Robertsa Nora

Mānīgās ilūzijas

Nora Robertsa

Mānīgās ilūzijas

.

.

PIRMĀ daĻa

Cik drosmīga tu, jauna pasaule, Kur tādi ļaudis mīt!

VILJAMS ŠEKSPĪRS

Prologs

Izgaistošā lēdija. Tas bija vecs triks mūsdienīgā sniegumā, bet skatītājiem vēl aizvien tāpat aizrāvās elpa. Reidiositijas mirdzošo baru vai ari košļeņu laiskos gremotājus suņu un poniju šovā — tos visus bija vienlīdz viegli apmānīt.

Uzkāpusi uz stikla paaugstinājuma, Roksana sajuta, kā zāle sastingst — uz sudraba asmens starp cerību un neticību, brīnuma gaidās. Visi, no prezidenta līdz kalpam, savos krēslos paliecās uz priekšu.

Maģija uz viņiem visiem iedarbojās vienādi.

Tā bija teicis Makss, viņa atcerējās. Neskaitāmas reizes.

Starp virmojošu dūmaku un gaismas zibeņiem paaugstinājums lēni cēlās augšup, svinīgi griezdamies Gēršvina «Zilās rapsodijas» skaņās. Pilns apgrieziens ap savu asi, lai visi spētu visnotaļ aplūkot kā ledus caurspīdīgo postamentu ar slaido sievieti uz tā. Un aizmirst, ka viņus teju, tejuv apvedīs ap stūri.

Šāds priekšnesums, tā viņu mācīja Makss, bieži bija uz robežas starp šarlatānismu un mākslu.

Atbilstoši mūzikas tēmai Roksana bija uzģērbusi naksnīgi zilu, mirguļojošu tērpu, kas cieši apņēma viņas slaido, lokano augumu — tik cieši, ka neviens skatītājs neticētu, ka zem vizuļainā zīda ir vēl kas cits kā vienīgi miesa. Rudajos matos kā uguņu kaskādē viņai līdz viduklim lāsmoja tūkstošiem sīku, starojošu zvaigznīšu.

Uguns un ledus. Kā tas spēj apvienoties sievietē — neviļus brīnījās daudzi vīrieši.

Kā sapnī vai transā viņas acis bija vai arī šķita aizvērtas, bet smalkā seja pavērsta augšup, pret zvaigžņotajiem skatuves griestiem.

Paaugstinājums vēl aizvien cēlās augšup, bet viņas rokas tagad lēni un līgani šūpojās mūzikas taktī, kamēr sastinga augšā, virs galvas. Brīnišķīgs skats, tomēr ari praktiska nepieciešamība, lai izceltu burvestību.

Viņa zināja, ka tas ir skaists numurs. Dūmaka, ugunis, mūzika, sieviete. Viņu saistīja notiekošā teatrālisms, taču ne mazāk uzjautrināja tas, ka pati neviļus kļuva publikai par mūžsenu daiļas, vientuļas sievietes simbolu, sastingusi uz paaugstinājuma, nepieejama vīriešu trauksmēm un vēlmēm.

Šis numurs reizē bija arī ellīgi grūts. Tas prasīja teicamu paškontroli un laika izjūtu līdz pat sekundes daļiņai. Bet pat tie, kuriem laimējies dabūt sēdvietas pirmajā rindā, nespētu saskatīt ne saspringtības atēnu viņas mierīgajā sejā. Neviens no viņiem nezināja, cik nogurdinošu stundu viņa pavadījusi, slīpējot un atkārtojot katru šī numura žestu sākumā uz papīra, pēc tam uz skatuves. Neatlaidīgos mēģinājumos.

Lēni un līgani viņa pagriezās, noliecoties, šūpojoties Gēršvina mūzikas ritmā. Deja bez partnera, desmit pēdu augstumā virs skatuves, vienīgi krāsas un vieglas kustības. No zāles skanēja sajūsmināti čuksti, kāds sāka aplaudēt.

Viņi Roksanu lieliski redzēja — jā, redzēja caur zilgano dūmaku un grozīgajām gaismām. Mirdzošs, tumšs tērps, plūstoši, ugunīgi mati, gaiša āda, kā alabastrs…

Un pēkšņi pārsteiguma dvesiens, elpai aizraujoties,— viņi sievieti vairs neredzēja. Vienā acumirklī viņa bija nozudusi, bet uz paaugstinājuma rūca un sita ar priekšķepām Bengālijas tīģeris spīdīgu spalvu.

Uz mirkli iestājās klusums, tas aktierim pats saldākais klusums, kad visa zāle no sajūsmas aiztur elpu, pirms atskan aplausu dārdi. Tie neapklusa, kamēr paaugstinājums nolaidās stīvā vietā. Milzīgais kaķis nolēca no tā un devās pa skatuvi uz priekšu. Pie melnkoka kastes tīģeris apstājās un atkal ierēcās, tāpēc kāda sieviete pirmajā rindā nervozi ieķiķinājās. Tūdaļ visas četras kastes sienas atlēca vaļā.

Un tur atradās Roksana, nevis vairs lāsmainajā, zilajā tērpā, bet sudrabotā kaķiskā kostīmā. Viņa palocījās tā, kā to bija mācījusies gandrīz kopš dzimšanas. Graciozi un ar šiku.

Aplausu pērkoni vēl dārdēja zālē, kad viņa uzlēca tīģerim mugurā, un viņi divatā nozuda aiz kulisēm.

—  Jauks darbs, Oskar, — ar vieglu nopūtu viņa paliecās uz priekšu un pakasīja kaķim starp ausīm.

—  Tu brīnišķi izskaties, Roksij, — viņas lielais, druknais asistents noklakšķināja pavadiņas sprādzi pie Oskara mirdzošās kaklasiksnas.

—  Tencinu, Pelīt! — no tīģera nokāpdama, viņa atmeta matus uz muguras. Telpas aiz skatuves jau bija slēgtas nepiederošajiem. Viņas palīgi savāks rekvizītus un noslēps tos ziņkārīgiem skatieniem. Preses konference bija paredzēta rītdien, šobrīd viņa reportierus negribēja redzēt. Roksana sapņoja par pudeli ledusauksta šampanieša un masāžas vannu ar sveloti karstu ūdeni.

Pilnīgi viena.

Neviļus viņa salika kopā plaukstas — vecs paradums, kuru, kā sprieda Pelīte, Roksana bija pārņēmusi no tēva.

—  Es nez kāpēc nervozēju, — Roksana iesmējusies teica. — Cauru nakti man rādījās visādi mūdži. Itin kā man kāds elpotu aiz muguras…

—  Nu, bet… — Pelīte negāja prom, ļaudams Oskaram tikām trīties gar viņa ceļgaliem. Pelīte nekādi nebija labs runātājs, bet tagad vispār nezināja, ko teikt. —Tev tur ir viesi, Roksij. Ģērbtuvē.

