dieva dots talants.

— Es tā priecājos, ka varējāt atbraukt no Korkas, Brenana kundze, — Braiena iesāka. — Jūs vēl neesat pazīstama ar Senonu. Ar manu... draudzeni no Amerikas.

— Neesmu vis. — Mirdzošo lepnumu viņas acīs nomainīja piesardzība un ziņkāre. Nevarēja apgalvot, ka viņas balss atsaltu, bet tajā iezagās tikko jaušama oficiāla pieskaņa. — Priecājos iepazīties, Šenona Bodina. — Viņa sniedza roku.

Šenona atklāja, ka pati vispirms paberzē plaukstu pret biksēm un tikai tad sniedz Brenana kundzei.

— Priecājos iepazīties, Brenana kundze. — Ko lai vēl saka? — Mērfijs ir ļoti līdzīgs jums.

— Pateicos! Nenoliedzami viņš ir glīts puisis. Tātad tu dzīvo Ņujorkā un pelni iztiku ar zīmēšanu?

— Jā. — Juzdamās neizsakāmi neomulīgi, Šenona iedzēra malku no alus pudeles. Kad pa virtuves durvīm trokšņaini iebrāzās Megija, Šenona bija gatava vai nobučot viņai ceļgalus.

— Mēs nokavējāmies, — Megija paziņoja. — Un Ro-gans nevar vien sagaidīt, kad varēs visiem pavēstīt, ka tā bija mana vaina, tāpēc es to pateikšu pirmā. Man bija jāpabeidz darbs. — Viņa ar troksni nolika uz galda kādu bļodu, tad nolaida zemē Laiamu, lai tas čāpotu pats savām kājām. —Turklāt esmu šausmīgi izbadējusies. — Viņa paķēra no šķīvja Braienas pildītu sēni un kāri to apēda.

— Brenana kundze, tieši jūs es meklēju.

Alise steidzās apkārt galdam, lai cieši apskautu Me-giju, un no viņas sejas nozuda viss stīvais formālisms.

— Ak kungs, bērns būdama, tu biji tieši tāda pati. Tikpat trokšņaina kā sešas bungas kopā.

— Kad es jums pasniegšu dāvanu, jūs nožēlosiet, ka teicāt šos vārdus. Nāc šurp, Rogan!

— Cilvēkam ir tiesības apstāties un iedzert kādu alu. — Turēdams vienā rokā pudeli un papīrā ietītu saini otrā, viņš iespraucās pa virtuves durvīm.

Viņa ierašanās izraisīja jaunu sasveicināšanās un izsaucienu vilni. Izmantodama to par lielisku aizsegu, lai aizmuktu, Šenona sāka virzīties uz gaiteņa durvju pusi.

— Nē, tu nekur neiesi, gļēvule. — Greisons uzjautrināts nostājās viņai ceļā. Ar mīļu žestu, bet tik ciešu kā knaibles, viņš aplika Šenonai roku ap vidukli.

— Laid mani vaļā, Greis!

— Pat neceri.

Būdama spiesta palikt, Šenona vēroja, kā Alise uzmanīgi noņem no gleznas brūno papīru. Atskanēja izbrīna un atzinības pilni izsaucieni.

— Ak, tas ir viņš, kā izliets! — Alise nomurmināja.

— Viņš tieši tā izslej galvu, vai redzat? Un arī tas, kā viņš slāv. Tici man, Megij, es nekad vēl neesmu saņēmusi lieliskāku dāvanu. Nespēju vien tev pateikties, ka to uzgleznoji un man uzdāvināji!

— Jūs varat pateikties man, ka to uzdāvināju. Bet to gleznojusi ir Šenona.

It visas galvas istabā pavērās uz Šenonas pusi un atzinīgi uzlūkoja viņu.

— Tev piemīt izcils talants, — Alise pēc brītiņa sacīja, un viņas balss bija atguvusi agrāko melodiskumu. — Un sirds, kas lieliski izprot savu gleznu subjektu. Es ļoti lepojos, ka man pieder šī glezna.

Pirms Šenona paspēja izdomāt, ko atbildēt, no gaiteņa virtuvē iebrāzās melnmataina maza auguma sieviete.

— Mamma, tu nemūžam neuzminēsi, kas... Kas tad tas? — Pamanījusi gleznu, viņa ar elkoņiem izlauza sev ceļu pie tās. — Oho, tas taču Mērfijs ar saviem zirgiem!

— To uzgleznojusi Šenona Bodina, — Alise viņai pavēstīja.

— Ak tā? — Sieviete pagriezās, lai ar savām spožajām un ziņkārīgajām acīm pārlūkotu telpu. Viņai vajadzēja tikai mirkli, lai pamanītu Šenonu. — Es esmu Keita, Mēr-fija māsa, un es priecājos ar tevi iepazīties. Tu esi pirmā, ko viņš vispār jebkad ir lencis.

Šenona mazliet atslīga pret Greisona roku, kas tūlīt viņu atbalstīja.

— Tā nav... mēs neesam... Mērfijs pārspīlē... — Šenona izšķīrās par šo vārdu, jo vairāki acu pāri cītīgi pētīja viņu. — Mēs esam draugi.

— Lenkšanas laikā ir prātīgi būt draugiem, — Keita piekrita. — Kā tu domā, vai tu kādreiz varētu uzgleznot manus bērnus? Megija atteicās to darīt.

— Es esmu stikla māksliniece, — Megija viņai atgādināja un turpināja piekraut savu šķīvi. — Un tev būs jāvienojas ar Roganu. Viņš ir Senonas menedžeris.

— Es vēl neesmu parakstījusi līgumu, — Senona aši iebilda. — Es pat neesmu...

— Varbūt tu vari to izdarīt, pirms esi parakstījusi līgumu ar Roganu, — Keita viņu pārtrauca. — Es varu savākt bērnus un atvest šurp, kad vien teiksi.

— Beidz taču viņai uzmākties! — Alise klusi aizrādīja. — Un ko tu man gribēji stāstīt, kad tik trokšņaini iebrāzies šeit?

— Tev stāstīt? — Keita mirkli nespēja atcerēties, tad viņas skatiens noskaidrojās. — A, tu neuzminēsi, kas tikko ienāca pa duivīm. Mēva Konkanone, — viņa paziņoja, pirms kāds bija paspējis izteikt minējumus. — Pati savā personā.

— Brīnums, Mēva jau divdesmit gadu nav piedalījusies nevienos šādos svētkos! — Deirdre noteica. — Laikam pat vairāk.

— Nu, bet viņa ir ieradusies, un Lotija līdz ar viņu.

Braiena un Megija, neko neteikdamas, brīdi raudzījās viena otrā, tad kā sarunājušas strauji sakustējās.

— Mēs labāk iesim un paskatīsimies, vai viņa nevēlas kaut ko ieēst, — Braiena paskaidroja.

— Mēs labāk iesim paskatīties, lai viņa nesagrauj šo māju līdz pamatiem, — Megija izlaboja. — Tu varētu nākt līdzi, Šenona. Tev pagājušajā reizē lieliski izdevās ar viņu aprunāties.

— Nu, nedomāju vis...

Bet Megija paķēra viņu aiz rokas un izvilka laukā no virtuves un tālāk pa gaiteni.

— Mūzika vēl arvien skan, — viņa klusi noteica. — To viņa vēl nav apklusinājusi.

— Paklau, tā nav mana darīšana, — Šenona iebilda.

— Viņa ir jūsu abu māte.

— Būšu spiesta tev atgādināt tevis pašas vārdus par saikni.

— Sasodīts, Megij! — Bet Šenonai neatlika nekas cits kā sakost zobus un ļaut sevi ievilkt viesistabā.

— Augstais Dievs, — tas bija vienīgais, ko spēja izdvest Braiena.

Mēva sēdēja, turēdama klēpī Laiamu un sizdama ar kāju līdzi mūzikas ritmam. Var jau būt, ka viņas seja bija atturīga un sadrūmusi, bet viņu nodeva kāja, kas sita ritmu.

— Viņai te patīk. — Pārsteigumā Megijas acis iepletās platas un apaļas.

— Dieva dēļ, tas taču ir labi. — Šenona ar nepacietīgu žestu atbrīvoja savu roku no tvēriena. — Kāpēc gan lai viņai nepatiktu?

— Viņa nekad nav gājusi mūzikai pat tuvumā, — Braiena nomurmināja. — Cik vien spēju atcerēties. — Kad garām aizlīgoja Lotija, ar kādu kaimiņu dejodama Klēras grāfistei raksturīgu deju, Braiena spēja galvu vien nogrozīt.

— Kā gan Lotijai izdevies pierunāt viņu atbraukt šurp?

Bet Šenona bija aizmirsusi Mēvu. Otrpus istabai stāvēja Mērfijs, mazliet iepletis kājas un iespiedis vijoli starp plecu un zodu. Viņa acis bija pievērtas, un Šenonai šķita, ka viņš ir pilnīgi nodevies mūzikai, ko radīja viņa veiklie pirksti. Tad viņš pasmaidīja un piemiedza aci.

— Kas tā ir par mūziku? — Šenona pajautāja. Kopā ar Mērfiju kāds vīrs stabulēja un viens spēlēja akordeonu.

— Tas ir Svētā Stīvena dancis. — Braiena pasmaidīja un juta, ka pašas kājas prasīties prasās kustēties. — Ak, paskaties, kā viņi dejo!

— Laiks darīt kaut ko vairāk nekā tikai skatīties. — Greisons no mugurpuses satvēra viņu ap vidukli un aizvilka uz deju grīdu.

— Oho, viņa ir lieliska, — Šenona pēc brīža noteica.

— Ja viss būtu noticis citādi, mūsu Brī būtu kļuvusi par dejotāju. — Uzacis saraukusi, Megija palūkojās uz māti. — Tagad šis tas sāk pavērsties pavisam negaidīti.

Dziļi ievilkusi elpu, Megija iegāja viesistabā. Mirkli vilcinājusies, viņa izspraucās cauri dejotājiem un apsēdās līdzās mātei.

— Tas nu ir skats, kuru es nekad nebiju cerējusi ieraudzīt. — Līdzās Šenonai uzradās Alise. — Mēva Konkano-ne šādos svētkos sēž blakus savai meitai, uz ceļiem turēdama mazdēlu un sizdama ar kāju līdzi mūzikas ritmam. Un gandrīz vai smaida.

— Jūs droši vien viņu jau ilgi pazīstat.

— Kopš bērnības. Viņa padarīja nožēlojamu pati savu un arī Toma dzīvi. Un meitenēm tāpēc bija jācieš. Par savu mīlestību ir grūti cīnīties. Šobrīd šķiet, ka viņa ir atradusi zināmu mierinājumu savā tagadējā dzīvesveidā un mazbērnos. Es priecājos par to.

Mazliet uzjautrināta Alise uzlūkoja Šenonu.

— Man jāatvainojas par pašas meitas nekautrlbu virtuvē. Viņa allaž izcēlusies ar to, ka vispirms runā un tikai tad domā.

— Nē, tas nekas. Viņa bijusi... nepareizi informēta.

Alise pavīpsnāja par šo apzīmējumu.

— Nu, ja viss kārtībā, tad labi. Tur ir mana meita Ai-līna ar savu vīru Džeku. Vai nāksi ar viņiem iepazīties?

— Protams.

Šenona iepazinās ar viņiem un ar citām Mērfija māsām, viņa brāli, māsu meitām un dēliem, un brālēniem, un māsīcām. Galva vai griezās no visiem šiem vārdiem, un sirds atmaiga no neapšaubāmās sirsnības, ar kādu ikreiz tika paspiesta viņas roka.

Viņai pasniedza pilnu šķīvi ar ēdieniem, iedeva jaunu alus pudeli un apsēdināja pavisam tuvu muzikantiem, kur viņai ausī nepārtraukti pļāpāja Keita.

Laiks pagāja nemanot, bet Šenona tam nepievērsa uzmanību, jo bija nodevusies mūzikai un sirsnīgajai gaisotnei. Bērni vai nu skraidīja, vai tipināja apkārt, vai arī iemiga jebkurā klēpī, jo daudzi bija gatavi viņus paauklēt. Šenona vēroja, kā dejojot flirtē puiši un meitenes, un tie, kas bija pārāk veci, lai dejotu, vienkārši priecājās par pārējiem.

Nez kā to visu varētu uzgleznot, Šenona prātoja. Vai košās, dzīvespriecīgās krāsās vai maigos, dūmakainos pas-teļtoņos? Derētu abi varianti. Šeit varēja manīt gan priecīgu satraukumu un enerģiju, gan arī klusu apmierinājumu un nesalaužamu tradīciju pēctecību.

Šenona nosprieda, ka to visu var saklausīt mūzikā. Mērfijam šajā ziņā bijusi taisnība. Ikkatra melodija, ikkatra burvīgā balss, kas dziedāja līdzi, vēstīja par saknēm, kuras ir pārāk dziļas, lai tiktu aizmirstas.

Šenona kā apburta klausījās vecās Konroja kundzes dziedātajā balādē par nelaimīgu mīlestību, viņas balss bija mazliet griezīga, tomēr tik patiesa. Līdz ar visiem pārējiem Šenona smējās par nebēdnīgu dzērājdziesmu, kas tika dziedāta visai skaļi. Apbrīnas un pārsteiguma pārņemta, viņa klausījās Braienas un Keitas izpildītā sarežģītā liriskā dziesmā, kas lika viesistabā pulcēties vēl vairāk cilvēkiem.

Kad vīri beidza spēlēt, Šenona plaukšķināja, līdz plaukstas kļuva sārtas, tad pamanīja, ka Mērfijs padod citam savu vijoli.

— Vai labi izklaidējies? —viņš jautāja.

— Mani sajūsmina it viss, kas šeit notiek. — Šenona sniedza viņam savu šķīvi. — Tu taču nemaz neesi dabūjis paēst. Tāpēc dari to ātri. — Viņa uzsmaidīja Mērfijam. — Es nevēlos, lai tu pārtrauktu spēlēt.

— Allaž ir kāds, kas var aizstāt. — Tomēr viņš paņēma pusi viņas šķiņķa sviestmaizes.

— Ko vēl tu proti spēlēt līdztekus harmonikām un vijolei?

— Ak, pa druskai no visa. Kā redzēju, tu iepazinies ar maniem radiem.

— Tev viņu ir tik daudz! Un viņi visi uzskata, ka saule uzlec tieši Mērfija acīs. — Kad Mērfijs saviebās, Šenona iesmējās.

— Manuprāt, mums vajadzētu padejot.

Mērfijs saņēma Senonas roku, bet viņa papurināja galvu.

— Kā esmu paskaidrojusi jau vairākiem jaukiem džentlmeņiem, man labāk patīk noraudzīties, kā dejo citi, Nē, Mērfij. — Kad Mērfijs uzvilka viņu kājās, Šcnona atkal iesmējās. — Es neprotu visas šīs džigas un pagriezienus, vai kā tos sauc.

— Gan jau proti. — Viņš ietiepīgi vilka Šenonu uz deju grīdas pusi. — Tūlīt muzikanti pēc mana lūguma sāks spēlēt valsi. Pirmajai mūsu dejai jābūt valsim.

Mērfija balss lika Senonas rokai padoties, arī viņas iebildumi bija kļuvuši tikko dzirdami.

— Es nekad mūžā neesmu dejojusi valsi.

Mērfijs sāka smieties, tad viņa acis iepletās.

— Tu laikam joko.

— Nē. Tajos klubos, kurus es apmeklēju, valsis nav populāra deja, tāpēc es labāk to izlaidīšu.

— Es tev pamācīšu, kā to dejot. — Viņš aplika roku Šenonai ap vidukli un citādi satvēra viņas roku. — Uzliec otru roku man uz pleca.

— Satvērienu es zinu, tikai soļus ne. — Šis vakars bija pārāk aizraujošs, lai nepaklausītu Mērfijam. Noliekusi galvu, Senona vēroja Mērfija kājas.

— Ritmu taču tu zini. — Viņš pasmaidīja pāri Šeno-nas galvai. — Tātad uz viens sper soli un uz divi un trīs dari to ātrāk. Un, ja, sperot pēdējo soli, tu mazliet pagriezīsi papēdi, tad arī pati aizlidosi valsī. Jā, tieši tā.

Kad Mērfijs sagrieza viņu dejā, Šenona atkal iesmiedamās pacēla galvu.

— Neaizraujies! Es gan spēju ātri apgūt, bet man vajadzīgs laiks, lai praktizētos.

— Kā vien tu vēlies! Man nesagādā nekādas grūtības apskaut tevi ilgi jo ilgi.

Šenonai sirds dziļumos kaut kas ietrīsējās.

— Neskaties uz mani tā, Mēriij!

— Ja es dejoju ar tevi valsi, man tas jādara. — Viņš aizgrieza Senonu trīs ilgos un līganos lokos. — Dejojot valsi, pats svarīgākais ir raudzīties partnerim acīs. Tādējādi, griežoties valsī, nesareibst galva.

Šai domai par skatiena koncentrēšanu varētu būt zināma jēga, tomēr, kā Šenona atklāja, tā nepavisam nedarbojās, ja bija jālūkojas Mērfija tumšzilajās acīs.

— Tev taču ir garākas skropstas nekā tavām māsām, — viņa nomurmināja.

— Tas vienmēr bijis strīda ābols starp mums.

— Tavas acis ir tik burvīgas.—Šenonai griezās galva — tā, it kā viņa atrastos maģiskā akmens apļa centrā. Viņa bija tuvu reibonim, tuvu savu sapņu piepildījumam. — Es tās redzu sapņos. Es nespēju izmest tevi no savām domām.

Mērfija vēdera muskuļi noņirbēja gluži kā elektrizēti, tad tie saspringa.

— Mīļā, es tik tikko spēju valdīties, lai turētu savu solījumu.

— Es zinu. — It viss viņai apkārt šķita norisināmies kā palēninātā filmā: gan deja, gan griešanās valsī, gan mūzika. It visas krāsas un kustības, un balsis šķita pagaistam kaut kur fonā, līdz palika tikai viņi divi vien un mūzika. — Lai arī ko tas tev maksātu, savu solījumu tu nekad nelauztu.

— Nekad agrāk neesmu to darījis. — Viņa balss bija tikpat saspringta kā roka, kas bija satvērusi Senonas plaukstu. — Bet tu mani kārdini. Vai tu vēlies, lai es lauztu savu solījumu?

— Es nezinu. Kāpēc tu allaž esi manās domās, Mēr-fij? — Viņa aizvēra acis un jāva galvai atslīgt pret Mērfi-ja plecu. — Es vairs nezinu, ko es daru... ko jūtu. Man jāapsēžas. Man jāpadomā. Kad tu man pieskaries, es vairs nespēju domāt.

— Tavā tuvumā neviens vīrietis nespēj savaldīties, Šenona. — Ar milzīgu piepūli viņam izdevās paturēt rokas rāmas. Viņš noveda Šenonu no deju grīdas un pavadīja atpakaļ līdz viņas vietai. Tur viņš nometās Še-nonas priekšā uz ceļiem. — Palūkojies man acīs. — Viņa balss bija klusa, bet to labi varēja saklausīt cauri mūzikai un smiekliem. — Es vairs tev neko nelūgšu, zvēru, ka to nedarīšu. Ne jau lepnums ir tas, kas liedz man tevi lūgties vai sacīt, ka nākamais solis, lai kāds tas būtu, ir tikai tavā ziņā.

Nē, Šenona nodomāja. Tas ir gods. Tikpat vecmodīgs vārds kā lenkšana.

— Izbeidz flirtēt ar to meiču! — Pienāca Tims un spēcīgi uzsita Mērfijam uz pleca. — Nodziedi mums kaut ko, Mērfij!

— Es šobrīd esmu aizņemts, Tim.

— Nē. — Šenona mazliet atrāvās un tad pasmaidīja. — Nodziedi kaut ko, Mērfij. Nekad neesmu dzirdējusi tevi dziedam.

Ar piepūli cenzdamies atgūt savaldību, Mērfijs raudzījās uz savām plaukstām, ko turēja sev uz ceļiem.

— Ko tu gribētu dzirdēt?

— Tavu mīļāko dziesmu. — Ar žestu, kas reizē pauda atvainošanos un lūgumu, Šenona uzlika savu plaukstu uz Mērfija rokas. — To dziesmu, kura tev nozīmē visvairāk.

— Labi. Vai tu pēc tam ar mani parunāsies?

— Vēlāk. — Kad Mērfijs pieslējās kājās, Šenona pasmaidīja, būdama pārliecināta, ka vēlāk viņa jutīsies vairāk par sevi pārliecināta.

— Nu, kā tev patīk tavi pirmie šāda veida svētki? — Šenonai līdzās apsēdās Braiena.

— Ko? Ā, svētki ir lieliski. Tik tiešām.

— Mums nav bijis šādu lielu un brīnišķīgu svētku kopš manām kāzām ar Greisu pagājušajā gadā. Tajā vakarā, kad mēs atgriezāmies no kāzu ceļojuma, mums tika sarīkots kaut kas pavisam īpašs.

— Kas tad?

— Ak, tā ir sena tradīcija: cilvēki ietērpjas maskās un pēc tumsas iestāšanās ienāk mājā un... Lūk, tūlīt dziedās Mērfijs! — Viņa cieši saspieda Šenonas roku. — Nez ko viņš grasās dziedāt?

— Savu mīļāko dziesmu.

— “Četrus zaļos laukus”, — Braiena nomurmināja un juta, ka viņas acis jau pirms laika pieplūst ar asarām.

Atskanot pirmajām taktīm, čala istabā noklusa. Kad

Mērfijs tikai stabules pavadījumā sāka dziedāt, iestājās pilnīgs klusums.

Senona nebija nojautusi, ka Mērfijam piemīt kaut kas tāds: šis tīrais, skaidrais tenors un spēja ielikt dziesmā sirdi un dvēseli. Viņa dziesma bija par skumjām un cerību, par zaudējumu un atgūšanu. Un visas dziesmas laikā, kamēr mājā bija iestājies tāds klusums kā baznīcā, Mērfijs nenovērsdamies raudzījās Šenonā.

la bija dziesma par mīlestību, par mīlestību pret Īriju, pret zemi un pret savu ģimeni.

Klausīdamās Mērfijā, Senona juta sevī tās pašas izjūtas, ko bija piedzīvojusi dejas laikā, tikai tagad tās bija spēcīgākas, iedarbīgākas, nevaldāmākas. Asinis sāka riņķot straujāk, tomēr ne kaislē, bet gan piekrišanā. Nepacietīgās gaidās. Ikviena barjera, ko viņa domās bija uzbūvējusi, tagad nedzirdami salīgojās un nogāzās, nespējot pretoties dziesmas neuzmācīgajam valdzinājumam.

Mērfija balss gluži vienkārši iekaroja Šenonu.

Uz viņas vaigiem bija siltas asaras, ko bija atraisījusi Mērfija balss un balādes sirdi plosošie vārdi. Kad viņš beidza, neviens neaplaudēja. Klusums visapkārt pauda dziļāko atzinību vienkāršam un diženam skaistumam.

Mērfijs, nenovērsis acis no Šenonas, kaut ko pačukstēja stabulniekam. Tas pamāja ar galvu, un tad atskanēja strauja, jautra melodija. Dejošana sākās no jauna.

Senona zināja, ka Mērfijs ir visu sapratis, pirms viņš bija paspējis spert pirmo soli uz viņas pusi. Viņš pasmaidīja. Senona piecēlās un saņēma viņa sniegto roku.

Mērfijs nespēja tikt laukā no mājas tik ātri, cik to būtu vēlējies. Visapkārt bija pārāk daudz cilvēku, kas ik uz soļa apturēja viņu, lai kaut ko pateiktu. Beidzot izvedis Šeno-nu laukā, viņš juta viņas roku trīcam savējā.

Tāpēc Mērfijs pagriezās pret viņu.

— Vai tu esi pārliecināta?

— Jā. Esmu pārliecināta. Bet, Mērfij, tas tomēr neko nemainīs. Tev jāsaprot...

Mērfijs viņu noskūpstīja — lēni un maigi, un tik izjusti, ka visi vārdi nozuda no lūpām neizteikti. Turēdams Še-nonas roku savējā, Mērfijs kopā ar viņu apgāja apkārt mājai uz staļļu pusi.

— Tur? — Šenonas acis iepletās, un viņa juta acumirklīgu iekšēju cīņu starp nožēlu un prieku. — Tā nevar. Te taču apkārt tik daudz cilvēku.

Mērfijs atklāja, ka tomēr spēj pasmieties.

— Paviļāšanos siena šķūnī mēs atstāsim citai reizei, Šenona, mīļā. Es tikai grasos paņemt segas.

— Ā! — Viņa jutās muļķīgi un nepavisam nebija pārliecināta, ka nav vīlusies. — Segas, — viņa atkārtoja, kamēr Mērfijs noņēma divas segas no auklas, kur tās bija vēdinājušās. — Kur mēs iesim?

Viņš salocīja segas, pārlika tās pār roku un tad atkal saņēma Šenonas roku.

— Turp, kur starp mums viss sākās.

Tātad uz akmens apli. Šenonas sirds atkal sāka strauji dauzīties.

— Es... vai tad tu drīksti tā vienkārši aiziet? Tava māja taču ir pilna ar ciemiņiem.

— Nedomāju, ka mūsu prombūtni kāds pamanīs. —

Apklusis viņš palūkojās uz Šenonu. — Vai tevi uztrauc tas, ka mūsu prombūtne tiktu pamanīta?

— Nē. — Senona strauji papurināja galvu. — Nē, neuztrauc vis.

Pa mēnessgaismas pielieto taku viņi devās pāri laukiem.

— Vai tev patīk skaitīt zvaigznes? — Mērfijs pajautāja.

— Nezinu. — Senona automātiski paraudzījās augšup debesīs, kur mudžēja neskaitāmas zvaigznes. — Diez vai es to kādreiz maz esmu darījusi.

— Kad iesāk to darīt, tad vairs nevar beigt. — Mērfijs pacēla abu sadotās rokas pie savām lūpām. — Nav jau svarīgi, cik to var saskaitīt. Svarīgākais ir šis brīnums. Kaut ko tādu es ieraugu arī ikreiz, paraugoties tavā sejā. Šo īpašo brīnumu.

Iesmējies Mērfijs pacēla Šenonu no zemes. Kad viņš to atkal noskūpstīja, skūpsts bija jauna un plaukstoša prieka pilns.

— Vai tu spēj iztēloties, ka es nesu tevi augšup pa burvīgām, līkumotām kāpnēm uz lielu, mīkstu gultu, ko rotā atlasa spilveni un sārtas mežģīnes?

— Man neko nevajag iztēloties. — Šenona piespieda seju pie viņa kakla, jo atradās pilnīgā jūtu varā. — Šonakt man esi vajadzīgs vienīgi tu. Un tu man esi.

— Jā. — Mērfijs ar lūpām pieskārās Šenonas deniņiem. Viņa pagrieza galvu, lai uzlūkotu Mērfiju. — Es esmu šeit, —viņš teica, pamādams pāri laukam. — Mēs esam šeit.

Silto mēnesstaru apgaismots, tur nogaidoši slējās akmens aplis.

SESPADSMITA NODAĻA

Zem mirguļojošām zvaigznēm un mēness, kas spīdēja tik spoži kā bāka, Mēriņš aiznesa viņu akmens apļa iekšpusē. Šenona dzirdēja kaut kur kliedzam pūci, un šis spalgais kliedziens ielauzās un vēl ilgi atbalsojās nakts klusumā.

Viņš maigi atlaida Šenonu, tad izklāja pirmo segu, ļaudams otrai nokrist zemē, un nometās uz ceļiem Seno-nas priekšā.

— Ko tu dari? — Kā gan viņa kļuvusi tik nervoza, Se-nona prātoja. Pirms mirkļa viņa nepavisam nebija satraukusies.

— Es velku tev nost kurpes.

Ta bija tik vienkārša, tik pierasta darbība. Tomēr Mēr-fija kustības bija tik pavedinošas kā melns zīds. Viņš novilka arī savas kurpes, glīti nolikdams tās līdzās Šenonas apaviem. Ceļoties kājās, Mērfijs slidināja rokas augšup pa Šenonas augumu: no potītēm līdz pat pleciem.

— Tu trīci. Vai tev ir auksti?

— Nē. — Šenonai šķita, ka tās kaisles liesmas, kas dega viņai iekšienē, nekad vairs neļaus viņai justies auksti. — Mērfij, es negribu, lai tu domātu, ka tas nozīmētu... kaut ko vairāk, nekā tas nozīmē. Tā nebūtu godīgi...

Mērfijs smaidīdams maigi saņēma plaukstās Šenonas seju un noskūpstīja viņu.

— Es zinu, ko tas nozīmē. “Skaistums vien jau ir iemesls priekam.” — Vēl arvien tikpat maigas un liegas, viņa lūpas pieglaudās Šenonas vaigam. — Tas ir Emersons.

Kas gan tas par vīrieti, Šenona prātoja, kurš prot citēt dzeju un art zemi?

— Tu esi skaista, Šenona. Tas, ko mēs darām, ir skaisti.

Viņš vēlējās, lai tas būtu skaisti, atdodams Šenonai

gan visu savu sirdi, gan augumu. Un saņemdams to pašu pretī no viņas. Tāpēc viņa rokas, glāstot Šenonu, viņas plecus, muguru, matus, bija tik maigas un tik liegas, bet lū-

V

pas pacietīgi centās iekārdināt Senonu sniegt vēl lielāku baudu. Lai pati saņemtu vēl vairāk. Vēl mazliet vairāk.

Kaut arī abu augumi bija cieši piekļāvušies viens otram, Šenona vēl joprojām trīcēja, līdz pār viņas lūpām izlauzās klusa baudas nopūta, un pēc brītiņa tādu pašu izdvesa Mēr-fija lūpas. Uzjundīja lēns vējš, tikko jaušami sakustinādams zāli un tad dejodams ap viņiem abiem gluži kā mūzika.

Nenolaizdams no Šenonas acis, Mērfijs mazliet atrāvās un pārvilka Šenonai pār pleciem vesti, ļaudams tai noslīdēt zemē. Kad viņš Šenonu atkal noskūpstīja, pār viņas lūpām izlauzās izbrīna un ilgu pilna skaņa. Mērfija rokas atradās viņai uz sejas, viņa pirksti glāstīja to.

Šenonai bija šķitis, ka viņa izpratusi pavedināšanas Ii-kumus, to darbību un pretdarbību, ko izmantoja vīrieši un sievietes, lai sasniegtu patiesu baudu. Bet tas, ko viņa izjuta patlaban, ik kustība, ik pieskāriens, bija kaut kas jauns — klusa, pacietīgai dejai līdzīga bauda. Gluži kā valsis, ko Mērfijs viņai bija mācījis. Šenona nespēja darīt neko cilu kā vien piekļauties viņam pavisam cieši un izjust šo baudu.

Kad Mērfija pirksti noslīga uz viņas blūzes augšējās pogas, Šenonai aizrāvās elpa un viņa notrīcēja. Ak, kā viņa vēlējās, lai būtu apvilkusi kaut ko no zīda, kaut ko plīvojošu, sievišķīgu un mežģīnēm rotātu, kas Mērfijam vairāk patiktu.

Viņš lēni atpogāja viņas blūzi, pavēra to un viegli piespieda plaukstu viņas ādai.

Caur Šenonas augumu bauda izšāvās gluži kā lode.

— Mērfij...

— Biju iztēlojies, kāda būs sajūta, kad pieskaršos tev. — Mērfijs saņēma Šenonas roku, kas bija cieši satvērusi viņa plecu, un pacēla to sev pie lūpām. — Kāda būs tava āda. Tavas lūpas. Tava smarža. — Vērodams Šenonu, Mērfijs novilka blūzi viņai pār pleciem. — Man ir raupjas rokas.

— Nē. — Šenona spēja vienīgi papurināt galvu. — Nē...

Liegi viņā lūkodamies, Mērfijs ar pirkstu galu noglāstīja viņas krūštura apakšējo izliekumu, tad atkal aizslidināja roku uz augšu. Viņš bija zinājis, ka Šenonas āda būs tik maiga. Tomēr tas, kā viņas miesa notrīsēja pie ikkatra vieglākā pieskāriena, kā viņas galva kaislīgi un paļāvīgi atliecās, padarīja viņa alkas vēl saldākas.

Tāpēc viņš vēl to nedarīja, kaut arī jau spēja sajust, kāda būs bauda, kad saņems plaukstā viņas krūtis, mazas, bet tik vingras. Viņš tikai nolieca galvu un atkal piekļāva lūpas Šenonas mutei. Viņas lūpas bija tik apbrīnojami devīgas, tās alkaini pavērās, tiekdamās pretī viņa mutei. Iekāre, tumša un nevaldāma, bija pārņēmusi visu viņa ķermeni, vēstot, ka gaidāmas vēl kaislīgākas un vēl intīmākas izjūtas.

— Es gribu... — Šenona ar trīcošām rokām satvēra Mērfija kreklu. Tad viņa ielūkojās tam acīs un mazliet savaldījās. — Es gribu tevi vairāk, nekā jebkad spēju iztēloties. — Raudzīdamās Mērfijam acīs, Šenona atpogāja viņa kreklu un pasniedzās, lai novilktu to pār viņa pleciem. Tad viņas skatiens noslīdēja zemāk.

— Ak! — Tā bija patikas un apbrīnas pilna nopūta. Šo augumu spēcīgu un glītu bija padarījis darbs un izlietie sviedri, nevis treniņzāle. Kā pamēģinot Šenona uzlika plaukstas uz viņa krūtīm, kur spēcīgos muskuļus klāja stingra āda, un Mērfija sirds spēji sāka sisties straujāk.

Tad pašas Šenonas sirds palēcās gandrīz vai kaklā, jo Mērfijs atpogāja viņas bikses. Kā hipnotizēta viņa juta, ka Mērfijs saņem viņas roku, lai palīdzētu saglabāt līdzsvaru, kamēr tās noslīdēja zemē. Bet, kad viņa pasniedzās, lai to pašu izdarītu ar Mērfiju, viņš papurināja galvu. Pat mīlas pacietībai bija savas robežas.

— Atgulies man līdzās, — viņš nomurmināja. — Nāc atgulies man līdzās.

Viņš noguldīja Šenonu uz segas un piekļāva lūpas viņas mutei.

Ar neizsakāmu maigumu Mērfijs pieskārās viņas augumam, glāstīdams viņas krūtis un atļaudams sev neizsakāmo tīksmi pabāzt pirkstus zem kokvilnas krūštura maliņas, lai izjustu baudu pats un uzbudinātu Šenonu. Viņas kakls un pleci bija tik vilinoši un kārdināja viņu. Kad Mēr-fija mēle, līdzīgi pirkstiem, pakļuva zem plānā auduma un pieskārās Šenonas krūtsgaliņam, viņa izliecās kā loks.

— Ņem mani... — Viņa tikko spēja elsot. — Dieva dēļ, ņem mani!

Bet Mērfijs tikai attaisīja viņas krūštura priekšējo aizdari un maigi saņēma mutē viņas krūtsgaliņu.

Reizē juzdamās gan spīdzināta, gan neizsakāmi uzbudināta, Šenona piespieda viņu sev vēl ciešāk klāt. Viņa kustējās drudžaini, nepavisam nekautrēdamās par savu rīcību. Ar mēli, zobiem un lūpām Mērfijs joprojām kairināja Šenonu, joprojām mudināja viņas augumu atsaukties, līdz viņa spēja vienīgi saraustītā baudā aizelsusies lūgties, lai šis turpinājums nāktu ātrāk. Bauda bija tik strauja, tik nevaldāma, ka viņas augums spēji izslējās, pirksti drudžaini sagrāba segu. Spēcīgs orgasms lika viņas augumam notrīcēt, līdz ķermenis atslābinājies noslīga atpakaļ uz segas.

Tas bija kaut kas neaptverams. Ar pūlēm atguvusi elpu, Šenona paslēja kā svina pielieto plaukstu un atgrūda no pieres matus. Kaut kas neiespējams! Neviens un nekad viņai nebija licis izjust kaut ko tik brīnišķīgu.

Kaisli ievaidējies, Mērfijs piespieda lūpas viņas miesai, tagad jau ļaudams rokai noslīdēt zemāk, glāstot viņas vidukli un burvīgos gurnus.

— Senona, es mīlu tevi. Allaž esmu mīlējis un vienmēr mīlēšu.

— Es nespēju... — Viņa vārgi uzlika plaukstu uz Mēr-fija muguras. Kā pa miglu viņa aptvēra, ka tā ir mitra, ka muskuļi cieši saspringti. — Man vajag mirkli atjēgties. — Bet Mērfija lūpas jau viscaur skūpstīja viņu. — Ak Dievs, ko tu ar mani dari?

— Sagādāju tev baudu. — Un viņš bija nolēmis to sniegt vēl lielāku. Viņu pašu māca neizturama iekāre, tā neprātīgā kaisle un nevaldāmā iekāre, ko viņš bija spējis tik ilgi savaldīt tikai ar viņam vien zināmiem paņēmieniem. Viņš novilka pār Šenonas gurniem smalkās biksītes, un viņa alkas kļuva vēl nevaldāmākas. — Un sagādāju baudu pats sev.

Šenonas augums vēstīja par burvīgām izjūtām, kuras viņa spētu sniegt un kuras Mērfijs vēlējās gūt visā pilnībā. Bet maigās vēlmes laiks bija garām. Tagad viņš bija gatavs ņemt, alkatīgi un kaislīgi, līdz galam izbaudīdams viņas drudžainās kustības un aizelsušos piepildījuma kliedzienus.

Tieši tādu Mērfijs viņu gribēja: bezpalīdzīgu, pilnīgā viņa varā, drudžaini pieķērušos viņa augumam, kamēr viņš lika citu pēc cita sasniegt vēl nepazītas kaisles kalngalus. Un arī tad, kad viņa jau kvēlē locījās un neprātīgi vēlējās turpinājumu, arī tad Mērfijam vēl nebija gana.

Nepacietīgi velkot nost savus džinsus, viņš ar lūpām atkal devās straujā ceļojumā pār viņas augumu līdz krūtīm, kas spēji cilājās, tad atkal atpakaļ līdz trīsošajām lūpām.

Šenonas augums kaislīgi izliecās viņam pretī, kājas papletās, lai cieši apņemtu Mērfija gurnus. Viņš pakratīja galvu, taču nevis iebilzdams, bet lai padarītu skaidrāku apmiglojušos skatienu. Viņš gribēja redzēt Šenonu un gribēja, lai Šenona redz viņu.

— Skaties uz mani, — viņš pieprasīja, ar piepūli izrunādams katru vārdu, jo kaklā kā neprātīga sitās sirds. — Sasodīts, skaties uz mani!

Šenona atvēra acis. Sākumā viss šķita miglains, tad pamazām noskaidrojās, līdz viņa spēja redzēt Mērfija seju.

— Es mīlu tevi. — Viņš pateica to tik kvēli, nenovērsdams no viņas acis. — Vai dzirdi?

— Jā. — Šenona ielaida pirkstus viņa matos. — Jā.

Tad, kaislīgi iekliegdamies, viņš ar spēcīgu un dziļu grūdienu ieguva Šenonu. Līdzīgi lavas vilnim viņas augumu pāršalca orgasms, liekot justies satriektai un apsvilinātai. Aizvērusi acis, viņa kaislīgi izbaudīja Mērfija skūpstus, kamēr viņa augums nenogurdināmi cilājās augšup un lejup.

Nedomādama Šenona piemērojās viņa ritmam, mezdamās šajā neprātīgajā vētrā, ko bija radījušas abu kaislīgās jūtas. Viņai šķita, ka dzirdējusi kaut kur nograndam pērkonu un redzējusi debesīs ļauni uzplaiksnījām zibens šautras. Viņas ķermenis atkal bija sasniedzis neaprakstāmas baudas kalngalus, tas notrīcēja orgasmā un tad apmierināts un pārguris kļuva slābans.

Rokas bez spēka noslīdēja no Mērfija muguras. Šenona dzirdēja Mērfiju izrunājam viņas vārdu, tad juta viņa augumu saspringstam un notrīsam kulminācijā, un viņa ķermenis nolaidās uz Šenonas auguma.

Paslēpis seju viņas matos, izbaudīdams to smaržu, Mērfijs ļāva pamazām nomierināties savam uzbudinātajam augumam. Arī Šenona trīsēja, vai nu no jauna, vai vēl joprojām, un Mērfijs zināja, ka šī nelielā uzbudinošā trīcēšana ir patīkama seksa sekas. Viņš labprāt būtu glāstījis Šenonas augumu, ja vien spētu pakustēties.

— Pēc mirklīša atlaidīšu tevi, — viņš nomurmināja.

— Pat nemēģini...

Mērfijs pasmaidīja un paberzēja seju Šenonas matos.

— Tā es tevi vismaz varu sasildīt.

— Šaubos, vai man vispār jebkad vairs būs auksti. — Apmierinājumā murrādama, viņa apvija rokas ap Mēr-fija augumu. — Tu droši vien kļūsi ļoti pašpārliecināts, kad es tev to atklāšu, bet es laikam par to nedusmošos. Vēl neviens nekad agrāk man nav licis izjust kaut ko tik brīnišķīgu.

Tas, ko Mērfijs izjuta, bija nevis pašapmierinātība, bet gan prieks.

— Man agrāk neviena tāda nav bijusi.

Šenona iekārtojās ērtāk un iesmējās.

— Tu esi pārāk labs mīlnieks, Mērfij, lai es tam noticētu. Kā noprotu, tev ir bijušas daudzas sievietes...

— Tās visas bijušas tikai tādēļ, lai patrenētos, — Mērfijs pārtrauca Šenonu un paslējās uz elkoņiem, lai varētu viņu uzlūkot, Šenonas smaids lika viņam pasmīnēt. — Nu, nevaru gan noliegt, ka pāris reižu man šis treniņš patika.

— Atgādini, lai es vēlāk tevi iedunkāju. — Viņa iesmējās, jo Mērfijs kopā ar viņu apvēlās otrādi, tad atkal

un atkal, līdz viņi jau bija uz pašas segas malas un Šeno-na gulēja viņam uz krūtīm. — Es laikam tevi uzgleznošu, — viņa prātoja, ar pirkstiem glāstīdama Mērfija augumu, viņa spēcīgos muskuļus. — Neesmu gan gleznojusi nevienu aktu kopš mākslas koledžas laikiem, bet...

— Mīļā, kad tu būsi mani izģērbusi, tu būsi pārāk aizņemta, lai lūkotos pēc savām otām.

Šenona apmierināta pasmaidīja.

— Tev taisnība. — Viņa piespieda lūpas Mērfija mutei un kādu brīdi nespēja tās atraut. Tad nopūtusies viņa piekļāva galvu pie Mērfija krūtīm. — Es vēl nekad nebiju mīlējusies ārā.

— Tu joko.

Šenonaatkal pacēla galvu un mīlīgi uzlūkoja Mērfiju.

— Manā pusē tas nav pārāk atzīts.

Tā kā Šenonas āda bija vēsa, Mērfijs pasniedzās pēc otras segas.

— Tad šis tev ir visa jaunā izmēģināšanas vakars. Tavi pirmie svētki īru gaumē. — Viņš pārmeta segu pār Se-nonas augumu, tad rūpīgi sakārtoja stūrus, līdz bija pilnībā apmierināts ar padarīto. — Tavs pirmais valsis.

— Tieši valsis bija tas, kas mani pamudināja. Nē, tā nav taisnība. — Viņa pakratīja galvu, tad pagriezās tā, lai varētu saņemt rokās Mērfija seju. — Valsis mani pavedināja. Bet pilnībā es izlēmu tad, kad tu dziedāji. Klausoties tevī, es nespēju saprast, kā un kāpēc es vispār iepriekš biju atteikusies.

— Man jāatceras, ka biežāk tev jāpadzied. — Mērfijs pacēla galvu un saņēma Šenonas skaustu. — Skaistā, zaļ-acainā Šenona, mana mūža lielā mīlestība, nāc un noskūpsti mani!

Kad austrumpuses debesīs sāka svīst pērļaina gaisma, Mērfijs pamodināja Šenonu no vieglās snaudas. Viņam gan bija žēl to darīt, jo tik ļoti bija paticis noraudzīties, kā Senona guļ: kā viņas skropstas atdusas uz vaigiem, ko klāj viegls sārtums. Un viņš tik ļoti vēlējās, kaut viņam līdz ausmai būtu bijusi iespēja vēlreiz ar Šenonu pamīlēties.

Bet viņam bija savi pienākumi, un viņu gaidīja radi.

— Šenona! — Mērfijs maigi noglāstīja viņas vaigu, tad noskūpstīja to. — Mīļā, ir jau gandrīz rīts. Zvaigznes grasās dzist.

Viņa sakustējās, iekunkstējās un cieši satvēra Mērfi-ja roku.

— Kāpēc tu nevari palikt? Kāpēc? Kā gan tu spēji atgriezties pie manis tikai tādēļ vien, lai tūlīt atkal dotos prom?

— Rimsties. — Viņš piekļāva Šenonu sev klāt un piespieda lūpas pie viņas pieres. — Es esmu tepat. Tev līdzās. Tas ir tikai sapnis.

— Ja tu mani pietiekami stipri mīlētu, tu vairs nedotos prom.

— Es tevi patiešām mīlu. Atver acis! Tu sapņo.

Šenona paklausīja viņa balss skaņai un atvēra acis, kā

viņš bija lūdzis. Mirkli viņa jutās kā apmaldījusies starp abām šīm pasaulēm, kas viņai šķita tik pazīstamas un pašsaprotamas.

Ausma, gandrīz jau ausma, viņa kā caur miglu nodomāja. Un smaržo pēc pavasara. Dūmakainajā krēslā slejas akmens bluķi, tik pelēki un auksti, un viņu pašu cieši apņēmušas mīļotā rokas.

— Tavs zirgs... — Viņa, neko nesaprazdama, paraudzījās apkārt. Viņai vajadzēja dzirdēt zirga iemauktu šķindoņu, tam nepacietīgi gaidot, līdz jātnieks sēdīsies seglos.

— Zirgi vēl ir staļļos. — Mērfijs cieši saņēma viņas zodu un pagrieza pret savu seju. — Kur tu atrodies?

— Es... — Šenona samirkšķināja acis un atjēdzās no sava sapņa. — Mērfij!

Piemiedzis acis, Mērfijs samulsis vēroja viņas seju.

— Vai atceries, kas atgadījās? Ko es tādu izdarīju, lai tevi zaudētu?

Viņa papurināja galvu. No sejas pamazām nozuda izmisums un baiļu izteiksme.

— Es laikam sapņoju. Tas arī viss.

— Pasaki, ko es tādu izdarīju!

Bet Šenona piekļāva seju viņam pie pleca, juzdamās atvieglota, ka tas ir silts un drošs.

— Tas bija tikai sapnis, — viņa uzstāja. — Vai tad jau rīts?

Mērfijs grasījās iebilst, tad atmeta šo domu.

— Gandrīz. Man jānogādā tevi atpakaļ kotedžā.

— Tik drīz?

— Ja vien es spētu, es aizkavētu saullēktu. — Viņš vēlreiz cieši apskāva Šenonu, tad piecēlās kājās, lai paņemtu abu drēbes.

Ieritinājusies zem segas, Šenona raudzījās uz viņu, un viņu jau atkal sāka pārņemt tikko jaušamas iekāres liesmiņas. Viņa piecēlās sēdus un ļāva segai noslīdēt līdz viduklim.

— Mērfij! — Kad viņš palūkojās atpakaļ, Šenona apmierināta pamanīja, ka viņa acis aiz kaisles kļūst tumšas. — Pamīlējies ar mani.

— Nav nekā cita, ko es vēlētos vairāk, tomēr mana māja ir radu pilna, un nekad nevar zināt, vai kāds no viņiem... — Kad Šenona piecēlās kājās, tik slaida un tik apburoši kaila, viņš apklusa pusvārdā. Kad viņa pagājās Mērfijam pretī, drēbes izslīdēja viņam no rokām.

— Pamīlējies ar mani, — Šenona atkal sacīja un apvija rokas viņam ap kaklu. — Strauji un neprātīgi. It kā tā būtu pēdējā reize.

Tagad ar viņas lūpām runāja viņā mājojošā burve. To Mērfijs bija pamanījis, jau pirmoreiz ielūkojoties viņas acīs. Šenonas acu skatiens, tik spēcīgs un mirdzošs, raudzījās pašapzinīgi un izaicinoši. Kaut arī viņa dusmās nošņācās, kad Mērfijs aiz matiem pavilka atpakaļ viņas galvu, viņas acis pat nepamirkšķinājās.

— Ak to tu vēlies... — Viņa balss bija skarba, un viņš spēcīgi vilka Šenonu sev līdzi. Atspiedis viņas muguru pret lielāko akmens bluķi, ar rokām aptvēris viņas gurnus, viņš pacēla Šenonu augšup.

Kaisles pārņemta, viņa cieši apskāva Mērfiju. Viņas kaisle kļuva vēl lielāka, kad Mērfijs spēcīgi ieguva viņu, satricinādams abus ar tik straujām un mežonīgām kustībām, kādas viņa bija prasījusi.

Viņi atradās aci pret aci, ikkatrs spēcīgais grūdiens sakarsēja abu saraustīto elpu. Šenona ar nagiem ieķērās viņam plecos, un, kad abi reizē sasniedza kulmināciju, viņas lūpas triumfējot savilkās Smaidā.

Mērfija kājas bija kļuvušas slābanas un plaukstas tik mitras, ka viņš baidījās zaudēt līdzsvaru un nomest Seno-nu zemē. Viņš sadzirdēja paša elpu raustāmies kā elsojošam sunim.

— Ak Dievs! — Mērfijs samirkšķināja acis, lai neļautu tajās iekļūt kodīgajiem sviedriem. —Augstais Dievs...

Sagumusi viņam uz pleca, Šenona sāka smieties. Šie smiekli, prieka un sajūsmas pilni, pārņēma visu viņas augumu. Kad viņa pameta gaisā rokas, Mērfijam atlika vienīgi saņemties, lai atgūtu elpu un līdzsvaru.

— Ak, es jūtos tik dzīva!

Mērfijam nezin kā izdevās nepieļaut, ka Šenona nogāztu no kājām viņus abus, un viņa mutes kaktiņos ievijās smaids.

— Tu jau esi dzīva, bet, sasodīts, tu gandrīz nogalēji mani. — Viņš cieši noskūpstīja Šenonu, tad stabili nolika viņu uz zemes. — Apvelc savas drēbes veicīgāk, sieviete, pirms neesi mani piebeigusi pavisam.

— Kaut mēs varētu atgriezties mājās, skriedami kaili pāri laukiem!

Mērfijs nopūtās un pieliecās, lai paceltu Šenonas krūšturi.

— Ak, manai svētajai mātei gan bezgala patiktu, ja viņai nejauši gadītos būt pagalmā un paraudzīties uz mūsu pusi.

Šenona uzjautrināta aplika krūšturi un pacēla no zāles savas biksītes.

— Varu saderēt, ka tava svētā māte noteikti ir nopratusi, kas bijis tev padomā, ja tu naktī nepārradies mājās.

— Noprast un redzēt pašai savām acīm ir divas dažādas lietas. — Kad Šenona noliecās pēc savas blūzes, Mēr-fijs draudzīgi papliķēja viņai pa dibenu. — Tu vīriešu drēbēs izskaties ļoti kārdinoša. Es jau sen gribēju tev to pateikt.

— Tas ir tikai vīrieša viedoklis, — Šenona pārlaboja, aizpogādama pārlieku lielo blūzi.

— Kāda tur starpība? — Mērfijs apsēdās zālē, lai uzvilktu kurpes. — Vai tu šovakar nāksi kopā ar mani, ja es iegriezīšos tev pakaļ?

Samulsusi un iepriecināta Šenona viņu uzlūkoja. Viņu valdzināja tas, cik mīļi šis vīrietis spēj lūgt pēc tam, kad viņi tikko bija mīlējoties metušies viens otram virsū kā dzīvnieki.

— Nu, var gadīties, ka es tā darīšu, Mērfij Maldūn, — viņa atteica, cenzdamās atdarināt Rietumīrijas dialektu.

Acīs dejojot smieklu dzirkstelītēm, Mērfijs pameta Šenonai vienu viņas kurpi.

— Tu tomēr izklausies pēc jenkiju meitenes. Bet man patīk... tev ir tik burvīgs akcents.

Šenona iespurcās.

— Man ir burvīgs akcents. Kā tad! — Viņa noliecās, lai paceltu segu, bet Mērfijs apturēja viņas roku.

— Lai paliek... ja tu atnāksi.

Smaidīdama Šenona pagrieza roku tā, ka abu pirksti savijās kopā.

— Jā. Es atnākšu.

— Tad es tevi pavadīšu līdz durvīm.

— Tev tas nav jādara.

— Man tas ir jādara. — Viņš izvadīja Šenonu cauri akmeņu veidotajai arkai pļavā, pār kuru debesīs sāka sārtoties rītausma. — Turklāt es vēlos to darīt.

Juzdamās laimīga, Šenona ejot atbalstīja galvu pret Mērfija plecu. Austrumu pusē maiga, violeti zeltaina ausa jauna diena, atgādinot gleznu, kas noklāta ar tikko jaušamiem pasteļtoņiem. Viņa dzirdēja kaut kur iedziedamies gaili un debesīs jautri trallinām cīruli. Kad Mērfijs apstājās, lai noplūktu pļavas puķi ar krēmkrāsas ziedlapiņām, Šenona smaidīdama pagriezās, lai viņš varētu iespraust ziedu viņai matos.

— Rau, žagata! — Viņa pacēla roku, lai norādītu uz kādu putnu, kas lidinājās zemu pār laukiem. — Tā ir, vai ne? Braiena man parādīja.

— Tieši tā. Aši paskaties šurp! Re, vēl divas. — Apmierināts, ka viņam tā veicies, Mērfijs aplika roku ap Še-nonas pleciem. — Viena nozīmē skumjas, — viņš pavēstīja. — Divas nozīmē līksmi. Trīs vēsta par kāzām, bet četras — par mazuļa gaidīšanas tīksmi.

Šenona vēroja žagatas lidojam un noklepojās.

— Mērfij, es zinu, ka tevī mīt ļoti spēcīgas jūtas un...

Viņš paņēma Šenonu uz rokām un pārcēla pāri nākamajam žogam.

— Es tevi mīlu, — viņš vienkārši noteica. — Ja tas ir tas, ko tu domāji.

— Jā, tas ir tas, ko es domāju. — Man jābūt piesardzīgai, Šenona nosprieda, jo pašas izjūtas bija kļuvušas daudz dziļākas, nekā viņa bija paredzējusi. — Un, manuprāt, es saprotu, kādu tu vēlētos šo attiecību turpinājumu. Ņemot vērā tavu personību, jūsu kultūru un jūsu reliģisko pārliecību.

— Tev piemīt brīnišķīgas spējas nosaukt sarežģītos vārdos vienkāršas lietas. Tas, ko tu ar visiem šiem sarežģītajiem vārdiem patiesībā gribi teikt, ir izsakāms daudz vienkāršāk: es vēlos, lai tu kļūtu mana sieva.

— Ak, Mērfij!

— Es tev to nelūdzu tieši šobrīd, — viņš aizrādīja. — Šobrīd es tikai izbaudu rīta pastaigu kopā ar tevi, nepacietīgi gaidīdams vakaru, kad atkal varēšu tevi satikt.

Šenona aši uzmeta Mērfijam skatienu un pamanīja, ka viņš pēta viņas seju.

— Tātad mēs varam saglabāt šīs attiecības vienkāršas?

— Nav nekā vienkāršāka. Tā. Ļauj, es tevi noskūpstīšu, pirms esam nonākuši Brī dārzā.

Viņš pavērsa Šenonu pret sevi, piekļāva savas lūpas viņējām un pilnībā izkausēja viņas sirdi.

— Vēlreiz, —viņa nočukstēja un atkal pievilka Mēr-fiju sev klāt.

— Es vakarā atnākšu. — Viņš ar milzīgu piepūli saņēmās, lai atlaistu Šenonu no apskāvieniem. — Es tevi labprāt aizvestu vakariņās, bet...

— Tev sabraukuši radi, — viņa pabeidza teikumu.

— Es saprotu.

— Rīt viņi jau būs prom. Ja tev nebūtu neērti no Brī, es ļoti vēlētos, lai tad tu pārnakšņotu pie manis, manā gultā.

— Jā. Man nebūs neērti.

— Tātad tiksimies vēlāk. — Viņš noskūpstīja Šenonas pirkstu galiņus un šķīrās no viņas dārza malā, kur uz rožu ziediem vizēja rasas lāsītes.

Klusu dungodama, Senona pārgāja pār zālienu un iegāja mājā pa sētaspuses durvīm. Tad viņa spēji apstājās, jo ieraudzīja pie plīts stāvam Braienu un mērām kannā ieberamo kafiju.

— Ā, sveika! — Neapzinādamās savu muļķīgo smaidu, Senona sabāza rokas bikšu kabatās. — Tu gan esi agri piecēlusies.

Braiena tikai sarauca pieri. Viņa bija piecēlusies jau pirms pusstundas, un tā viņa bija cēlusies gandrīz ik rītu visu savu mūžu.

— Keilai gribējās ēst.

Senona pārsteigta paraudzījās pulkstenī.

— Laikam ir mazliet vēlāks, nekā biju iedomājusies. Es biju... izgājusi.

— Tā jau es nospriedu. Vai Mērfijs nevēlējās ienākt uz tasi kafijas?

— Nē, viņš... — Senona apklusa un dziļi ievilka elpu.

— Mēs laikam neuzvedāmies pārāk diskrēti.

— Teiksim tā: es neesmu pārsteigta, ka tu atgriezies tikai tagad, jo pamanīju tavu sejas izteiksmi, kad vakar kopā ar viņu izgāji no mājas. — Tā kā kafija sāka vārīties, Braiena aizgriezās. — Tu izskaties laimīga.

— Tiešām? — Šenona iesmējās, tad padevās impulsam un, piesteigusies pie Braienas, aplika viņai rokas ap kaklu. — Laikam man tādai jābūt. Es jūtos idiotiski laimīga. Es tikko pavadīju nakti kopā ar vīrieti ganībās. Es — ganībās! Kaut kas neticams...

— Es ļoti priecājos par tevi. — Aizkustināta par šo pirmo atklāto māsas jūtu izpausmi, Braiena viņu cieši apskāva. — Priecājos par jums abiem. Mērfijs ir īpašs vīrietis. Es ilgi esmu cerējusi, ka viņš sastaps kādu tikpat īpašu sievieti.

Šenona vēl mirkli neatrāvās no viņas.

— Braiena, tas nav gluži tā, kā tu domā. Man viņš patīk. Man viņš ļoti patīk. Ja viņš man tik ļoti nepatiktu, es nemaz nebūtu varējusi pārlaist kopā ar viņu nakti.

— Zinu. Es to ļoti labi saprotu.

— Bet es neesmu tāda kā tu. — Šenona pakāpās atpakaļ, cerēdama izskaidrot Braienai to, ko viņai vajadzētu izskaidrot pašai sev. — Es neesmu tāda kā tu vai Megija. Es nekāroju iekārtoties šeit uz dzīvi, es neplānoju apprecēties un radīt ģimeni. Man dzīvē ir citi mērķi.

Rūpes bija iezagušās Braienai acīs, pirms viņa paspēja novērst skatienu.

— Viņš tevi loti mīl.

» >

— Es zinu. Un varbūt arī es mīlu viņu. — Šenona aizgriezās, cenzdamās saglabāt savaldību. — Bet ar mīlestību ne vienmēr pietiek, lai veidotu visu savu turpmāko dzīvi. Mums abām to vajadzētu saprast pēc mūsu pašu vecākiem. Esmu centusies to izskaidrot Mērfijam, un man atliek vienīgi cerēt, ka man tas ir izdevies. Tāpēc ka visvairāk par visu pasaulē es nevēlētos viņu sāpināt.

— Bet vai tev neliekas, ka, nepaklausot savai sirdsbal-sij, tu sāpināsi pati sevi?

— Man ir jāklausa arī savs prāts.

Braiena pasniedzās plauktā pēc tasītēm un apakštasītēm.

— Tev taisnība. Gan tavai sirdij, gan prātam kopā jāizlemj, kas tev būtu vislabākais. Un ir smagi, kad viena tava daļiņa raujas prom no otras.

V

— Tātad tu saproti. — Senona pateicīgi uzlika roku Braienai uz pleciem. — Tu patiesi saproti.

— Bez šaubām. Mērfijam tas ir tik vienkārši. Viņam nav jāprāto ne par savām domām, nejutām, ne vajadzībām. Tās visas ir vērstas tikai uz tevi. Tev tas nav tik vienkārši. Tāpēc tev jāpieņem sava laime, kāda tā ir, un nav jāuzdod sev jautājumi ik uz soļa.

— Tieši to arī es cenšos darīt. Un ne tikai runājot par Mērfiju. Es jūtos laimīga, Braiena, — viņa klusi piebilda, — šeit, kopā ar tevi.

— Es nespēju pat atrast vārdus, lai izteiktu, cik daudz man nozīmē to dzirdēt no tevis. — Ar mīlestības pilnu izteiksmi sejā Braiena pagriezās un pasmaidīja. — Zināt, ka tu spēj izteikt šos vārdus. Cik gan skaists ir šis rīts!

— Šis rīts ir lielisks. — Šenona satvēra Braienas plaukstas un saspieda tās. — Vislabākais no visiem rītiem. Es iešu pārģērbties.

— Paņem līdzi kafiju. — Mirkšķinādama acis, lai aiz-trauktu asaras, Braiena ielēja viņai tasīti. — Pirms došanās uz baznīcu es tev pagatavošu brokastis.

— Nevajag. Kafiju gan es paņemšu, — Šenona sacīja un tā arī darīja. — Un iešu pārģērbties. Un tad es atkal nākšu lejā un palīdzēšu tev gatavot brokastis.

— Bet...

— Es šeit vairs neesmu viešņa.

Šoreiz Braienas acis pieplūda asarām, pirms viņa spēja tās apvaldīt.

— Nē, neesi vis. Nu tad pasteidzies! — viņa pavēlēja un pagriezās, lai ielietu sev tēju. — Jo tie, kuri šeit ir viesi, drīz celsies augšā.

Greisons nogaidīja, kamēr Šenona būs izgājusi, tad ienāca virtuvē. Viņš piegāja pie galda un apskāva savu klusi raudošo sievu.

— Izraudies, mīļā, — viņš nomurmināja un noglāstīja viņas muguru. — Izraudies kārtīgi. Klausoties jūsu abu sarunu, arī man pašam gandrīz vai sāka birt asaras.

— Greis! — Atspiedusies pret vīru, Braiena laimīga šņukstēja viņam uz pleca. — Viņa ir mana māsa.

— Tieši tā. — Viņš noskūpstīja sievas matus. — Viņa ir tava māsa.

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

> >

Ņujorkā Šenona ne pārāk bieži bija apmeklējusi svētdienas dievkalpojumus. Viņas vecāki gan bija patiesi katoļi, un viņa bija mācījusies katoļu skolās, apguvusi visus viņu rituālus un paražas. Viņa uzskatīja sevi par katoļticīgo, bet par modernu un sievišķīgu katoļticīgo, kuru neapmierina daudzas doktrīnas un likumi, kas nāk no Vatikāna.

Svētdienas dievkalpojumi gluži vienkārši piederēja pie tiem ieradumiem, no kuriem, iekārtodamās uz dzīvi Ņujorkā, viņa bija atteikusies.

Tomēr cilvēkiem šajā mazajā Klēras grāfistes nostū-rītī svētdienas dievkalpojums nebija tikai ieradums vien. Viņiem tas bija dzīves pamats.

Senonai bija jāatzīst, ka viņai patīk mazā baznīciņa, mirguļojošo, aizdegto sveču smarža un nospodrinātās solu rindas, kas lika atsaukt atmiņā jaunību. Marijas un Jāzepa statujas, sienu gleznojumi ar ainām no dažādām Bībeles nodaļām, izšūtais altāra pārklājs — tie bija simboli, kas sastopami visā pasaulē.

Ciemata mazā baznīciņa lepojās ar nelieliem, vitrāžām rotātiem logiem, pa kuriem ieplūda viegli krāsaina gaisma. Soli bija nodiluši no biežās lietošanas, tāpat ari vietas, kur metās ceļos, un vecā grīda čīkstēja pie mazākās kustības.

Lai arī cik vienkāršs būtu baznīcas iekārtojums, pats rituāls bija tik svinīgs un grezns, kāds tas būtu brīnišķīgajā Svētā Patrika katedrālē Piektajā avēnijā. Sēdēdama līdzās Braienai, klausīdamās mācītāja dziedošajā balsī, draudzes murmināšanā, paretam kāda bērna raudās vai kunkstēšanā, Šenona jutās droša un pārliecināta.

Mērfija ģimene bija tieši otrā pusē šaurajai ejai un sēdēja divās solu rindās. Turpretī viņas ģimene — Šeno-na bija sākusi domāt par viņiem kā par savu ģimeni — aizņēma vienu rindu.

Kad viņi nostājās, lai saņemtu pēdējo mācītāja svētību, Laiams pārrāpās pār solu rindu un pastiepa augšup savas rociņas Šenonai pretī. Viņa atsēdināja mazo sev uz gurna un pasmaidīja, kad puisēns savilka lūpas skūpstam.

— Patīk, — viņš svinīgi paziņoja, kad Šenona paklausīgi noskūpstīja mazo. Zēna mazie, apaļīgie pirkstiņi pastiepās pēc citrīna un ametista auskariņiem viņai ausīs. — Mani.

— Nekā. Mani. — Draudzei pamazām atstājot solu rindas un izejot priekšpusdienas saulītē, Šenona iznesa Laiamu sev līdzi.

— Patīk, — viņš atkal noteica tik cerīgā balsī, ka Šenona pavandījās somiņā, lai atrastu kaut ko tādu, kas mazajam būtu pa prātam.

— Tā nu tas patiesi ir, draudziņ. — Mērfijs izņēma zēnu Šenonai no rokām, uzsviezdams viņu augstu gaisā un likdams viņam skaļi iesmieties. — Mums visiem viņa ļoti patīk.

Šenona juta pār muguru pāršalcam vieglas uzbudinājuma trīsas. Tikai pirms dažām stundām viņi bija kaili, sviedriem klāti un savijusies cieši kopā. Tagad abi bija uzposušies baznīcai un cilvēku ieskauti. Tomēr tas neatturēja Šenonu atkal vēlēties būt ar viņu tuvu kopā.

Izņēmusi no somiņas mazu spogulīti, Šenona parādīja to Laiamam.

— Te tev kaut kas būs.

Laiams priecīgs satvēra spogulīti un sāka tajā taisīt visādas grimases.

— Paskat, mamm! — Keita, kas stāvēja netālu, uzsēdināja savu mazāko bērnu sev uz pleciem. — Viņi atgādina īstu ģimenīti. Vai tu kādreiz varēji iedomāties, ka Mērfijs ieskatīsies jenkiju meičā? Turklāt tik skaistā?

— Nē. — Alise raudzījās uz viņiem ar jauktām jūtām. — Nebiju gan tā domājusi. Reiz prātoju, ka tā varētu būt viena no Toma Konkanona meitām. Bet kaut ko tādu es negaidīju.

Keita palūkojās uz to pusi, kur viņas trīs gadus vecais dēliņš apmierināts plūkāja zālīti un pamēģināja, kā tā garšo.

— Un tev nav iebildumu?

— Es vēl neesmu izlēmusi. — Paraustīdama plecus, lai atvairītu šīs domas, Alise noliecās un pacēla augšup savu mazdēlu. — Kevin, zāli ēd tikai govis. Savāksim savu armiju, Keita. Mums jāgatavo svētdienas pusdienas.

Izdzirdējis piesaucam savu vārdu, Mērfijs pacēla roku.

— Man nu jāsteidzas. Vēlāk aizbraukšu tev pakaļ. — Viņš atdeva Laiamu Šenonai. — Vai ļausi, ka es tev šeit sniedzu skūpstu?

— Buču! — Laiams piekrita un savilka uz priekšu lūpiņas.

— Ne jau tev, draudziņ. — Tomēr Mērfijs noskūpstīja ari viņu, tad pagriezās un ļāva savām lūpām viegli pieskarties Šenonas lūpām. — Līdz vakaram!

— Jā. — Šenonai bija jāsaņemas, lai, Mērfijam aizejot, nenopūstos kā skolniece. — Līdz vakaram...

— Vai gribi, lai paņemu tavu nastu, Šenonas tante? — Redzēdams, ka gaiss tīrs, Rogans panācās uz priekšu.

— Nē. Viņš pieder man.

— Izskatās, ka tu piederi viņam. — Un tas ir lielisks likteņa pirksts, ka dēls viņam neviļus izpalīdzējis, Rogans nodomāja. — Es cerēju, ka man izdosies ar tevi aprunāties. Vai tu neatbrauktu kopā ar mani un Megiju uz mājām? Mēs labprāt vēlētos pacienāt tevi ar tēju. Un Laiams tāpat.

— Tēja! — Laiams zaudēja interesi par spogulīti un sāka rosīties Šenonai rokās. — Kūka!

— Viņam tēja asociējas ar kūkām, — Rogans iesmiedamies piebilda. — Gluži tāpat kā viņa mātei. — Negaidīdams Šenonas piekrišanu, Rogans paņēma viņu zem elkoņa un sāka vadīt uz mašīnas pusi.

— Man jāpasaka Brī...

— Es jau viņai pateicu. Megij! — viņš uzsauca.

— Tavs puika grib tēju un kūkas.

— Kurš puika? — Megija viņus panāca tieši tajā brīdi, kad Šenona bija sasniegusi mašīnas durvis. — Vai tu mūs vedīsi, Šenona?

— Sasodīts! Deviņas reizes no desmit es kļūdos ar durvīm. — Ar Laiamu pie rokas viņa apgāja mašīnai apkārt un ietupināja zēnu viņam paredzētajā sēdeklītī.

— Kā jau jenkiju skuķis, — Megija piebilda un iekārtojās savā vietā.

Šenona tikai sarauca degunu un visu ceļu rotaļājās ar Laiamu.

Pēc īsa brīža viņi jau bija Megijas virtuvē. Šenona pamanīja, ka atkal Rogans ir tas, kurš pagatavoja tēju.

— Vai tev patika vakardienas svētki? — viņš jautāja.

— Ļoti.

— Tu ātri devies prom. — Ar velnišķīgu smaidiņu sejā Megija uzlika uz galda nelielās šķēlēs sagrieztu kūku ar glazūru.

Šenona tikai savilka uzacis un nolauza gabaliņu kūkas.

— Šī ir Brī recepte, — viņa pagaršojusi paziņoja.

— Šī ir Brī kūka. Vari par to pateikties viņai.

— Vari ļoti pateikties, — Rogans iestarpināja.

— Braiena ir pārāk cilvēcīga, lai ļautu Megij ai mūs noindēt.

— Es esmu māksliniece, nevis pavāre.

— Braiena ir daudz kas vairāk nekā tikai pavāre, —

Šenona bija gatava dedzīgi iebilst. — Viņa arī ir māksliniece. Un tas redzams ikkatrā viņas kotedžas istabā.

— Nu, nu! — Uzjautrināta un apmierināta Megija atslējās krēslā ērtāk. — Žigli meties viņu aizstāvēt, jā?

— Tieši tāpat, kā to dari tu, — Rogans samiernieciski piebilda, atnesdams uz galda tējkannu. — Braiena rosina uz uzticību. Viņas kotedža ir ļoti pievilcīga un aicinoša, vai ne? — Saliedams tasītēs tēju, viņš prasmīgi vadīja sarunu. — Es arī pats tur apmetos, kad pirmoreiz ierados šeit, lai klauvētu pie Mārgaritas Mērijas durvīm. Laiks bija neciešams, — viņš atcerējās, — gluži tāpat kā Megijas raksturs. Un Braienas pansija bija kā neliela miera un labvēlības osta visā šajā haosā.

— Cik es atceros, tieši tavs raksturs bija neciešams, — Megija iebilda. — Viņš tik nežēlīgi mani vajāja! —viņa klāstīja Senonai. — Ieradās šeit neaicināts un negaidīts. Un, kā redzi, es vēl arvien neesmu tikusi no viņa vaļā.

— Mūsu izturība ir tikusi apbalvota. — Rogans ierasti uzlika roku uz Megijas plaukstas. — Un mūsu pirmā balva grasās aizmigt savā tējas tasē, — viņš nomurmināja.

Megija paraudzījās uz to pusi un ieraudzīja, ka Lai-ams, acis aizvēris, mutīti attaisījis, vienu roķeli iebāzis kūkā, klana galviņu.

— Viņš patiesi ir īsta balva. — Iesmējusies Megija piecēlās, lai izņemtu dēlu no augstā krēsla. Kad viņš ieraudājās, Megija papliķēja viņam pa dibentiņu un klusi padungoja. — Nomierinies, mīlulīt, tev tikai vajag mazliet pagulēt. Iesim paraudzīsimies, vai tavs lācītis jau tevi gaida. Man šķiet, ka gaida gan. Viņš gaida, kad Laiams liksies viņam blakus.

— Viņa ir brīnišķīga māte, — Šenona, pat nedomādama, sacīja.

— Tevi tas pārsteidz.

— Jā. — Šenona par vēlu aptvēra, ko pateikusi, un saminstinājās. — Es negribēju...