—  Jā? — viņa sarauca pieri, un starp uzacīm uzradās šaura nepacietības grumbiņa. — Kas tieši?

—  Mīlulīt, izej un paklanies vēl reizīti, — Roksanas audžumāte un pastāvīgā asistente Lilija, pieskrējusi klāt, satvēra viņu aiz rokas. — Tie apgāzīs visu māju! — Lilija ar nēzdodziņu izslaucīja acis, cenzdamās neskart mākslīgās skropstas. — Makss ar tevi tā lepotos!

Roksanai krūtīs kaut kas sažņaudzās, kaklā iestrēga kamols. Bet acīs asaras nesariesās. Roksana nekad neatļāvās raudāt, ļaudīm redzot. Viņa pagriezās un devās atpakaļ, aplausu vētrā, pār plecu pārjautājot:

— Kas tad mani gaida? — bet Pelīte jau veda prom lielo kaķi.

Ne velti meistars viņu bija mācījis: ja grib izdzīvot, jāprot pievaldīt mēli.

Pēc desmit minūtēm Roksana, veiksmē starodama, atvēra savas ģērbtuves durvis. Viņai pretī vēlās divas smaržas: rožu un grima vilnis. Šo aromātu maisījums bija kļuvis tik pierasts, ka viņa to ieelpoja kā svaigu gaisu. Bet šobrīd pazīstamajai smaržai jaucās klāt vēl kas cits: ass dārgas tabakas aromāts. Izmeklētas, eksotiskas franču tabakas smārds. Viņas pirksti nodrebēja uz durvju roktura, un viņa spēji atgrūda tās vaļā.

Tikai vienu cilvēku visā pasaulē viņai atsauca atmiņā šis aromāts. Vienu pašu vīrieti, kuram patika smēķēt slaidus franču cigārus.

Viņu ieraudzījusi, tā neteica neko. Viņš piecēlās no krēsla, pametis Roksanas šampanieti un savu cigāru, bet viņa klusēja. Ak Dievs, cik satraucoši un briesmīgi bija atkal redzēt viņa brīnišķi iezīmētās lūpas, kas savilkušās tik pazīstamā smīnā, sastapt viņa neticami zilo acu skatienu…

Tie paši garie mati, no sejas atsviestas vijīgas, melnas krēpes. Pat būdams vēl bērns, viņš bija neticami skaists — kā tāds čigānēns, ar acīm, kas spēja gan svelmēt, gan ledaini saldēt. Gadi tikai bija pasvītrojuši apgarotību viņa neatvairāmajā sejā — tādā iegarenā, ar ēnojumu zem acīm un bedrīti zodā. Pazīstamais apveids tagad bija ieguvis traģisma auru.

Sievietēm aizvien bija pārskrējušas trīsas, šo vīrieti ieraugot un iekārojot.

Un arī viņai. Jā, arī viņai! i ' >

Pagājuši pieci gadi no tā brīža, kad Roksana pēdējo reizi bija redzējusi šo smaidu, kopš rotaļājusies ar šīm biezajām krēpēm vai pakļāvusies izmanīgajām lūpām. Pieci gadi, lai apraudātu, sērotu un sāktu ienīst.

«Kāpēc viņš nav miris?» Roksana nodomāja, pūlēdamās aizvērt durvis aiz muguras. Kāpēc viņš nebija pacenties krist par upuri kādai no tām daudzveidīgām un šausmīgām traģēdijām, kuras viņai rēgojās visus šos gadus?

Un, ak Dievs, ko lai iesāk ar šīm drausmīgajām ilgām, ko tā atkal izjuta, tikai paraugoties uz viņu?

—  Roksan! — Kā allaž, izrunājot viņas vārdu, Luka balss nodrebēja. Gadiem ilgi tas viņu bija vērojis. Šovakar, atrazdamies kulišu ēnā, tas izpētījis katru viņas kustību. Vērtēdams, svērdams. Izjuzdams nepieciešamību. Bet šobrīd, stāvot te aci pret aci, viņa bija gandrīz pārlieku skaista. — Tas bija labs šovs. Lielisks fināls.

—  Paldies!

Luka roka bija stingra, kad viņš tai ielēja šampanieti, Roksanas — saņemot augsto, vēso kausu. Viņi taču bija aktieri, radīti pēc viena tēla un līdzības. Pēc Maksa tēla.

—  Man ļoti žēl, ka Makss ir tik slims.

—  Tev žēl? — viņa novērsās.

Luks juta, ka ir pelnījis vairāk nekā šo sarkastisko pļauku, tāpēc vienīgi pamāja ar galvu un nolaida acis uz putojošo dzērienu, kavēdamies atmiņās. Luka lūpas sašķobījās, un viņš atkal paraudzījās uz Roksanu.

—  Tie rubīni no Kalē — vai tas tavs darbs?

Viņa pielika kausu pie lūpām un nevērīgi paraustīja plecus. Pāri viņas pleciem pārskrēja sudrabotas dzirkstis.

—  Protams.

—  Ak tā, — viņš atkal apmierināts pameta ar galvu. Viņš bija gribējis pārliecināties, ka Roksana nav zaudējusi savu tvērienu — ne maģijā, ne zādzībā. — Es tiku dzirdējis, ka Londonā no seifa izcelts Po «Ašera mājas» pirmais izdevums.

—  Tev, Kelahan, vienādiņ bijusi laba dzirde.

Viņš atkal pasmaidīja, vaicājot sev, vai viņa iemācījusies regulēt savas vēlmes tāpat kā elpu. Viņš atcerējās saprātīgu bērnu, rotaļīgu pusaudzi, meitenes jaunavības krāšņo uzplauksmi. Tagad viņa kļuvusi vēl skaistāka, vēl pavedinošāka. Un viņš izjuta atkal to tieksmi, kāda tiem arvien bijusi vienam pret otru. Viņš to izmantos, ne bez sirdsapziņas pārmetumiem, tomēr izmantos, lai panāktu savu mērķi.

Mērķis attaisno līdzekļus. Vēl viena Maksimiliāna Novello sentence.

—  Man tev, Roksij, ir priekšlikums.

—  Tiešām? — viņa izdzēra pēdējo malku, pirms nolika glāzi. Šampanietis šķita nedaudz rūgtens.

—  Lietišķs, — viņš nevērīgi atsaucās, izņemdams no mutes cigāra galu. Satvēris viņas roku, pacēla to pie lūpām. — Un personisks. Man tevis trūka, Roksan. — Tā bija patiesība, ko viņš sacīja. Viena vienīga īsta godīguma dzirksts šajos triku, ilūziju un izlikšanās gados. Savu paša izjūtu pārņemts, viņš neievēroja brīdinājuma spīdumu viņas acīs.

—  Vai tiešām trūka, Luk? Vai tā bija?