— Par to neuztraucies. Tas arī viņu pašu pārsteidz. Viņa ilgu laiku pretojās domai par bērniem. Lielā mērā tas izskaidrojams ar to, ka viņas pašas bērnība bija smaga. Bet ar laiku viss kļūst citāds. Pat senākās un dziļākās brūces sadzīst. Es nezinu, vai viņa jebkad satuvināsies ar savu māti, bet viņas ir izveidojušas kaut ko līdzīgu tiltam. Ta ka viņas vairs nav tik ļoti svešas.

Viņš nolika uz galda savu tasīti un uzsmaidīja Šenonai.

— Tu varētu uz brītiņu ienākt birojā.

— Tavā birojā?

— Tepat. Blakusistabā. — Viņš piecēlās kājās, zinādams, ka labas manieres liks Šenonai viņam sekot.

Rogans bija vēlējies runāt ar Šenonu savā kabinetā. Viņš diezgan ilgi strādāja šajā jomā, lai zinātu, ka mājinieka priekšrocības ir ļoti svarīgas. Un ka lietišķa gaisotne nereti ir vairāk noderīga nekā nepiespiests noskaņojums pie mielasta galda.

Viņš jau bija izlēmis, ka sarunā ar Šenonu vairāk izmantos lietišķo, nevis ģimenisko gaisotni. Vienīgi tajos brīžos ne, kad ģimenes pamudinājums varētu būt noderīgs.

Šenona ziņkārīgi sekoja viņam dzīvojamā istabā un cauri tai nākamajā telpā. Uz sliekšņa viņa apstājās un uzlūkoja telpu reizē ar pārsteigumu un apbrīnu.

Var jau būt, ka viņa atradās laukos, akmens sviediena attālumā no govīm ganībās un čiepstošiem cāļiem, bet šis bija profesionāļa kabinets, ar kādu varētu sacensties jebkurš izsmalcināti moderns birojs jebkurā lielpilsētā.

Tas bija gaumīgi, pat eleganti iekārtots, sākot no “Bo-kaira ” paklāja un “Tiffany” lampas un beidzot ar mirdzošu antīku sarkankoka rakstāmgaldu. Telpā varēja manīt Me-gijas klātbūtni: netālu no iekaramajiem griestiem greznojās apburoša, no zilgana stikla veidota strūklaka, un uz marmora kolonnas — izsmalcināts savītu formu un krāsu sakopojums, kas Senonai lika iedomāties Braienas dārzu.

Ar šo stilu lieliski saderēja Rogana darba piederumi — fakss, dators, modems —, visi tik eleganti un moderni.

— Augstā debess! — Ieejot istabā dziļāk un pārvelkot ar pirkstu pār visjaunāko monitoru, Šenona smaidīja arvien vairāk. — Nekad nebūtu iedomājusies, ka ieraudzīšu te kaut ko tamlīdzīgu.

— Tā vēlējās Megija. Un es arī. — Rogans pamāja uz krēsla pusi. — Mēs te dzīvojam gada lielāko daļu, bet, lai varētu te apmesties, man ir arī jāstrādā.

— Man laikam šķita, ka tev birojs ir galerijā.

— Ir jau arī. — Lai panāktu viņam vēlamo gaisotni, Rogans apsēdās galda otrā pusē. — Bet mums abiem ir darbs, kas daudz prasa, un mums abiem ir bērns. Kad mans darba kalendārs atļauj, es trīs dienas nedēļā varu strādāt šeit un no rītiem, kamēr Megija ir savā stikla mājā, pieskatīt Laiamu.

— Tāds režīms nevienam no jums abiem nav viegls. Tas prasa pārāk lielas žonglēšanas spējas.

— Kompromiss ir vienīgais man zināmais paņēmiens, lai kaut ko iegūtu. Manuprāt, mēs varētu aprunāties par tavām pārējām gleznām.

— Ak! — Šenona sarauca uzacis. — Esmu uzgleznojusi vēl pāris akvareļu un vēl vienu eļļas gleznu, bet...

— Es redzēju to, kurā ir Braiena, — Rogans veikli viņu pārtrauca. — Tu esi pabeigusi arī to ar kotedžu, dārza skatu.

— Jā. Biju aizbraukusi līdz klintīm un uzgleznoju jūras ainavu. Manuprāt, tā ir diezgan tipiska.

— Šaubos. — Rogans pasmaidīja un kaut ko ātri pierakstīja savā bloknotā. — Bet mēs paskatīsimies. Ņujorkā tev tādu noteikti ir daudz?

— Vairākas ir manā dzīvoklī, un vēl, protams, tās, ko es atvedu no Kolumbusas.

— Mēs nokārtosim, lai tās ar kuģi tiek atvestas šurp.

— Bet...

— Kad tu man būsi iesniegusi pilnu savu darbu sarakstu, mans Ņujorkas galerijas menedžeris varēs parūpēties par visu pārējo: par gleznu iesaiņošanu un tā tālāk. — Šenona atkal mēģināja tikt pie vārda, bet Rogans nesatricināmi turpināja: — Šeit, Klērā, mums ir izstādīta tikai tā viena glezna, un, manuprāt, lai tā arī paliek, līdz būsim izstrādājuši pilnīgu stratēģiju. Pagaidām. — Viņš atvēra rakstāmgalda augšējo atvilktni un izņēma glītu kaudzīti ar juridiska izskata dokumentiem. — Tu droši vien gribēsi pārskatīt līgumu.

— Rogan, es nemaz neesmu piekritusi noslēgt līgumu.

— Protams, neesi. — Viņa smaids bija nepiespiests un teiktais loģisks. — Tu to vēl neesi izlasījusi. Es labprāt palīdzētu tev iepazīties ar tajā ietvertajiem noteikumiem, vai arī varu ieteikt tev kādu advokātu. Esmu pārliecināts, ka tev ir pašai savs advokāts, bet tu droši vien gribēsi, lai tev tāds būtu arī te, Klērā.

Šenona atklāja, ka līgums jau glīti ielikts viņai rokās.

— Man taču ir savs darbs.

— Šķiet, tas tev neliedz arī gleznot. Kaut kad nākamnedēļ mana sekretāre sazināsies ar tevi dažu biogrāfisku detaļu precizēšanai. Runa būs par tādu informāciju un piepušķojumiem, kas mums būs vajadzīgi tavai biogrāfijai un publikācijām presē.

— Publikācijām presē? — Šenona piespieda roku pie galvas, kura bija sākusi griezties.

— Līgumā tu izlasīsi, ka galerija “Visa pasaule” rūpēsies par tevis reklamēšanu. Atkarībā no tā, cik tavu darbu ir Amerikā un kādi tie ir, mums vajadzētu sagatavot tavu izstādi oktobrī vai, ja iespējams, septembrī.

— Izstādi... — Šenona atstāja roku pie deniņiem un, muti pavērusi, uzlūkoja Roganu. — Tu gribi... rīkot izstādi? — viņa apjukusi atkārtoja. — Galerijā “Visa pasaule”?

— Es biju prātojis rīkot to Dublinā, tieši tāpat kā mēs sarīkojām tur pirmo Megijas izstādi. Tomēr man šķiet, ka, ņemot vērā tavu saistību ar šejieni, es dotu priekšroku Klēras galerijai. — Viņš paslēja galvu, vēl joprojām laipni smaidīdams. — Ko tu par to domā?

— Es neko nedomāju, — Šenona nomurmināja.

— Es nespēju domāt. Rogan, esmu apmeklējusi izstādes galerijā “Visa pasaule”. Es pat nespēju aptvert domu, ka tur varētu būt ari mani darbi.

— Tu taču te negrasies sēdēt, skatīties man tieši acīs un apgalvot, ka apšaubi savu talantu?

Šenona pavēra muti. Bet tas, kā Rogans bija formulējis jautājumu, tas, kā viņš, gaidīdams atbildi, uzlūkoja Šenonu, lika viņai atslābināt saspringtos plecus un apsēsties ērtāk.

— Es nekad neesmu domājusi par savu gleznošanu no praktiskās puses.

— Un kāpēc gan tev tas būtu jādara? Tas ir mans darbs. Tavs darbs ir gleznot, Šenona. Tikai gleznot. Es gādāšu par visu pārējo. Un, ja runājam par pārējo... — Viņš apklusa, jau priekšlaikus izbaudīdams tuvo uzvaru.

— Mums būs vajadzīgas dažas fotogrāfijas. Man tādiem nolūkiem ir pazīstams lielisks fotogrāfs Dublinā. Šonedēļ uz dažām dienām man jāatgriežas pilsētā. Tu varētu lidot kopā ar mani, un mēs tad visu nokārtotu.

Šenona aizvēra acis, bet, lai arī kā pūlējās, viņai neizdevās atcerēties brīdi, kad bija izlaidusi sarunas vadības grožus no savām rokām.

— Tu gribi, lai es dodos uz Dublinu?

— Uz vienu vai divām dienām. Ja vien tu, protams, nevēlēsies palikt tur ilgāk. Saprotams, ka tu esi laipni lūgta uzturēties mūsu turienes mājā, cik ilgi vien to vēlēsies. Es rūpēšos, lai Dublinā tev iznāktu iespēja sastapties ar advokātu, kurš tev palīdzētu pārskatīt līgumu un sniegtu padomus.

— Es koledžā apguvu arī biznesa pamatus, — Šeno-na nomurmināja. — Es pati varu izlasīt un izprast līgumu.

— Kā vēlies. — Kaut arī tādas nepieciešamības nebija, Rogans pāršķirstīja savu galda kalendāru. — Vai otrdiena tevi apmierinātu?

— Otrdiena?

— Lai dotos turp. Un fotografēšanos mēs varētu norunāt uz trešdienu.

— Tavs fotogrāfs varētu būt aizņemts.

— Esmu pārliecināts, ka viņš atradīs mums laiku. — Rogans patiesi bija pārliecināts, jo bija jau vienojies par šo laiku. — Tātad otrdien?

Senona nopūtās tik spēcīgi, ka noplīvoja mati uz pieres, un pacēla gaisā rokas.

— Jā. Kāpēc gan ne?

Šo pašu jautājumu Šenona sev uzdeva vēlreiz pa ceļam uz kotedžu. Tad viņa mainīja jautājuma formulējumu un prātoja, kāpēc — jā? Kāpēc viņa visam tam bija piekritusi? Kāpēc Rogans bija tik ļoti centies pierunāt viņu piekrist?

Jā, viņai bija talants. To viņa savos darbos varēja saskatīt pati, un to visu šo gadu laikā bija sacījuši arī neskaitāmi mākslas skolotāji. Bet māksla nebija darbs, un darbs viņai allaž bija pirmajā vietā.

Piekrītot Rogana piedāvājumam, viņa bija piekritusi grozīt to kārtību, pie kādas tik svēti bija turējusies lielāko daļu sava mūža, — piekritusi ļaut, lai māksla ieņem galveno lomu viņas dzīvē un kāds cits viņas vietā kārto darījumus.

V 0

Tas Senonu samērā stipri biedēja, katrā ziņā viņa jutās neomulīgi. Bet Šenona sev atgādināja, ka tam piekritusi, vismaz nav kategoriski pateikusi — nē.

Kaut gan viņa būtu varējusi to izdarīt. Ak jā, viņa lieliski pazina taktiku, kādu Rogans tik apbrīnojami prasmīgi bija izmantojis. Viņš bija cilvēks, ko būtu grūti apvest ap stūri, tomēr Šenona būtu varējusi to izdarīt.

Nelaime tā, ka viņa nemaz nebija mēģinājusi īsti to darīt.

Tas gan bija muļķīgi, viņa šobrīd nodomāja. Tas bija neprātīgs sarežģījums. Kā gan viņa rudenī varēs rīkot izstādi Īrijā, ja tobrīd atradīsies pie sava rakstāmgalda trīs tūkstošu jūdžu attālumā no šejienes?

Bet vai viņa patiesi to vēlējās?

Šenona dzirdēja sev ausī murminām smalku iekšējo balstiņu. Lai atbrīvotos no tās, viņa saslēja plecus un cieši pievērsa skatienu ceļam, pa kuru gāja.

— Tu izskaties tā, it kā nupat būtu iztraucējusi lapseņu pūzni, — paziņoja Alise. Viņa bija uzlikusi plaukstu uz dēla žoga vārtiņiem un, kad Šenona strauji pacēla galvu, pasmaidīja.

— Ak, es tikai... — Šenona ar pūlēm atslābināja plecus. — Es pārdomāju kādu sarunu un prātoju, kāpēc zaudēju jebkādu noteikšanu tajā.

— Vēlāk mēs vienmēr atklājam, kā būtu bijis iespējams saglabāt šo noteikšanu, bet tikai pēc tam, kad visu pārdomājam. — Alise piesita ar pirkstu pie deniņiem, tad atvēra vārtiņus. — Vai ienāksi? — Kad Šenona vilcinājās, viņa atgrūda vārtiņus plašāk. — Visi mani radi ir paklīduši kur nu kurais, un es labprāt vēlētos kādu sarunu biedru.

— Jūs mani pārsteidzat. — Šenona iegāja pa vārtiņiem un pēc tam pati tos aizvēra. — Varētu domāt, ka ilgosieties pēc pāris miera un klusuma brīžiem.

— Mana māte mēdza sacīt: kad būsi sešas pēdas zem zemes, tad tas būs vienīgais, kas tev atlicis. Es aplūkoju Mērfija dārzu. Viņš to ir labi aprūpējis.

— Viņš it visu labi aprūpē. — Nebūdama skaidrībā, kā uzvesties un izturēties, Šenona sekoja Alisei uz lieveņa, kur abas apsēdās šūpuļkrēslos.

— Tā ir. Mērfijs it visu dara pamatīgi un rūpīgi vai arī nedara nemaz. Kad viņš vēl nebija pieaudzis, gadījās tādas reizes, kad man šķita: viņš neizturami ilgi noņemas ar kādu no manis dotajiem darbiem. Tad es biju gatava Mēr-fiju norāt, bet viņš tikai uzsmaidīja man un paziņoja, ka meklējot labāko veidu, kā to izdarīt, un tas arī viss.

— Tas izklausās pēc Mērfija. Kur tad viņš ir?

— Ak, viņi abi ar manu vīru šķūnī apskata kaut kādu agregātu. Manam Kolinam patīk izlikties, ka viņš labi pārzina lauksaimniekošanu un tai piederīgo tehniku, un Mērfijs labprāt ļauj, lai viņš tā domātu.

Šenona tikko jaušami pasmaidīja.

— Manu tēvu arī sauca par Kolinu.

— Tiešām? Tu laikam nesen viņu zaudēji.

— Pagājušajā gadā. Pagājušajā vasarā.

— Un māti šopavasar. — Alise instinktīvi pasniedzās, lai paspiestu Šenonas roku. — Tas ir bēdas, ko nespēj remdēt nekas cits kā vien dzīvošana tālāk.

Viņa atsāka šūpoties krēslā, un Šenona darīja to pašu, tāpēc klusumu pārtrauca vienīgi krēslu čīkstoņa un putnu dziesmas.

— Vai tev patika vakardienas viesības?

Šis jautājums lika Šenonas vaigiem koši piesarkt.

— Jā. Es nekad vēl nebiju apmeklējusi tamlīdzīgus svētkus.

— Kopš pārcēlāmies dzīvot uz Korķu, man tik ļoti tādu pietrūkst! Pilsēta tādiem nav piemērota.

— Jūsu vīrs tur ir ārsts, vai ne?

— Jā, tā ir. Viņš ir labs ārsts. Un teikšu tev taisnību: kad pārcēlos dzīvot pie viņa, man šķita, ka esmu mirusi un nokļuvusi paradīzē. Vairs nekādas celšanās līdz ar rītausmu, lai slauktu govis, nekādu raižu, vai uzaugs labība un vai nesalūzīs traktors. — Viņa pasmaidīja un pāri dārzam uzlūkoja tālumā ieleju. — Tomēr kāda daļiņa manis vēl aizvien pēc tā visa ilgojas. Pat pēc visām tām rūpēm un raizēm.

— Varbūt tad, kad jūsu vīrs aizies pensijā, jūs pārcelsieties atpakaļ uz šejieni.

— Nē, mans Kolins ir pilsētnieks. Tev, dzīvojot Ņujorkā, vajadzētu saprast lielpilsētas vilinājumu.

— Jā. — Bet arī Senona raudzījās uz ieleju, uz zaļo pakalnu mirdzumu, to dzīvespriecīgo noskaņu. — Man patīk cilvēku pūļi un steiga. Un troksnis. Pagāja vairākas dienas, pirms pieradu pie šejienes klusuma un plašuma.

— Mērfijs pieder pie tiem cilvēkiem, kam patīk plašums un kam patīk just sev zem kājām paša zemi.

Senona palūkojās uz Alises pusi un pamanīja, ka vecākā sieviete viņu pēta.

— Es zinu. Šķiet, ka nekad vēl nebiju sastapusi nevienu tik... iesakņojušos cilvēku.

— Un vai tu pati esi kur iesakņojusies, Senona?

— Es Ņujorkā jūtos omulīgi, — viņa piesardzīgi atbildēja. — Kad vēl biju bērns, mēs diezgan bieži pārcēlāmies no vienas vietas uz citu, tāpēc nevaru sevi nosaukt par iesakņojušos.

Alise pamāja ar galvu.

— Māte raizējas par saviem bērniem, lai cik lieli tie būtu izauguši. Kā redzu, Mērfijs ir tevī iemīlējies.

— Brenana kundze... — Senona pacēla rokas, tad ļāva tām nokrist gar sāniem. Ko gan viņa varēja sacīt?

— Tu tagad prāto: ko gan tā sieviete vēlas? Kas man jādara? Kādu atbildi viņa gaida uz jautājumu, kas pat īsti nav formulēts kā jautājums? — Ap Alises muti ievijās tikko jaušams smaids. — Tu mani pazīsti ne vairāk, kā es pazīstu tevi, tāpēc, ieskatoties tavās acīs vien, es nevaru noteikt, kādas ir tavas jūtas pret manu dēlu, ne arī to, kā tu grasies rīkoties. Kaut kādas jūtas pret viņu tev ir, tas nu ir skaidrs. Bet es pazīstu Mērfiju. Tu gan neesi tāda sieviete, kādu es būtu izvēlējusies savam dēlam, bet vīrietis izvēlas pats.

Viņa palūkojās uz Šenonu un iesmējās.

— Tagad es būšu tevi aizvainojusi.

— Nē, — Šenona aizvainota stīvi atteica. — Jums ir visas tiesības izteikt to, ko jūs domājat.

— Tā ir. — Vēl joprojām smaidīdama, Alise sāka šūpoties. — Un to es darītu arī tad, ja man tādu tiesību nebūtu. Bet es neizteicos diezgan skaidri. Kādu laiku — pavisam neilgi — es domāju, ka Megija būs īstā sieviete Mērfijam. Lai cik ļoti man tā meiča patīk, es biju bezgala noraizējusies. Viņi viena paša gada laikā būtu noveduši viens otru līdz slepkavībai.

Par spīti jebkādam veselajam saprātam, Šenona izjuta gruzdošas greizsirdības uzplūdus.

— Mērfijs un Megija?

— Ak, tas nebija nekas vairāk kā pārejoša ideja, kas tikai samulsināja viņus pašus. Tad es nospriedu, ka īstā būs Braiena. Jā, iegalvoju sev, ka viņa Mērfijam būs laba sieva. Viņa pratīs radīt īstu māju un ģimeni.

— Mērfijs un Brī, — Šenona caur zobiem izgrūda. — Kā noprotu, arī Mērfijs pats uz to tēmēja.

— Ak, laikam jau viņš kaut kur tēmēja, bet tā nebija Brī. Viņš Braienu mīl ar tādu pašu mīlestību kā Megiju.

Tāpat kā viņš mīl savas māsas. Es biju tā, kas plānoja un vēlējās, lai viņš kļūtu laimīgs. Saproti, es raizējos, jo viņam jau bija divdesmit pieci gadi, tomēr viņš nekā īpaši neinteresējās ne par vienu no apkaimes meitenēm. Viņš apstrādāja zemi, lasīja savas grāmatas, spēlēja savu mūziku. Viņam nepieciešama ģimene, es sev iegalvoju. Sieviete viņam līdzās un bērnu bariņš pie kājām.

Senona paraustīja plecus, kas vēl joprojām bija saspringti pēc Alises uzburtajām iztēles ainām.

— Mūsdienās divdesmit piecus gadus vecs vīrietis vēl ir samērā jauns, lai precētos.

— Tā ir, — Alise piekrita. — Īrijā vīrieši bieži vien nogaida vēl daudz vairāk gadu. Viņi apzinās: ja esi solījies, šīs saites vairs nepārrausi. Šķiršanās mums ir nepieņemama, to neatzīst ne Dievs, ne likumi. Bet māte vēlas redzēt sava dēla dzīvi piepildītu. Toreiz, kad viņam bija divdesmit pieci gadi, es kādu dienu pasaucu viņu istabā un apsēdināju, un centos izrunāties ar viņu no visas sirds. Es stāstīju, ka vīrietim nevajadzētu dzīvot vienam, nevajadzētu tik smagi strādāt tikai tāpēc vien, lai atgrieztos mājās, kur viņu neviens negaida. Es viņam sacīju, ka O’Maliju meitai viņš patīk, un vaicāju, vai viņam neliekas, ka viņa ir pavisam glīta meiča.

Kad Alise atkal uzlūkoja Šenonu, viņas smaids bija nozudis.

— Mērfijs piekrita, ka meitene esot itin glīta. Bet, kad es sāku viņu pierunāt, lai padomā par šīm attiecībām dziļāk, lai plāno savu nākotni, lai apņem sievu, kas piepildītu viņa tagadni, viņš tikai papurināja galvu, saņēma manas rokas savējās un uzlūkoja mani ar tādu skatienu, kā bija radis. “Mammu,” viņš sacīja, “Nela O’Malija nav domāta man. Es zinu, kura ir man lemta. Es esmu viņu redzējis.” — Alises acīs parādījās spēcīgas izjūtas, ko Senona nespēja izprast. — Es nopriecājos un jautāju viņam, kas tā ir par meiteni. Viņš man atbildēja, ka īstenībā vēl neesot viņu sastapis. Tomēr viņš to pazīstot, jo jau kopš zēna gadiem redzot viņu sapņos. Viņš tikai gaidot, kad viņa ieradīšoties īstenībā.

Šenona ar piepūli norija siekalas, jo mute bija kļuvusi sausa. Viņa centās runāt mierīgā balsī.

— Mērfijam ir tendence uz romantiku.

— Ir jau gan. Bet es zinu, kad mans dēls fantazē un kad viņš patiesi domā to, ko saka. Toreiz Mērfijs man sacīja tīru patiesību. Tāpat kā pirms neilga laika, kad piezvanīja man, lai pavēstītu, ka šī meitene ir ieradusies.

— Tas tā nav. Tā nevar būt.

— Ir grūti spriest, kas var un kas nevar būt. Kas norisinās sirdī. Viņš savu sirdi ir atdevis tev, Senona Bodi-na. Vienīgais, ko es tev lūgšu, ir apieties ar to ļoti, ļoti uzmanīgi. Ja tu izlemsi, ka nevari viņa sirdi paturēt vai ka vispār to negribi, tad atdod to viņam atpakaļ, cik maigi vien tas iespējams.

— Es nevēlos Mērfiju sāpināt.

— Ak, bērns, to es zinu. Viņš nemūžam nebūtu izvēlējies sievieti, kam piemistu zemiskums. Piedod, ja esmu tevi apbēdinājusi.

Šenona tikai pakratīja galvu.

— Jums vajadzēja man to pateikt. Un esmu pārliecināta, ka man vajadzēja to dzirdēt. Es centīšos noskaidrot mūsu attiecības.

— Mīļā! — Ar kaut ko smiekliem līdzīgu Alise atkal paliecās uz priekšu, lai saņemtu Šenonas roku. — Censties jau tu vari, bet viņš tās atkal samudžinās. Nedomā, ka es to teicu tādēļ, lai uzkrautu visu atbildību tikai uz taviem pleciem. Tā jādala vienlīdzīgi starp jums abiem. Lai arī kas starp jums atgadītos, vienalga, vai tas būs kaut kas priecīgs vai skumjš, tas būs jūsu abu izraisīts. Ja šeit būtu tava māte, viņa savukārt lūgtu Mērfiju būt uzmanīgam pret tevi.

— Droši vien. — Šenonas sasprindzinātie pirksti mazliet atslāba. — Jā, droši vien viņa tā darītu. Mērfijam ir veicies, ka viņam esat jūs, Brenana kundze.

— Es arī pati viņam to bieži atgādinu. Iesim palūkosimies, vai manas meitas ir beidzot pagatavojušas pusdienām to jērgaļas cepeti.

— Man vajadzētu atgriezties mājās.

Alise piecēlās, un to darīja arī Šenona.

— Tu katrā ziņā nobaudīsi pusdienas kopā ar mums. Mērfijs to noteikti vēlēsies. Un es arī.

Viņa atvēra durvis, pakāpās sānis un laipni aicināja Šenonu iekšā.

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

> y

Lai ari cik ļoti Mērfijam patika redzēt, kā Šenona viņa ģimenes lokā ucina uz ceļiem vienu no viņa māsasmeitām, smejas par kādu Keitas izteiktu frāzi un uzmanīgi klausās viņa māsasdēla prātošanā par karburatoriem, tomēr viņš vēlējās Šenonu vienīgi sev.

Šķita, ka radi, kurus Mērfijs ļoti mīlēja, kā sazvērējušies cenšas viņu atturēt no vienkāršās, bet vitāli svarīgās vēlmes piepildījuma.

Viņš it kā nejauši ieminējās, ka šis ir jauks vakars, lai izbrauktu kaut kur ar mašīnu, un ka, viņaprāt, Šenonai tas varētu patikt. Lai arī ko Šenona būtu atbildējusi, to nevarēja sadzirdēt, jo Mērfija māsa nemitīgi pļāpāja viņai ausī kaut ko par modi.

Būdams pacietīgs cilvēks, Mērfijs kādu laiku nogaidīja, tad mēģināja atkal: viņš ierosināja aizbraukt uz krodziņu, jo bija pārliecināts, ka tur viņam izdotos vienā paņēmienā dabūt Šenonu laukā. Bet patēvs pavilka Mērfiju sānis un sāka viņam kaut ko klāstīt par jaunā kombaina darbību.

Kad norietēja saule un pie debesīm parādījās mēness, Mērfijs atklāja, ka ļāvis sevi iesaistīt kādā spēlē kopā ar mazākajiem māsasbērniem, bet Šenona istabas otrā galā dziļi iegrimusi sarunā ar viņa pusaugu māsasmeitu par amerikāņu mūziku.

Kad bērni jau tika likti gulēt, Mērfijs pamanīja savu pirmo īsto izdevību. Strauji viņš sagrāba Šenonas roku.

— Iesim uzliksim vārīties ūdeni tējai. — Nesamazinādams ātrumu, viņš aizvilka Šenonu sev līdzi uz virtuvi, tad cauri tai un laukā pa durvīm.

— Bet tējkanna...

— Lai velns parauj tējkannu! — Mērfijs nomurmināja un cieši apskāva Šenonu. Nonākot pie vistukūts, viņš noskūpstīja Šenonu tik stipri, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība. — Es līdz šim nebiju pamanījis, cik daudz man ir radu.

— Divdesmit trīs, — viņa nomurmināja, ļaudamās nākamajam skūpstam. — Ar tevi kopā — divdesmit četri. Es saskaitīju.

— Un kāds no tiem kuru katru mirkli palūkosies laukā pa virtuves logu. Nāc! Bēgsim prom!

Viņš vilka Šenonu garām kūtīm un aplokam un augšup pirmajā pakalnā, līdz viņa aizelsusies iesmējās.

— Mērfij, piebremzē! Viņi taču nesūtīs mums pa pēdām suņus.

— Ja mums tādi būtu, varbūt arī sūtītu. — Tomēr viņš mazliet palēnināja gaitu. — Es gribu tevi vienu pašu. Vai tev ir kādi iebildumi?

— Nē. Pats par sevi saprotams, ka arī es gaidīju izdevīgu mirkli, lai ar tevi aprunātos.

— Mēs parunāsimies par it visu, par ko vien tu vēlēsies, — viņš apsolīja. — Pēc tam kad būsi izjutusi, ko visu dienu un pusi vakara prātoju ar tevi darīt.

Sveloša iekāre pārņēma Senonu.

— Vispirms mums vajadzētu aprunāties. Mēs tā īsti neesam noteikuši vadlīnijas. Nu, saproti, ir svarīgi, lai mēs abi apzinātos, ko domājam, pirms ļaujamies vēl vairāk šīm attiecībām.

— Vadlīnijas... — Šis vārds lika Mērfijam pasmaidīt. — Manuprāt, es varu atrast ceļu arī bez tām.

— Es nerunāju par šīs lietas fizisko aspektu. — Tad Šenonai ienāca prātā uzmācīga doma, kas lika balsij kļūt vēsai un nevērīgai. — Starp tevi un Megiju taču fiziskajā aspektā nekas nav bijis, vai ne?

Mērfijs jau gribēja skaļi iesmieties, bet tad viņš nebēdnīgi nolēma izlikties domīgs.

— Nu, ja jau tu par to ieminējies... — Atstājis teikumu nepabeigtu, viņš ievilka Šenonu akmens apļa iekšpusē.

Šenona centās saglabāt savu vēsumu un, kad Mērfijs vilka nost žaketi, dedzīgi grūda prom viņa rokas.

— Ja jau es par to ieminējos? — viņa dzelžainā balsī atkārtoja.

— Kaut kas mums no tā aspekta bija, — Mērfijs atsaucās, neņemdams vērā Šenonas vairīšanos un turpinādams pogāt vaļā viņas blūzītes pogas. — Es reiz viņu noskūpstīju, un šajā skūpstā bija mazliet vairāk nekā tikai tas, ko tu sauktu par brāļa mīlestību. — Viņš pasmaidīja un ielūkojās Šenonai acīs. — Tas bija interesanti un patīkami. Ja atmiņa mani neviļ, man toreiz bija piecpadsmit gadu.

— Ā! — Zaļacaino briesmoni bija pazemojusi pašas muļķība.

— Man izdevās nočiept vienu skūpstu arī no Brī. Bet tas beidzās ar to, ka mēs sākām smieties, kamēr mūsu lūpas vēl arvien bija piekļāvušās vienas otrām. Tā nu izzuda visa romantika.

— A... — Šenona atkal noteica un uzmeta lūpu. — Un tas bija viss?

— Tev nav iemesla raizēties. Ne ar vienu no tavām māsām es nekad... nepārkāpu robežas. Tāpēc...

Paverot Šenonas blūzīti, Mērfijs juta, ka viņa mute izkalst. Šovakar viņa bija apvilkusi zīda apakšveļu: tumšu, bīstamu zīdu, kas dziļi un izaicinoši krokojās ap viņas krūšu apaļumiem un tad mirguļodams sniedzās tālāk, vēl zem svārku jostasvietas.

— Es gribu redzēt arī pārējo, — viņš ar piepūli izrunāja un atvilka viņas svārku rāvējslēdzēju.

Uzpūta viegls vējš, sabužinot Šenonas matus, kamēr viņa tā stāvēja mainīgajā mēnessgaismā. Viņa bija to apvilkusi Mērfija dēļ jau no paša rīta, un bija iztēlojusies, kāda būs Mērfija seja, ieraugot viņu tajā. Tas bija īss, pavedinošs zīda un sakrokotu mežģīņu brīnums.

Kā apburts Mērfijs ar plaukstu noglāstīja viņas augšstilbu un gar zeķes malu sajuta silto miesu.

— Paldies Dievam, ka es nezināju, kas slēpjas zem tava kostlmiņa. — Viņa balss aiz iekāres bija mazliet aizsmakusi. — Citādi es dievkalpojuma laiku nebūtu spējis izturēt.

Senona bija gribējusi ar viņu aprunāties. Tas bija jādara. Bet nekāds veselais saprāts nespēja pretoties kaislei, kas viņu pārmāca. Viņa pasniedzās un pārvilka Mēr-fijam pār galvu džemperi.

— Toties es zināju, kas slēpjas zem šā. Tu pat nespēj iedomāties, par ko es prātoju dievgalda laikā.

Mērfijs tikko dzirdami iesmējās.

— Mums abiem vajadzēs par to izsūdzēt grēkus. Vēlāk. — Viņš pārvilka lencīti pār Šenonas plecu, tad ari otru, līdz kombinē noslīdēja zemē un zuda pat tas niecīgais šķērslis, kas bija aizsedzis viņas augumu. — Tu esi dieviete, kas sargā šo svētīto zemi, — viņš nomurmināja. — Un reizē arī burve, kas ieradās pēc tam.

Viņa vārdi lika vSenonai notrīcēt satraukumā un bailēs.

— Es esmu sieviete, Mē'rfij. Tikai sieviete, kas stāv šeit un alkst pēc tevis. — Vairāk nekā alkstoša, viņa pagājās uz priekšu un nokļuva Mērfija apskāvienos. — Ko gan tu prātoji ar mani darīt? — Neaprakstāmā kaislē viņa pie-kļāva savas lūpas Mērfija mutei.

Mērfijs būtu bijis gatavs viņu vai dzīvu apēst, notiesāt collu pa collai.

Tā nu viņš atklāja Senonai, par ko bija domājis, ar neprātīgu baudu skūpstīdams viņas lūpas, ļaudams savām rokām glāstīt viņas augumu, cik dedzīgi vien tās vēlējās.

Šenonas kaisles elsas kļuva aizvien skaļākas un nevaldāmākas. Mērfijs juta viņas zobus iecērtamies savā lūpā, tad ar muti piekļāvās viņas kaklam, lai pilnībā izbaudītu viņas samtainās ādas burvīgumu.

Kad Mērfijs saņēma viņas krūtis, Šenona jau bija gatava it visam. Viņa kustības bija pārāk straujas, un viņas elsas vairāk līdzinājās kliedzieniem, taču Mērfijs jau bija pārāk aizrāvies, lai savaldītos.

Šenonas kājas gluži vienkārši saļima. Viņa juta, ka krīt, juta Mērfija augumu zem savējā, tad atkal visu viņa auguma svaru, kad abi bija apvēlušies otrādi.

Viņa mute bija it visur, tā tik burvīgi pieskārās un iekvēlināja. Viņa rokas bija tik netverami straujas, uzbudinādamas vienā vietā, tad atkal jau glāstīdamas citā. Viņas rokas savā dedzībā neatpalika; tās taustīja, glāstīja, meklēja un atklāja.

Šenonas pirksti drudžaini darbojās ap Mērfija apģērbu, un viņas lūpas murmināja gan solījumus, gan kvēlus lūgumus.

Elsodama Šenona uzsēdās viņam uz gurniem, tad zibenīgā kustībā, satricinot visas Mērfija sajūtas, viņa loceklis jau atradās viņas auguma dziļumos.

Caur Mērfija augumu izplūda neaprakstāmi burvīga, pārsteidzoša, satriecoša bauda, viņš vēroja, kā izliecas Šenonas augums — tik kārdinošs, tik slaiks; viņas mati atgādināja zīdainu krītošu strūklaku, viņas sejā atspoguļojās patiesas baudas un juteklisku kaislību pārpilnība.

Kā apburts Mērfijs pastiepa rokas, sataustīja viņas krūtis un raudzījās, kā paša plaukstas aptver tās. Viņš sajuta to smagumu, dedzinoši karstos krūšgaliņus, neprātīgā ritmā dunošo Šenonas sirdi.

Šenona pieder man, Mērfijs nodomāja, paša augumam trīsot nevaldāmā iekārē un alkās. Šoreiz un uz visiem laikiem Šenona piederēja viņam.

Sākumā lēni, tad arvien ātrāk viņa sāka kustēties gluži kā dejas ritmā. Virs galvām peldēja mākoņi, aizklādami mēnesi, tāpēc viņas seja tika aptumšota, tad atkal atklāta un atkal aptumšota, gluži kā sapnī, kam Mērfijs tā īsti nespēja izsekot līdzi.

Asinis uzvirda Mērfija dzīslās un vēl spēcīgāk galvā, tā ka viņam šķita —viss augums tūlīt eksplodēs, neatstājot neko citu kā vien sašķaidītus kaulus.

Viņš pamanīja, ka Šenona gluži kā burve paceļ rokas pret debesīm. Viņas kustības kļuva vēl straujākas, un Mērfijs sāka kaut ko viņai čukstēt, un šie vārdi bija izmisuma pilni un izteikti gēļu valodā. Šķita, ka Šenona viņam atbild — tikpat dedzīgi un izmisīgi, tādā pašā valodā. Tad viņa domas pavisam aptumšojās, kamēr augums spēji notrīcēja, izšļācot viņas ķermeņa dziļumos savu dzīvīgo sēklu.

Kaislē elsodama un trīsēdama, Šenona piekļāvās viņa augumam. Viņas prātā virpuļoja vīzijas, tad tās nozuda.

Viņa droši vien bija gulējusi, jo, kad atmodās, sirds sita gausi un vienmērīgi un augums trīcēdams ilgojās pēc siltuma. Mērfijs saņēma plaukstās viņas krūtis, un viņa lūpas atplauka aicinošā smaidā.

Tagad viņa glāsti bija maigi, gandrīz pielūgsmes pilni. Tāpēc Senona tikai nopūtās un ļāvās viņa liego kustību baudai, līdz no jauna izjuta iekāri.

Viņa ļāva Mērfijam atkal sevi iegūt. Padodamās kaislei, viņa piemērojās Mērfija nesteidzīgajam ritmam, līdz beidzot bija aprimušas it visas vēl gruzdošās iekāres oglītes.

Vēlāk viņa ieritinājās līdzās Mērfijam, juzdamās omulīgi zem segas, ko viņš bija uzklājis.

— Mīļotā. — Viņš glāstīja Šenonas matus. — Šonakt mēs te nevaram gulēt.

Kad Šenona ar roku noglauda viņa augumu zem jostasvietas, viņa juta Mērfija muskuļus spēji saspringstam.

— Mums jau nemaz nav jāguļ.

— Es gribēju teikt, ka šonakt mēs te nevaram palikt. — Viņš pagrieza galvu, lai, baudas pārņemts, paslēptu seju viņas matos. — Būs lietus.

— Tiešām? — Viņa pavēra vienu aci un uzlūkoja debesis. — Kur palikušas zvaigznes?

— Aiz mākoņiem, un pavisam drīz sāks līt.

— Hmm... Cik ir pulkstenis?

— Man zudusi jebkāda laika izjūta.

— Kur ir mans pulkstenis?

— Tev tāda nebija.

— Tiešām? — Viņa instinktīvi pataustīja rokas locītavu. Dīvaini, viņa nekur negāja bez pulksteņa. Nekad nebija to atstājusi mājās.

— Mums nemaz nav vajadzīgs pulkstenis, lai zinātu, ka man pavisam drīz jādabū tevi zem jumta. — Ar nožēlu viņš pameta segu sānis. — Varbūt tu mani uzaicināsi uz tēju, tad es varēšu ilgāk raudzīties tevi un priecāties.

Šenona pārvilka pār galvu kreklu.

— Mēs varētu iedzert tēju manā istabā.

— Es justos tikpat neomulīgi kā tad, ja vestu tevi uz savu istabu, kamēr māja pilna ar maniem radiem. — Viņš raudzījās, kā Šenona sakārto zeķi. — Vai tu vēl kādreiz uzvilksi kaut ko tamlīdzīgu?

Viņa atmeta matus, lai varētu aizpogāt blūzi.

— Kā noprotu, tu nerunā par manu kostīmu.

— Nē, mīļā, es runāju par to, kas zem tā.

— Man gan nav pārāk daudz tādas veļas, bet es centīšos kaut ko darīt šīs lietas labā. — Viņa piecēlās kājās, lai uzvilktu svārkus. — Varbūt es varētu kādu pārīti iegādāties Dublinā.

— Dublinā? Vai tu dodies uz Dublinu?

— Otrdien. — Viņa apvilka žaketi, tad saņēma Mēr-fija pastiepto roku. — Nezin kā tas iznāca, es pati to nesaprotu, bet es braukšu kopā ar Roganu.

— Ā, tātad tu esi piekritusi noslēgt līgumu.

— Es to līgumu pat vēl neesmu izlasījusi. Bet nezin kāpēc man trešdien ir norunāta fotografēšanās reklāmai. Turklāt man jāiesniedz viņam visu darbu saraksts, kā Rogans nosauca tās manas gleznas, kas palikušas Ņujorkā. Viņš, šķiet, domā, ka man rudenī paredzēta izstāde.

— Tas ir lieliski. — Priecādamies par Šenonu, Mērfijs pacēla viņu uz rokām, lai noskūpstītu. — Kāpēc tu man to neteici agrāk? Mēs būtu to nosvinējuši.

— Ja mēs būtu svinējuši vēl dedzīgāk, šaubos, vai mēs vairs būtu dzīvi un varētu par to parunāt. — Kad Mērfijs iesmējās, Senona ielika savu roku viņam elkonī. Viņu dziļi aizkustināja Mērfija prieks par viņas panākumiem, kaut arī viņa pati vēl nebija pārliecināta, kā uz tiem reaģēt. — Šā vai tā īsti nezinu, vai ir iemesls svinēt. Es vēl neesmu parakstījusi līgumu — kaut arī Rogans par to runā tā, it kā viss jau būtu nokārtots.

— Viņam tu vari uzticēties, ja tas dara tev raizes.

— Nē, nepavisam. Galerijai “Visa pasaule” ir pati lieliskākā reputācija. Turklāt es pilnīgi uzticos Roganam. Taču man tas ir ļoti svarīgs lēmums, un es pat pirms sīku lēmumu pieņemšanas allaž rūpīgi visu pārdomāju.

— Tomēr tu grasies doties uz Dublinu, — Mērfijs aizrādīja.

— Tādu solījumu viņam izdevās no manis izdabūt. Vienu brīdi mēs runājām par Megiju un Laiamu, bet nākamajā man jau rokās atradās līgumi un ausī džinkstēja runas par izstādēm un reklāmu.

— Rogans ir neparasti gudrs cilvēks, — Mērfijs apbrīnas pilnā balsī noteica. — Man tevis pietrūks, Šenona. Vai tu būsi ilgi prom?

— Spriežot pēc tā, ko viņš teica, man vajadzētu atgriezties ceturtdien vai piektdien. — Viņi jau bija pavisam tuvu kotedžai, un sāka krist pirmās lietus lāses. — Es patiesi vēlējos parunāties ar tevi, Mērfij.

— Tā jau tu man teici. Par vadlīnijām, jā?

— Jā.

— Tās pagaidīs. — Viņš pamāja uz loga pusi. — Brī ir virtuvē. Es labprāt ieietu iekšā, bet mēs tur nebūsim vieni, un ilgi palikt es nevaru.

— Tās pagaidīs, — viņa piekrita.

Otrdienas rītā Šenona bija sakravājusi savas mantas un sagatavojusies braucienam, vienīgi brīnījās, uz ko viņa ļāvusies pierunāties. Viņa aptvēra, ka jau kopš ierašanās Īrijā diezgan bieži bija uzdevusi sev šādu jautājumu. Šķita, ka ikviena pārmaiņa, ko viņa izdarīja vai arī grasījās savā dzīvē izdarīt, pieprasīja arvien jaunas pārmaiņas.

Tomēr doma par dažu dienu pavadīšanu Dublinā viņai nelikās nekāds apgrūtinājums. Bija pagājušas jau vairākas nedēļas, kopš viņa dzīvoja vietā, kas pat attāli neatgādināja lielpilsētu.

— Vai tev ir lietussargs? — Braiena noprasīja, rosīdamās ap somu, kuru Šenona bija nolikusi pie durvīm. — Un rezerves jaka, ja laika apstākļi mainītos?

— Jā, māmiņ.

Nedaudz piesarkusi, Braiena pārlika mazulīti uz otras rokas.

— Megija kļūst nevaldāmi nikna, kad es pārbaudu viņas sakravātās somas. Greisons jau ir padevies un atļauj man sakravāt savējās.

— Tici man, es šajā ziņā esmu speciāliste, un es taču braucu prom tikai uz pāris dienām. Skat, Rogans arī jau klāt!

— Novēlu tev brīnišķīgi pavadīt laiku. — Braiena būtu pati aiznesusi uz mašīnu viņas somu, ja vien Šenona jau iepriekš nebūtu viņai aizrādījusi. — Viņu Dublinas māja ir burvīga, gan tu pati par to pārliecināsies. Un Rogana pavārs ir īsts brīnumdaris.

— Viņš to pašu apgalvo par tevi, — teica Rogans, ienācis istabā, lai paņemtu Senonas somu. Viņš noskūpstīja Braienu un Keilu.

— Neaizmirsti lietot savus vitamīnus, — Braiena aizrādīja Megijai, tad pabāza galvu mašīnā, lai uz atvadām noskūpstītu māsu un Laiamu. — Es nemaz nezināju, Me-gij, ka arī tu brauksi.

Megija savukārt arī pati nezināja, ko teikt par šo braucienu. Pagriezusies viņa aši apskāva Braienu un noskūpstīja Keilu uz deguntiņa.

— Lai jums veiksmīgs lidojums! — Braiena paucināja mazulīti un raudzījās viņiem nopakaļ tik ilgi, līdz mašīna izzuda skatienam.

Brauciens uz lidostu nebija ilgs, bet no svina pelēkajām debesīm visu laiku sijāja lietus. Šenona atcerējās to dienu, kad pirmoreiz bija ieradusies lidostā, kas bija nosaukta tādā pašā vārdā kā viņa.

Toreiz viņa bija neizsakāmi nervoza un tikko valdīja dusmas. Tagad viņa aptvēra, ka lielākā daļa šo dusmu ir pagaisusi. Tomēr nervozitāte bija palikusi, arī tagad nervi lika sevi manīt, ja vien viņa iedomājās, kā šis īsais ceļojums varētu pārvērst viņas turpmāko dzīvi.

Kad viņi ieradās lidostā, apkārt nemanīja nekādu drūzmu. Šenona nosprieda, ka Rogans pieder pie tiem, kas necieš līdzās cilvēkus, ja dodas kārtot darījumus. Pēc īsa brīža viņi jau bija iesēdušies Rogana privātajā lidmašīnā, un Laiams bija iekārtojies pie loga, ar roku rādīdams uz ikvienu mašīnu vai citu transporta līdzekli, kas vien pavērās skatienam.

— Mūsu Laiams ir dzimis ceļotājs. — Megija apsēdās ērtāk, cerēdama, ka viņi drīz pacelsies gaisā un viņa varēs iedzert tasi tējas. Šajā grūtniecībā viņa vairāk mocījās ar rīta nelabumu kā pirmoreiz, kad nēsāja Laiamu. Bet viņa šim faktam nepievērsa īpašu uzmanību.

— Cik brīnišķīgi, ka viņam ir iespēja to izbaudīt, — Šenona noteica. — Man bērnībā patika ceļot.

— Tu daudz braukāji apkārt kopā ar vecākiem, vai ne? — Rogans saņēma Megijas plaukstu savā rokā, tikpat ļoti kā Megija vēlēdamies, kaut viņai šie nelabumi no rītiem drīzāk beigtos.

— Tas bija mana tēva mīļākais vaļasprieks. Viena no manām senākajām atmiņām ir ierašanās Romas lidostā. Vēl tagad atceros to drūzmu un troksni, un apkārtējās krāsas. Man toreiz laikam bija pieci gadi.

Lidmašīna sāka pacelties, un Laiams aiz prieka klaigāja.

— Šī ceļojuma daļa viņam patīk vislabāk. — Megija ar piepūli centās saglabāt sejā smaidu — no lidmašīnas pacelšanās dīvaini sagriezās pakrūtē. Sasodīts, sasodīts, viņa domāja. Viņa taču nedrīkst izvemt nožēlojamo sauso grauzdiņu, ko bija iebaudījusi brokastīs.

— Man arī. — Šenona paliecās uz priekšu un piespieda savu vaigu Laiama vaidziņam, lai viņi varētu izbaudīt šo aizrautību kopā. — Mēs ceļamies, Laiam. Esam augšā debesīs blakus putniem.

— Putni! Atā! Atā!

Atā! Šenona tikko jaušami nopūtās. Tur, lejā, palika Mērfijs. Viņi nebija pavadījuši kopā visu iepriekšējo nakti, kā cerēja. Ta kā viņai bija jāgatavojas ceļojumam, sāka līt lietus, bet zirgam bija iešķēlies nags, viņu abu rīcībā bija atlikusi tikai nepilna stunda.

Un laika vispār vairs nebija daudz. Viņai pavisam drīz par to jādomā. Ņujorka viņu negaidīs mūžīgi.

— Velns un elle!

Kad Šenona pārsteigta pagrieza galvu, Megija atrāva vaļā savu drošības jostu un izšāvās no salona. Aiz viņas aizcirtās tualetes durvis.

— Velns un elle! — Laiams atkārtoja, un viņam izdevās to pateikt gandrīz nepārprotami skaidri.

— Vai viņai lidojot kļūst nelabi? — Šenona pasniedzās pati pēc savas drošības jostas, īsti nesaprazdama, kā viņai tagad vajadzētu rīkoties.

— Viņai bieži no rīta ir nelabi. — Rogans uzmeta bažīgu skatienu aizvērtajām durvīm. — Šoreiz tas viņai nepāriet.

— Vai man iet paraudzīties, kā viņai palīdzēt?

— Tas Megiju vienīgi vēl vairāk sadusmotu. — Juzdamies bezpalīdzīgs, Rogans paraustīja plecus. — Staigājot ar Laiamu, nelabums viņu mocīja tikai pāris dienu un pavisam drīz pārgāja. Visvairāk Megiju kaitina tas, ka šo grūtniecību viņa pārcieš smagāk nekā iepriekšējo.

— Kā noprotu, ikkatra grūtniecība norisinās citādi.

— To mēs arī nopratām. Viņa gribēs tēju, — Rogans piebilda un jau grasījās celties kājās.

— Es pagatavošu. Patiešām. — Šenona piecēlās un pieskārās ar roku Rogana plecam. — Neraizējies!

— Megijai patīk īpaši stipra tēja.

— Es zinu.

Šenona iegāja šaurajā virtuvītē. Viņa nosprieda, ka lidmašīna ļoti lielā mērā līdzinās savam īpašniekam. Labi kopta, prasmīgi iekārtota, eleganta un organizēta. Atradusi vairākas atšķirīgas tējas šķirnes, viņa izvēlējās kumelītes, ņemot vērā Megijas stāvokli.

Kad atvērās tualetes durvis, viņa pagriezās pret Megiju.

— Vai jūties labāk?

— Jā. — Bet Megijas balss bija drūma, gluži kā karavīram, kas tikko pārcietis vēl vienu asiņainu cīņu. — Šodienai ar to vajadzētu būt gana.

— Ej un apsēdies! — Šenona pavēlēja. — Tu vēl joprojām esi bāla.

— Tas jau ir labāk nekā zaļa. — Megija paošņāja un nopētīja tējkannu. — Tu gatavo kumelīšu tēju.

— Tev tā nāks par labu. Ņem! — Viņa pasniedza Megijai cepumu paciņu, ko bija uzgājusi plauktā. — Ej apsēdies, Mārgarita Mērija, un mēģini pagrauzt šos te.

Juzdamās pārāk vārga, lai iebilstu, Megija atgriezās savā vietā.

— Man tik ļoti žēl, — Rogans nomurmināja un apskāva viņas plecus.

— Negaidi, lai es sacītu, ka tā nav tava vaina. — Bet viņa piespieda galvu pie Rogana pleca un uzsmaidīja Lai-amam, kas bija aizņemts ar prātošanu, vai tēva iedoto kri-tiņu izmantot zīmēšanai vai ēšanai. — Vai zini, par ko es domāju, Rogan?

— Par ko tu domā, Mārgarita Mērija?

— Ka es pārdzīvoju visvieglāko grūtniecību pasaulē ar to tur mazo velnēnu. — Kad Laiams sāka virzīt krītiņu uz mutes pusi, viņa veltīja tam stingrības pilnu skatienu. Zēns pasmaidīja un mainīja krītiņa virzienu, sākdams uzbrukumu savai krāsojamai grāmatai. — Var gadīties, ka šī grūtniecība nebūs tik patīkama, toties mums piedzims miermīlīgs un lēnprātīgs mazulis, kas ne reizi mūžā nesa-strādās nekādas nerātnības.

— Hmm... — Rogans uzlūkoja savu dēlu un paspēja vēl pēdējā brīdī paķert no Laiama rokas resno krītiņu, pirms viņš bija paspējis kaut ko uzzīmēt uz lidmašīnas salona sienas. Zēns protestējot iebrēcās un nometa krāsojamo grāmatu uz grīdas. — Vai tiešām tu tādu gribētu?

Kamēr Laiama niķīgais raksturs atbalsojās pa visu lidmašīnu, Megija iesmējās.

— Neparko mūžā!

Braiena bija sacījusi tīru patiesību. Dublinas māja bija burvīga. Dārzā aiz krāšņajiem kokiem tā atgādināja zaļu pasaku. Iekārtojums bija antīks, tas pauda izsmalcinātību un eleganci, ko varēja atļauties tikai pārtikuši cilvēki. Lustras mirguļoja, grīdas spīdēja, un kalpotāji kustējās žigli un neuzkrītoši profesionāli.

Šenonai ierādītajā istabā bija aicinoša gulta ar baldahīnu, Obisonas paklāju un satriecošu O’Kīfas mākslas darbu. Viņa tikko paspēja ieiet atsvaidzinošā vannā, kad istabene bija izkravājusi viņas somu un izlikusi viņas parfimērijas piederumus un kosmētiku uz spoguļgaldiņa ar izliektām kājiņām.

Nogājusi lejā, Šenona sastapa Megiju jau gaidām viņu lielajā viesistabā.

— Tūlīt atnesīs vieglu maltīti, — Megija pavēstīja. — Pēc sava rīta nelabuma es parasti šajā laikā jūtos neizturami izsalkusi.

— Priecājos, ka tu jūties labāk. Ak Dievs! — Plaši ieplestām acīm Šenona nopētīja skulptūru, kas aizņēma visu telpas sienu. Kā apburta viņa piegāja tai tuvāk, nespēdama pretoties kārdinājumam ar pirkstiem lēni noglāstīt gludo stiklu.

Šī skulptūra ar savām slaikajām formām un valdzinošajiem vaibstiem bija tik brīnišķīga un erotiska, ka šķita gandrīz vai cilvēciskai būtnei līdzīga. Šenonai šķita, ka viņa tajā saskatījusi vīrieti un sievieti, kas savijušies kopā pilnīgā jūtu piepildījumā.

— Vai tev tā patīk? — Megija gan runāja nevērīgi, tomēr viņas balsī uz mirkli bija manāms gandarījums, ko izraisīja Šenonas apbrīnas pilnā reakcija.

— Ta ir neticami skaista.

— Es to nosaucu par “Pakļaušanos”.

— Jā, protams. Un kaut ko tādu, — Šenona pārsteigta nomurmināja, — tu spēji izveidot tajā mazajā krāsni laukos?

— Kāpēc gan ne? īstam māksliniekam nekādi īpaši apartamenti nav vajadzīgi. Ā, te jau arī ēdiens! Liels paldies, Noriņa!

Kad Šenona beidzot piegāja pie galda, Megija jau bija ķērusies pie sviestmaizes ar cāļa gaļu.

— Kur Laiams?

— Ak, viņš ir vienas istabenes luteklītis. Viņa aiznesa Laiamu uz bērnistabu, lai pagatavotu viņam karstu šokolādi un visādi citādi zēnu palutinātu. Paņem labāk kādu maizīti, pirms neesmu tās visas apēdusi.

Šenona pagaršoja vienu no nelielajām sviestmaizēm.

— Lieliska māja.

— Skaista tā ir, tas tiesa, bet tā nekad nav tukša. Visi tie kalpotāji vēl joprojām mani kaitina. — Megija paraustīja plecus. — Nav gan nekādu šaubu, ka pēc otrā bērniņa piedzimšanas kalpotāji mums būs nepieciešami. Lai paliktu kaut brītiņu viena, man vajadzēs ieslēgties savā stikla mājā.

— Vairums cilvēku būtu sajūsmināti, ja viņiem rastos iespēja izmantot mājas pārvaldnieka un pavāra pakalpojumus.

— Es neesmu tāda kā vairums cilvēku. — Megija nokoda gabaliņu no savas sviestmaizes. — Bet es cenšos iemācīties ar viņiem sadzīvot. Rogans sēž pie telefona, — viņa piebilda. — Viņš ir traks uz telefoniem. Viņam ir šis tas jānokārto galerijas Parīzes filiālē un vajadzētu būt tur klāt pašam personiski. Bet viņš atsakās braukt prom, līdz man nav pārgājuši tie nelaimīgie rīta nelabumi. Pat mana kliegšana uz viņu nelīdz. Kad viņš kaut ko grib, viņu pat ar varu no tā neatrunāsi.

1 V

Viņa ķērās pie makaroniem un domīgi uzlūkoja Se-nonu.

— Viņš ir ieņēmis galvā noslēgt ar tevi līgumu.

— Nu, es to neesmu ieņēmusi savējā. Nepavisam.

— Pirmkārt, es tev izstāstīšu, ka toreiz, kad viņš ieradās, lai noslēgtu līgumu ar mani, man nebija nekādas vēlēšanās viņam pakļauties. Ne mazākās. Tomēr Roganam piemīt talants ieskatīties cilvēkam pašā sirdī, uziet tās vājības, lepnumu, noslēpumus, to, ko ikkatrs labprāt glabātu pats pie sevis. Tad viņš visu izmanto savā labā. Ar savu valdzinājumu, ar lietišķumu, ar loģiku un tik organizētu plānošanu, ka mūžam atrodas vienu soli priekšā savas uzmanības objektam.

— To es pamanīju. Tā viņš apvārdoja arī mani, kaut gan es biju stingri nolēmusi viņam sacīt: paldies, bet — nē.

— Viņam tas nav tikai darījums. Ja tā būtu, tad vieglāk varētu atteikt un pretoties. Bet viņš patiesi mīl un izprot mākslu un māksliniekus. Un tas, ko viņš ir izdarījis Klērā... — Megijas balsī un acu skatienā skaidri atklājās lepnums par Roganu. — Tur viņš ir padarījis kaut ko nozīmīgu gan mākslai, gan Īrijai. Un to viņš darījis tāpēc, ka viņa sirds ir patiesi saistīta gan pie vienas, gan otras.

— Rogans ir ļoti īpašs cilvēks — gan personiskajā, gan profesionālajā ziņā. Un, lai to pamanītu, nemaz nav ilgi viņš jāpazīst.

— Tā ir. Un otrkārt... — Megija noslaucīja pirkstus salvetē. — Es grasos tev pajautāt, kas tev, pie velna, lēcies?

Senona pārsteigta sarauca uzacis.

— Ko, lūdzu?

— Kāda velna pēc tu to visu velc garumā? Rogans tev sola mēnesi no debesīm un pusi zvaigžņu piedevām. Jebkurš mākslinieks spēj vienīgi sapņot par to, kas tev tiek ielikts tieši rokās, bet tu vēl vilcinies.

— To, ko es daru, nesauc par vilcināšanos, — Šenona vēsi viņu pārtrauca. — Es apdomāju viņa priekšlikumu.

— Kas gan tev šobrīd vairs jāapdomā? Gleznas tev jau ir gatavas, un tu gleznosi vēl.

— Tieši to “gleznošanu vēl” es apdomāju.

Megija iespurcās un uzdūra uz dakšiņas vēl mazliet makaronu.

— Kādas muļķības! Tu taču nedomā, šeit tā sēdēdama, apgalvot, ka spēsi visu uzreiz pārtraukt — nolikt otas pie malas un atstāt audeklus tukšus?

— Kad atgriezīšos Ņujorkā, man nebūs laika nodoties savam vaļaspriekam tik lielā mērā, kā tas bija iespējams šeit.

— Vaļaspriekam! — Megija ar troksni nolika dakšiņu uz galda un paliecās uz priekšu. — Tev galvā ieperinājusies kaut kāda apmāta ideja, ka tava gleznošana ir tikai vaļasprieks.

— Mans darbs Raja Tilmantona firmā...

— Ak, lai tas iet pie velna!

— Tas man ir svarīgs, — Šenona caur sakostiem zobiem pabeidza. — Un mani darba pienākumi neatvēl man daudz laika gleznot tikai prieka pēc — kur nu vēl gleznot tādam cilvēkam, kas ir prasīgs menedžeris, kā tu būsi spiesta piekrist.

— Un kā tad ar taviem pienākumiem pret sevi un pret savu talantu? Vai tu domā, ka tev ir tiesības aizmest prom to, kas tev ticis piešķirts? — Jau pati doma par to gan Me-gijas sirdij, gan prātam likās atbaidoša. — Esmu redzējusi tikai tavas gleznas ar Īrijas skatiem, bet tās pierāda, ka tev piemīt daudz kas vairāk nekā tikai vērīga acs un prasmīga roka. Tev pieder sirds, kas redz un izprot. Tev nav nekādu tiesību aizmest to prom tikai tādēļ vien, lai varētu zīmēt ūdens pudeles.

— Tu esi krietni nopūlējusies, sagatavojot šo runu, — Šenona klusi noteica. — Man ir tiesības darīt to, kas man patīk un kas mani apmierina. Un tieši to arī es grasos darīt. Ja Rogans lūdza tev mani apstrādāt...

— Tli taču nevainosi viņu, jo es izteicu tikai pati savas domas. — Viņas abas reizē piecēlās no galda, gluži kā bokseri, kas sastopas ringa centrā. — Vienīgais, ko viņš man lūdza, bija atbraukt līdzi, lai tev nebūtu garlaicīgi tajos brīžos, kad viņš būs aizņemts.

— Esmu pārliecināta, ka viņš to uzskatīja par labu domu. Tagad noskaidrosim reizi par visām reizēm: šis darījums, lai arī kā tas attīstītos, nav tava darīšana. Tas attiecas tikai uz mani un Roganu.

— Darījums! — Ar uzsvērtu pretīgumu balsī Megija no jauna atslīga atpakaļ krēslā. — Tu pat runā kā biznesmene, nevis māksliniece.

Senona izslēja zodu un uzlūkoja pati savu degunu.

— Mani tava runāšana nespēj aizvainot. Un tagad — piedod, es iziešu ārā, lai beidzot ieelpotu mazliet svaiga gaisa.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

) >

Šenona negrasījās pieļaut, lai tādi asumi viņai sabojātu garastāvokli. Viņa pati sev nosolījās, ka Megijas uzmācīgā, neciešamā uzvedība nekādā ziņā neietekmēs viņas lēmumu, ne arī aptumšos viņas uzturēšanos Dublinā.

Vismaz vakars bija dzīvespriecīgs un patīkams. Pēc Šenonas domām, par to varēja pateikties Rogana nevainojamām manierēm un viesmīlībai. Ne vakariņu laikā, ne arī pēc tam visa jaukā vakara gaitā viņš ne reizi nepieminēja ne līgumu, ne arī savus turpmākos plānus.

Tieši tas droši vien bija iemesls, kāpēc Senona jutās pārsteigta nākamajā rītā, kad tūlīt pēc kopīgi paēstām mierīgām brokastīm Rogans ieveda viņu bibliotēkā. Viņš iesāka bez jebkādiem aplinkiem.

— Vienpadsmitos tev ir norunāta tikšanās ar fotogrāfu, — viņš paziņoja tajā pašā mirklī, kad abi bija apsēdušies. — Turpat arī parūpēsies par tavu matu sakārtojumu un grimu, tā ka par to neuztraucies. Es biju iedomājies, ka tu varētu apvilkt kaut ko elegantu, bet ne pārāk oficiālu. Džeks, tas ir, fotogrāfs, pats zinās, ko darīt.

— Jā, bet...

— la, Megija šorīt vēlējās mazliet pagulēt, bet viņa labprāt ietu kopā ar tevi. Laiams paliks tepat, tātad jums abām būs lieliska iespēja mazliet iepirkties un Megija varēs tev izrādīt Dublinu.

— Tas būtu jauki. — Senona dziļi ievilka elpu. Tomēr lieki.

— Es ceru, ka jūs iegriezīsieties arī galerijā un apskatīsiet to. Tu teici, ka esot bijusi mūsu Ņujorkas filiālē.

— Jā, un...

— Manuprāt, tu nojautīsi, ka mēs katrā pilsētā cenšamies radīt atšķirīgu gaisotni. Lai labāk atspoguļotu turienes noskaņu. Es lielāko daļu dienas būšu aizņemts. — Viņš aši ieskatījās pulkstenī. — Un man gandrīz nekavējoties jāķeras pie darba. Bet man ļoti patiktu, ja tu uz īsu brītiņu iegrieztos arī birojā. Megija ap trim varētu tevi aizvest turp. Tad mēs apspriestu visus grozījumus, kādus vien tu vēlētos ieviest līgumā.

— Pag! — Senona pacēla augšup abas rokas, nebūdama īsti pārliecināta, vai vēlas kliegt vai smieties. — Tu jau atkal ķeries pie tās pašas metodes.

— Atvaino, nesapratu. Par ko tu runā?

— Ak, neatvainojies un neizliecies tāds mīļi apjucis. Tu ļoti labi zini, ko dari. Tu esi pats elegantākais tvaika veltnis, kāds mani jebkad saplacinājis. — Rogans plati uzsmaidīja, bet Senona tikai papurināja galvu. — Un tas... tavs burvīgais

smaids ir nāvējošs. Tagad es saprotu, kā pat tik stūrgalvīgs cilvēks kā Megija jau ar pirmo piegājienu padevās.

— Tā nebija vis. Biju spiests viņu apstrādāt ilgi un pa-mazītiņām. Un tu viņai līdzinies daudz vairāk, nekā tev labpatiktos dzirdēt mani apgalvojam. — Kad Senonas acīs uzzibsnīja dusmu liesmiņas, Rogans uzbūra sejā jaunu smaidu. — Jā, tu esi viņai ļoti līdzīga.

— Mani apvainojot, tu mani neuzveiksi.

— Tad ļauj tev sacīt ko citu. — Viņš nolika rokas uz galda. — Es to teikšu gan kā tavs māsasvīrs, gan kā cilvēks, kurš vēlas veicināt tavu karjeru. Tu taču neieradies šeit tāpēc, ka es tevi pārspēju viltībā. Tas ir, daļēji tas bija viens no iemesliem, jo es tevi pamudināju to darīt. Tomēr man ir izdevies iedēstīt šo ideju tavā galvā.

— Nu labi, tas tev izdevās. Bet tā ir ideja, par kuru es prātoju jau pirms daudziem gadiem un no kuras atteicos, jo tā nebija praktiska. Tagad tu centies mani pārliecināt, ka tā ir praktiska.

Rogans ieintriģēts paliecās uz priekšu un nopētīja Se-nonu.

— Vai tas ir naudas dēļ?

— Naudas man pietiek. Patiesībā man tās pat ir vairāk, nekā būtu vajadzīgs. Manam tēvam ļoti labi padevās pelnīšana. — Viņa pakratīja galvu. — Nē, tas nav naudas dēļ. Kaut gan man ir svarīgi, lai es sevi apgādātu pati, lai izjustu gandarījumu par savu darbu. Man ir nepieciešama drošība un stabilitāte, un arī iespēja gūt izaicinājumu. Tas laikam izklausās pretrunīgi.

— Nepavisam.

Redzēdama, ka viņš saprot, Šenona turpināja.

— Gleznošana brīvajā laikā pašai savam priekam man allaž bijusi kā paradums, pat kaut kas līdzīgs pienākumam... kaut kas tāds, ko esmu ieplānojusi savā darba plānā, apmēram kā norunāta tikšanās pašai ar sevi.

— Un tagad tu nevari saņemties, lai padarītu to par galveno savā darba plānā.

— Jā, tieši tā. Šeit esmu gleznojusi daudz labāk nekā jebkad mūžā. Un tas liek man pavērsties tādā virzienā, par kuru es nekad neesmu domājusi nopietni. — Tagad, to pateikusi, viņa samulsa vēl vairāk nekā iepriekš. — Bet kas notiks, kad es atgriezīšos Ņujorkā, lai atsāktu savu pierasto dzīvi, Rogan? Ja parakstīšu līgumu, es būšu tev devusi solījumu gleznot. Kā lai es to daru, ja neesmu pārliecināta, ka spēšu savu solījumu pildīt?

— Godīgums tevī cīnās ar impulsiem, — viņš noteica, trāpīdams naglai uz galvas. — Un tā ir sarežģīta situācija. Kāpēc lai mēs nevarētu izpatikt tiem abiem?

— Kā tu iesaki to izdarīt?

— Tavs līgums ar galeriju “Visa pasaule” ietvers tos darbus, ko tu esi radījusi Īrijā, un tos, kuri tev jau ir gatavi Ņujorkā. Ar nosacījumu, — viņš turpināja, grozīdams rokā pildspalvu, — ka mums būs tiesības pirmajiem novērtēt darbus, ko tu varētu radīt nākamo divu gadu laikā. Vienalga, vai tā būs viena glezna vai ducis.

— Tas patiesi ir kompromiss, — Šenona nomurmināja. — Bet tu pieminēji paredzamo izstādi. Es nezinu, vai man ir tik daudz darbu, lai rīkotu izstādi, un nezinu arī, vai tie, kas man ir Ņujorkā, tev derēs.

— Ar izstādes apjomu mēs varam pieļaut dažādus variantus. Un es tev paziņošu, ja kāds no taviem darbiem man nederēs.

Viņa ieskatījās Roganam acīs.

— Par to nu es nešaubos.

Vēlāk, kad viņš jau bija prom, Šenona atkal uzgāja augšstāvā. Rogans bija sagādājis viņai pamatīgu vielu pārdomām. Viņam kaut kādā veidā bija izdevies atvērt nākamās durvis, neuzstājot viņai aizvērt iepriekšējās. Viņai bija iespēja pieņemt Rogana nosacījumus un, neko nezaudējot, atgriezties arī savā ierastajā dzīvē.

Šenonai likās dīvaini un viņu mulsināja vairāk par visu citu tas, ka viņa vēlējās, kaut Rogans būtu licis stingri izvēlēties tikai vienu iespēju.

Bet par to prātot nebija laika —ja viņa vēlējās pirms fotografēšanās kaut mazliet aplūkot pilsētu.

Fotografēšanās, viņa, klusībā iesmiedamās, atcerējās. Kas to būtu domājis!

Viņa noslēpa smaidu un mundri pieklauvēja pie Megijas guļamistabas durvīm.

— Megij! Rogans lika, lai es tevi pamodinu. — Nedzirdēdama nekādu atbildi, Šenona sarauca pieri un pieklauvēja vēlreiz. — Ir jau pāri deviņiem, Mārgarita Mērija! Pat sievietēm stāvoklī kaut kad ir jācelas augšā no gultas.

Šenona nepacietīgi nospieda durvju rokturi un pavēra tās. Viņa redzēja, ka gulta ir tukša, un, domādama, ka Megija ģērbjas un tāpēc nepievērš viņai uzmanību, atgrūda durvis plašāk.

Kad Šenona jau grasījās uzsaukt vēlreiz, blakus no van-nasistabas atskanēja nepārprotamas skaņas, kas vēstīja par nelabumu. Šenonai pat neienāca prātā vilcināties — viņa steidzās turp, kur Megija bija pārliekusies pār tualetes podu.

— Sasodīts, ej prom! — Megija vārgi pamāja ar roku un apspieda jaunu nelabuma vilni. — Vai tad sieviete pat pavemt vienatnē nedrīkst?

Neteikusi ne vārda, Šenona piegāja pie izlietnes un samitrināja vēsā ūdenī biezu sūkli. Megija bija pārāk aizņemta ar savu nelabumu, lai pretotos, kad Šenona pieturēja viņas galvu un uz nosvīdušās pieres uzlika mitro sūkli.

— Nabadzīte, — Šenona nomurmināja, kad Megija vārgi noslīga uz ceļiem. — Cik drausmīgs rīta sākums! Atpūties mirklīti, ļauj sev atvilkt elpu!

— Man nekas nekaiš. Ej prom! Man nekas nekaiš.

— Protams, protams. Vai varēsi iedzert mazliet ūdens? — Negaidīdama atbildi, Šenona piegāja pie izlietnes, lai ielaistu glāzē ūdeni, tad atgriezās un, nometusies ceļos, pielika to Megijai pie lūpām. — Lūk, tā, maziem malciņiem. Garša droši vien ir tāda, it kā tu būtu norijusi kanalizācijas cauruli.

— Tas bērns nu gan laikam būs svētais. — Tā kā Šenonas plecs atradās turpat līdzās, Megija atbalstījās pret to.

— Vai tu esi aprunājusies ar ārstu? — Lai viņu nomierinātu, Šenona paņēma sūkli un viegli pārlaida ar to pār Mcgijas seju. — Vai nav kādas zāles, ko tu varētu iedzert?

— Es esmu aprunājusies ar ārstu. Nekrietnelis tāds! Vēl pāris nedēļu, viņš saka, un es atkal jutīšoties brīnišķīgi. Vēl pāris nedēļu, — viņa atkārtoja, aizvērusi acis. — Es gandrīz vai nogalināju viņu turpat uz vietas.

— Neviena zvērināto tiesa visā pasaulē —ja vien tās būs sievietes — nekad tevi neatzītu par vainīgu. Nāc nu, mēģināsim dabūt tevi kājās. Grīda ir auksta.

Būdama pārāk vārga, lai iebilstu, Megija ļāva sevi piecelt kājās un vest uz gultas pusi.

— Uz gultu ne. Gulta man nav vajadzīga. Es tikai gribu uz brīdi apsēsties.

— Labi. — Šenona pavadīja viņu līdz krēslam. — Vai gribi tēju?