—  Pat nespēju vārdos izteikt, cik ļoti, — vēlmju un atmiņu vārēts, viņš pievilka Roksanu sev tuvāk un sajuta, kā sāka dauzīties sirds, kad viņu augumi saskārās. Viņa vienmēr ir bijusi vienīgā. Cik reižu viņš nav mēģinājis aizbēgt, bet tā arī nav spējis atbrīvoties no lamatām, kurās viņu notvērusi Roksana Novello. — Ejam pie manis uz viesnīcu, — viņš iečukstēja tai sejā, kad Roksana ieslīdēja viņa rokās. — Pavakariņosim kopā. Aprunāsimies.

—  Aprunāsimies? — Viņas rokasto apvija. Nomirgoja gredzeni, kad viņa ielaida pirkstus tā matos. Spoguļi virs tualetes galdiņa trejkāršoja viņu atspulgu. Šķiet, rādot viņiem pagātni, tagadni un nākotni. Viņai runājot, balss līdzinājās dūmakai, kurā viņa bija izgaisusi — tikpat tumsna, dziļa un mīklaina. — Tu tikai to vien gaidi no manis, Luk?

Viņš aizmirsa savaldību, aizmirsa visu, viņš redzēja tikai vienu: viņu lūpas šķīra vairāk par sprīdi. Viņš nekad nebija ar pilnu sātu izbaudījis viņas skūpstus…

—  Nē, — Luks noliecās pār viņu. Tūlīt pat viņam aiz sāpēm aizrāvās elpa — Roksana bija ietriekusi ar ceļgalu viņa kājstarpē. Luks saliecās uz pusēm, bet Roksana no visa spēka iebelza viņam ar dūri pa zodu.

Viņa izbrīna pilnā ņurdēšana un uz visām pusēm lidojošās notriektā galdiņa šķēpeles — tas viss Roksanai ļāva izjust milzīgu apmierinājumu. Rozes aizlidoja, ūdens šļakstījās. Daži krāšņi ziedpumpuri uzkrita virsū Lūkam— viņš bija novēlies zemē uz paklāja, kas strauji piesūcās slapjš.

Tu… — viebdamies viņš vilka laukā no matiem tur ii'ļ »liiii',11-, rozi. Draņķe, vēl maza būdama, viņa pamanījās aizvien negaidot iesist, Luks atcerējās. — Tu tagad esi vēl manīgāka nekā senāk, Roksij.

Iespriedusi rokas sānos, viņa stāvēja kā slaida, sudrabainā tērpta karotāja, kas tā arī nebija iemācījusies mierīgi izbaudīt savu uzvaru.

—  Vēl daudz kāda senāk neesmu bijusi. — Viņas labās rokas pirkstu kauliņi smeldza kā ugunī, un mirkli viņa aizmirsa, kā smeldz un sāp pašas sirds. — Bet tagad tu, melīgais īru jaukteni, vācies atpakaļ uz savu alu— turp, uz kurieni tu aizvilkies pirms pieciem gadiem! Patrāpies tikai vēl manā tuvumā — izdarīšu tā, lai tu pazustu no šīs pasaules.

Ar savu noslēguma monologu apmierināta, viņa centās apgriezties uz papēžiem, tad spalgi iekliedzās: Luks bija sagrābis viņu aiz potītes. Viņa smagi ar dibenu nogāzās uz grīdas un nepaguva laist darbā zobus un nagus, kad viņš jau bija tai virsū. Roksana, izrādās, bija aizmirsusi, cik ātrs un spēcīgs viņš spēj būt.

Nepareizs aprēķins, teiktu Makss. Un nepareizi aprēķini bija visu izgāšanos un neizdošanos cēlonis.

—  Labi, Roks, mēs varam aprunāties arī šeit. — Viņam vēl šobrīd sāpēja, un viņš nekādi nejaudāja atvilkt elpu, tomēr nosmīnēja. — Pati izvēlējies.

—  Kaut es tevi redzētu ellē…

—  Ļoti iespējams. — Viņa smīns izgaisa. — Vellu vellos, Roksij, es nekad neesmu spējis tev pretoties. — Un, ar lūpām aizsniedzis viņas muti, viņš tos abus atsvieda atpakaļ pagātnē.

1

1973. gads, Portlendas apkaimē, Menā

— Ātrāk, ātrāk, pasteidzieties! Tāds pārsteigums! Tāds brīnums! Uz skatuves pats Lielais Novello! Par vienu nieka dolāru redzēsit savām acīm — kārtis dejos gaisā pašas! r ! Jūsu acu priekšā skaistuli pārzāģēs vidū pušu. og Kamēr iekšā saucējs ātri bēra savu stāstāmo, Luks Kelahans maisījās gadatirgus burzmā, darbīgi aptīrot kabatas. Viņam piemita veiklas rokas, lokani pirksti un pati galvenā veiksmīga zagļa īpatnība — pilnīgs sirdsapziņas trūkums.

Viņam bija divpadsmit gadu.

Jau apmēram sešas nedēļas viņš bija bēglis bez pajumtes. Luks plānoja lielas lietas, gudroja pārvākties uz dienvidiem, pirms tveicīgo Jaunanglijas vasaru nomainīs bargā Jaunanglijas ziema.

Bet ar šādu te ienākumu tālu vis neaizbrauksi, viņš nosprieda un nospēra salocītu naudasmaku no vaļīgas darba kombinezona kabatas. Daudz vis nebija to, kuri atnākuši pavizināties karuselī vai izmēģināt «laimes ratu» un kuriem būtu šim nodomam vairāk par dažiem saņurcītiem dolāriem.

Tad, kad viņš nokļūs līdz Maiami, tad gan viss izskatīsies citādi. Paēnā aiz tukšu piena pudeļu kaudzēm viņš aizsvieda mākslīgās ādas maķeli un saskaitīja šīsdienas laupījumu.

Divdesmit astoņi dolāri. Nāvīgs paskats.

Bet Maiami, šajā saules, izpriecu un augsto okeānu viļņu zemē, viņš pa īstam padzīvos. Viss, kas viņam vispirms vajadzīgs, ir nokļūt turp, bet pagaidām izdevies ierubināt ap divsimt dolāru. Vēl biškulīt, un viņš varēs atļauties kaut vai daļu no ceļa nobraukt busiņā. Ar «Kurtu»*, viņš nodomāja, un ašs smaids apgaismoja viņa seju. Cik vareni — sēdi un ripo tik uz priekšu, vismaz kāda atelpa no autostopa, no visiem tiem aptrakušiem hipijiem vai izvirtuļiem ar īsajiem, resnajiem pirkstiem.

Bēglis nekad nevar būt traki izvēlīgs ar transportu. Pēc savas pieredzes Luks jau zināja: ja viņu iesēdinās savā mašīnā kāds cienījams pilsonis, tad šis brauciens var beigties policijas iecirknī vai arī — gandrīz tikpat pretīgi — ar sprediķi par tēmu: kādas briesmas sagaida mazus zēnus, kuri bēg no mājām.

Nebija vērts paskaidrot, ka mājās daudz bīstamāk nekā piedzīvot jebkādas briesmas uz ceļa.