— Ak! — Neizsakāmi atvieglota, ka nelabums pārgājis, Megija ļāva galvai atslīgt pret krēsla atzveltni un aizvēra acis. — Gribētu gan. Ja tu varētu piezvanīt pa to telefonu lejā uz virtuvi un palūgt, lai viņi uznes augšā tēju un kādu grauzdiņu. Sausu. Es justos ļoti pateicīga.

Viņa sēdēja nekustīgi, līdz organisms nomierinājās un pamazām nozuda zosāda.

— Re nu, — viņa noteica, kad Šenona nolika klausuli. — Tas mums abām bija patīkams piedzīvojums.

— Tev gan stipri mazāk patīkams. — Nebūdama īsti pārliecināta, vai Megiju vajadzētu atstāt vienu, Šenona apsēdās uz viņas gultas malas.

— Jauki, ka palīdzēji man to pārciest. Es patiesi to novērtēju.

— Tobrīd, kad tu mani dzini prom, man gan neizklausījās, ka tā būtu pateicība.

Megijas lūpas savilkās smaidā.

— Es atvainojos par to. — Viņa pamāja ar roku.

— Nevaru ciest... ka pati neesmu situācijas noteicēja.

— Es arī ne. Vai zini, es tikai reizi mūžā esmu bijusi piedzērusies.

— Reizi mūžā? — Megijas smaids pārvērtās smīnā.

— Un to saki tu, būdama īriete līdz matu galiem?

— Kaut arī alkohols mani zināmā mērā atbrīvoja, no otras puses — tas bija drausmīgi. Es nespēju sevi kontrolēt. Un tad vēl klāt tā patīkamā sajūta mājupceļā — gluži kā slimam sunim lielceļa malā — un neizsakāmā laime un pārsteigums nākamajā rītā. Tāpēc es uzskatu, ka praktiskāk ir ierobežot savu alkohola devu.

— Viena glāzīte sasilda sirdi, divas — prātu. Tā allaž apgalvoja tētis.

— Tātad arī viņš dzeršanā saskatīja praktisko pusi.

— Viņš to saskatīja tā pavārgi. Tev ir viņa acis. — Me-gija vēroja, kā Šenona nolaiž skatienu, un pati centās apslāpēt savu zaudējuma sajūtu. — Man žēl, ja tev ne visai patika to dzirdēt.

Šenona atklāja, ka arī viņai pašai žēl.

— Gan manai mātei, gan tēvam bija zilas acis. Atceros, reiz es mātei jautāju, kā viņai šķiet, no kurienes man gadījušās zaļas acis. Viņa mirkli izskatījās tik skumja, tad viņa pasmaidīja un sacīja, ka man tās esot piešķīris eņģelis.

— Tētim tas būtu paticis. Un viņš būtu bijis priecīgs un pateicīgs, ka viņa sastapusi tik jauku cilvēku, kāds noteikti bija tavs tēvs, kas mīlējis jūs abas. — Kad tika ienesta tēja, Megija pacēla galvu. — Te ir divas tasītes, — viņa ieteicās, kad Šenona piecēlās, lai dotos prom. — Varbūt tu vēlies iedzert tēju kopā ar mani?

— Labi.

— Vai tev nebūtu nekas pretī pastāstīt man, kā viņi iepazinās... es gribu teikt — tavi vecāki?

— Nē. — Šenona atkal apsēdās un atklāja, ka viņai nepavisam nebūtu nekas pretī. Gluži otrādi, viņai patika to pastāstīt. Kad Megija, noklausījusies, kā Kolins uzskrējis virsū Amandai un nogāzis viņu dubļos, skaļi iesmējās, Šenona viņai pievienojās.

— Es vēlos, kaut būtu viņus pazinusi, — Megija pēc brītiņa ierunājās.

— Man šķiet, ka arī viņi būtu vēlējušies iepazīties ar tevi. — Mazliet apmulsusi par savu jūtu izpausmi, Šenona piecēlās kājās. — Klau, ja tu vēlies palikt mājās un atpūsties, es varu aizbraukt pie tā fotogrāfa ar taksometru.

— Tagad jau jūtos labi. Es labprāt gribētu aizbraukt tev līdzi... un noraudzīties, kā Džeks spīdzina tevi, tāpat kā viņš to darīja ar mani toreiz, kad Rogans man lika to visu pārciest.

— Pateicos!

— Ņem par labu! Un... — Viņa nolika paplāti sāņus un piecēlās kājās. — Šķiet, ka man patiktu pavadīt mazliet laika kopā ar tevi.

— Šķiet, ka arī man tas patiktu. — Šenona pasmaidīja. — Es tevi pagaidīšu lejā.

Šenonai ļoti patika Dublina. Viņai patika turienes kanāli un tilti, un ēkas, un cilvēku pūļi. Ak jā, un viņai patika veikali. Kaut arī nepacietīgi vēlēdamās izdarīt un apskatīt vēl daudz vairāk, Šenona savaldījās un piekrita Megijas ierosinājumam ieturēt pamatīgas pusdienas.

Atšķirībā no savas nepastāvīgās māsas Šenonai fotografēšanās bija šķitusi patīkams un interesants piedzīvojums. Kad viņa par to ieminējās, Megija vienīgi nodrebinājās.

Izejot no restorāna, Šenona aprēķināja, ka viņas pārsniegušas savu rekordu, uzturoties viena otras sabiedrībā bez skarbiem vārdiem un nicīgām piezīmēm.

Drīz viņa atklāja, ka viņām ar Megiju ir vismaz viena kopīga īpašība. Megija bija īsta iepirkšanās čempione: šaudīdamās no veikala uz veikalu, piemērīdama, nopētīdama un pirkdama bez jebkādas vilcināšanās un šaubīšanās

— Nē. — Kad Šenona pacēla rokās krēmkrāsas džemperi, Megija papurināja galvu. — Tev vajadzīgas košas, nevis neitrālas krāsas.

— Man tas patīk. — Tikko jaušami uzmetusi lūpu, Šenona pagriezās pret spoguli un pielika džemperi sev pie auguma. — Materiāls ir burvīgs.

— Tev taisnība, un šī krāsa liek tev izskatīties pēc nedēļu veca līķa.

— Sasodīts! — īsi iesmējusies, Šenona salocīja džemperi. — Tā ir.

— Šis gan tev derētu. — Megija pasniedza viņai citu džemperi sūnu zaļā krāsā. Viņa apstājās Šenonai aiz muguras un, acis piemiegusi, uzlūkoja abu atspulgus. — Noteikti.

— Tev taisnība. Nevaru ciest, kad tev ir taisnība. — Viņa pārmeta džemperi pār roku un norādīja uz tās blūzes piedurkni, kuru Megija bija pārmetusi pār savu roku. — Vai tu to pirksi?

— Kāpēc tu jautā?

— Tāpēc, ka to pirkšu es, ja tu to nepirksi.

— Nu, tādā gadījumā es pirkšu. — Megija apmierināta savāca savas iepirkumu somas un aizgāja samaksāt par blūzi.

— Ja es nebūtu sacījusi, ka vēlētos to pirkt, tu droši vien būtu nolikusi to atpakaļ, — Šenona žēlojās, kad viņas izgāja no veikala.

— Nē, bet tas katrā ziņā vairo manu prieku par pirkumu. Tepat blakus ir kulinārijas veikals. Es gribu šo to nopirkt Brī.

— Jauki! — Vēl joprojām īgņodamās par blūzi, Šenona pielāgojās Megijas solim. — Kas ir tas?

— Mūzikas piederumu veikals, — Megija sausi noteica, kad Šenona apstājās, lai palūkotos skatlogā.

— To es zinu. Kas tas par priekšmetu?

— Cimbala. Ar koka nūjiņām.

— Tā vairāk izskatās pēc mākslas darba, nevis mūzikas instrumenta.

— Tā ir gan viens, gan otrs. Tā patiesi izskatās skaista. Mērfijs pirms dažiem gadiem pats pagatavoja tikpat skaistu. rIā skanēja brīnišķīgi. Tā tik ļoti iepatikās viņa māsai Morīnai, ka Mērfijs to viņai atdeva.

— Izklausās tieši viņa garā. Kā tu domā, vai viņam tāda patiktu? Tāda, ko gatavojis kāds cits?

Megija sarauca pieri.

— Tu varētu viņam pasniegt kaut vēju tūtā, arī tad viņš to uzskatītu par vislielāko dārgumu.

Bet Šenonajau bija izlēmusi un gāja veikalā iekšā.

Viņa iepriecināta vēroja, kā pārdevējs izņem cimba-lu no skatloga, tad viņa klausījās, kā tas sniedz Megijai profesionālu šā mūzikas instrumenta izpildījuma demonstrējumu.

— Es jau iztēlē redzu, kā viņš to spēlē, — Šenona ieminējās Megijai. — Ar tikko jaušamu smaidu sejā.

— Es arī varu iedomāties. — Megija nogaidīja, kamēr apmierinātais pārdevējs ieiet veikala dibentelpā, lai atrastu atbilstošu kasti instrumenta pārvadāšanai. — Tātad tu esi viņā iemīlējusies.

Šenona vilcinājās ar atbildi, meklēdama somā maciņu.

— Sieviete var pirkt dāvanu vīrietim arī tad, ja nav viņā iemīlējusies.

— Tikai ne jau ar tādu acu skatienu kā tavējais. Ko tu grasies darīt lietas labā?

— Es neko tur nevaru darīt. — Šenona sarauca pieri un izvēlējās norēķināties ar kredītkarti. — Es vēl arvien to pārdomāju.

— Viņš nav no tiem vīriešiem, kas mīlestību uztver kā virspusēju vai īslaicīgu aizraušanos.

Šie vārdi un apziņa, ka tā ir taisnība, Šenonu biedēja.

— Nespied mani neko izlemt, Megij. — No gaidītās dzēlības nebija ne vēsts. Megija viņas balsī saklausīja izmisīgu lūgumu. — Tas ir tik sarežģīti, un es cenšos rīkoties, cik vien uzmanīgi protu.

Kad Megija pielika plaukstu pie viņas vaiga, Šenona izbrīnījusies pacēla galvu.

— Vai tiesa, ka ir smagi atrasties situācijā, kādā nekad neesi bijusi un nekad pat neesi iedomājusies būt?

— Jā. Tas tiešām ir smagi.

Megija ļāva savai rokai noslīdēt zemāk, līdz tā apstājās uz Šenonas pleca.

— Nu, — viņa jau priecīgākā tonī piebilda, — kad tu iedosi viņam šo te, viņš vispār nezinās, kā izteikt savu sajūsmu. Kur ir tas sasodītais pārdevējs? Rogans man noraus ādu, ja es tevi neaizgādāšu pie viņa precīzi trijos.

— Kā tad, izskatās, ka tev būtu no viņa bail.

— Reizēm es ļauju viņam tā domāt. Tas, kā saka, lieliski glaimo viņa pašcieņai.

Šenona pētīja mutes harmonikas, kas bija noliktas uz letes.

— Tu neesi pavaicājusi, vai es grasos parakstīt līgumu.

— Man taču tika aizrādīts, ka tas uz mani neattiecas.

Kad pārdevējs atgriezās, Šenona smaidot sniedza viņam savu kredītkarti.

— Vai tas ir teikts, lai glaimotu manai pašcieņai, Mār-garita Mērija?

— Priecājies, ka tas nav spēriens pa tavu pēcpusi.

— Es parakstīšu līgumu, — Šenona izgrūda. — Es nezinu, vai izlēmu to šajā pašā mirklī vai arī jau tad, kad viņš man to piedāvāja, bet es to darīšu. — Ar pūlēm norijusi siekalas, viņa piespieda trīcošu roku vēderam. — Tagad nelaba dūša būs man.

— Man līdzīgos apstākļos bija gluži tāda pati reakcija. Tu nupat esi nodevusi savas mašīnas stūri kāda cita rokās. — Juzdama līdzi, viņa aplika roku Šenonai ap vidukli. — Viņš it visu izdarīs tev pa prātam.

— Es zinu. Vienīgi neesmu pārliecināta, ka visu izdarīšu pa prātam viņam. — Šenona raudzījās, kā pārdevējs iesaiņo cimbalu. — Tas ir jautājums, kas pēdējā laikā mani nomāc saskarsmē ar jebkuru vīrieti, kurš man nav vienaldzīgs.

— Vai zini, kā mēs šoreiz rīkosimies, Šenona? Mēs dosimies taisnā ceļā uz Rogana glīto, izcilo biroju un labi ātri tiksim galā ar šā darījuma lietišķo pusi. Varu tev apgalvot, ka tā ir nepatīkamākā daļa.

— Labi. — Viņa paņēma pārdevēja piedāvāto pildspalvu un automātiski parakstīja čeka pasakni.

— Tad mēs atgriezīsimies mājās un atkorķēsim vienu no Svīnija vislabākā šampanieša pudelēm.

— Tu nedrīksti dzert. Tu esi stāvoklī.

— Dzersi tu. Vesela franču burbuļūdens pudele tikai tavā rīcībā. Tāpēc, mīļā, man ir aizdomas, ka tu piedzersies otro reizi mūžā.

Šenona nopūtās tik spēcīgi, ka pašai aizkrita ausis.

— Var izrādīties, ka tev būs taisnība.

Megijai patiesi bija taisnība. Dažas stundas vēlāk Šenona atklāja, ka visas šaubas un raizes, un visi jautājumi gluži vienkārši izgaisuši līdz ar iztukšoto “Dom Perignon ” pudeli.

Megija bija pārlieku laba draudzene: kad Šenona žēlojās, viņa, klausīdamās tās juceklīgajā stāstā, kaut ko līdzjūtīgi murmināja, bet sparīgi smējās pat tad, kad Šenonas joki nemaz nebija izdevušies.

Kad mājās pārradās Rogans, Šenona jau sēdēja ar sapņainām acīm un prātoja, vai no pudeles varēs izspiest vēl kādu glāzīti.

— Ko tu viņai esi izdarījusi, Mārgarita Mērija?

— Viņa ir kārtīgi piedzērusies. — Megija apmierināta pastiepa pretī lūpas skūpstam.

Rogans paraudzījās uz tukšo pudeli un sarauca pieri.

— Nav nekāds brīnums.

— Viņai vajadzēja atslābināties, — Megija attrauca. — Un nosvinēt, kaut viņa to nekad neatzītu. Tu taču jūties lieliski, vai ne, Šenona?

— Lieliski un kolosāli. — Šenona žilbinoši pasmaidīja. — Sveiks, Rogan, pa kuru laiku tu ieradies? Zini, mani jau brīdināja par tavu darbu, —viņa turpināja, pirms Rogans paspēja viņai atbildēt.

— Tiešām?

— Katrā ziņā. Par to, ka Rogans Svīnijs ir glums kā zutis. — Viņa pielika pie lūpām glāzi un steidzīgi norija atlikušo šampanieti. — Un tāds tu esi.

— Uztver to kā komplimentu, mīļais, — Megija deva padomu. — Ta tas bija domāts.

— Jā, tā tas ir, — Senona piekrita. — Ņujorkā nav neviena, kas spētu pārspēt tevi viltībā. Turklāt tu esi tik glīts. — Viņa centās pieslieties kājās un iesmējās, kad spēji sagriezās galva. Rogans grasījās satvert Šenonu aiz rokas, lai viņa atgūtu līdzsvaru, bet Senona atslīga pret viņu un sniedza viņam skaļu skūpstu. — Manām māsām ir tik skaisti vīri, vai ne, Megij? Kā bildes!

— Viņi ir bezgala mīļi. — Megijas smaids bija plats un nebēdnīgs. — Abi divi. Vai tagad tu vēlēsies mazliet atgulties, Senona?

— Nekādā ziņā! — Senona starodama paķēra savu glāzi. — Paskat, te vēl mazliet atlicis. Es to paņemšu līdzi un iešu piezvanīt. Man jāpiezvana. Privāti, ja jums nav iebildumu.

— Un kam tu grasies zvanīt? — Megija pavaicāja.

— Es grasos piezvanīt Mērfijam Maldūna kungam Klēras grāfistē, Īrijā.

— Iešu tev līdzi, — Megija ierosināja, — un uzgriezīšu numuru.

— Es to lieliski spēju pati. Viņa numurs ir pierakstīts manā uzticamajā elektroniskajā bloknotā. Bez tā es nekur neeju. — Glāzei rokā bīstami šūpojoties, viņa palūkojās visapkārt. — Nez kur tas palicis? Neviens plaukstošs profesionālis nevar iztikt bez šāda bloknota.

— Es par to nešaubos. — Piemiegusi ar aci Roganam, Megija saņēma Šenonas roku un veda viņu prom. — Bet man viņa numurs nejauši ir galvā.

— Tu esi tik gudra, Megij. Es to pamanīju jau pašā sākumā... kaut gan tad man vairāk gribējās tevi iedunkāt.

— Cik mīļi! Tu vari sēdēt Rogana lielajā krēslā un pļāpāt ar Mērfiju, cik ilgi vien vēlēsies.

— Viņam ir neticami burvīgs augums. Es runāju par Mērfiju. — Ķiķinādama Senona bibliotēkā atslīga pie galda Rogana krēslā. — Kaut gan esmu pārliecināta, ka Rogana augums arī ir ne mazāk burvīgs.

— Varu tev apgalvot, ka ir. Tā, tagad runā šajā klausules galā un klausies šajā.

— Es zinu, kā runāt pa telefonu. Es esmu profesionāle. Mērfij!

— Es vēl neesmu līdz galam uzgriezusi numuru. Es esmu amatiere.

— Ir jau labi. Jau dzirdams signāls. Un tagad Mērfi-ja balss. Sveiks, Mērfij! — Viņa apkampa klausuli gluži kā mīļoto un pat nepamanīja, ka Megija izslīdēja no istabas.

— Senona! Es priecājos, ka piezvanīji. Es tieši par tevi domāju.

— Es par tevi domāju visu laiku. Tas jau ir tas trakākais.

— Tava balss izklausās mazliet dīvaina. Vai tev nekas nekaiš?

-Es jūtos brīnišķīgi. Es tevi mīlu, Mērfij.

— Ko? — Viņa balss par pusoklāvu paaugstinājās. — Ko tu teici?

— Es esmu tik apreibusi...

— Kāda tu esi? Senona, sāc vēlreiz visu savu sakāmo no gala.

— Pēdējā reize, kad es kaut ko tādu darīju, bija koledžas pirmajā kursā, un toreiz tur bija tik daudz vīna! Vai vesels okeāns. Man toreiz kļuva briesmīgi nelabi. Bet šoreiz man nepavisam nav slikta dūša. Es jūtos tik... — Viņa strauji apgriezās ar krēslu apkārt un gandrīz vai nožņaudzās telefona vadā. — Dzīva!

— Ak Dievs, ko tā Megija tev nodarījusi? — Mērfijs nomurmināja. — Vai tu esi piedzērusies?

— Laikam gan. — Lai tiktu skaidrībā, viņa pacēla sejai priekšā divus pirkstus. — Esmu par to pārliecināta. Kā es vēlētos, lai tu šobrīd būtu šeit! Tad es varētu ierausties tev klēpī un skūpstīt ikkatru tava ķermeņa vietiņu.

Iestājās sāpjpilns klusuma mirklis.

— Tas būtu kaut kas neaizmirstams, — Mērfijs saspringtā balsī atsaucās. — Šenona, tu sacīji, ka mīlot mani.

— Tu taču zini, ka tā ir. Tas viss ir sajaucies kopā ar baltiem zirgiem un vara piespraudēm, un pērkona negaisiem, un mīlēšanos akmens apļa vidū, un lādēšanos mēnesnīcā.—Kamēr šīs vīzijas jaucās un vijās Šenonai galvā, viņa atslēja to pret krēsla atzveltni.—Ar burvestībām, — viņa murmināja. — Ar uzvarētām kaujām. Es vairs nezinu, ko darīt. Es nespēju domāt.

— Mēs par to parunāsim, kad tu atgriezīsies. Šenona, vai tu man piezvanīji no otras valsts malas piedzērusies... ko tu dzēri?

— Šampanieti. Rogana vislabāko franču šampanieti.

— Skaidrs. Piedzērusies, — Mērfijs atkārtoja, — lai pirmo reizi pavēstītu, ka mīli mani?

— Tajā brīdī man tā šķita gluži laba doma. Tev ir brīnišķīga balss. — Viņa aizvēra smagos plakstiņus. — Es tajā spēju klausīties mūžīgi. Es tev nopirku dāvanu.

— Jauki. Pasaki man to vēlreiz.

— Es tev nopirku dāvanu. — Atbildot uz viņa samulsušajiem smiekliem, Šenona atvēra acis un pati skaļi iesmējās. — Ā, es sapratu. Es neesmu nekāda muļķe. Vai zini, esmu beigusi koledžu ar izcilību. Es tevi mīlu, Mēr-fij, un, kaut arī tas rada vēl lielāku sajukumu, tomēr es tevi mīlu. Arlabunakti!

— Šenona...

Bet viņa, vienu aci pievērusi, jau mērķēja klausuli uz telefona aparāta pusi. Vairāk ar veiksmes palīdzību nekā ar prasmi viņai izdevās to nolikt tur, kur tai jābūt. Tad viņa atgāzās krēslā, reizi nožāvājās un iemiga.

DIVDESMITA NODALA

>

— Un nākamajā rītā nekādu paģiru, nekādas mocīšanās! — Dzerdama Braienas virtuvē tēju, Megija uzmeta Senonai apbrīnas pilnu skatienu. — Es patiesi lepojos ar viņu.

— Tev nu gan ir savāda lepnuma izjūta. — Bet Še-nona arī pati sajuta dīvainus lepnuma uzplūdus. Vai nu veiksmes, vai Dieva žēlastības pēc romantiskā aizraušanās ar “Dom Perignon” viņai bija laimīgi beigusies bez paģirām.

Diennakti pēc šā piedzīvojuma viņa jau bija veiksmīgi atgriezusies Klērā, un tagad ar prieku baudīja šo diskusiju par skaidras galvas saglabāšanu.

— Tev nevajadzēja pieļaut, ka Šenona tik daudz dzer. — Braiena sāka pārliet šokolādes kūku ar biezu glazūru.

— Viņa ir pieaugusi sieviete, — Megija iebilda.

— Un visjaunākā no mums.

— Ak, kā tad! — Šenona nikni uzlūkoja Braienas muguru. — Diez vai tas būtu svarīgi. Mēs abas esam dzimušas vienā un tajā pašā gadā, tātad... — Pilnībā aptvērusi, ko tikko pateikusi, viņa apklusa pusvārdā. Uzacis saraukusi, viņa cieši raudzījās kādā plankumiņā uz galda. Ārprāts, viņa nodomāja. Tas ir briesmīgi.

— Tētim gan bijis darba pilns gads, — Megija pēc ilgākas klusēšanas ierunājās.

Šenona satriekta aši paraudzījās augšup un sastapa Megijas mīlīgo skatienu. Pašas apjukums viņu pārsteidza gandrīz tikpat ļoti kā Megijas ašais smīns. Braiena joprojām greznoja savu kūku.

— Vesela pudele, Megij! — Braiena turpināja savā klusajā, pamācošajā tonī. — Tev vajadzēja būt uzmanīgākai.

— Nu, es taču viņu uzmanīju, vai ne? Pēc tam kad viņa bibliotēkā atslēdzās...

— Es neatslēdzos, — Šenona stīvi izlaboja. — Es atpūtos.

— Bezsamaņā. — Kad savos ratiņos iekunkstējās Keila, Megija pasniedzās, lai paņemtu māsasmeitu rokās. — Kamēr nabaga Mērfijs gluži kā apsēsts zvana uz mūsu māju. Kas gan cits kā es atrunāja viņu no lēkšanas kravas mašīnā, lai tūlīt pat brauktu visu garo ceļu uz Dublinu? — viņa pavaicāja Keilai. — Un vai es nebiju tā, kas uzveda Šenonu augšstāvā un pieskatīja, lai viņa izēstu šķīvi zupas pirms kārtīgas izgulēšanās?

Tad viņa saausījās.

— Laiams pamodies! — Viņa pasniedza mazulīti Še-nonai un devās uz Braienas guļamistabu, kur bija nolikusi Laiamu mazliet pagulēt.

Braiena pakapās atpakaļ, lai aplūkotu savu tikko izdekorēto kūku.

— Ja nerunājam par pēdējo vakaru, vai citādi tev ceļojums uz Dublinu patika?

— Jā. Tā ir burvīga pilsēta. Un turienes galerija... gluži kā reliģisks pārdzīvojums.

— Es arī tā domāju. Vēl jau tev jāredz tā, kas ir šeit, Klērā. Man šķiet, ka mēs varētu doties turp visi, gluži kā izbraukumā. Kaut kad drīzumā.

— Man tas ļoti patiktu. Braiena... — Šenona nebija pārliecināta, ka ir gatava to lūgt. Un vēl mazāk pārliecināta viņa bija par to, ka ir gatava sava lūguma sekām.

— Vai tevi kaut kas nomāc?

— Man šķiet... es gribētu redzēt tās vēstules. — Viņa to pateica ātri, pirms bija izgaisusi visa drosme. — Vēstules, kuras rakstījusi mana māte.

— Protams. — Atbalstīdama un mierinādama Braiena uzlika roku uz Senonas pleca. — Tās glabājas manā tualetes galdiņā. Tu varētu ienākt mūsu viesistabā un palasīt tās tur.

Bet, pirms Šenona paspēja piecelties, priekštelpā atskanēja rosība. Dusmīgās balsis lika Braienas plaukstai uz Šenonas pleca mirkli saspringt.

— Tā ir mana māte, — viņa nomurmināja. — Un Lo-

tija.

— Ir jau labi. — Nebūdama īsti skaidrībā, vai jūtas vīlusies vai atvieglota, Šenona papliķēja Braienai pa roku. — Es tās apskatīšu vēlāk. — Viņa sagatavojās tikties ar Mēvu, lai arī kāda šī tikšanās būtu.

Mēva ienāca virtuvē pirmā, un viņa vēl arvien pret kaut ko iebilda.

— Es jau tev teicu, ka nelūgšos! Ja tev nav sava lepnuma, es tur neko nevaru līdzēt. — Viņa pamanīja Šenonu turam klēpī viņas mazmeitu un skarbi izslēja zodu.

— Kā redzu, tu esi šeit lieliski iejutušies.

— Jā, esmu gan. Braiena nemaz neļauj citādi justies. Sveicināta, Salivanas kundze!

— Ak, sauciet mani par Lotiju, mīļā. Tieši tāpat, kā mani sauc visi pārējie. Un kā tad šodien klājas manam eņģelītim? — Viņa dūdodama noliecās pār Keilu. — Paskat, Mēva, viņa smaida!

— Kāpēc gan lai viņa nesmaidītu? Viņu taču lutina ik uz soļa.

— Braiena ir neizsakāmi mīļa māte, — Senona atcirta, pirms spēja apvaldīt mēli.

Mēva vienīgā pavīpsnāja.

— Mazulīte nevar ne pagrozīties, kad viņu kāds jau ņem rokās.

— Un tu esi viena no tiem, — Lotija iestarpināja. — Ak, Brī, cik burvīga kūka!

Samierinājusies ar domu, ka viņai pansijas viesu vakariņām būs jācep jauna kūka, Braiena izņēma nazi.

— Jūs varētu apsēsties un iebaudīt kādu gabaliņu.

No blakusistabas, piecus soļus pa priekšu savai mātei,

izšāvās Laiams.

— Kūka! — zēns iesaucās.

— Viņam laikam ir radars. — Lai arī Mēvas balss bija īgna, tomēr, ieraugot puisēnu, viņas acis sirsnīgi iemirdzējās. — Tas tik ir puika!

Nojautis viņā sabiedroto, Laiams viņai starojoši uzsmaidīja un pastiepa augšup rokas.

— Buču!

— Nāc apsēdies man klēpī! — Mēva pavēlēja. — Un tu dabūsi abas: gan kūku, gan buču. Viņš ir mazliet sasarcis, Mārgarita Mērija.

— Viņš tikko pamodās. Nu, vai tu griezīsi kūku, Brī?

— Tagad, kad tu atkal esi stāvoklī, tev vajadzētu pievērst lielāku uzmanību diētai, — Mēva paziņoja. — Ārsts apgalvo, ka tevi vēl arvien mokot rīta nelabumi.

Bija grūti pateikt, kurš jutās vairāk pārsteigts par tikko sacīto: Mēva vai Megija. Jau uzreiz vēlēdamās, kaut varētu paņemt šos vārdus atpakaļ, Mēva sāka barot Lai-amu ar kūkas gabaliņiem.

— Nieki vien! — Megija iebilda.

— Viņa ik rītu jūtas slima kā suns, — Šenona noteica, raudzīdamās tieši uz Mēvu.

— Megij, tu man teici, ka nelabumi jau pārgājuši. — Braienas balsī pārmetums mijās ar bažām.

Dusmīga un samulsusi Megija nikni uzlūkoja Šenonu.

— Nieki vien, — viņa atkārtoja.

— Tu nekad neesi varējusi paciest vājumu.

Mēvas dzēlīgā piebilde Megijas dusmas padarīja nevaldāmas. Pirms Megija paspēja kaut ko nikni atcirst, Šenona piekrītoši pamāja ar galvu.

— Kad viņai kāds cenšas palīdzēt tikt šim nelabumam pāri, viņa metas virsū kā rejošs terjers. Vai nav tiesa, Konkanona kundze, ka stipra rakstura sievietei ir grūti pieņemt palīdzību? It īpaši tādai sievietei kā Megija, kura veiksmīgi spējusi apvienot ģimenes pienākumus un plaukstošu mākslinieces karjeru, un tagad viņa katru rītu ir spiesta zaudēt kontroli par savu vēderu... tas tik ļoti pazemo.

— Kad es biju stāvoklī un gaidīju viņu, es vairāk nekā trīs mēnešus ik rītu mocījos ar nelabumu, — Mēva klīrīgi paziņoja. — Sieviete iemācās izturēt, bet vīrieši nekad to nespētu.

— Nē, viņi tādās reizēs vienīgi gaustos.

— Neviena no manām meitām nekad nav gaudu-sies. — Atkal saviebusies, Mēva uzlūkoja Braienu. — Vai tu grasies visu dienu stāvēt un turēt to tējkannu rokās, Braiena, vai varbūt tu to saliesi tasītēs?

— Ak jā! — Braienai izdevās aizvērt muti, kas bija izbrīnā pavērusies, un viņa salēja tēju. — Atvainojiet!

— Pateicos, mīļā! — Milzum apmierināta ar to, kā virzījās sarunas, Lotija viņai sirsnīgi uzsmaidīja.

Vairāk nekā divus gadus Lotija bija urdījusi un mudinājusi Mēvu censties veidot kaut ko līdzīgu sapratnes tiltam pāri plaisai, kas šķīra viņu no meitām. Tagad izskatījās, ka šī plaisa ir manāmi sašaurinājusies.

— Vai zini, Megij, mēs ar Mēvu nesen pārlūkojām fotogrāfijas no mūsu ceļojuma uz jūsu vasarnīcu Francijā.

— Tevī nav vairāk lepnuma kā tādam ubagam, — Mēva nomurmināja, bet Lotija tikai pasmaidīja.

— Tas mums abām atgādināja brīnišķīgo laiku, ko mēs tur pavadījām. Tas ir Francijas dienvidos, — viņa paskaidroja Senonai. — Tā māja izskatās kā pils un atrodas pašā jūras krastā.

— Un mēnesi no mēneša stāv tukša, — Mēva norūca. — Ja nepiemin kalpotājus.

Megija jau grasījās kaut ko atcirst par šo žēlošanos, bet uztvēra Braienas brīdinošo skatienu. Ar piepūli savaldījusies, lai neteiktu kādu dusmīgu vārdu, viņa izvēlējās laipnākus.

— Vēl pavisam nesen mēs ar Roganu par to runājām. Bijām cerējuši šovasar aizbraukt turp uz dažām nedēļām, bet mēs abi esam pārāk aizņemti, lai tagad kaut kur dotos.

Viņa nopūtās, iegalvodama sev, ka tādējādi izpelnās vietu debesīs.

— Esmu mazliet noraizējusies, ka nav neviena, kas varētu pieskatīt, kas tur notiek, un uzraudzīt, lai kalpotāji kārtīgi veiktu savus pienākumus.

Tic nu bija salti meli, un Megija cerēja, ka ar tiem nenopelnīs mīnusa punktus iekļūšanai debesīs.

— Jūs abas diez vai vēlēsieties veltīgi šķiest laiku — aizbraukt turp un neilgi padzīvot, vai ne? Ja jums tas būtu iespējams, jūs man izdarītu milzīgu pakalpojumu.

Lotija ar pūlēm apspieda vēlēšanos no prieka lēkt gaisā un dejot. Viņa palūkojās uz Mēvu un izslēja galvu.

— Kā tu domā, Mēva? Vai mēs to varam?

Mēva iztēlē atcerējās saulaino villu, iztapīgos kalpotājus un visu turienes greznību, paraustīja plecus un pielika pie Laiama gaidošajām lūpām tējas tasīti.

— Ceļošana gan slikti iedarbojas uz manu gremošanas sistēmu. Tomēr es varētu paciest dažas neērtības.

Šoreiz Šenonas brīdinošais skatiens bija tas, kas atturēja Megiju no nicīgas nosprauslošanās.

— Es būtu ļoti pateicīga, — viņa caur sakostiem zobiem noteica. — Parūpēšos, lai Rogans sarunā lidmašīnu, kas jums izdevīgā laikā varētu jūs nogādāt tur.

Divdesmit minūtes vēlāk Braiena nogaidīja, līdz aiz mātes un Lotijas aizveras ārdurvis, tad metās pāri virtuvei un cieši apskāva Megiju.

— TU rīkojies lieliski, Megij!

— Es jūtos tā, it kā būtu norijusi krupi. Sasodīts, viņa vēl runās par savu gremošanas sistēmu!

Braiena vienīgi iesmējās.

— Nesabojā šo priecīgo brīdi.

— Un tu? — Megija apmetās riņķī, lai apsūdzot pavērstu pirkstu pret Šenonu.

— Un es? — Šenona pavisam nevainīgā balsī pārjautāja.

— It kā es nesaprastu, ko tu savā galviņā izprātoji. “Viņa jūtas slima kā suns, Konkanona kundze. Metas virsū kā rejošs terjers.”

— Bet tas taču iedarbojās, vai ne?

Megija atvēra muti, lai iebilstu, tad smiedamās to atkal aizvēra.

— Iedarbojās gan, bet tas sāpīgi aizskāra manu lepnumu. — Pamanījusi aiz loga kādu kustību, viņa piegāja tuvāk, lai palūkotos laukā. — Nu paskat tikai, ko Kons izvilcis no krūmiem! Uz šo pusi nāk trīs vīrieši, Braiena. Tev laikam vajadzēs pagatavot svaigu tēju. — Viņa vēl mirklīti palūkojās laukā, un viņas smaids atplauka vēl platāks. — Augstais Dievs, viņi nu gan ir glīti! Es sev ņemšu to slaidāko, — viņa nomurmināja. — Jūs abas varat savākt pārējos.

Kamēr Senona pūlējās apvaldīt piepešo satraukumu, Megija piegāja pie durvīm un plaši tās atvēra. Pirmais iešāvās Kons un tūlīt pat metās zem galda, lai uzlasītu dru-pačas, ko tur ar gudru ziņu bija nometis Laiams.

— Kūka! — Ar tikpat asu uztveres spēju kā pēddzinim sunim, Greisons pamanīja kārumu jau tajā pašā mirklī, kad pārkāpa slieksni. — Ar šokolādes glazūru. Puiši, mēs esam uzdūrušies uz zelta dzīslas.

— Iet! — Laiams sāka lēkāt savā augstajā krēsliņā un pastiepa pretī lipīgās rokas. Roganam pietika tik daudz prāta, lai pirms došanās pie dēla apstātos pie izlietnes un samitrinātu dvielīti.

Mērfijs stāvēja, saņēmis rokās cepuri, un nespēja novērst skatienu no Šcnonas.

— Tu esi atgriezusies.

— Pirms pāris stundām, — Šenona iesāka, tad viņas acis iepletās, jo Mērfijs strauji pienāca viņai klāt, piecēla viņu kājās un noskūpstīja tā, kā prātīgs cilvēks skūpstītu sievieti tikai tad, ja abi būtu divi vien.

— Esi sveicināta mājās!

Šenonai pilnīgi aizrāvās elpa. Mazliet atguvusies, viņa ievilka gaisu un pamāja ar galvu. Trīcošo kāju dēļ viņa labprāt būtu apsēdusies, bet Mērfijs cieši turēja viņas roku.

— Nāc man līdzi!

— Nu, es... — Viņa palūkojās visapkārt virtuvei, kur ikviens tūlīt šķita īpaši aizņemts ar savām darīšanām.

— Mazliet pacieties, Mērfij, — Megija jautri aizrādīja, izņemdama no plaukta tīrus šķīvjus. — Šenonai ir tev kāda dāvana.

— Jā. Tieši tā. Es... — Viņa atkal apklusa.

— Es tev atnesīšu to kasti, — Rogans piedāvāja.

— Vai iedzersi tēju, Mērfij? — Braiena pajautāja.

— Nē, paldies! — Viņš ne mirkli nenovērsa acis no Šenonas. — Mēs šobrīd nevaram palikt ilgāk. Šenona šovakar paēdīs vakariņas pie manis.

— Un rīt brokastis arī, — Greisons nomurmināja Braienai ausī.

— Paldies, Rogan! — Šenona paņēma Rogana atnesto kasti un prātoja, ko darīt.

— Kas tas ir? — Greisons gribēja zināt. — Ver to vaļā. Au! — Viņš saviebās, kad Braiena ar elkoni iedunkāja viņam pa ribām.

— Viņš to atvērs mājās, — Braiena paskaidroja. — Paņemiet līdzi mazliet kūkas. — Viņa jau nogrieza gabalu un pasniedza to Mērfijam uz šķīvja, pārklājusi kārumu ar salveti.

— Paldies! Nāc man līdzi, — viņš vēlreiz noteica un, saņēmis Šenonas roku, izveda viņu laukā.

— Labi gan, ka tu iedevi viņam rokās šķīvi, — Megija piebilda. — Citādi viņš ķertos klāt Šenonai tūlīt pat, tiklīdz abi būtu izgājuši no dārza.

Mērfijs patiesi sakopoja visu savu savaldību. Viņam gribējās steigšus vilkt Senonu pāri laukiem vai arī iegūt turpat. Tomēr viņš pūlējās iet vienā solī ar Šenonu.

— Man vajadzēja atbraukt tev pakaļ ar mašīnu.

— Nav jau tik tālu jāiet, — viņa aizelsusies atsaucās.

— Šobrīd gan šķiet ļoti tālu. Vai tā ir smaga? Es panesīšu.

— Nē. — Viņa pagrieza kasti, lai Mērfijs nevarētu to aizsniegt. Tā nebija viegla, tomēr viņa gribēja to nest pati. — Tad tu varētu uzminēt.

— Tev nevajadzēja man neko pirkt. Tava atgriešanās vien man ir vislielākā dāvana. — Viņš aplika roku Šenonai ap vidukli un pavisam viegli pārcēla viņu pār žogu. — Es ik mirkli pēc tevis ilgojos. Es nemaz nezināju, ka vīrietis vispār spēj tik bieži domāt par sievieti.

Viņš piespieda sevi trīs reizes dziļi ieelpot.

— Rogans sacīja, ka tu esot parakstījusi līgumu ar viņu. Vai tu esi laimīga?

— Daļēji laimīga un daļēji pārbijusies.

— Bailes vienīgi palīdzēs censties no visas sirds. Tu kļūsi slavena, Šenona, un bagāta.

— Es jau esmu bagāta.

Mērfijam sajuka solis.

— Jau esi?

— Samērā.

— Ak tā. — Par to būs jāpadomā, Mērfijs nosprieda. Ta kārtīgi tas jāapdomā. Bet šobrīd viņa domas kavējās vienīgi pie tā, kā viņš novilks Šenonai šo glīto, modelēto žaketi.

Kad abi sasniedza Mērfija māju, viņš attaisīja virtuves durvis, nolika šķīvi uz galda un būtu jau satvēris Senonu savos apskāvienos, ja vien viņa nebūtu Mērfiju apsteigusi un pavirzījusies galda otrā pusē.

— Es gribētu, lai tu izsaiņo dāvanu. — Viņa nolika to uz galda starp abiem.

— Es gribu tevi augšstāvā vai uz kāpnēm. Vai tepat uz grīdas.

Šenonai asinis dzīslās uzvirda straujāk.

— Es šobrīd jūtos tā, ka tu varētu mani dabūt gan augšstāvā, gan uz kāpnēm un arī tepat uz grīdas. — Kad Mērfija acis iegailējās, Šenona pastiepa roku. — Bet es patiesi gribētu, lai tu apskati, ko es tev nopirku Dublinā.

Mērfijam bija gluži vienalga, kaut vai tās būtu mēslu dakšas no tīra zelta vai arī dārgakmeņiem izgreznots arkla lemesis. Taču Šenonas klusais lūgums atturēja viņu pārlēkt pāri galdam. Viņš noņēma kastes vāku un atvēra iesaiņojuma papīru.

Šenona pamanīja mirkli, kad Mērfijs saprata, kas tur ir iekšā. Viņa sejā atausa pārsteiguma pilns prieks. Piepeši viņš izskatījās kā mazs un apžilbis bērns, kas atradis zem Ziemassvētku eglītes sen kāroto dāvanu.

Ar godbijīgu žestu Mērfijs izņēma no kastes cimbalu un noglāstīja.

— Nekad vēl neesmu redzējis neko tik lielisku...

— Megija teica, ka tu pats esot pagatavojis tikpat lielisku, bet pēc tam to atdevis.

Kā apburts Mērfijs papurināja galvu.

— Nē, tā nebija tik skaista kā šī. — Tad viņš pavērsa pret Šenonu izbrīna un prieka pilnu skatienu. — Kā tu iedomājies nopirkt man kaut ko tādu?

— Es ieraudzīju to skatlogā un iztēlē redzēju tevi to spēlējam. Vai tu man paspēlēsi, Mērfij?

— Es jau veselu mūžību neesmu spēlējis cimbalu. — Viņš iztina koka nūjiņas un noglāstīja tās tik maigi, kā būtu glāstījis tikko izšķīlušos cālēnu. — Es zinu kādu melodiju.

Un, kad Mērfijs sāka to spēlēt, Šenona pārliecinājās, ka viņai bijusi taisnība. Viņa sejā atausa tikko jaušams smaids un acīs ilgu pilns skatiens. Melodija bija sena un salda, gluži kā tikko atkorķēta laba vīna aromāts tā piepildīja virtuvi, lika Šenonas acīs saskriet asarām un sirdij atplaukt aizkustinājumā.

— Tā ir pati labākā dāvana, kāda man jebkad bijusi, — Mērfijs sacīja, maigi nolikdams nūjiņas sāņus. — Es to glabāšu kā acuraugu.

Nepacietīgais, alkstošais zvērs, kas bija plosījies viņā, tagad bija kļuvis rāms. Viņš apgāja apkārt galdam un maigi saņēma Šenonas rokas savējās.

— Es tevi mīlu, Šenona.

— Es zinu. — Viņa pacēla abu sadotās rokas sev pie vaiga. — Es to zinu.

— Vakar tu man piezvanīji un sacīji, ka mani mīli. Vai tu man to pateiksi arī tagad?

— Man nevajadzēja zvanīt. — Šenona strauji ierunājās, kad pirkstu galiņos sāka ņirbēt nervi. — Es tobrīd nespēju domāt ar skaidru galvu un... — Mērfijs noskūpstīja viņas trīsošos pirkstu galus un pāri tiem pacietīgi vēroja Senonu. — Es patiesi tevi mīlu, Mērfij, bet...

Mērfijs uzspieda savas lūpas viņējām, neļaudams Se-nonai turpināt teikumu.

— Esmu alcis pēc tevis jau kopš tā mirkļa, kad tu man to pateici pirmoreiz. Vai nāksi ar mani kopā augšā, Šenona?

— Jā. — Viņa piekļāvās Mērfijam tuvāk, atstādama starp abiem sadotās rokas. — Es iešu augšā kopā ar tevi. — Romantikas pārņemta, viņa pasmaidīja un tūlīt pat juta, ka Mērfija stiprās rokas paceļ viņu.

Visapkārt bija burvīga gaisma: gan tā, kas ieplūda pa logiem, bārstot vizuļus uz kāpnēm, kad Mērfijs pa tām nesa viņu augšup, gan arī tā, kas bāli atspīdēja pār gultu, kurā Mērfijs viņu atguldīja.

Bija tik viegli ļauties šai gaismai, Mērfija spēcīgo roku maigumam, kad tās viņu apskāva, viņa lūpu saldajam solījumam.

Šenonai ienāca prātā, ka šī ir pirmā reize, kad viņi mīlējās istabā un gultā. Varbūt viņai būtu pietrūcis zvaigžņu un zāles smaržas, bet Mērfijs bija mīļi parūpējies, lai viņa šo trūkumu neizjustu.

Viņš bija sanesis istabā ziedus. Iztēlojoties šajā istabā Šenonu, viņš bija vēlējies to piepildīt ar ziediem. To vieglo aromātu varēja just ari šobrīd, kad viņš nolieca galvu, lai ai lūpām uzsāktu saldi kaislo ceļojumu pār Šenonas kaklu.

Viņš bija parūpējies arī par svecēm, kas vēlāk aizstās zvaigžņu gaismu. Maigie linu palagi gultā lieliski nomainīja vilnas segas un zāli. Mērfijs izklāja Šenonas matus pār spilvenu, zinādams, ka viņas smarža te kavēsies vēl ilgi.

Kad Mērfijs sāka Šenonu izģērbt, viņa pasmaidīja. Viņa Dublinā bija iegādājusies vēl apakšveļu, un, kad Mērfijs ieraudzīja pirmo rožainā zīda gabaliņu, Šenona zināja, ka viņas izvēle bijusi pareiza.

Klusā aizrautībā viņš pamazām izģērba Šenonu, tad ar pirkstu galiem maigi noglāstīja ziloņkaula krāsas mežģīnes, kas koķeti rotājās ap viņas krūtīm.

— Kāpēc gan šādas lietas padara vīrieti bezspēcīgu pretoties kārdinājumam? —viņš prātoja.

Šenonas smaids kļuva platāks.

— Es to pamanīju skatlogā. Un tad iztēlojos tevi. To, kā tu man pieskaries.

Mērfijs viņu uzlūkoja. Pavisam gausi viņš virzīja pirkstu galiņus zemāk, pāri viņas krūts apaļumam, tad vēl zemāk, lai atkal glāstoši atgrieztos pie krūtsgaliņa.

— Vai tā?

— Jā. — Viņas acis baudā aizvērās. — Tieši tā.

Kā izzinādams Mērfijs slidināja roku pa zīdu lejup, kur tas beidzās ar tādu pašu mežģīņotu maliņu mazliet

zem vidukļa. Vēl zemāk atradās mazītiņš tāda paša zīda trijstūrītis. Mērfijs uzlika roku uz šā trijstūrīša un vēroja, kā Šenona baudā izliecas.

Kad viņš tur pieskārās ar lūpām, Šenona sāka locīties vēl lielākā kaislē.

Mērfijs skūpstīja ikkatru zīdā tērpto vietiņu un tikai tad pievērsās miesai zem tā. Beidzis skūpstīt, viņš zināja, ka Senona jau ir neprātīgu un nevaldāmu alku pārņemta. Kaut arī viņa trīsēja iekārē un bija ar nagiem cieši ieķērusies Mērfijam mugurā, viņš vēl vilcinājās. Viņš alka pēc vēl vienas dāvanas.

— Pasaki man to tagad, Šenona. — Paša kaislīgā elpa dedzināja plaušas, dūrēs savilktās rokas bija nobālušas.

— Tieši patlaban, kad tu dedz kaislē pēc manis, kad tu alksti, lai es tevi iegūtu, lai tevi piepildītu, lai mestos ar tevi kaisles dejā, pasaki man, ka mīli mani.

Degdama nevaldāmā iekārē, Šenona tik tikko spēja atgūt elpu.

— Es tevi mīlu. — Viņas acīs saskrēja asaras, un viņas jūtas bija tikpat spēcīgas un nevaldāmas kā pašas vēlme.

— Es tevi mīlu, Mērfij.

Viņš spēji ieguva Šenonu, likdams abiem kaislē iekliegties. Ikviena viņa kustība bija kā pavēle un svētlaime kopā.

— Saki man to vēlreiz! Saki man to vēlreiz...

— Es mīlu tevi. — Gandrīz raudādama, Šenona paslēpa seju pie viņa kakla un ļāva Mērfijam vest sevi pretī neaptveramai baudai.

Vēlāk, kad Mērfijs bija aizdedzis sveces, viņš aizveda Šenonu pāri gaitenim uz vannasistabu, kur abi gluži kā bērni spēlējās pārāk pilnā vannā ar pārāk karstu ūdeni.

Viņi negatavoja vakariņas, bet našķējās ar Braienas kūku, uzdzerdami tai virsū alu, un Senona zināja, ka parastos apstākļos viņu tāda kombinācija atbaidītu. Šoreiz tas garšoja kā dievu ēdiens.

Laizīdama lipīgos pirkstus, Senona pamanīja Mērfi-ja acīs jaunas iekāres liesmiņas. Vēl pēc mirkļa viņi jau metās viens otra apskāvienos un gluži kā dzīvnieki mīlējās turpat uz virtuves grīdas.

Senona patīkamā pārgurumā spētu arī turpat aizmigt, bet Mērfijs uzvilka viņu kājās. Juzdamies nestabili kā dzērāji, viņi izstreipuļoja gaitenī. Tad Mērfijs aizveda viņu uz viesistabu un viņi mīlējās uz paklāja.

Kad Senona ar pūlēm uzslējās sēdus, viņas mati bija sajukuši un augums smeldza.

— Cik šajā mājā ir istabu?

Mērfijs iesmējās un noglāstīja viņas plecus.

— To tu drīz uzzināsi.

— Mērfij, mēs viens otru nobeigsim. — Kad Mērfija roka pasniedzās, lai satvertu plaukstā Šenonas krūti, viņa, iekārē trīsēdama, nopūtās. — Esmu ar mieru riskēt, ja arī tu tam piekrīti.

— To tik es saprotu!

Te bija piecpadsmit istabu, Senona nodomāja, kad neilgi pirms ausmas kā sabrukusi atkrita saburzītajos pala-

gos. Piecpadsmit istabu šajā plašajā mājā, un ne jau tāpēc, ka būtu zudušas alkas vienam pēc otra, viņi neiesvētīja tās visas. Kādā brīdī abu ķermeņi gluži vienkārši bija atteikušies paklausīt. Nespēdami domāt ne par ko citu kā vien par gulēšanu, viņi bija ar pūlēm nokļuvuši atpakaļ gultā.

Kad Senona jau laidās snaudā Mērfija skāvienos, viņa sev atgādināja, ka drīzumā abiem pavisam nopietni jāaprunājas. Viņai vajadzēja Mērfijam šo to paskaidrot. Panākt, lai viņš saprastu, ka nākotne ir daudz, daudz sarežģītāka par tagadni.

Cenzdamās domās formulēt savu sakāmo, viņa cieši iemiga.

Un sapnī viņa redzēja vīrieti — savu karavīru, savu mīļoto — baltajā zirgā. Redzēja atspīdam viņa bruņas, redzēja vējā plīvojam viņa apmetni.

Bet šoreiz viņš nejāja pāri laukiem uz Šenonas pusi. Šoreiz viņš jāja prom.

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

>

Mērfijs nosprieda, ka mīlestība ir tā, kas liek cilvēkam justies tik enerģijas pārpilnam, kaut arī gulēta tikai stunda. Viņš tika galā ar govju slaukšanu, pabaroja pārējos lopus, izveda tos ganībās un visu to darīja dziedādams un tik raitā solī, ka jaunais Fīnijs neviļus nosmīnēja.

Kā jau parasti, pirms brokastīm vēl bija jāpadara dučiem sīku darbiņu. Juzdamies pateicīgs, ka šodien ir kaimiņa kārta vest pienu, Mērfijs savāca no rīta izdētās olas, nopētīja vienu no vecajām vistām, kurai drīz bija klāt kārta nokļūt zupas katlā, tad devās atpakaļ uz māju.

Iepriekš viņš bija prātojis, vai neļaut Šenonai pagulēt ilgāk, kamēr pats, steigā padzēris tēju un apēdis kādu cepumu, dosies pakaļ kūdrai.

Tomēr daudz patīkamāk šķita uznest to pašu tēju un cepumus augšā un pamīlēties ar viņu, kamēr viņa vēl bija sakarsusi un sapņaina pēc miega.

Viņš nebija gaidījis, ka ieraudzīs Senonu virtuvē stāvam pie plīts. Ap vidukli viņa bija apsējusi priekšautu, ko mēdza lielot viņa māte, kad ieradās ciemos.

— Man šķita, ka tu vēl gulēsi.

Senona paraudzījās uz Mērfija pusi un pasmaidīja par žestu, ar kādu viņš, ienākot telpā, noņēma cepuri.

— Dzirdēju tevi ārā smejamies kopā ar to puisi, kas tev palīdz slaukt govis.

— Es negribēju tevi pamodināt. — Virtuvē smaržoja brīnišķīgi, gluži tāpat kā viņa bērnības rītos. — Ko tu šeit dari?

— Es atradu mazliet šķiņķa un desas. — Senona ar dakšiņu uz pannas apgrozīja vienu desiņu. — Tas viss gan satur milzum daudz holesterīna, bet man šķita, ka pēc pagājušās nakts tu kaut ko tādu būtu pelnījis.

Pār Mērfija seju pārslīdēja muļķīgs smaids.

— Tu gatavo man brokastis...

— Es nospriedu, ka pēc saviem rīta darbiem, lai arī ko tu tur darītu, būsi izsalcis, tāpēc... Mērfij! — Viņa ar troksni nometa dakšiņu, jo Mērfijs satvēra viņu un apgrieza otrādi. — Skaties, ko tu dari!

Viņš gan nolika Seifonu zemē, tomēr smaids no viņa

v

sejas nenozuda, kamēr Senona kaut ko purpināja un mazgāja dakšiņu.

— Es pat nezināju, ka tu proti gatavot ēdienu!

— Skaidrs, ka protu. Var jau būt, ka neesmu tāda māksliniece virtuvē, kāda ir Brī, bet gatavot es protu vairāk nekā pienācīgi. Kas tad tas? — Viņa norādīja uz spainīti, ko Mērfijs, ienākdams virtuvē, bija nolicis zemē.

— Tur taču ir kādi trīs duči olu. Ko tu dari ar tik daudzām olām?

— Es pats izlietoju tik, cik man nepieciešams, pārējās iemainu vai pārdodu.

Šenona sarauca degunu.

— Tās ir netīras. Kā gan tās tik ļoti notraipās?

Mērfijs brīdi lūkojās uz viņu, tad sāka skaļi smieties.

— Ak, tu nu gan esi mīļa, Šenona Bodina!

— Kā noprotu, es laikam uzdevu muļķīgu jautājumu. Vienalga, notīri tās. Es tām nepieskaršos.

Mērfijs aiznesa spainīti pie izlietnes un ķērās pie viņas pavēles izpildes, un tad Šenona piepeši apjauta, kā rodas olas.

— Ak! — Viņa saviebās un apgrozīja šķiņķa šķēles.

— Ar to pietiek, lai rastos nepatika pret omleti. Kā tu zini, ka tās ir tikai olas un no tām neizšķilsies mazi cālīši?

Mērfijs uzmeta viņai skatienu, vēlēdamies pārliecināties, vai viņa patiesi nejoko. Pasmīnējis viņš sāka mazgāt nākamo.

— Ja tās nečiepst, tad vari būt droša.

— Ļoti smieklīgi. — Šenona nosprieda, ka labāk izlikties vienaldzīgai. Viņai patiesi labāk patika domāt par olām kā produktu, ko izņem no glītām kartona kastēm, kas sakrautas veikalu plauktos. — Kā lai tās pagatavoju?

— Kā gribi. Es neesmu izvēlīgs. Tu uzvārīji tēju! — Viņš bija gatavs krist Šenonas priekšā uz ceļiem.

— Es nevarēju atrast kafiju.

— Nākamreiz, kad būšu ciematā, es to nopirkšu. Smaržo lieliski, Šenona.

Mērfijs pamanīja, ka galds jau ir klāts divām personām. Viņš ielēja abiem tēju, vēlēdamies, kaut būtu saplūcis klēts malā Šenonai lauku puķu pušķi. Kad Šenona pienesa pie galda šķīvi ar brokastīm, Mērfijs apsēdās.

— Paldies!

Viņa balsī skanēja pazemība, kas lika Šenonai izjust reizē vainas apziņu un patiku.

— Ņem par labu. Es desas nekad neēdu, — viņa piebilda, arī apsēzdamās. — Bet šīs te izskatās tik labi...

— Tā tam vajadzētu būt. Fīnija kungs tās pagatavoja tikai pirms dažām dienām.

— Pagatavoja?

— Jā. — Mērfijs vispirms piedāvāja šķīvi Šenonai.

— Viņi nokāva cūku, kuru bija audzējuši barošanai. — Kad Šenona nobālēja, Mērfija piere bažīgi saraucās.

— Vai kaut kas noticis?

— Nē. — Šenona ar steidzīgu žestu atvairīja piedāvāto šķīvi. — Ir dažas lietas, kuras man netīk iztēloties.

— Ā! — Mērfijs atvainojoties uzsmaidīja viņai. — Es nepadomāju, ko saku.

— Man jau gan vajadzētu pie tā pierast. Nesen es nejauši gadījos klāt sarunā, kurā Brī ar kādu puisi apspriedās par pavasara jēriem. — Viņa nodrebinājās, jo tagad lieliski zināja, kas pavasarī notiek ar mazajiem, mīļajiem jēriņiem.

— Zinu, ka tev tas šķiet nežēlīgi. Bet tāds gluži vienkārši ir visu lietu cikls. Arī Tomam tas sagādāja raizes.

Nospriedusi, ka pašas gatavotie grauzdiņi būs drošs ēdiens, Šenona palūkojās uz viņa pusi.

— Ko tu teici?

— Viņš nespēja samierināties, ka jāaudzē kaut kas nokaušanai, vienalga, savam vai citu galdam. Kad Tomam bija vistas, olas gan viņš savāca, bet vistām parasti ļāva nomirt no vecuma. Viņam bija mīksta sirds.

— Viņš atlaida vaļā trušus, — Šenona nomurmināja.

— A, par trušiem tu esi dzirdējusi. — Mērfijs, atcerēdamies šo gadījumu, pasmaidīja. — Viņš bija apņēmies altiem pelnīt milzu naudu... līdz audzēšanas process sasniedza kulmināciju. Viņš allaž apņēmās pelnīt lielu naudu.

— Tu laikam tiešām viņu mīlēji.

— Tā bija. Toms man nebija tēva aizstājējs, un viņš arī necentās tāds būt. Viņš arī nebija vienkārši vīrietis, kāds, kā gudri cilvēki apgalvo, nepieciešams katra zēna dzīvē. Kopš man apritēja piecpadsmit gadu, viņš man kļuva tieši tāds pats tēvs kā tas, kurš bija mani radījis un izaudzinājis līdz tam laikam. Viņš allaž bija man līdzās, kad vien tas bija vajadzīgs. Kad mani māca skumjas, Toms mēdza ierasties un paņemt mani līdzi izbraucienā uz klintīm vai arī kopā ar meitenēm uz Golveju. Viņš bija tas, kas stāvēja man līdzās, kad man bija nelabi pēc pirmā izdzertā viskija, kad man tas vēl nemaz nebija jānobauda. Un, kad biju izbaudījis savu pirmo sievieti, es...

Viņš apklusa pusvārdā un pārmēru cītīgi pievērsās brokastīm.

Šenona sarauca uzacis.

— Ak, pasaki vien līdz galam! Kas notika, kad tu biji izbaudījis savu pirmo sievieti?

— Laikam jau tas pats, kas parasti notiek. Brokastis tiešām ir lieliskas, Senona.

— Nemaini sarunas tematu! Cik tev toreiz bija gadu?

Mērfijs nelaimīgs uzlūkoja viņu.

— Diez vai tas būtu īstais jautājums, ko apspriest ar sievieti, ar kuru es šobrīd kopīgi brokastoju.

— Gļēvulis.

— Jā, — viņš piekrita un piebāza muti pilnu ar ceptu olu.

— Tev nekas par to nedraud, Mērfij. — Viņa vairs nesmējās. — Es patiesi gribētu zināt, ko viņš tev sacīja.

Tā kā Šenonai tas bija svarīgi, Mērfijs pārvarēja savu mulsumu.

— Es biju... Man bija...

— To daļu tu vari man nestāstīt. — Viņa nomierinoši uzsmaidīja. — Vismaz ne šobrīd.

— Pēc tam, — viņš sacīja, juzdamies atvieglots, ka ticis pāri šīm pirmajām grūtībām, — es jutos lepns... laikam to varētu nosaukt par vīrišķīgu lepnumu. Un tik samulsis kā pērtiķis ar trim astēm. Vainīgs un pārbijies, ka varbūt esmu padarījis to meiteni grūtu, jo biju izturējies pārāk dedzīgi... biju pārāk jauns un muļķis,—viņš izlaboja, — lai padomātu par to iepriekš. Tā nu es sēdēju uz žoga, un viena manas būtības daļiņa prātoja, kad varēšu atkal saņemties, lai atkārtotu šo gājienu, un otra manas būtības daļiņa gaidīja, kad Dievs mani sodīs par pirmo pārkāpumu. Vai arī kad to uzzinās mana māte un ķersies pie manis sodīšanas agrāk un daudz nežēlīgāk, nekā Dievs vispār varētu iedomāties.

— Mērfij! — Šenona aizmirsa savus aizspriedumus un nokoda šķiņķa gabaliņu. — Tu esi tik mīļš...

— Es teikšu, ka vīrieša dzīvē šis brīdis ir tikpat nozīmīgs kā sievietes dzīvē. Šā vai tā, es tur sēdēju un domāju par to, ko tu pati vari iztēloties, un tieši tobrīd pienāca Toms. Viņš apsēdās man līdzās un kādu brītiņu neteica ne vārda. Vienkārši sēdēja un raudzījās pāri laukiem. Manas izjūtas droši vien nepārprotami atspoguļojās sejā. Viņš aplika roku man ap pleciem. “Tātad esi kļuvis par vīrieti,” viņš iesāka, “un tagad lepojies ar to. Tomēr, lai kļūtu par vīrieti, nepietiek vien ar to, ka iegūsti atsaucīgu meiču. Vīrietim jāprot uzņemties atbildību.”

Mērfijs pakratīja galvu un paņēma savu tējas tasi.

— Man kļuva gluži vai nelabi, prātojot par to, ka man varbūt nāksies to meiču precēt, kad man pašam tikko septiņpadsmit gadu un es viņu mīlu tikpat maz kā viņa mani. Un tā es Tomam arī pateicu. Viņš tikai pamāja ar galvu un nelasīja man nekādas lekcijas, ne arī rāja. Vienīgi pateica: ja Dievs būšot man labvēlīgs, viņš esot pārliecināts, ka nākamajā reizē es būšot daudz piesardzīgāks. “Nākamā reize noteikti būs,” viņš apgalvoja, “jo vīrietis, reiz iesācis soļot pa šo patīkamo taku, nekad nerimst to darīt. Un sieviete ir tik brīnišķīga, ka allaž gribas to paturēt un iegūt. īstā sieviete, kad tu viņu satiksi, būs tev svarīgāka par saules gaismu. Meklē viņu, Mērfij, un, kamēr tu pa ceļam nobaudi citu šo burvīgo puķu aromātu, izturies pret tām ar maigumu un mīlestību un nesavaino to ziedlapiņas. Ja tu mīlēsi maigi un uzmanīgi, pat ja tava mīlestība nebūs ilgstoša, tu būsi pelnījis īsto, kas tevi gaidīs takas galā.”

Pagāja labs laiciņš, līdz Šenona atguva spēju runāt.

— Visi apgalvo, ka viņš gribējis būt dzejnieks, bet neesot spējis atrast īstos vārdus. — Viņa saknieba lūpas. — Izklausās, it kā viņš būtu tos atradis.

— Kad tas bija svarīgi, Toms spēja tos atrast, — Mēr-fijs klusi noteica. — Bet pašam sev viņam bieži to pietrūka. Viņam bija tik skumjas acis, un, ja viņš nezināja, ka uz viņu lūkojas, šīs skumjas varēja pamanīt.

Šenona paraudzījās uz savām rokām. Tās bija gluži kā mātei: šauras, gariem pirkstiem. Un acis viņa bija mantojusi no Toma Konkanona. Nez ko vēl viņi abi bija viņai atstājuši mantojumā?

— Vai tu izdarīsi man kādu pakalpojumu, Mērfij?

— Tevis dēļ esmu gatavs darīt jebko.

Šenona to zināja, bet tieši tobrīd nespēja par to domāt.

— Vai aizvedīsi mani uz Lielo Cilpu?

Mērfijs piecēlās un noņēma no galda abu šķīvjus.

— Tev būs vajadzīga jaka, mīļā. Tur ir stiprs vējš.

Šenona prātoja, cik gan bieži Toms Konkanons braucis pa šiem līkumotajiem, šaurajiem ceļiem, kas vijās cauri lauku plašumiem. Viņa redzēja nelielus akmens šķūnīšus bez jumtiem, kādu valgā piesietu kazu, kas ēda zāli. Uz baltas ēkas sāna bija uzkrāsots uzraksts, brīdinājums, ka šī ir pēdējā vieta pirms Ņujorkas, kur var iegādāties alu. Šenonai neviļus gribējās pasmaidīt.

Kad Mērfijs apstādināja mašīnu, Šenona atvieglota redzēja, ka šajā rītā te nav neviena cita, kas būtu ieradies aplūkot klintis un jūru. Viņi bija divi vien līdz ar gaudojošo vēju, robotajām klintīm un skaļajiem viļņiem. Un pagātnes rēgu čukstiem.

Šenona kopā ar Mērfiju devās uz priekšu pa dubļaino taku, kas veda cauri augstajai zālei uz pašas Īrijas malas pusi.

Vējš sitās viņai sejā — tik spēcīgs un nevaldāms, traukdamies pāri tumšajam ūdenim, sakuldams to šļakatās. Viļņi trokšņaini un majestātiski dauzījās pret klintīm. Uz ziemeļiem varēja saskatīt Mora klintis un vēl arvien miglā tītās salas.

— Te viņi pirmoreiz sastapās. — Kad Mērfijs saņēma Šenonas roku, viņa savija kopā abu pirkstus. — Māte man to izstāstīja tajā dienā, kad ieslīga komā; viņa izstāstīja, kā viņi šeit iepazinušies. Toreiz bijis auksts un lijis, un viņš stāvējis šeit viens. Te viņa arī iemīlējās. Māte zināja, ka viņš ir precējies, ka viņam ir bērni. Viņa zināja, ka nav pareizi viņu iemīlēt. Tas nebija pareizi, Mērfij. Es nespēju piespiest sevi uzskatīt citādi.

— Vai tev neliekas, ka viņi par to samaksāja?

— Jā, man šķiet, ka viņi samaksāja. Vēl un vēlreiz. Bet tas nenozīmē... — Šenona apklusa pusvārdā un centās savaldīties. — Man bija vieglāk tad, kad es tā īsti neticēju, ka viņš māti mīlējis. Kad es nedomāju, nespēju domāt par viņu kā par labu cilvēku, kā par tēvu, kas būtu mani mīlējis, ja dzīvē viss būtu izvērties citādi. Man jau bija tēvs, kas mani mīlēja, — viņa dedzīgi piebilda. — Un to es nekad neaizmirsīšu.

— Tev jau tāpēc nav viņš jāmīl mazāk, ja vēlies nedaudz pavērt sirdi arī tam otram.

— Man ir tāda sajūta, ka es kļūstu tēvam neuzticīga. — Pirms Mērfijs paspēja kaut ko iebilst, Šenona papurināja galvu. — Nav nekādas nozīmes, ka tā justies ir neloģiski. Es tā jūtos. Es nevēlos Toma Konkanona acis, es nevēlos viņa asinis, es nevēlos... — Viņa piespieda roku pie mutes un lāva asarām vaļu. — Tajā dienā, kad māte man to pateica, Mērfij, es it kā kaut ko zaudēju. Es zaudēju to tēlu, to ilūziju, to gludo, rāmo spoguli, kas atspoguļoja manu ģimeni. Tas tika sadauzīts, un tagad, kad tas atkal ir salikts kopā, tajā redzamas tik daudzas plaisas un kārtas, un negludumi.

— Kādu tu tagad tajā redzi sevi?

— Klātu ar dažādām šķembām, kas aizsedz manu īsto būtību, un ar tādiem pielipinātiem gabaliem, no kuriem es vairs nespēju atteikties. Un es baidos, ka nekad vairs neatgūšu to, kas man reiz bijis. — Izmisuma pilnu skatienu viņa pagriezās pret Mērfiju. — Manis dēļ māte zaudēja savu ģimeni, manis dēļ viņai bija jāpiedzīvo apkaunojums un bailes, kad viņa palika viena. Un tieši manis dēļ viņa apprecējās ar vīrieti, kuru nemīlēja. — Šenona ar delnu notrausa asaras. — Es zinu, ka viņa Kolinu ar laiku iemīlēja. Bērns allaž jūt kaut ko tādu vecāku attiecībās — to var sajust lidināmies gaisā, gluži tāpat kā var sajust strīdus, kaut arī pieaugušie cenšas tos slēpt. Tomēr viņa nekad neaizmirsa Tomu Konkanonu, nekad neizslēdza viņu no savas sirds, nekad neaizmirsa to, ko bija izjutusi, tajā lietainajā dienā uzkāpjot šajās klintis un ieraugot viņu.

— Un tu vēlies, kaut viņa būtu to aizmirsusi.

— Jā, es vēlos, kaut viņa būtu to aizmirsusi. Un tāpēc es ienīstu pati sevi. Tāpēc ka, vēloties to, es zinu, ka nedomāju ne par māti, ne par tēvu. Es domāju tikai par sevi.

— Tu esi tik skarba pret sevi, Senona. Man ir sāpīgi tajā noskatīties.

— Nē, neesmu vis. Tev nav ne jausmas, cik viegla, cik gandrīz ideāla bija mana dzīve. — Viņa atkal palūkojās jūrā, un vējš pluinīja viņas matus. — Man bija vecāki, kuri man neliedza gandrīz neko. Viņi man uzticējās un cienīja mani tikpat ļoti, cik mīlēja mani. Viņi gribēja, lai man būtu viss pats labākais, un viņi arī rūpējās, lai es to saņemtu. Man bija labas mājas labos rajonos, labas skolas. Man nekad nekā netrūka — ne emocionālajā, ne materiālajā ziņā. Viņi radīja lielisku pamatu manai dzīvei un ļāva pašai izvēlēties, kā šo pamatu izmantot. Tagad es dusmojos, tāpēc ka šis pamats, kā izrādās, ir mazliet iebrucis. Un šīs dusmas liek man aizmirst it visu labo, ko viņi manis dēļ darījuši.

— Tās ir muļķības, un pienācis laiks tev to izbeigt. — Mērfijs stingri saņēma Šenonas plecus. — Vai dusmas bija tās, kas lika tev atbraukt šurp, kur tas viss sācies, kaut arī tu zināji, cik smagi tev būs ar to saskarties? Tu zini, ka Toms te nomira, tomēr tu atbrauci šurp, lai tiktu skaidrībā arī ar to, vai ne?

— Jā. Tas ir sāpīgi.

— Es zinu, mīļā. — Viņš cieši piekļāva Šenonu sev klāt. — Es to zinu. Sirdij ir mazliet jāsalūst, lai rastu vietu šīm jaunajām izjūtām.

— Es patiesi gribu saprast. — Bija tik labi atbalstīt galvu pret Mērfija plecu. Tad vairs asaras tā nededzināja un sirds vairs tā nesmeldza. — Kad es sapratīšu, kāpēc viņi visi rīkojās tieši tā, kā rīkojās, man būs vieglāk ar to samierināties.

— Manuprāt, tu saproti daudz vairāk, nekā to apzinies. — Mērfijs pagriezās tā, lai abi stāvētu atkal pret jūru — šo dārdošo un bezgalīgo viļņu simfoniju, kas dunēja pret klintīm. — Šeit ir tik skaisti. Mēs stāvam gluži vai pasaules malā. — Viņš noskūpstīja Šenonu uz matiem. — Kādu dienu tu paņemsi rokā savas krāsas un uzgleznosi to, ko te redzi un jūti.

— Es nezinu, vai to spētu. Te ir pārāk daudz pagātnes rēgu.

— Akmens bluķus taču tu uzgleznoji. Tur ir ne mazāk rēgu, un tie tev ir tikpat tuvi kā šie.

Ja nu šī bija diena, kad jāizrāda drosme, Šenona apņēmās stingri stāvēt uz kājām un uzdot viņam šo jautājumu. Viņa pakāpās atpakaļ.

— Tas vīrietis baltajā zirgā un sieviete... Vai arī tu tos redzi?

— Redzu gan. Zēna gados kaut kā miglaini, bet pēc tam, kad atradu piespraudi, — pavisam skaidri. Un vēl skaidrāk, kopš ieraudzīju tevi stāvam Braienas virtuvē un uzlūkojam mani ar tādām acīm, kādas es jau pazinu no saviem sapņiem.

— Ar Toma Konkanona acīm.