Nolicis malā divas dolāru banknotes, Luks pārējo lomu iebāza savā nonēsātajā čabatā. Viņš bija pamatīgi izsalcis. Jau gandrīz veselu stundu karstu tauku smarža kairināja viņa tukšo kuņģi. Luks nolēma apbalvot sevi ar apsvilušu hamburgeru un turziņu kartupeļu frī un to visu noskalot lejā ar aukstu limonādi.

Kā vairums divpadsmitgadīgu zēnu, arī Luks ar baudu pavizinātos karuselī, bet, ja viņu • ari pievilka Velnarats, viņš jau bija iemācījies šo vēlmi apspiest ar ņirdzīgu smiekliņu. Tikai psihs var šādas izpriecas uzskatīt par interesantām — tā viņš sprieda, viļādams mutē skābas savvaļas vīnogas. Zināms, naktī visus šos bērneļus gaida siltas gultiņas, kamēr viņam šonakt nāksies gulēt tieši zem zvaigznēm, un, kad šie modīsies, mammīte un tētis šiem pateiks, ko un kā darīt.

Neviens un nekad vina mūžā viņam neko tādu vairs neteiks!

Sajūtot savu pārākumu jebkādā ziņā, viņš sabāza īkšķus džinsu priekškabatās un svarīgā solī slāja pie uzkožamo

*«Greyhound» — autobusu firma ASV — «Kurts» (angļu vai.). galdiņiem. Viņš atkal nogāja gar afišu ar nedabisku, milzīgu burvju mākslinieka attēlu. Šis lielais Novello ar matiem piķa melnumā, krāšņām ūsām, kas plivinās vien, tumšām, hipnotizējošām acīm. Ik reizi, kad Luks skatījās uz afišu, viņš juta, ka viņu kā magnēts pievelk kaut kas, ko nevar izprast.

Šķita, ka acis no afišas raugās tieši uz viņu, ka tās spēj saredzēt un uzzināt visu par Luku Kelahanu, kas ieradies no Bangras Menas pavalstī un šobrīd ir ceļā uz Berlingtonu, Jūtiku un Dievs Kungs vien zina, kurp vēl, tāpēc ka Luks pats to jau aizmirsis.

Viņš gandrīz noticēja, ka uzzīmētā mute tūlīn, tūlīn sāks runāt, bet roka ar kāršu vēdekli atrausies no afišas, sagrābs viņu aiz rīkles un ieraus sev līdzi tieši šajā zīmējumā. Viņš tur tiks ieslodzīts uz visiem laikiem un varēs izmisīgi spārdīties pret kartona otru pusi, gluži tāpat kā spārdījās pret daudzām savas bērnības slēgtajām durvīm.

Šī doma viņam izraisīja negribētus drebuļus, tāpēc Luks nicīgi savieba lūpas.

— Burvestība — blēņas! — viņš noteica, bet teica to čukstus. Sirds sāka dauzīties straujāk, kad viņš saņēma drosmi ielūkoties tieši sejā, kas izaicinoši vērās viņā. — Tad nu liela lieta, — zēns turpināja, pakāpeniski iegūstot pašpārliecību. — Velc stulbus trusīšus no stulbas cepures vai rādi kādus muļķīgus kāršu trikus.

Tomēr viņam kārojās paskatīties uz šiem stulbajiem trikiem vel vairāk nekā pavizināties karuselī. Pat vēl vairāk nekā piestūķēt muti ar ceptiem kartupeļiem un ketčupu. Luks svārstījās, ar pirkstiem kabatā apčamdīdams vienu no dolāriem.

Jā, tas ir viena zaļā vērts, viņš beidzot nolēma, kaut vai tādēļ vien, lai pārliecinātos, ka šajā brīnumdarī nekā īpaša nav. Lai apsēstos tumsā, — viņš sprieda, izvelkot saņurcītu banknoti un pērkot biļeti. Tur noteikti atradīsies dažas kabatas, kurās viņš pratīs ielaist savus veiklos pirkstus.

Smagais brezenta aizkars nokrita viņam aiz muguras, slēdzot ceļu āra gaismai un gaisam. Pūļa troksnis pierima un kļuva līdzīgs lietus čaboņai. Skatītāji jau sēdās uz zemajiem koka soliem, sačukstējās, grozījās, apvēdinoties ar papīra vēdekļiem, lai glābtos no smacējošās tveices.

Viņš nostājās aizmugurē un pavērās apkārt. Vadoties pēc instinkta, kas pēdējo sešu nedēļu laikā bija uztrīts kā naža asmens, Luks pašmauca garām bērnu bariņam; viņš neveltīja savu uzmanību ari vairākiem pāriem, pārāk nabadzīgiem, lai varētu rēķināties ar kādiem ienākumiem. Šajā stāvoklī par viņa klientēm varēja kļūt tikai sievietes, tāpēc ka vairums vīriešu sēdēs saviem naudasmakiem virsū.

— Atvainojiet, — ar skauta pieklājību viņš iespraucās līdzās tipiskai vecmāmiņai, kura bija pārāk aizņemta ar otrā pusē sēdošās meitenes un zēna palaidnībām.

Tiklīdz Luks bija apsēdies, uz skatuves iznāca Lielais Novello. Viņš bija ģērbies pilnīgi oficiālā darba formā. Melnais smokings un iecietinātais, baltais krekls izskatījās dīvaini zem karstumā un lietū izdēdējušā telts brezenta. Nospodrinātās kurpes laistījās. Uz kreisās rokas mazā pirkstiņa prožektoru staros spīguļoja zelta gredzens ar melnu akmeni.

Dižums bija izjūtams pat acu skatienā, kas tika raidīts uz publiku.

Burvju mākslinieks klusēja, bet telts kupolu it kā piepildīja, vērta plašāku viņa klātbūtne. Viņš izskatījās gluži tāpat kā uz afišas, tikai melnajos matos iemirdzējās pa sudrabotai dzirkstij. Lielais Novello pacēla rokas un pavērsa tās ar plaukstām pret skatītājiem. Strauja plaukstas kustība, un starp viņa izplestajiem, tukšajiem pirkstiem parādījās monēta. Vēl viena kustība, vēl viena monēta, un vēl, kamēr visas pirkststarpas piepildīja zelta spožums.

Luks bija tik satriekts, ka pat saliecās uz priekšu un piemiedza acis. Viņš vēlējās zināt, kā to izdara. Saprotams, tas bija tikai triks. Puišelis jau pārāk labi zināja, ka pasaule, kurā viņš dzīvo, ir pilna triku. Viņš jau bija pārstājis brīnīties — «kāpēc?», bet nebija pārstājis uzzināt — «kā?».

Monētas pārvērtās krāsainos balonos, kas acu priekšā mainīja izmērus un krāsu. To kļuva gan vairāk, gan mazāk, tie gan uzradās, gan pazuda, bet skatītāji tikai aplaudēja.