— Tu taču zini, ko es ar to domāju, Šenona. Toreiz tās bija vēsas. Tādas es tās biju redzējis arī iepriekš. Un biju tās redzējis ari dusmās un kaislē degošas. Biju redzējis tās raudošas un smejošas. Un iztēles vīziju pārņemtas.

— Es domāju, — Šenona piesardzīgi ierunājās, — ka cilvēki mēdz būt īpaši jūtīgi pret kādu vietu vai noskaņu tajā. Ir vairākas teorijas... — Kad Mērfija acis bīstami uzliesmoja, viņa apklusa. — Nu labi, uz brīdi atmetīsim jebkādu loģiku. Tā akmens apļa iekšienē es... kaut ko... sajūtu. Kaut ko dīvainu un reizē pazīstamu. Un man ir rādījušies tādi dīvaini sapņi... kopš pirmās nakts, kad ierados Īrijā.

— Tas tevi dara nervozu. Arī ar mani tā sākumā notika.

— Jā, tas mani dara nervozu.

— Tu redzi negaisu, — viņš pamudināja, cenzdamies pārāk nesteidzināt Šenonu.

— Reizēm. Es redzu saltu zibeni, gluži kā ledus spērienu debesīs, un zeme ir cieta un sarmas klāta, tāpēc zirga pakavu dunoņu var dzirdēt, pirms ieraugu pašu zirgu un jātnieku.

— Un vējš plivina gaidošās sievietes matus. Jātnieks viņu ierauga, un viņa sirds sāk sisties tikpat skaļi kā zirga pakavi pret cieto zemi.

Cieši apņēmusi sevi ar rokām, Šenona aizgriezās. Vieglāk bija raudzīties uz jūru.

— Citreiz es redzu kuramies uguni mazā, tumšā istabiņā. Viņa atvēsina karavīra seju ar mitru drāniņu. Viņš ir ieslīdzis nemaņā un mokās dedzinošā karsonī, kas radies un izplatījies pa visu ķermeni no viņa brūcēm.

— Viņš zina, ka viņam lemts mirt, — Mērfijs klusi turpināja. — Vienīgais, kas viņu vēl tur pie dzīvības, ir viņas roka un smarža, un mierinošā balss skaņa.

— Bet viņš nenomirst. — Šenona dziļi ievilka elpu.

— Esmu redzējusi viņus mīlējāmies ugunskura gaismā akmens apļa vidū. Ir tāda sajūta, it kā es vienlaikus noskatītos un pati tiktu iegūta. Tad es atmostos sasvīdusi un uzbudināta, un neizsakāmi alkstoša pēc tevis. — Viņa pagriezās pret Mērfiju, un Mērfijs viņas acīs pamanīja to skatienu, ko jau agrāk bija tajās redzējis: gailējošu dusmu pilnu. — Es to nevēlos.

— Pasaki man, ko es tādu izdarīju, ka tava sirds pavērsta prom no manis.

— Ta. nav pavērsta prom no tevis.

Mērfijs saņēma viņas rokas savējās, un viņa skatiens kļuva uzstājīgs.

— Pasaki man, ko es izdarīju!

— Es nezinu. — Viņa to izkliedza skaļā balsī, tad, satriekta pati par savu niknumu, cieši piekļāvās Mērfijam.

— Es nezinu. Un, ja arī es to zinātu, nespētu tev to izstāstīt. Ta nav mana pasaule, Mērfij. Man tā neliekas reāla.

— Bet tu taču trīci.

— Es nespēju par to runāt. Es negribu par to domāt. Tas tikai visu padara vēl neprātīgāku, nekā ir jau tagad.

— Šenona...

— Nē. — Viņa izmisīgā skūpstā piekļāva savu muti Mērfija lūpām.

— Ar to ne vienmēr pietiks, lai mēs abi nomierinātos.

— Šobrīd ar to pietiek. Ved mani atpakaļ, Mērfij! Ved mani atpakaļ, un mēs gādāsim, lai ar to pietiktu.

Mērfijs zināja, ka uzstājība viņas lēmumu negrozīs. Ne šobrīd. Juzdamies bezpalīdzīgs, lai rīkotos citādi, viņš saņēma Šenonas roku un veda viņu atpakaļ uz mašīnu.

Iedams atpakaļ uz kotedžu, Greisons pamanīja tuvojamies mašīnu un apturēja to. Mirklī, kad viņš nostājās pie loga tajā pusē, kur sēdēja Šenona, viņš juta mašīnā valdošo spriedzi. Un, kaut arī Šenona bija centusies to noslēpt, Greisons ievēroja, ka viņa ir raudājusi.

Viņš veltīja Mērfijam skatienu, kādu varētu atļauties brālis, ja viņa māsu kāds būtu darījis nelaimīgu.

— Es patlaban nāku no tavas mājas. Kad tu neatbildēji uz telefona zvaniem, Braiena sāka raizēties.

— Mēs pavizinājāmies, — Šenona viņam pavēstīja. — Es palūdzu Mērfijam, lai aizved mani uz Lielo Cilpu.

— Ak tā? — Tas daudz ko izskaidroja. — Brī cerēja, ka mēs varētu doties uz galeriju. Visi kopā.

— Man tas patiktu. — Šenona cerēja, ka ceļojums varētu mazliet kliedēt depresiju, kas bija viņu pārņēmusi.— Vai tu varēsi?— viņa jautāja Mērfijam.

— Man gan ir šis tas darāms. — Viņš saprata, ka Še-nona viņa aizbildināšanās dēļ jūtas vīlusies un ka tagad jau viņiem tāpat nebūs iespējas aprunāties divatā. — Vai varat atlikt šo ceļojumu uz stundu vai divām?

— Protams. Paņemsim līdzi Megiju un to mazo nemiera gariņu. Rogans jau ir galerijā. Kad būsi gatavs doties ceļā, nāc šurp.

— Man jāpārģērbjas,— Senona steidzīgi ieminējās. Viņa jau vēra vaļā durvis, tad palūkojās atpakaļ uz Mēr-fiju. — Es tevi pagaidīšu te, labi?

— Sarunāts. Ne vēlāk kā pēc divām stundām. — Viņš pamāja Greisona virzienā un tad aizbrauca.

— Vai smags rīts? — Greisons nomurmināja.

— Savā ziņā. Es nespēju saņemties, lai aprunātos ar viņu par to, kas notiks turpmāk.

Ne arī par to, kas noticis agrāk, viņa domās atzinās.

— Un kas tad notiks turpmāk?

— Man jāatgriežas Amerikā, Greis. Man vajadzēja aizbraukt jau pirms nedēļas. — Greisons aplika roku viņai ap pleciem, viņa atbalstījās pret vīrieša augumu un palūkojās pāri ielejai. — Mani gaida darbs.

— Situācija gluži kā spraugā starp mūžvecu klinti un cietu zemi. Man pašam dažas reizes tādā gadījies nokļūt. Bez zilumiem un nobrāzumiem laukā neizkļūsi. — Viņš izvadīja Šenonu pa vārtiem, tad abi devās tālāk pa taciņu līdz lievenim. — Ja es tev jautātu, ko tu vēlies savā dzīvē un no savas dzīves, vai tu varētu man atbildēt?

— Tagad tas nav tik viegli izdarāms, kā būtu bijis pirms mēneša. — Viņa apsēdās uz lieveņa Greisonam blakus, pētīdama uzpirkstītes un noliekušās ozolītes. — Vai tu tici vīzijām, Greis?

— Tas tik ir jautājums!

— Laikam gan, turklāt tāds jautājums, kādu es nekad nebūtu iedomājusies nevienam uzdot. — Viņa pagriezās, lai uzlūkotu Greisonu. — Es tev to jautāju tāpēc, ka tu esi amerikānis. — Kad Greisons atplauka smaidā, arī Še-nona pasmaidīja. — Es zinu, kā tas izklausās, tomēr uzklausi mani. Tu gan esi atradis savas mājas šeit, Īrijā, tomēr vēl aizvien esi jenkijs. Tu pelni iztiku, sacerot romānus, stāstot pasaciņas, tomēr dari to ar modernām iekārtām. Tavā kabinetā ir faksa aparāts.

— Jā, tas nu noteikti kaut ko izšķir.

— Tas nozīmē, ka tu esi divdesmitā gadsimta cilvēks, progresīvi noskaņots, tāds, kurš saprot moderno tehnoloģiju un to izmanto savā dzīvē.

— Mērfijam ir pašas modernākās slaucamās iekārtas, — Greisons aizrādīja. — Viņa traktora ražošanā izmantoti visjaunākie tehnoloģijas sasniegumi.

— Un viņš pats gatavo kūdru kurināšanai, — Šenona smaidīdama pabeidza. — Un viņa asinis ir ķeltu misticisma pilnas. Tu taču negrasies man apgalvot, ka vismaz viena viņa daļiņa netic spokiem un fejām.

— Nu labi, es sacīšu, ka Mērfijs ir aizraujošs vecās un jaunās Īrijas apvienojums. Tātad tu man jautāji, vai es ticu vīzijām. — Viņš mirkli nogaidīja. — Noteikti.

— Ak, Greis! — Šenona samulsusi pielēca kājās, pagājās pāris soļu pa taciņu, tad atkal pagriezās un nāca atpakaļ. — Kā gan tu šeit vari sēdēt, apvilcis firmas “Nike” apavus un uzlicis “Rolex” pulksteni, un apgalvot, ka tici vīzijām?

Greisons uzlūkoja savas kurpes.

— Man patīk firmas “Nike” apavi, un šis pulkstenis precīzi rāda laiku.

— Tu ļoti labi zini, ko es ar to domāju. Tu bez jebkādām pūlēm spēj ieripot divdesmit pirmajā gadsimtā, tomēr tu te sēdi un apgalvo, ka tici piecpadsmitā gadsimta blēņām.

— Es tās neuzskatu par blēņām, un es arī nedomāju, ka tās raksturīgas vienīgi piecpadsmitajam gadsimtam. Manuprāt, to saknes meklējamas vēl daudz senāk un to ietekme būs jūtama vēl daudzus gadu tūkstošus.

— Un tu droši vien tici arī spokiem un reinkarnāci-jai, un tam, ka krupji var pārvērsties par princesēm.

— Jā. — Greisons pasmīnēja, tad saņēma Senonas roku un atkal apsēdināja viņu sev līdzās. — Tev nevajadzētu uzdot tādus jautājumus, ja atbilde uz tiem tevi tik ļoti tracina. — Kad Šenona vienīgi nošņācās, Greisons saņēma rokā viņas pirkstus. — Zini, kad es ierados šajā Īrijas nostūrī, man nebija ne mazāko nodomu palikt te uz ilgu laiku. Varbūt sešus mēnešus, kamēr sarakstīšu grāmatu, tad atkal sakravāt savas mantiņas un doties prom. Tā es biju pieradis dzīvot un strādāt līdz tam. Acīmredzot Braiena ir galvenais iemesls, kāpēc es savu dzīvesveidu mainīju. Bet ir vēl kaut kas cits. Es pazinu šo vietu.

— Ak, Greis! — Šenona atkal iesaucās.

— Kādu rītu gāju pāri laukiem un ieraudzīju slejamies akmens bluķus. Tie mani gluži vai apbūra, un es izjutu kaut ko līdzīgu pievilkšanas spēkam, dīvainu enerģiju, kas mani nepavisam neizbrīnīja.

Senonas roka viņa plaukstā saspringa.

— Vai tu runā nopietni?

— Tā ir. Vienalga, vai es staigāju pa ceļu vai braucu uz klinšu pusi vai cauri ciematam, vai klīdu apkārt drupām, vai klaiņoju pa kapsētām. Es izjutu īpašu saistību... nekad agrāk šādu saistību nebiju izjutis ne pret vienu vietu un ne pret vienu cilvēku. Man gan nerādījās vīzijas, tomēr es zināju, ka esmu te jau iepriekš bijis un ka liktenis man ir lēmis šeit atgriezties.

— Un tev nekļuva neomulīgi?

— Sākumā man bija šausmīgi bail, — viņš jautri atsaucās. — Apmēram tikpat šausmīgi bail kā no iemīlēšanās Braienā. Kas tevi biedē vairāk, draudzenīt?

— Es nezinu. Man rādās visādi sapņi.

— To tu jau iepriekš minēji. Vai vēlies man par tiem pastāstīt?

— Kādam taču man jāpastāsta, — viņa nomurmināja. — Kad vien ieminos par to Mērfijam, mani pārņem... panika. It kā kaut kas mani turētu savā varā. Es neesmu nekāda histēriķe, Greis, ne arī piederu pie tiem, kam patīk nezin ko izfantazēt. Bet no šīm vīzijām es nespēju atbrīvoties.

Pavisam gausi Senona sāka stāstīt savu pirmo sapni, visus tā sīkumus un savas izjūtas. Šoreiz vārdi viegli raisījās pār lūpām, netraucēja dedzinošais kamols, kas allaž sakāpa kaklā, kad viņa centās šīs savādības apspriest ar Mērfiju.

Tomēr viņa zināja, ka ir jābūt vēl kam, pēdējai saiknei, kuru kaut kāda viņas daļa spītīgi atteicās pieņemt.

— Viņam ir piespraude, — viņa pabeidza. — Mēr-fijam ir tā piespraude, ko es redzu savos sapņos. Viņš jau zēna gados atradis to akmens apļa centrā, un viņš apgalvo, ka kopš tā laika viņam sākuši rādīties tādi paši sapņi.

Viņas stāsta aizrauts, domās jau atšķirodams faktus un tēlus, ko varētu izmantot savā jaunajā grāmatā, Grei-sons nosvilpās.

— Tas nu gan izklausās diezgan nopietni.

— Pat nepiemini! Es jūtos tā, it kā man aiz muguras karātos simt mārciņu smags bendes cirvis.

Greisons piemiedza acis.

— Es teicu — nopietni, nevis draudīgi. Katrā ziņā ne jau draudīgi.

— Tomēr es jūtos apdraudēta. Man nepatīk situācija, kad mēģina iedarboties uz manu zemapziņu. Un man nepavisam nav pieņemama nepatīkamā sajūta, ka man paredzēts vērst par labu it visu. Greis, kad vēroju, kā burvju mākslinieks izgaist dūmu mākoņos, es zinu, ka tas ir veikls triks. Varbūt man tas patīk, ja labi padodas, tas mani pat uzjautrina, bet es pilnībā apzinos, ka tā ir tikai acu apmānīšana un ka tam visam ir zinātniski pamatots izskaidrojums.

— Atkal jau tā pati situācija — spraugā starp klinti un zemi, draudzenīt. Loģiskais pret neloģisko. Saprāts pret jūtām. Vai tev nav ienākusi prātā doma mierīgi nogaidīt, lai redzētu, kura puse uzvarēs?

— Man ir ienākusi prātā doma uzmeklēt psihiatru, — Senona nomurmināja. — Un es nepārtraukti mēģinu sev iegalvot, ka, tikko būšu atgriezusies Ņujorkā un mana dzīve būs iegājusi vecajās sliedēs, man vairs šie sapņi nerādīsies.

— Un tev ir bail, ka tā varētu nenotikt.

— Jā, par to es baidos. Un visvairāk baidos par to, ka Mērfijs nesapratīs, kāpēc man jābrauc prom.

— Vai tu pati saproti?— Greisons klusi pajautāja.

— No loģiskā viedokļa — jā. Un tomēr no tā paša loģiskā viedokļa es spēju saprast arī savu saikni ar šejieni. Gan ar Mērfiju, gan ar jums visiem. Es zinu, ka vēl ieradīšos šeit, ka nekad nesaraušu un arī nevēlēšos saraut šīs saites. Un ka tā dzīve, kurā es atgriezīšos, nekad vairs nebūs tāda, kāda tā bijusi iepriekš. Bet es nevaru mainīt sapņus, Greis, un nevaru palikt šeit un ļaut savai dzīvei plūst līdzi straumei. Pat Mērfija dēļ ne.

— Vai gribi dzirdēt padomu?

Senona pacēla rokas, tad ļāva tām noslīgt.

— Sasodīts, esmu gatava ņemt pretī visu, ko vien varu dabūt.

— Kārtīgi padomā par to, pie kā tu atgriezīsies un ko pametīsi sev aiz muguras. Ja tas palīdz no loģiskā viedokļa, vari pat sastādīt sarakstu. Un, kad būsi abus šos svaru kausus salīdzinājusi, tu redzēsi, kurā pusē tie nosvērsies.

— Diezgan pierasts padoms, — Senona prātoja. — Tomēr nav slikts. Paldies!

— Pagaidi vien, gan jau saņemsi par to no manis rēķinu.

Šenona iesmējās un pielieca galvu viņam pie pleca.

— Es patiesi tevi mīlu.

Reizē apmulsis un glaimots, Greisons uzspieda skūpstu viņas deniņiem.

— Tu neesi vienīgā, kas to apgalvo.

DIVDESMIT OTRA NODALA

Šenonai neizsakāmi patika Klēras galerijā “Visa pasaule”. Muižai līdzīgās ēkas stils bija reizē pārsteidzošs un cieņas pilns. Dārzi, kā viņai pavēstīja Mērfijs, kad viņa izkāpa no mašīnas, lai tos apbrīnotu, bija Braicnas projektēti.

— Viņa gan tos nestādīja,— Mērfijs klāstīja,— jo viņai nebija laika katru dienu ierasties te ar savu lāpstu un saviem puķu podiem. Bet viņa uz papīra izplānoja vietu ikkatram dāliju ceram un rožu krūmam.

— Vēl viens ģimenes uzņēmums.

— Jā, tā tas ir. Rogans un Megija kopā ar arhitektiem gatavoja ēkas ārējo veidolu, sīki izanalizēdami ikkatru krāsas toni. Laiku pa laikam izraisījās dzīvi strīdi, — viņš atcerējās, saņemdams Šenonas roku, kad turpat līdzās piestāja Greisona mašīna. — Viņi visi šo darbu veica ar neaprakstāmu mīlestību.

Šenona uzlūkoja mašīnas, kas jau bija novietotas autostāvvietā pie galerijas.

— Izskatās, ka šī vieta ir ļoti iecienīts apmeklējumu objekts.

— Te bijis pat Īrijas prezidents.— Mērfija balsī skanēja gan izbrīns, gan lepnums. — Divas reizes, turklāt nopircis arī vienu no Megijas darbiem. Tas nav maz, ja sapni izdodas pārvērst īstenībā — pārliecības pilnā īstenībā.

— Tā ir. — Šenona saprata, kas slēpjas šajos vārdos, tāpēc jutās pateicīga, kad viņiem pievienojās Braiena un pārējie.

— Laiam Svīnij, turi šeit savas rokas kabatās, — Me-gija brīdināja. — Citādi es tās saslēgšu rokudzelžos. — Tomēr, nepaļaudamās uz šiem draudiem, viņa paņēma Laiamu augšā. — Nu, Šenona, ko teiksi?

— Manuprāt, tā ir brīnišķīga un tikpat iespaidīga kā Dublinā un Ņujorkā.

— Te ir mājas, — Megija pavisam vienkārši atsaucās un nesa Laiamu uz ieejas durvju pusi.

Šenona juta ziedu smaržu: rožu, vieglo peoniju aromātu, glīti nopļautā, biezā kā samts mauriņa smaržu. Iegājusi pa galerijas durvīm, viņa redzēja, ka te patiesi izskatās kā mājās: viss bija iekārtots ar sirsnību un apliecināja patiesu eleganci.

Lielajā priekštelpā pie sienām bija izteiksmīgi, ar zīmuli zīmēti portreti, kas attēloja Īrijas cilvēkus un viņu noskaņojumu. Pirmajā zālē bija sapņaini akvareļi, kas lieliski saderēja ar elegantu dīvāniņu un rāmajiem sienu toņiem. Telpā bija arī skulptūras, Megijas nesalīdzināmie stikla mākslas darbi, kā arī ģipsī veidots jaunas sievietes krūšutēls un koka elfiņi. Grīdu rotāja ar rokām pīts paklājs košzilos toņos, pār dīvāna atzveltni bija pārmests biezs pārklājs.

Mirguļojoša stikla un omulīgās māla vāzēs rotājās no rīta griezti svaigi ziedi.

Ieraugot pie sienas savu gleznu, Šenonas sirds satraukta iepukstējās straujāk. Kā apburta viņa piegāja tuvāk un lūkojās uz savu darbu, kurā bija atainota Braiena.

— Es tā lepojos, ka šī glezna atrodas šeit, — ierunājās Braiena viņai līdzās. — Megija man stāstīja, ka Ro-gans izstādījis trīs tavus darbus, tomēr viņa neteica, ka šī ir viena no tiem.

— Trīs? — Šenonas krūtīs krājās kaut kas tāds, kas lika sirdij sisties vēl straujāk.

Valdīdama Laiamu, kas locīdamies centās izrauties viņai no rokām, pienāca Megija.

— Sākumā viņš grasījās izstādīt tikai to vienu — “Loku”, bet tad izlēma uz pāris dienām parādīt arī abas pārējās. Rogans grib mazliet sakairināt apmeklētāju interesi. Radīt viņiem nelielu priekšstatu, kas varētu būt gaidāms tavā rudens izstādē, un tad sākt reklāmas kampaņu. Viņš jau ir saņēmis piedāvājumu par “Loku”.

— Piedāvājumu? — Tagad tas, kas bija krājies Šeno-nai krūtīs, kāpa kaklā. — Kāds vēlas to pirkt?

— Manuprāt, Rogans minēja divus tūkstošus mārciņu sterliņu. Vai varbūt trīs. — Kad Šenona neizpratnē uzlūkoja viņu, Megija paraustīja plecus. — Protams, viņš gribēs dabūt divreiz vairāk.

— Divreiz... — Viņa gandrīz aizrijās, tad, būdama pārliecināta, ka uztvērusi šo joku, pakratīja galvu. — Es gandrīz noticēju.

— Jā, Rogans ir alkatīgs, — Megija smaidīdama atsaucās. — Es nepārtraukti atkārtoju viņam, ka viņš prasa neciešami daudz, un viņš jūtas tik apmierināts, kad ir saņēmis prasīto, allaž pierādīdams, ka man nav bijusi taisnība. Ja viņš par šo gleznu gribēs dabūt sešus tūkstošus mārciņu, viņš tās dabūs, vari man ticēt.

Šenonas prāta loģiskā puse pārvērta šo summu amerikāņu dolāros un iztēlojās to saņemšanu. Viņā mītošā māksliniece jutās reizē laimes skurbuma un skumju pārņemta.

— Vai zini, puikiņ, — Megija sacīja Laiamam, kas joprojām centās izrauties viņai no rokām. — Tagad tēta kārta tevi pieskatīt. — Viņa kopā ar Laiamu izgāja no zāles, atstājot Šenonu izbrīnā raugāmies uz pašas gleznu.

— Kad es pārdevu kumeliņu, — klusā balsī iesāka Mērfijs, — tas gandrīz vai salauza manu sirdi. Saproti, viņš taču bija mans. — Kad Šenona pagriezās pret viņu, Mērfijs viegli pasmaidīja. — Es biju klāt, kad viņš nāca pasaulē, un paliku viņam blakus līdz pat tam brīdim, kad ķēve pirmo reizi sāka viņu barot. Es mācīju viņu pierast pie iemauktiem un raizējos, kad viņš savainoja ceļgalu. Bet man bija viņš jāpārdod, ar prātu es to sapratu. Nevar nodarboties ar zirgu audzēšanu, ja nespēj tos pārdot. Tomēr tas gandrīz vai salauza manu sirdi.

— Nekad vēl neesmu pārdevusi nevienu savu gleznu.

Esmu gan tās dāvinājusi, bet tas ir kaut kas pavisam cits. — Viņa dziļi ievilka elpu. — Es nezināju, ka spēšu izjust kaut ko tamlīdzīgu. Reizē satraukumu un saviļņojumu, un neizturamas skumjas.

— Varbūt tev palīdzēs apziņa, ka Grciss jau ir paziņojis Roganam: ja viņš pārdos tavu “Braienu” kādam citam, nevis viņam, Greiss viņam novilkšot ādu pār acīm.

— Es būtu viņiem to uzdāvinājusi.

Mērfijs pieliecās tuvāk un iečukstēja viņai ausī:

— Saki to klusāk, jo Roganam ir laba dzirde.

Tas lika Senonai iesmieties, un viņa ļāva Mērfijam saņemt savu roku un ievest viņu nākamajā zālē.

Pagāja vairāk nekā stunda, iekams kādam izdevās pierunāt Šenonu pāriet no pirmā stāva uz otru. Tur bija pārāk daudz ko skatīties, apbrīnot un pēc kā alkt. Pirmais, ko viņa pamanīja augšstāva zālē, bija garš un izliekts stikla brīnums, kas bija izveidots pūķa formā. Viņa lieliski atšķīra tā spārnus, zaigojošo mirdzumu, glezni izliekto kaklu, niknā dedzībā pagriezto galvu un slaido asti.

— Es gribu to dabūt. — Viņa īpašnieciski noglāstīja serpentīnam līdzīgo pūķa augumu. Tas neapšaubāmi bija Megijas darbs. Senonai pat nemaz nevajadzēja uzlūkot zem pūķa astes iegravētos burtus “M. M.”, lai būtu par to pārliecināta.

— Atļauj, lai es tev to nopērku.

— Nē. — Viņa kategoriski pavērsās pret Mērfiju. — Es jau vairāk nekā gadu kāroju nopirkt kādu viņas darbu, un es lieliski zinu, cik Rogans par tiem prasa. Tagad es to varu atļauties. Viena pati. Es runāju nopietni, Mērfij.

— Auskarus taču tu pieņēmi. — Un viņš ar prieku pamanīja, ka Šenona vēl joprojām tos nēsā.

— Es zinu, un ļoti mīļi, ka tu man to piedāvāji. Bet man ir svarīgi pašai nopirkt kādu māsas darbu.

Stūrgalvīgais skatiens, kas bija parādījies Mērfija acīs, izgaisa.

— Ak tādas tās lietas! Es priecājos to dzirdēt.

— Es pati arī. Ļoti priecājos. — Mērfijs tuvināja lūpas viņai, un Šenona pavērsa pretī savējās.

— Atvainojiet, — no durvju puses ierunājās Rogans. — Vai es jūs iztraucēju?

— Nē. — Pastiepusi rokas, Šenona gāja Roganam pretī. — Nespēju tev ne izstāstīt, kā jūtos, redzēdama šeit izstādītu savu darbu. Tas ir kaut kas tāds, ko nekad nebiju pat iedomājusies. Bet to allaž bija gribējusi mana māte. Paldies! — Saņēmusi Rogana rokas savējās, Šenona viņu noskūpstīja. — Paldies, ka palīdzēji piepildīties viņas sapnim.

— Man bija ļoti patīkami to darīt. Un esmu pārliecināts, ka arī turpmāk sadarbība mums abiem būs patīkama. — Viņš pamanīja Šenonas saminstināšanos un tūlīt turpināja. — Braiena jau aizsteidzās uz virtuvi. No tās viņu neviens nespēj atturēt. Vai nāksiet iedzert tasi tējas?

— Es tikko sāku apskatīt šo stāvu, un patiesībā es gribētu mirkli nopietni aprunāties ar tevi.

— Rogan, re, kur tu esi! — Ar apmierinātu smaidu sejā telpā iesoļoja Megija. — Es uzkrāvu Laiamu Grei-sam. Paziņoju viņam, ka tas būs lielisks treniņš tam laikam, kad Keila būs paaugusies un ne mirkli nestāvēs mierā. — Viņa ielika roku Roganam elkonī. — Braiena ir pagatavojusi tēju un — lai Dievs viņu svētī — paņēmusi līdzi no mājām kārbu ar saviem cukura cepumiem.

— Es tūlīt pat iešu lejā. — Rogans izklaidīgi noglāstīja sievas roku. — Vai iesim uz manu kabinetu, Senona?

— Nē, tas nav nepieciešams. Es gribu parunāt par pūķi.

Viņai pat nevajadzēja pamāt uz skulptūras pusi.

— Megijas “Uguns elpa”, — viņš noteica, pamādams ar galvu. — Tas ir īpašs darbs.

— Protams, īpašs, — Megija atsaucās. — Nomocījos ar to kā vergs. Trīs reizes sāku no gala, līdz beidzot iznāca tas, ko biju vēlējusies.

— Es to gribu. — Šenona lieliski prata kaulēties par pirkumu, viņa bija izmantojusi savu prasmi gan juvelieru veikalos, gan Soho nelielajās galerijās. Bet šoreiz viņas prasme nebija salīdzināma ar pašas neaprakstāmajām alkām iegūt šo mākslas darbu. — Es gribētu nokārtot visu, kas saistīts ar tā pirkšanu un pārvešanu uz manu māju Ņujorkā.

Vienīgi Megija pamanīja, ka Mērfijs tajā mirklī sastinga.

— Skaidrs! — Pārdomādams Rogans nenolaida acis no Šenonas sejas. — Tas ir viens no Megijas pašiem unikālākajiem darbiem.

— Es par to nešaubos. Es tev izrakstīšu čeku.

Megija novērsās no Mērfija un saslēja plecus, būdama gatava strīdēties.

— Rogan, es nepieļaušu, ka tu...

Šenona uzjautrināta pamanīja, ka, Roganam paceļot roku, Megija apklust.

— Māksliniekiem ir raksturīga emocionāla pieķeršanās saviem darbiem, — viņš mierīgi iesāka, kamēr sieva veltīja viņam niknuma pilnu skatienu. — Tieši tāpēc viņiem nepieciešams partneris, cilvēks, kurš darījumos saglabā skaidru galvu.

— Nekrietnelis, — Megija murmināja. — Asinssūcējs. Lai nolādēti tie līgumi! Viņš vēl joprojām spiež mani tos parakstīt, it kā es jau nebūtu dzemdējusi viņam vienu bērnu un otru nenēsātu zem sirds.

Rogans veltīja sievai pavisam īsu skatienu.

— Beidzi? — viņš pavaicāja, tad turpināja, pirms Megija bija paspējusi viņu nolamāt. — Būdams Megijas partneris, es runāšu viņas vārdā un sacīšu, ka mēs gribētu, lai tu pieņem šo skulptūru kā dāvanu.

Kaut arī Šenona sāka protestēt, Megija milzīgā pārsteigumā iesaucās:

— Rogan Svīnij, es nekad mūžā necerēju, ka dzirdēšu no tavas mutes kaut ko tādu! — Priecīgi iesmējusies, viņa saņēma abās rokās Rogana seju un ilgi un cieši viņu noskūpstīja. — Es mīlu tevi. — Vēl aizvien priekā starodama, viņa atkal pagriezās pret Šenonu. — Pat neuzdrošinies strīdēties pretī! — viņa pavēlēja. — Šis ir mirklis, kad es izjūtu milzīgu pārsteigumu un lepnumu par vīrieti, ar kuru esmu precējusies. Tāpēc paspied roku un apliecini šo norunu, iekams viņš vēl nav atguvis savu ierasto mantrauša dabu.

V v

Sīs sirsnības apmulsināta, Senona darīja to, kas viņai tika pavēlēts.

— Tas ir tik augstsirdīgi. Paldies! Es laikam tomēr iedzeršu tēju un pēc tam aplūkošu pārējās galerijas telpas.

— Es tevi pavadīšu lejā. Megij un Mērfij, vai jūs nāksiet?

— Mēs tūlīt pat sekosim jums. — Megija bez vārdiem nosūtīja Roganam ašu signālu, tad nogaidīja, līdz attālinās viņu soļu troksnis. Viņa nosprieda, ka vislabāk būs kādu brīdi neteikt neko, un vienkārši apskāva Mērfiju.

— Viņa pati neaptvēra, ko saka, — Megija iesāka, — runādama par skulptūras pārvešanu uz Ņujorku.

Tas ir visļaunākais, Mērfijs nodomāja, aizvērdams acis un ļaudamies trulai un neatlaidīgai smeldzei.

— Viņa to uztver kā pašu par sevi saprotamu. Savu aizbraukšanu.

— Tu gribi, lai viņa paliek šeit. Tev par to jācīnās.

Mērfija rokas viņai aiz muguras savilkās dūrēs. Ja pretinieks būtu no miesas un asinīm, viņš spētu ar to cīnīties. Bet šoreiz tas bija netverams, tikpat gaisīgs kā rēgi. Tā bija vieta, atmosfēra, dzīvesveids, ko viņš pat ar prātu nespēja aptvert.

— Es vēl neesmu beidzis cīnīties. — Viņš to pateica klusi, bet ar tādu dedzību balsī, ka Megijai radās cerība. — Un, Dievs mans liecinieks, arī viņa nav beigusi.

Mērfijs nejautāja, vai Šenona brauks viņam līdzi, viņš vienkārši brauca mājup. Kad viņi izkāpa no mašīnas, Mērfijs neveda Šenonu iekšā, bet gan vadīja mājai apkārt.

— Vai tev kaut kas jādara pie lopiem? — Viņa uzlūkoja Mērfija apavus. Viņam kājās bija nevis zābaki, bet gan kurpes, kuras viņš, kā Šenona zināja, vilka, ejot uz baznīcu un pilsētu.

— Vēlāk.

Viņš bija satraukts. To Šenona bija jutusi visu ceļu no Enistimonas. Viņa bažījās, ka Mērfijs varētu vēl joprojām prātot par to, ko viņi bija viens otram teikuši pie Lielās Cilpas. Zem šiem rāmajiem ūdeņiem plūda spītības straume, gluži tāpat kā zem ūdens līmeņa allaž uzbangoja nevaldāmas kaisles vilnis. Jau iedomājoties vien, ka Mērfijs varētu uzstāt, lai viņi atkal runātos par tiem sapņiem, Šenona juta paniku.

— Mērfij, es redzu, ka tu esi satraukts. Vai mēs nevaram to visu atlikt?

— Es jau pārāk ilgi esmu atlicis. — Tālumā viņš varēja saskatīt ganāmies savus zirgus. Viņam jau bija atradies klients, kas vēlējās pirkt bēro kumeļu, to, kurš tagad tur stāvēja, tik lepni izslējies. Un Mērfijs zināja, ka viņam būs no tā jāatsakās.

Bet ir kaut kas tāds, no kā vīrietis nekad neatsakās.

Ievilcis Šenonu akmens apļa vidū, Mērfijs juta viņas roku trīcam savā plaukstā, un viss viņas ķermenis bija stīvi saspringts. Tad viņš palaida Šenonu vaļā un nostājās viņai pretī — nepieskardamies.

— Tam bija jānotiek šeit. Tu to zini.

Kaut arī Šenonas sirds trīsēja, viņas skatiens bija mierīgs.

— Es nesaprotu, ko tu ar to domā.

Mērfijam nebija gredzena. Viņš zināja, kādu gredzenu vēlētos pasniegt Senonai — metālā izkaltu karalieni ar sirdi un kroni. Bet pagaidām viņš spēja sniegt vienīgi sevi.

— Es mīlu tevi, Senona, tik ļoti, cik vien vīrietis spēj mīlēt sievieti. Un es tev to saku šeit, uz šīs svētītās zemes, kamēr saule apspīd šos svētos akmeņus.

Šenonas sirds neprātīgi sitās gan no mīlestības, gan sasprindzinājuma. Viņa varēja saskatīt, kas slēpjas Mēr-fija acīs, un viņa pakratīja galvu, kaut arī zināja, ka Mēr-fiju nekas nespēs apturēt.

— Es lūdzu, lai tu kļūsti mana sieva. Ļauj man dalīties savā dzīvē un dalies savējā. Un es tev to lūdzu šeit, uz šīs svētītās zemes, kamēr saule apspīd šos svētos akmeņus.

Šenonu pārplūdināja tādas emocijas, ka viņai šķita: viņa tajās noslīks.

— Nelūdz man to, Mērfij!

— Es jau tev lūdzu. Bet tu neesi atbildējusi.

— Es nevaru. Es nevaru darīt to, ko tu lūdz.

Mērfija acīs gluži kā divas saules uzliesmoja dusmas

un ciešanas.

— Tu vari darīt it visu, ko vien vēlies darīt. Labāk esi godīga un saki, ka tu to nedarīsi.

— Nu labi, nedarīšu. Un es jau pašā sākumā esmu bijusi godīga.

— Ne tik daudz pret mani kā pati pret sevi, — Mēr-fijs atcirta. Viņa sirdī asiņoja simtiem brūču, un viņš nespēja darīt neko, lai šo asiņošanu apturētu.

— Es tāda esmu bijusi. — Dusmām varēja stāties pretī vienīgi ar dusmām un aizvainojumam — ar aizvainošanu. — Es jau pašā sākumā tev teicu, ka nav iespējama nekāda lenkšana, ka mūsu attiecībām nav nākotnes, un es nekad neizlikos, ka varētu būt citādi. Es gulēju ar tevi, — viņas balss panikā bija kļuvusi spalga, — tāpēc ka gribēju tevi, bet tas nenozīmē, ka tevis dēļ grasos pārmainīt visu savu dzīvi.

— Tu teici, ka mīli mani.

— Es patiesi tevi mīlu. — Viņa to pateica ar niknumu. — Es nekad nevienu neesmu mīlējusi tā, kā mīlu tevi. Bet ar to nepietiek.

— Man ar to ir vairāk nekā pietiekami.

— Nu, bet man nepietiek. Es neesmu tāda kā tu, Mērfij. Es neesmu Braiena, es neesmu Megija. — Viņa aizgriezās, apspiezdama neprātīgo iegribu dauzīt ar dūrēm pa akmeņiem, līdz tās sāk asiņot. — Lai arī ko es zaudēju tajā brīdī, kad māte man pavēstīja, kas esmu īstenībā, tagad es to pamazām atgūstu. Es pati ņemu to atpakaļ. Man ir pašai sava dzīve.

Dusmās gailējošām acīm Šenona atkal apmetās uz viņa pusi.

— Domā, es nezinu, ko tu gribi? Es redzēju tavu sejas izteiksmi šorīt no rīta, kad tu ienāci virtuvē un es gatavoju brokastis. Tieši to tu gribi, Mērfij: sievieti, kas rūpēsies par tavu māju, mīļi gaidīs tevi gultā, dzemdēs un audzinās tavus bērnus un gadu no gada samierināsies vienīgi ar dārziem un skatu uz ieleju, un kūdras dedzināšanu.

Viņa līdz sirds dziļumiem bija aizskārusi Mērfija būtību.

— Un tas viss tādām kā tu šķiet pazemojošs.

— Tas nav domāts man, — Šenona atcirta, neļaudama viņa rūgtajiem vārdiem sāpināt sevi. — Man ir darbs, kuru es jau pārāk ilgi esmu atstājusi novārtā. Man ir sava zeme, sava pilsēta, mājas, kur atgriezties.

— Tavas mājas ir šeit.

— Šeit ir mana ģimene, — Šenona viņu piesardzīgi izlaboja. — Te ir cilvēki, kuri man nozīmē ļoti daudz. Bet tas vēl nepadara šo vietu par mājām.

— Kas tai liedz kļūt par mājām? — Mērfijs noprasīja. — Kas liedz tev to par tādu uzskatīt? Tu domā, ka es gribu tevi tādēļ, lai tu gatavotu man maltītes un mazgātu manus netīros kreklus? Es jau gadiem ilgi lieliski tieku ar to galā un varu to darīt arī turpmāk. Mani nepavisam nesatrauktu, ja tu mājā ne pirksta nepakustinātu. Ja jau par to runājam, es varu nolīgt kalpotājus. Neesmu nekāds nabags. Tev ir tavs darbs: kurš gan tev liek no tā atteikties? Tu varētu gleznot no ausmas līdz rietam, un es vienīgi lepotos ar tevi.

— Tu mani nesaproti.

— Nē, nesaprotu. Es nesaprotu, kā tas var būt, ka tu mīli mani un es tevi un tomēr tu bēdz prom no šīs mīlestības un no manis. Kādu kompromisu tu vēlies? Prasi tikai — un es par to gādāšu.

— Kādu kompromisu? — Šenona kliedza, jo Mēr-fija spēcīgās alkas žņaudza viņai sirdi. — Te nav iespējams nekāds kompromiss, Mērfij. Mēs nerunājam par pielāgošanos. Nav runa par ievākšanos jaunā dzīvoklī vai pārcelšanos uz citu pilsētu. Mēs runājam par dažādiem kontinentiem, par dažādām pasaulēm. Un to atstarpi starp tavu un manu pasauli. Ne jau par pienākumu sadalīšanu ģimenē. Bet par atteikšanos no kaut kā viena, lai pieņemtu kaut ko pavisam citu. Tev nekas nemainītos, bet man mainītos it viss. Tas ir pārāk daudz prasīts.

— Ta tas ir nolemts. Tu nevēlies to saskatīt.

— Man ir pilnīgi vienaldzīgi sapņi un rēgi, un gari, kas nerod mieru. Es esmu veidota no miesas un asinīm, — viņa sacīja, izmisīgi vēlēdamās pārliecināt gan Mērfiju, gan pati sevi. — Mēs runājam par tagadni un par šo dzīvi. Es sniegtu tev visu, ko vien spēju, un es negribu tevi sāpināt. Bet, kad tu prasi no manis kaut ko vairāk, man neatliek cita iespēja kā vien atteikt.

— Tā ir vienīgā iespēja, ko tu vēlies saskatīt. — Mēr-fijs spēji atrāvās. Tagad viņa acis raudzījās vēsi, aiz ledainā ziluma tikko jaušami pavīdot ciešanu uguntiņām. — Tu man apgalvo, ka dosies prom, kaut arī labi zini, kādas jūtas mēs esam kopīgi atklājuši, ko tu jūti pret mani, un tomēr tu atgriezīsies Ņujorkā un laimīga dzīvosi, iztikdama bez šīm jūtām.

— Es dzīvošu tā, kā man jādzīvo, kā es protu dzīvot.

— Tu neļauj savai sirdij mani mīlēt, un tas ir cietsirdīgi.

— Es esmu cietsirdīga? Domā, ka tu nesāpini mani, te stāvot un pieprasot, lai es izvēlos starp savu labo un kreiso roku? — Piepeši juzdamās neaprakstāmi nosalusi, viņa ar rokām apņēma savu augumu. — Sasodīts, Mērfij, tev gan ir viegli tā rīkoties. Tu ne ar ko neriskē, un tev nav ko zaudēt. Sasodīts, — viņa atkārtoja, un viņas acis bija spožas un rūgtuma pārpilnas, tās neatgādināja viņas pašas acis. — Tev neizdosies rast sirdsmieru, tāpat kā to nespēšu es.

Šiem vārdiem sūrstot uz mēles, Šenona apmetās riņķī un skrēja prom. Ausīs dunēja dusmas, par to nu viņa bija pārliecināta. No emociju pārpilnības reiba galva, un sirds neizsakāmi smeldza gan sāpēs, gan mīlestībā.

Bet Šenona jutās tā, il kā ar viņu, viņas iekšienē, skrietu vēl kāds cits, tikpat izmisīgi nelaimīgs, tikpat neizturamas bezcerības pārņemts.

Viņa bēga pāri laukiem, neapstādamās līdz pat brīdim, kad sasniedza Braienas dārzu, un snaudošais suns pielēca kājās, lai, asti luncinādams, sasveicinātos ar viņu. Vēl joprojām skriedama, viņa ieklupa virtuvē, kur, māsu ieraudzījusi, Braiena pārsteigta iekliedzās.

Šenona nemitējās skriet, līdz tika savā istabā, jo tālāk vairs nebija kur skriet.

Braiena nogaidīja stundu, tad klusi pieklauvēja pie viņas durvīm. Viņa bija domājusi, kā ieraudzīs Šenonu raudam vai noraudājušos un aizmigušu. Tajā īsajā mirklī, kad Braiena bija redzējusi Šenonu izskrienam cauri virtuvei, viņas seja bija vēstījusi par ciešanām un dusmām.

Bet, atvērusi durvis, viņa neatrada Šenonu raudam. Šenona gleznoja.

— Jau metas krēsla.— Senona pat nepapūlējās pacelt galvu. Viņa kaislīgi un aizrautīgi triepa ar otu uz audekla. — Man būs vajadzīga kāda lampa. Man nepieciešams vairāk gaismas.

— Protams. Es atnesīšu lampu. — Braiena pagājās uz priekšu. Šenonas sejā nebija redzamas ciešanas, tā izskatījās gandrīz neprātīga. — Senona...

— Es tagad nevaru runāties. Man jāpabeidz gleznot. Reizi par visām reizēm man tas jāizliek ārā. Man vajadzīgs vairāk gaismas, Brī!

— Labi. Es par to parūpēšos. — Braiena izgāja un klusi aizvēra durvis.

Senona gleznoja visu nakti. Nekad agrāk viņa tā nebija darījusi. Nekad agrāk viņai tas nebija nepieciešams, ne arī viņa to vēlējās. Bet šoreiz viņai tas bija nepieciešams. Kad viņa beidza, jau bija rīts, Šenonas rokas bija stīvas, acis sūrstēja, domas neklausīja. Viņa pat nebija pieskārusies paplātei ar ēdienu, ko kaut kad naktī bija uznesusi Braiena, un arī tagad ēdiens viņu nepavisam neinteresēja.

Pat nepaskatījusies uz pabeigto audeklu, Senona iemeta otas burkā ar terpentīna šķīdumu, tad pagriezās un neizģērbusies ietrausās gultā.

V

Bija gandrīz vakars, kad Senona pamodās, juzdamās stīva un apreibusi. Šoreiz viņai nebija rādījušies nekādi sapņi, vai varbūt viņa tos neatcerējās, bija tikai dziļš, pārguruma pilns miegs, kas lika viņai justies iztukšotai un vieglprātīgai.

Viņa automātiski izģērbās, iegāja dušā, tad atkal apģērbās un ne reizi pat neuzmeta skatienu gleznai, kuru kā neprātīga bija sākusi un pabeigusi šīs izmisuma pilnās nakts laikā. Viņa paņēma neaizskarto paplāti un nonesa to lejā.

Viņa redzēja Braienu priekštelpā atvadāmies no kotedžas viesiem. Neko neteikdama, Šenona paslīdēja garām, iegāja virtuvē, lai noliktu paplāti un ielietu sev kafiju, kas viņai bija pagatavota jau pirms daudzām stundām.

— Es uzliešu jaunu,— Braiena piedāvāja, tikko ienākusi virtuvē.

— Nē, šī pati ir laba. — Ar smaidam līdzīgu grimasi sejā Šenona pacēla pie lūpām tasīti. — Tiešām. Atvaino! Es tikai izniekoju ēdienu.

— Tas nekas. Ļauj, es tev kaut ko pagatavošu, Šenona. Tu kopš vakardienas neesi ēdusi un izskaties bāla.

— Laikam es tagad ar kaut ko pamielotos. — Tā kā viņa nespēja rast enerģiju nekam citam, viņa piegāja pie galda un apsēdās.

— Vai tu sastrīdējies ar Mērfiju?

— Jā un nē. Es par to šobrīd negribu runāt.

Braiena iededza gāzes degli zem sautējuma katla, tad

piegāja pie ledusskapja.

— Tādā gadījumā es tev nespiedīšu par to runāt. Vai pabeidzi gleznu?

— Jā. — Šenona aizvēra acis. Bet viņai bija pabeidzams vēl kaut kas. — Brī, es gribētu redzēt tās vēstules. Man tās jāredz.

— Pēc tam kad būsi paēdusi, — Braiena atsaucās, griezdama maizi. — Ja tev nav iebildumu, es piezvanīšu Megijai. Mums to vajadzētu darīt kopā.

— Jā. — Šenona atgrūda malā tasīti. — Mums to vajadzētu darīt kopā.

DIVDESMIT TREŠĀ NODALA

Bija smagi raudzīties uz trim garenajām aploksnēm, kas bija sasietas kopā ar izbalējušu sarkanu lenti. Vīrietis, kurš apsējis sievietes vēstules, turklāt tik nedaudzas, ar lenti, kas laika gaitā bija zaudējusi krāsu, acīmredzot bijis sentimentāls, Šenona prātoja.

Viņa gan nelūdza, lai viņai atnestu kaut ko dzeramu, tomēr jutās pateicīga, kad Braiena nolika viņai pie elkoņa uz galda konjaka glāzīti. Viņas visas trīs bija iekārtojušās Braienas viesistabā, un Greisons ar mazulīti bija aizgājis uz Megijas māju.

Tāpēc mājā valdīja klusums.

Lampas gaismā, jo saule jau laidās uz rietu, Šenona saņēma visu savu drosmi un atvēra pirmo aploksni.

Viņas mātes rokraksts nebija mainījies. To Šenona pamanīja tūlīt pat. Tas allaž bijis glīts, sievišķīgs un mazliet saspiests.

“Mans mīļotais Tomij!”

Tomijs, Šenona domāja, skatīdamās uz šo vienu vienīgo rindiņu. Rakstot viņam, māte saukusi viņu par Tomi-ju. Tieši tāpat, kā pirmo un pēdējo reizi stāstot par viņu savai meitai.

Bet Šenona domāja par viņu kā par Tomu. Toms Kon-kanons, kas viņai atstājis mantojumā zaļas acis un kastaņ-krāsas matus. Toms Konkanons, kas gan nebija labs fermeris, tomēr bijis labs tēvs. Vīrietis, kas bija novērsies no sava laulības zvēresta un sievas, lai iemīlētu citu sievieti... un tad ļāvis viņai aiziet. Cilvēks, kas gribējis būt dzejnieks un nopelnīt milzu bagātības, bet nomiris, nepanācis ne vienu, ne otru.

Viņa turpināja lasīt, un viņai neatlika nekas cits kā dzirdēt mātes balsi, tik mīļu un tik sirsnīgu. Tajā nebija ne vēsts no nožēlas. Viņas vārdos, kas vēstīja par mīlestību un pienākumu, un izvēles sarežģītību, ne mirkli neieska-nējās nožēla. Jā, tajos skanēja ilgas un atmiņas, bet nemanīja atvainošanos.

“Vienmēr Tava, "viņa bija pabeigusi vēstuli. “Vienmēr Tava Amanda. ”

Neizsakāmi uzmanīgi Šenona salocīja pirmo vēstuli un ielika atpakaļ aploksnē.

— Māte man stāstīja, ka viņš esot atrakstījis atbildi. Tomēr es starp viņas lietām neatradu nevienu vēstuli.

— Viņa tās nebūs saglabājusi,— Braiena nomurmināja. — Aiz cieņas pret savu vīru. Viņa tam veltīja visu savu uzticību un mīlestību.

— Jā. — Šenona vēlējās tam ticēt. Kad vīrietis vairāk nekā divdesmit piecus gadus bija visā pilnībā veltījis savu dzīvi tikai viņai un viņas meitai, tad neko mazāku viņš nemaz nebija pelnījis.

Viņa atvēra otru vēstuli. Ta sākās un arī beidzās tādā pašā stilā kā pirmā. Bet pa vidu bija mājieni par kaut ko vairāk nekā tikai atmiņas par īsu un aizliegtu mīlestību.

— Viņa zināja, ka ir stāvoklī, — Šenona ar pūlēm izrunāja vārdus. — Rakstot šo vēstuli, māte jau to zināja. Viņai vajadzēja justies pārbiedētai, pat izmisušai. Ta viņai būtu jājūtas. Bet viņa raksta tik mierīgi, nedarot viņam to zināmu, pat neļaujot nojaust.

Kad Šenona bija salocījusi vēstuli, to paņēma Megija.

— Viņai droši vien bija vajadzīgs laiks, lai apdomātos, ko darīt, ko vispār būtu iespējams darīt. Ģimene — spriežot pēc tā, ko atklāja Rogana nolīgtais detektīvs, — negrasījās atzīt viņas lēmumu par bērniņa laišanu pasaulē.

— Nē. Kad māte viņiem izstāstīja, viņi bija uzstājuši, lai māte dodas kaut kur prom, tad atsakās no manis un tādējādi izvairās no skandāla. Viņa negrasījās tam piekrist.

— Viņa gribēja tevi paturēt, — Braiena ieteicās.

— Jā, viņa gribēja mani paturēt. — Šenona atvēra pēdējo vēstuli. To lasot, viņai sirds vai lūza. Kā gan šajā vēstulē varēja rasties prieks, viņa prātoja. Lai arī cik lielas bailes un bažas viņa juta starp rindiņām, vēstulē neapšaubāmi izskanēja prieks. Vēl vairāk: tajā nebija ne vēsts no apkaunojuma, kādu varētu gaidīt no neprecētas sievietes, kas ir stāvoklī no precēta vīrieša.

Bija acīm redzams, ka, rakstot šo vēstuli, māte jau bija izšķīrusies, kā rīkosies. Ģimene bija draudējusi atstāt viņu bez jebkādiem iztikas līdzekļiem, bet viņai tas nelikās svarīgi. Māte bija riskējusi zaudēt savu mantojumu un visu pārējo, kas viņai piederēja, savas mīlestības un gaidāmā bērniņa labā.

— Viņa rakstīja, ka nav viena. — Senonas balss trīcēja. — Māte meloja. Viņa bija viena. Viņa devās uz ziemeļiem un meklēja darbu, jo ģimene bija atteikusies no viņas, turklāt atņēmusi viņai pašas naudu. Viņai nebija nekā.

— Viņai biji tu, — Braiena izlaboja. — Tieši to arī viņa gribēja. Tieši to viņa izvēlējās.

— Bet māte nekad nelūdza Tomu aizbraukt pie viņas, ne arī prasīja atļauju, vai nevar atgriezties šeit. Viņa nesniedza Tomam iespēju izvēlēties, vienīgi paziņoja, ka ir stāvoklī, ka mīl Tomu un ka dodas prom.

— Viņa sniedza tētim iespēju. — Megija uzlika roku Šenonai uz pleca. — Iespēju būt to bērnu tēvam, kuri viņam jau bija, un apziņu, ka viņam būs vēl viens bērns, kas tiks mīlēts un aprūpēts. Iespējams, tava māte atņēma viņam iespēju izlemt, bet, ja tētim pašam būtu jāpieņem šis lēmums, tas būtu viņu satriecis, lai arī ko viņš izvēlētos. Manuprāt, tava māte tā rīkojās viņa un tavā labā un varbūt pat sevis pašas labā.

— Māte nekad nepārstāja Tomu mīlēt. — Senona atkal salocīja vēstuli. — Pat mīlot manu tēti tik ļoti, kā viņa to darīja, viņa nekad nepārstāja mīlēt Tomu. Viņš bija pēdējais, par ko māte domāja mirstot, gluži tāpat kā bija ar Tomu. Viņi abi zaudēja to, ko daži cilvēki tā arī nekad neatrod.

— Mēs nevaram pateikt, kas būtu varējis notikt. — Braiena maigi atkal apsēja lenti ap vēstulēm. — Ne arī grozīt to, kas ticis zaudēts un atrasts. Bet vai tev neliekas, Šenona, ka mēs esam izdarījušas viņiem visu, kas bijis mūsu spēkos? Būdamas šeit kopā. Apvienojoties vienā ģimenē. Kļūstot par māsām.

— Es tik ļoti vēlētos, kaut mamma zinātu, ka nedusmojos uz viņu. Un ka pamazām sāku saprast. — Šenona aptvēra, ka šajā sapratnē izpaužas miers. — Ja, man ierodoties šeit, Toms Konkanons būtu dzīvs, es būtu centusies viņu iemīlēt.

— Vai esi par to pārliecināta? — Megija paspieda viņas plecu.

— Esmu. — Šenona aptvēra. — Šobrīd tas ir gandrīz vienīgais, par ko esmu pārliecināta.

Pieceļoties kājās, viņu atkal pārmāca jauns noguruma vilnis. Braiena piecēlās līdz ar viņu un pastiepa uz viņas pusi vēstules.

— Tas ir tavējās. Tava māte būtu gribējusi, lai tu tās paturi.

— Paldies! — Papīrs viņas rokās šķita tik plāns, tik trausls. Un tik nenovērtējami dārgs. — Es tās paturēšu, bet tās pieder mums visām. Man šis tas jāpārdomā.

— Paņem līdzi savu konjaku. — Braiena pacēla glāzi un pastiepa to uz viņas pusi. — Un ieej karstā vannā. Tā tu atvieglosi domas, miesu un garu.

Tas bija labs padoms, un Šenona nolēma to pieņemt. Bet, iegājusi savā istabā, viņa nolika glāzīti sānis. Tagad viņu pievilka pašas glezna, tāpēc viņa vispirms iededza gaismu, tad devās turp.

Šenona ilgi pētīja vīrieti baltajā zirgā un sievieti. Vara piespraudes un viņa zobena mirdzumu. Vējā plīvoja viņa apmetnis, un viņas kastaņkrāsas mati bija sajukuši.

Bet tur bija vēl kas vairāk, vēl daudz vairāk. Pietiekami daudz, lai liktu viņai piesardzīgi apsēsties uz gultas malas, kamēr acis kā piekaltas raudzījās uz audeklu. Viņa zināja, ka ikviens otas vilciens ir viņas rokas radīts. Tomēr šķita neiespējami, ka viņa radījusi kaut ko tādu.

Viņa bija pārvērtusi vīziju īstenībā. Viņai visu laiku bijis lemts to izdarīt.

Trīcēdama viņa ievilka elpu, tad aizvēra acis un nogaidīja, līdz bija pārliecināta, līdz varēja lasīt pati savā sirdī tikpat skaidri, kā bija redzējusi tos cilvēkus, kurus ar krāsām un otu tikko bija atdzīvinājusi.

Viss ir tik vienkārši, Šenona atskārta. Nepavisam ne sarežģīti. Tieši loģika bija tā, kas visu bija sarežģījusi. Bet tagad, pat ņemot talkā loģiku, viss bija vienkārši.

Šur tur jāpiezvana, viņa nodomāja, paņēmusi telefonu, lai pabeigtu to, ko bija iesākusi, pirmo reizi sperdama kāju uz Īrijas zemes.

Šenona nogaidīja līdz rītam, tad devās pie Mērfija. Tieši no rīta karavīrs bija pametis burvi, tāpēc bija tikai pareizi tajā pašā diennakts laikā noslēgt šo loku.

Šenonai pat neienāca prātā, ka Mērfijs varētu būt citur, ne tur, kur viņa to meklēja. Un viņš patiešām stāvēja akmens apļa vidū ar piespraudi rokā, un visapkārt viņam gluži kā rēgaina elpa virs zāles cēlās miglaina dūmaka.

Izdzirdis Senonas tuvošanos, viņš pacēla galvu. Šeno-na pamanīja viņa acīs pārsteigumu un ilgas, tad tās noslēdzās sevī; par šādu Mērfija talantu Šenona nemaz nebija zinājusi.

— Man ienāca prātā, ka tu varētu te atnākt. — Viņa balss gan nebija vēsa; to viņš nespēja pārvērst. — Es grasījos atstāt tev šo te. Bet, tā kā tu tagad esi šeit, es tev to atdošu un tad lūgšu uzklausīt to, kas man tev sakāms.

Šenona paņēma piespraudi un vairs nejutās ne pārsteigta, ne satraukta, kad tā šķita vibrējam plaukstā.

— Es tev kaut ko atnesu. — Viņa pastiepa uz priekšu biezā papīrā ietīto gleznu, bet Mērfijs pat nepakustējās, lai to paņemtu. — Tu reiz jautāji, vai es tev kaut ko varētu uzgleznot. Kaut ko tādu, kas tev atgādinātu mani, un tagad es to esmu izdarījusi.

— Dāvana pirms prombraukšanas? — Viņš paņēma gleznu, bet, neiztinis to, panesa divus soļus tālāk un atslēja pret akmens bluķi. — Nekas neiznāks, Šenona.

— Tu varētu to apskatīt.

— Gan vēl atliks tam laika, kad būšu tev pateicis to, ko esmu nodomājis.

— Tu esi dusmīgs, Mērfij. Es gribētu...

— Sasodīts, tev taisnība, es esmu dusmīgs. Uz mums abiem. Kādi mēs esam muļķi! Jel paklusē, — viņš pavēlēja, — un ļauj man pateikt! Tev savā ziņā bija taisnība, un man savā ziņā nebija. Bet es nekļūdījos, teikdams, ka mēs mīlam viens otru un esam radīti būt kopā. Abas pagājušās naktis es daudz esmu par to domājis un saprotu, ka esmu prasījis no tevis daudz vairāk, nekā man ir tiesības prasīt. Ir vēl viena iespēja, par kuru es nepadomāju, kuru pat neievēroju, jo daudz vieglāk bija to nedarīt.

— Es arī esmu daudz domājusi. — Viņa pastiepa roku uz Mērfija pusi, bet viņš strauji pakāpās atpakaļ.

— Sasodīts, vai tu pagaidīsi mirkli un ļausi man pabeigt? Esmu nolēmis braukt kopā ar tevi.

— Ko?

— Es kopā ar tevi braukšu uz Ņujorku. Ja tev nepieciešams ilgāks laiks, lai es varētu tevi lenkt... vai, sasodīts, vienalga, kā tu vēlies to nosaukt, es tev šo laiku došu. Bet galu galā tu kļūsi mana sieva un nekad to nenožēlosi. Citu kompromisu es nepieļaušu.

— Kompromisu? — Gluži apstulbusi, Senona izbrauca ar roku caur matiem. — Tas ir kompromiss?

— Ja tu nevari palikt, tad es braukšu tev līdzi.

— Bet tava ferma...

— Lai velns rauj to sasodīto fermu! Vai tu domā, ka tā man nozīmē vairāk par tevi? Es protu strādāt. Darbu es varu atrast jebkur.

— Ne jau par darbu ir runa.

— Man ir svarīgi nedzīvot šķirti no savas sievas. — Viņš to noskaldīja tik kategoriski, izaicinādams Šenonu iebilst. — Vari saukt mani par seksistu vai muļķi, vai kā vien vēlies, bet tas neko nemainīs. Man vienalga, vai tev ir naudas kalniem vai tās nav nemaz, vai tu sadomā to iztērēt, pērkot lielu māju vai dārgas mašīnas, vai tu notriec to pamazām vai vienā paņēmienā pie spēļu galda. Es raizējos nevis par to, kā nodrošināšu tevi, bet gan — kā pats sevi.

Senona uz mirkli aizvēra muti un centās nomierināties.

— Diez vai es varu saukt tevi par muļķi, ja tu spried tik loģiski, tomēr es tevi tā saukšu, ja tev kaut prātā ienākusi doma par atteikšanos no fermas.

— Par tās pārdošanu. Es taču neesmu idiots. No maniem radiem neviens par lauksaimniecību neinteresējas, tāpēc es aprunāšos ar Maknī kungu un Fīniju, un vēl dažiem citiem. Zeme te ir laba. — Viņa skatiens aizklīda pāri Senonas galvai, un uz mirkli, ļaujot acīm raudzīties pāri pakalniem, tajās pavīdēja ciešanas. — Zeme te ir laba, — viņš atkārtoja. — Un viņi pratīs to novērtēt.

— Ak, lieliski. — Senonas balsī ieskanējās jaunas dusmas. — Izmet vien vējā savu mantojumu, savas mājas. Ja jau tik tālu esam tikuši, kāpēc gan tev nepiedāvāt, lai tev izrauj sirdi?

— Es nespēju dzīvot bez tevis, — Mērfijs pavisam vienkārši teica. — Un negrasos to darīt. Tā taču ir tikai raupja zeme un akmeņi.

— Pat neuzdrošinies vairs kādreiz tā sacīt! — Šeno-na niknumā piesarka. — Tā tev nozīmē it visu. Ak, tu zini gan, kā likt man justies zemiskai un patmīlīgai. Es to nepieļaušu. — Viņa pagriezās un staigāja visgarām akmens bluķiem, dauzīdama katru ar dūrēm. Tad smagi atslējās pret vienu no tiem, jo piepeši it visu saprata. Jau pašā sākumā viņa bija pamazām virzījusies uz šīs apjausmas pusi.

Nomierinājusies viņa pagriezās tā, lai atkal varētu saskatīt Mērfija seju. Dīvaini, viņa domāja, ka piepeši esmu kļuvusi tik mierīga un tik pārliecināta.

— Manis dēļ tu esi gatavs atteikties no visa tā, kas patiesībā ir tavas būtības pamatā. — Pirms Mērfijs paspēja atbildēt, viņa pakratīja galvu. — Jocīgi, patiesi jocīgi. Abas pagājušās naktis es aizvadīju, dziļi ieskatīdamās savā dvēselē. Daļu no tā, ko tur atradu, es izmantoju, lai radītu šo gleznu. Un, kad beidzot dziļi un pamatīgi biju tajā ieskatījusies, es zināju, ka nekur nebraukšu.

Šenona pamanīja Mērfija acīs atspīdam cerības uguntiņas, tad tikpat ātri tās nodzisa.

— Tu apgalvo, ka paliksi, ka iztiksi bez tā, ko tu allaž dzīvē esi vēlējusies. Vai tev šķiet, ka tas mani nomierinās, ja es apzināšos, ka tu esi šeit, bet jūties nelaimīga?

— Es no daudz kā atsakos. To pat varētu saukt par upurēšanos. — Klusi iesmējusies, viņa izvilka pirkstus caur matiem. — Beidzot arī es to sapratu. Es pametīšu Ņujorku. Tur nevar sajust zāles smaržu, nevar redzēt ganāmies zirgus. Tur nevar raudzīties, kā pār laukiem žilbinoši atspīd saules gaisma. Es grasos iemainīt satiksmes dunoņu pret lakstīgalu un cīruļu dziesmām. Tāda dzīve patiesi nebūs viegla.

Šenona sabāza rokas kabatās un sāka soļot šurpu turpu tādā gaitā, ka Mērfijs saprata — labāk viņai netuvoties.

— Mani draugi... lielākoties paziņas, uzskatīs mani par prātā jukušu un laiku pa laikam pakratīs galvu. Varbūt daži ieradīsies ciemos, lai paši savām acīm apskatītu to, kā dēļ esmu atteikusies no sava straujā dzīves ritma. Es grasos to iemainīt pret ģimeni, pret cilvēkiem, kuri man kļuvuši tuvāki nekā gandrīz ikviens no tiem, kurus jebkad esmu pazinusi. Tas laikam nav izdevīgs darījums.

Viņa apstājās un palūkojās pa spraugu starp akmens bluķiem, kur karstā saule jau kliedēja miglu.

— Un tad vēl mana karjera, tās par visu svarīgākās karjeras kāpnes, pa kurām biju nolēmusi uzrāpties līdz pašai augšai. Vēl pieci gadi, un garantēju, ka es būtu piekļuvusi pie augstākajiem plauktiem. Nav nekādu šaubu, ka Šenonai Bodinai piemīt enerģija, talants un godkāre un viņa nežēlodamās ir gatava strādāt sešdesmit stundu darba nedēļu. Esmu nostrādājusi daudzas tādas nedēļas, Mērfij, un esmu atskārtusi, ka neviena no tām nekad nav sniegusi man to vienkāršo gandarījuma prieku, kādu es izjutu jau kopš pirmās reizes, kad šeit, Īrijā, paņēmu rokā otu. Tāpēc man laikam būs patiesi viegli nomainīt savu “Armani” žaketi pret darba virsvalku.

Viņa pagriezās atpakaļ.

— Pēc maniem aprēķiniem, atlicis noskaidrot vairs tikai vienu. Iztēlosimies, ka es atgriežos Ņujorkā un lepojos ar saviem sasniegumiem, kāpjot augšup pa karjeras kāpnēm, tomēr esmu vientuļa, jo vīrietis, kas mani mīl, atrodas trīs tūkstošu jūdžu attālumā. — Viņa pacēla augšup rokas. — Tā ka laikam nav nekādas vajadzības ilgi domāt un izlemt. Es ne no kā neatsakos, jo tur mani nekas nesaista. Tieši tā bija lieliskā apjausma, kas mani pārņēma pagājušajā naktī. Tur nav nekā, pēc kā es alktu, kas man būtu nepieciešams, ko es mīlētu. Tas viss ir šeit, kopā ar tevi.

Bet tev taču, protams, vajadzēja izjaukt visus manus nodomus, vai ne? — viņa uzsauca, kad Mērfijs jau grasījās paieties uz priekšu. — Tagad es kāda strīda laikā nekad nevarēšu tev pārmest, cik ļoti daudz esmu tevis dēļ ziedojusi. Tāpēc ka es neko neziedoju, un es to zinu. Un tu biji gatavs ziedot visu.

Mērfijs nebija pārliecināts, ka spēj bilst kaut vārdu, un, kad viņš tomēr ierunājās, tas bija tikai viens saviļņojuma pilns teikums:

— Tu paliec pie manis.

Šenona piegāja pie gleznas, ko Mērfijs bija atslējis pret akmens bluķi. Ar nepacietīgām kustībām viņa norāva ietinamo papīru.

— Paraugies uz šo un pasaki man, ko tu redzi.

Viņš redzēja vīrieti un sievieti baltā zirgā, kuru sejas viņam bija tikpat pazīstamas kā paša seja, un visapkārt viņiem gaismas pielietus laukus. Un viņiem aiz muguras — akmens apli ar abiem krusta formā sastingušajiem bluķiem. Un vara piespraudi, kas saturēja vējā plīvojošo apmetni.

Bet visskaidrāk viņš redzēja tos abus. Ar vienu roku savaldot pakaļkājās slejošos zirgu, ar otru vīrietis cieši apskāva sievieti. Un tā savukārt piekļāvās viņam.

— Viņi ir kopā.

— Es nemaz nebiju domājusi viņus tā gleznot. Viņam bija paredzēts aizjāt prom, kā vēsta leģenda, pametot sievieti, kaut arī tā lūdza viņu palikt. Lūgšus lūdzās, atmetusi jebkādu lepnumu, raudādama.

Senona piesardzīgi ievilka elpu un pabeidza stāstīt to, ko gleznodama biju skatījusi gan domās, gan savā sirdī.

— Viņš pameta sievieti, tāpēc ka bija karavīrs un viņa dzīve nozīmēja kaujas. Kā noprotu, arī kari, tāpat kā zeme, prasīja, lai tiem pievērš uzmanību. Viņš vēlējās sievieti apprecēt, bet negrasījās palikt, savukārt sieviete gribēja, lai karavīrs paliktu pie viņas, alkdama to pat vairāk nekā laulības, kaut arī pati zināja, ka nes zem sirds viņa bērnu.

Mērfijs strauji pacēla galvu un ielūkojās viņai acīs.

— Viņa bērnu?

— Viņa to karavīram neatklāja. Iespējams, tad viņš būtu izlēmis citādi, tomēr viņa to neatklāja. Sieviete gribēja, lai karavīrs paliek viņas dēļ, lai met malā savu zobenu, tāpēc ka mīl viņu vairāk nekā pats savu būtību. Kad viņš nevarēja to darīt, viņi šeit strīdējās. Tieši te. Un sarunāja viens otram tādas lietas, kas sāpināja un ievainoja. Karavīrs atdeva viņai piespraudi, bet darīja to dusmās, nevis par piemiņu, kā vēsta leģenda, un aizjāja prom. Allaž ticēdams, ka viņa gaidīs. Viņa nolādēja mīļoto, izsaukdamās, ka arī viņš nekad neradīšot sirdsmieru, līdz būs gatavs mīlēt viņu tik ļoti, lai atteiktos no visa pārējā.

Šenona iespieda piespraudi Mērfijam saujā un sakļāva ap to savu plaukstu.

— Uguns liesmās sieviete redzēja, kā karavīrs tiek kaujā ievainots, kā viņš asiņo un mirst. Un viņa viena pati laida pasaulē viņa bērnu. Viņa bija bezgala ilgi gaidījusi, līdz karavīrs spēs viņu mīlēt pietiekami stipri.

— Es daudz par to domāju, centos nojaust šīs leģendas turpinājumu, bet man nekad tas neizdevās.

— Tas, ka zini atbildes, sabojā leģendu burvību. — Šenona atgrūda gleznu sānis, lai šis stāsts vairs nenostātos starp viņiem. — Tagad tie ir kopā. Es gribu palikt, Mērfij. Un tas nav ne burves, ne manas mātes lēmums. Tas ir manējais. Es gribu palikt te un kopā ar tevi. Zvēru, ka es tevi mīlu pietiekami stipri.

Mērfijs saņēma viņas roku un dedzīgi pacēla sev pie lūpām.

— Vai ļausi man tevi lenkt, Šenona?

— Nē. — Viņa iesmējās. — Bet es ļaušu tev mani apprecēt, Mērfij.

— Mani apmierinās arī tas. — Viņš cieši piekļāva Še-nonu sev klāt un paslēpa seju viņas matos. — Tu esi mana, Šenona. Tu esi mana vienīgā.

— Es zinu. — Aizvērusi acis, Šenona piespieda galvu pie viņa krūtīm. Tur sitās viņa sirds: tik spēcīga un droša, gluži kā viņš pats. Ikkatrs sirdspuksts apliecināja mīlestību. — Iesim mājās, Mērfij, — viņa nomurmināja. — Es tev pagatavošu brokastis.

Nora Robertsa

GRĒKĀ DZIMUSĪ

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Silvija Silīte Operatore Ilona Smirnova Maketētājas Helēna Daņilova, Dace Puzure Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Pasūt. №211199

Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija” Puškina ielā 12, Rīgā LV 1050

Apgāda “KONTINENTS” internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs!

Mūsu adrese internētā:

www.kontinents .lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Uz veselību! (Tulk. no īru vai.)

Content

Robertsa Nora Grēkā dzimusī

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODALA

TREŠĀ NODALA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODALA

SESTĀ NODALA

SEPTĪTĀ NODALA

ASTOTA NODALA

DESMITA NODALA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODALA

PIECPADSMITA NODALA

SESPADSMITA NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

DIVDESMITA NODALA

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

DIVDESMIT OTRA NODALA

DIVDESMIT TREŠĀ NODALA

1