Novērst acis no skatuves bija grūti. Izvilkt no «vecmāmiņas» maķeļa sešus dolārus — vienkārši. Laupījumu noglabājis, Luks noslīdēja no sēdekļa un pārcēlās uz jaunu vietu. Tagad viņa priekšā sēdēja blondīne, bet tās salmu somiņa, nevērīgi nosviesta, mētājās blakus uz grīdas.

Kamēr burvju mākslinieks iesildīja publiku ar roku veiklību, Luks jau bija atkal kļuvis par četriem dolāriem bagātāks. Bet viņš kļuva arvien neuzmanīgāks. Nospriedis, ka vispirms ķersies pie resnās dāmas pa labi, zēns atslāba un sāka vērot uzvedumu.

Uz dažām minūtēm Luks kļuva parasts bērns, kura acis iepletušās aiz pārsteiguma. Uz skatuves brīnumdaris izvērsa kārtis vēdeklī un ar vienu roku novilka gar apakšu, bet ar otru kavai pāri, tā, ka šķita — tā karātos gaisā. Viegla pirkstu kustība — un kārtis sašūpojās, liecās, griežoties ap savu asi. Atskanēja ovācijas. Visi bija izrādes aizrauti. Un Luks palaida garām iespēju kļūt bagātam.

—  Ei, tu, — pēkšņi nodārdēja Novello balss. Luks sastinga — viņš juta, ka tā tumšās acis vērstas tieši uz viņu. — Tu esi tieši tāds zēns, kādu es meklēju. Bet man vajadzīgs apķērīgs… — acīs pamirdzēja šķelmīgas uguntiņas. — Un godīgs puika, kas palīdzētu nākamajā trikā. Nāc šurp! — Novello nometa kārtis uz galdiņa un ar roku vedināja Luku pie sevis.

—  Ej uz priekšu, mazais, ej! — Kāds iegrūda viņam elkoni sānos.

Nosarcis līdz matu galiem, Luks piecēlās. Viņš zināja, cik bīstami, kad ļaudis tev pievērš uzmanību. Bet, ja viņš atteiksies, tad visi viņu ievēros vēl vairāk.

—  Izvēlies kārti, — Novello teica, kad Luks uzrāpās uz skatuves. — Jebkuru.

Brīnumdaris atkal izvērsa tās vēdeklī, šoreiz ar muguriņām pret skatītājiem, lai tie pārliecinātos, ka kārtis iiav iezīmētas. Pēc tam viņš ātri un veikli sajauca kavu, tad izlika uz mazā galdiņa.

—  Jebkuru kārti, — viņš atkārtoja, un Luks koncentrējies sarauca pieri, izvēloties vienu kārti no kavas. — Parādi to skatītājiem, — Novello skaidroja tālāk.—Turi to tā, lai visiem būtu redzams. Labi, brīnišķīgi. Tev teicami izdodas.

Par kaut ko smaidīdams, Novello savāca palikušās kārtis un atkal tās sajauca ar saviem garajiem, gudrajiem pirkstiem. — Tagad… — nenovērsdams acis no Luka, viņš pasniedza tam kavu: — Noliec savu kārti, kur gribi. Rau, tā. Lieliski, — burvju mākslinieks jautri novilka. — Bet tagad paņem kārtis un sajauc tās, kā tev pašam tīk. — Kamēr Luks jauca kārtis, Novello nenolaida no viņa skatienu. — Tā, labi. Bet tagad, — Novello roka nolaidās uz Luka pleca, — noliec tās, lūdzu, uz galda. Pats pārcelsi vai atļausi man?

—  Es pats, — Luks apsedza kārtis ar abām rokām, pārliecināts, ka tagad neviens viņu neapšmauks. Viņš taču atrodas tik tuvu.

—  Tava kārts — pati virsējā?

Luks atklāja augšējo kārti un iekikinājās.

—  Nē!

Novello izskatījās norūpējies, kad zālē atskanēja smiekli.

—  Nē? Tad varbūt apakšējā?

Iejuties noskaņā, Luks apgrieza kavu un izvilka apakšējo kārti. — Nē! Liekas, jūs esat kaut ko sajaucis, mister!

—  Dīvaini, patiesi dīvaini, — nomurmināja Novello, ar pirkstiem braucīdams zodu. — Izrādās, tu esi daudz gudrāks zēns, nekā biju iedomājies. Izskatās, ka būsi piešmaucis mani. Tavas kārts vispār nav kavā. Tādēļ, ka tā… — knipis, straujš plaukstas pagrieziens, un tieši no gaisa uzradās ercena astoņnieks, — ir šeit!

Kamēr Luks izbrinā valbīja acis, telts kupolu tricināja atzinīgi aplausi. Novello klusītēm pateica:

—  Atnāc uz skatuves pēc izrādes.

Un tas viss. Viegli pastūmis zēnu, mags to aizsūtīja atpakaļ uz vietu.

Nākamo divdesmit minūšu laikā Luks aizmirsa visu uz pasaules. Palika tikai maģija. Neatraujot acis, viņš noraudzījās, kā uz skatuves dejoja maza rudmate meitenīte spīguļiem rotātā triko. Skaļi nosmējās, kad viņa paslēpās lielā, melnā cilindrā un pēkšņi pārvērtās par baltu trusi. Juzdamies pilnīgi pieaudzis, viņš uzjautrināts vēroja, kā meitene un burvju mākslinieks iesāka jocīgu strīdu par to, cikos viņai jādodas gulēt. Meitene purināja rudos, cirtainos matus un spītīgi piecirta kāju. Nopūties Novello uzsvieda viņai melnu apmetni un trīsreiz pamāja ar savu burvju nūjiņu. Pārklājs noslīdēja uz grīdas, bet meitene bija izgaisusi.

—  Vecākiem jābūt stingriem, — nosvērti pateica Novello.

Pašās beigās Novello pārzāģēja uz pusēm satriecošu

blondīni īsiņā triko tērpā. Tās figūra un kostīms sacēla veselu svilpienu un atzinīgu izsaucienu vētru.

Kāds vīrietis krāsainā kreklā un iecietinātos džinsos ar paplašinātiem galiem pietrūkās kājās, sajūsmā kliedzot:

—  Ei, Novello, ja esi ticis galā ar šo dāmu, es pievākšu apakšdaļu!

Kastes ar jaunās sievietes pusēm atbīdīja vienu no otras. Pēc Novello pavēles viņa kustināja roku un kāju pirkstus. Kad kastes atkal sabīdīja kopā, Novello aizvāca metāla šķērssienas, pamāja ar burvju nūjiņu un strauji atrāva vaļā vāku.

Maģiski samontēta, sieviete piecēlās un paklanījās, aplausu vētrai grandot.

Luks pavisam aizmirsa resnās večiņas naudasmaku pa labi no viņa, taču nosprieda, ka izrāde bija to vērta, lai uz to atnāktu.

Kad publika devās ārā, lai vēl pagūtu pavizināties ar gaisa dzelzceļu vai pablenzt uz Sahibu — čūsku Apvārdotāju, Luks virzījās uz skatuves pusi. Iespējams, viņš nodomāja, ja viņš jau bijis par asistentu kāršu trikā, šis brīnumdaris Novello viņam paskaidros, kā tas tiek darīts.

—  Puisi!

Luks paraudzījās uz augšu. No sava auguma augstumiem vīrietis likās īstens milzis. Sešas pēdas un piecas collas un divsimt sešdesmit mārciņu stipru muskuļu. Gludi skūta seja pusdienu šķīvja platumā, tuvu stāvošas acis kā divas vīnogas vērās pretī. No mutes kaktiņa nevērīgi nokarājās papiross.

Kā neglīts bluķis Herberts Patrinskis, iesaukts par Pelīti, noslēdza zēnam visus atkāpšanās ceļus.

Luks instinktīvi sarāvās, pastūma zodu uz priekšu. Pleci nolaisti, kājas — nedaudz izplestas, stingri atspērušās zemē.

—  Ko tad?

Par atbildi Pelīte pameta ar galvu un slāja prom.

Luks šaubījās ne ilgāk par desmit sekundēm, tad gāja pakaļ.

Karnevāls sāka pieklust, tā lētā burvība izklīda, mānīgais spožums izgaisa. Viņi gāja pa dzeltenu, nobradātu zāli uz treileru un piekabju stāvvietu.

Novello piekabe šķita kā sugas zirgs kleperu barā. Tā bija gara un spīdīga, melnā krāsa mirdzēja mēness blāvajā gaismā. Uz sāniem varēja redzēt _ sudrabotu uzrakstu: «LIELAIS NOVELLO, BURVJU MĀKSLINIEKS»

Pelīte viegli pieklauvēja pie durvīm, pirms tās atvēra. Luks iegāja aiz viņa. Nāsīs iesitās aromāts, kas dīvaini atgādināja pazīstamu smaržu — baznīcas smārdu.

Lielais Novello jau bija novilcis savu skatuves smokingu un garā, melnā zīda rītasvārkā gulšņāja uz šaura zvilnīša. No pusduča kvēpeņu ar vīraku laiski cēlās pret griestiem tievas dūmu strūkliņas. Kaut kur dziļāk spēlēja klusa mūzika. Kamēr Novello iešļāca glāzē brendiju pāris collu augstumā, Luks sabāza pēkšņi nosvīdušās delnas dziļāk kabatās un vērtējoši paraudzījās apkārt. Viņš zināja, ka tas ir tikai treilers, bet iespaids bija tāds, it kā viņš būtu nokļuvis eksotiskā midzenī. Protams, smaržas un krāsainie, spilgtie pa istabu izsvaidītie plīša spilveni un mazītiņie izpītie paklājiņi, kas mētājās uz grīdas; zīda drapējumi pie logiem; mistiskā, līganā sveču gaisma.

Un,_ protams, pats Maksimiliāns Novello.

—  Ā-ā! — laipni smaidīdams savās ūsās, viņš sveica zēnu, paceldams glāzi. — Ļoti priecājos, ka varēji ienākt pie manis.

Lai izrādītu savu vienaldzību, Luks nevērīgi paraustīja kaulainos plecus:

—  Tā bija tīri laba izrāde…

—  Es sarkstu no komplimenta, — Makss sausi atsaucās un ar plaukstas mugurpusi norādīja, lai Luks piesēstas. — Tātad tu interesējies par maģiju, mister?

—  Mani sauc Luks Kelahans. Es nodomāju, ka ir vērts atdot vienu zaļo un paskatīties dažādus trikus.

—  Piekrītu, pieklājīga summa, — nenolaižot skatienu no Luka, mags lēnām iemalkoja brendiju. — Bet, liekas, tev tas bija izdevīgs kapitāla ieguldījums.

—  Kapitāla ieguldījums? — Luks apmulsis paglūnēja uz Pelīti, bet tas mīņājās pie ieejas, pilnīgi aizsprostojot durvis.

—  Kad gāji prom no izrādes, tev bija nedaudz dolāru vairāk nekā atnākot. Finansists to sauktu par strauju kapitāla apgrozījumu.

Luks sasprindzināja visu savu gribasspēku, lai neizrādītu, kā viņu nobiedējuši šie vārdi, un mierīgi uztvēra Maksa skatienu.

Nav slikti, nodomāja Makss. Nemaz nav slikti.

—  Es nesaprotu, par ko jūs runājat. Man laiks iet.

—  Sēdies! — Makss izmeta vienu vienīgu vārdu un pacēla pirkstu. Luks saspringa, tomēr apsēdās. — Redzi, mister Kelahan, — vai arī tevi drikst saukt vienkārši par Luku? Tas ir labs vārds. Tas nāk no Luciusa, latīniski «gaisma», — viņš nosmējās, iemalkojot vēl. — Bet es novirzījos sānis. Redzi, Luk, kamēr tu skatījies uz mani, es skatījos uz tevi. No manas puses nebūtu sportiski jautāt, cik tu nopelnīji, bet rādās — no astoņiem līdz desmit dolāriem, — viņš apburoši pasmaidīja. — Redzi, nav slikti ienākumi vienam cilvēkam.

Luks samiedza acis. Pa viņa muguru noritēja aukstu sviedru straumīte.

—  Vai jūs mani uzskatāt par zagli?

—  Ja tevi tas apvaino, tad ne. Un vispār, tu taču esi mans viesis. Rādās, esmu diezgan neuzmanīgs namatēvs. Ko varu piedāvāt atspirdzinājumam?

—  Ko jūs gribat no manis, mister?

—  O, līdz tam mēs vēl nokļūsim. Jā, vēl nokļūsim. Bet visam savs laiks, kā es parasti saku. Zinu, kāda apetīte ir jauniem zēniem, pats kādreiz esmu tāds bijis. — Šis jaunais viesis turklāt vēl bija tik kārns, ka Makss varētu saskaitīt visas viņa ribas zem netīrā sporta krekliņa. — Pelīt, man rādās, ka mūsu viesis ar gardu muti notiesātu pāris hamburgeru ar visu, kas tur piederas klāt.

—  Lai notiek.

Makss piecēlās, bet Pelīte izslīdēja pa durvīm.

—  Tad iedzersi kaut ko aukstu? — burvju mākslinieks atkārtoja, atverot mazu ledusskapīti. Viņam nemaz nevajadzēja redzēt, viņš tāpat zināja, ka zēns nenolaiž acis no durvīm.—Protams, tu vari aizmukt,—viņš nevērīgi teica, salūkojis pepsikolas pudeli. — Nauda tavā labās kājas zābakā daudz vis to nenoberzīs. Vai arī tu vari atslābināties, mierīgi paēst kā cilvēks un aprunāties ar mani?

Luks pārdomāja abus variantus. Viņa vēders burkšķēja. Ielaizdamies kompromisā, viņš pievirzījās tuvāk. — Ko jūs gribat?

—  Tā vienkārši papļāpāt ar tevi, — Makss atbildēja, ielejot pepsikolu glāzē ar ledu. Luka acīs kaut kas pazibēja— un tūlīt pat izzuda, bet brīnumdaris nedaudz sarauca pieri. Tad redz, kā, viņš nodomāja, un mute sašķiebās grimasē. Redz, cik viss iznācis slikti. Cenzdamies dot zēnam zīmi, ka var būt mierigs par «tamlīdzīgiem tīkojumiem», Makss pasauca Liliju.

Viņa parādījās aiz tumšsarkana zīda aizkara. Tāpat kā Makss, viņa bija ģērbusies garā mājas tērpā. Tikai viņai tas bija maigi rožainā krāsā, apmalots spalvām tāpat kā rītakurpes augstiem papēžiem. Lilija smalkas «Chanel» smaržas vilnī viegli pārgāja pāri izmētātajiem paklājiņiem. >

—  Mums ir viesi, — viņai bija diezgan asa, izsmejoša balss.

—  Jā, Lilij, mana dārgā, — Makss saņēma viņas roku, pacēla pie lūpām un mirkli paturēja. — Iepazīstieties, tas ir Luks Kelahans; Luk, tā ir mana nenovērtējamā asistente un dievinātā draudzene Lilija Beitsa.

Luks ar pūlēm norija cieto kamolu kaklā. Tādu kā šī sieviete zēns nekad nebija redzējis. Likās, viņa visa sastāv no smaržas un gaismas. Acis un mute bija brīnumaini izkrāsotas. Lilija smaidīja, nolaidusi neiespējami garas skropstas.

—  Priecājos iepazīties ar tevi, — un viņa piekļāvās Maksam, kurš apņēma viņas vidukli.

—  Kundze.

—  Mums ar Luku kaut kas jāapspriež. Liecies gulēt, negaidi mani.

—  Tas nekas.

Viņš to vieglītēm noskūpstīja, bet ar tādu maigumu, ka Lūkam sāka degt vaigi. Zēns strauji novērsa acis.

—  Je t'aime, ma belle[1]

—  Ak, Maks! — franču valoda vienmēr līdz sirds dziļumiem saviļņoja Liliju.

—  Mazliet pagūli, — viņš pačukstēja.

—  Labi, — bet viņas acis tam teica— gaidīšu.— Bija patīkami iepazīties ar tevi, Luk.

—  Kundze, — tas atkal izdvesa, tikai Lilija jau bija nozudusi aiz sarkanajiem aizkariem.

—  Brīnišķīga sieviete, — noteica Makss, sniedzot Lūkam glāzi ar pepsikolu. — Nezinu, ko mēs ar Roksanu iesāktu bez viņas. Vai nav tiesa, ma petite[2]?

—  Tēti! — sašutumā iesprauslodamās, Roksana izlīda no aizkaru apakšas un izslējās taisni. — Es sēdēju tik klusi, ka pat Lilija mani nepamanīja.

—  Bet es tevi saodu, — brīnumdaris smaidot pabungāja ar pirkstu viņai pa degunu. — Tavs šampūns. Tavas ziepes. Krāsainie zīmuļi, ar kuriem tu zīmēji.

Roksana saviebās un devās uz priekšu, šļūkājot basajām kājām pa grīdu.

—  Tu vienmēr visu zini.

—  Un vienmēr zināšu, kad mana mazulīte būs kaut kur blakus. — Viņš to pacēla un apsēdināja sev uz ceļgala.

Luks pazina meiteni no izrādes, lai gan tagad pirms gulēšanas tā bija ģērbusies garā mežģīņu naktskreklā. Spožie, ugunīgie mati izlaisti vaļā un sniedzās līdz pašam viduklim. Kamēr Luks dzēra savu pepsikolu, viņa apvija roku tēvam ap kaklu un blenza uz viesi platām, jūraszaļām acīm.

—  Liekas, viņš ir dusmīgs, — Roksana beidzot nolēma, bet brīnumdaris sāka smieties un noskūpstīja meiteni uz deniņiem.

—  Esmu pārliecināts, ka tu kļūdies.

Roksana pārdomāja, tad atmaiga.

—  Liekas, viņš varētu būt dusmīgs.

—  Tas būtu daudz pareizāk. — Viņš meiteni pārsēdināja uz zviļņaun ar plaukstu pieglauda tās matus.— Tagad pieklājīgi sasveicinies.

Viņa atmeta galvu, pēc tam to pielieca kā maza karaliene pieņemšanā.

—  Sveicināts!

—  A, sveika! — «Puņķainā nejaucene,» Luks nodomāja un tūlīt pat pietvīka sarkans: viņam ieburkšķējās vēders.

—  Domāju, tev viņš jāpabaro, — Roksana teica tādā tonī, it kā Luks būtu bezpajumtes suns, kas pieķerts kašājoties atkritumu kastē.—Bet es nezinu, vai viņš jāpatur šeit.

Netikdams gudrs, dusmoties vai smieties, brīnumdaris viegli uzšāva skuķim pa dibenu:

—  Ej gulēt, vecenīt.

—  Vēl vienu stundiņu, nu, lūdzu, tētuk!

Viņš pašūpoja galvu un pieliecoties' noskūpstīja viņu.

—  Bonne nuit, bambine![3]

Viņa sarauca pieri, un starp uzacīm ievilkās maza, vertikāla grumbiņa.

—  Kad izaugšu liela, es negulēšu cauru nakti, ja negribēšu.

—  Un baidos, ne reizi vien. Bet'pagaidām… — Viņš parādīja uz aizkaru pusi.

Roksana uzmeta lūpu, taču paklausīja. Aizgājusi līdz aizkaram, viņa atskatījās pār plecu:

—  Tomēr es tevi mīlu.

—  Un es tevi, — Maksam dziji iekšienē, kā allaž, sāka pulsēt karsti pukstieni. Viņa bērns. Vienīgais, ko viņš radījis bez kādiem trikiem vai ilūzijām. — Viņa aug, — viņš nomurmināja savā nodabā.

—  Nieki! — Luks nosprauslojās pepsikolas glāzē. — Viņa vēl ir bērns.

—  Esmu pārliecināts, ka tādam pieaugušam un pieredzējušam cilvēkam kā tu tā arī jādomā, — šis sarkasms izskanēja tik patīkami, ka Luks to palaida gar ausīm.

—  Bērni ir skabarga pakaļā.

—  Sirdī — jā, pie tam ļoti bieži, — Makss pārlaboja, apsēzdamies iepriekšējā vietā. — Bet es ne reizi neesmu sastapis bērnu, kas man sagādātu neērtību kādā citā ķermeņa daļā.

• >

—  Viņu dēļ iziet tik daudz naudas, vai tad ne? — Zēna vārdos bija jūtams senu aizvainojumu rūgtums. — Viņi visu laiku pinas pa kājām. Visbiežāk bērni rodas tāpēc, ka pieaugušajiem nav bijis laika padomāt par sekām.

Makss paņēma savu brendija glāzi un ar pirkstu pieglauda ūsas.

—  Interesanta filozofija. Kādreiz mēs apspriedīsim to sīkāk. Bet šovakar… A, tur arī tavs mielasts.

Luks apmulsis pavērās uz durvīm. Tās bija ciet. Viņš neko nedzirdēja. Tikai pēc brīža atskanēja soļu švīksti un viens straujš klauvējiens. Ienāca Pelīte ar brūnu turzu rokās. Uz papīra jau bija izplūduši tauku plankumi. No smaržas Luka mute pildījās ar siekalām.

—  Paldies, Pelīt! — ar acu kaktiņu Makss ievēroja, ka Luks tik tikko valdās, lai nemestos virsū šai turzai.

—  Tu vēlies, lai es palieku šeit? — Pelīte pavaicāja, noliekot turzu uz maza, apaļa galdiņa zvilnīša priekšā.

—  Nē, nevajag. Tu droši vien esi noguris.

—  Tā gan. Nu tad — arlabunakt!

—  Arlabunakt! Lūdzu, — Makss uzaicināja Luku, kamēr Pelīte vēra aiz sevis ciet durvis. — Ķeries klāt!

Luks tūlīt iebāza roku turzā un izvilka hamburgeru. Izlikdamies, ka nemaz nav tik izsalcis, zēns lēni iekoda tajā, bet tad jau, vairs nerodot spēku valdīties, vienā mirklī norija atlikumu. Makss atzvila krēslā un puspievērtām acīm sūca brendiju.

Puika ēd kā jauns vilcēns, viņš domāja, kamēr Luks stūķēja iekšā otru hamburgeru un ceptus kartupeļus. Izsalcis, Makss sprieda, pēc ļoti daudz kā izsalcis. Makss lieliski zināja, ko nozīmē ciest badu — pēc itin daudz kā. Viņš uzticējās savām izjūtām, ticēja tam, ko prata izlasīt zēna acīs aiz spītīgā izaicinājuma. Tāpēc viņš tam dos iespēju pamieloties.

—  Es te nācu pie dažiem slēdzieniem, — Makss mierīgi teica. — Zini, kādiem?

Luka mute bija piebāzta, tāpēc viņam laimējās tikai izdvest «hmm».

—  Domāju, tu nezini. Nu, ja vēlies, es pastāstīšu. Tu esi aizbēdzis no mājām un jau diezgan ilgu laiku ceļo tā.

Luks norija kumosu, atraugājās.

—  Te nu jums nav taisnība. Maniem senčiem ir ferma dažas jūdzes no šejienes. Es tikai ierados pavizināties ar karuseli.

Makss atvēra acis. Tajās bija jūtams spēks un kaut kas tāds, no kā tas kļuva vēl varenāks. Gluži vienkārši labestība.

—  Nemelo man. Ja gadās, tad citiem, bet man — nevajag. Tu aizbēgi,—viņš kustējās tik ātri, ka Luks nepaspēja atraut roku, kad tās locītavā iecirtās brīnumdara pirkstu dzelzs knaibles. — Bet tagad pasaki man — ko tu atstāji mājās? Varbūt māti, tēvu, vecīšus ar salauztām sirdīm?

—  Es jums jau stāstīju… — Bet lūpas nez kāpēc atteicās atkārtot melīgos paskaidrojumus, kurus viņš tik viegli stāstīja citiem. Tas viss šo acu dēļ, viņš panikā nodomāja. Kā afišā, acis, kas raugās tieši tevī un redz visu. — Es nezinu, kas ir mans tēvs! — viņš izgrūda šo atzīšanos, bet viņa augums sāka drebēt aiz kauna un niknuma. — Domāju, arī pati viņa nezina. Viņai vienalga. Var būt, ka viņai arī žēl, ka es aizbēgu, tāpēc, ka tagad nav neviena, ko aizsūtīt pēc pudeles vai piespiest zagt, ja viņai beigusies nauda. Bet tas mēsls, ar kuru viņa dzīvo… tas, saprotams, tagad bēdīgs, ka nav neviena, ko dauzīt… — Viņš nepamanīja, ka acīs sariesās asaras. Bet arvien vairāk juta šausmas, kas pielēca kā pūķis un ar ķetnu aizžņaudza viņa. kaklu. — Es tur negribu atgriezties. Goda Dieva vārds, es jūs nogalināšu, ja gribēsit sūtīt mani atpakaļ!

Maksa roka uz Luka dilba atslāba. Viņš juta šo sāpi gandrīz kā pats savu šajā vecumā.

—  Šis cilvēks sita tevi.

—  Ja spēja noķert. — Pat tas skanēja kā izaicinājums. Asaras pamirdzēja un nožuva.

—  Bet varas vīri?

Luks sašķobīja lūpas. — Visi ir mēsli.

—  Jā, — Makss nopūtās. — Tātad tev neviena nav?

Puika uzrāva zodu ar tikko manāmo bedrīti.

—  Es esmu pats par sevi.

Lieliska atbilde, Makss nodomāja.

—  Un kādi tavi plāni?

—  Es dodos uz dienvidiem, uz Maiami.

—  Mmm, — Makss saņēma Luku ari aiz otras rokas un pagrieza viņa plaukstas ar delnām uz augšu. Sajutis, ka zēns saspringst, mags pirmo reizi izrādīja nepacietību.

—  Vīrieši mani seksuālā ziņā neinteresē, — viņš asi izmeta.

—    Un, pat ja interesētu, es nepazemotos tiktāl, lai pavedinātu bērnus. — Luks pacēla acis, un tajās Makss ieraudzīja kaut ko tādu, ko divpadsmitgadīgajiem vēl nevajadzētu zināt. — Tas cilvēks, vai viņš par tevi ņirgājās vēl kā citādi?

Luks aši papurināja galvu, aiz pazemojuma viņš nespēja pateikt ne vārda.

Bet kāds tomēr to darījis, Makss sevī nosprieda.. Vai ari to mēģinājis. Taču tas viss pagaidīs, kamēr radīsies uzticēšanās.

—  Tev ir labas rokas, ātri, kustīgi pirksti. Tavam vecumam lieliska laika izjūta. Es varu rast iespēju, kā likt lietā visas šīs īpašības, palīdzēšu tev tās attīstīt, ja tu vēlies strādāt man.

—  Strādāt? — Luks pat nepazina to sajūtu, kas pēkšņi modās kaut kur viņa dvēseles dziļumos. Bērna atmiņa bieži ir īsa, bet viņš jau tik sen bija šķīries no šīm cerībām. — Kas man būs jādara?

—  Gan šis, gan tas, — Makss atkal apsēdās un pasmaidīja. — Varbūt tu vēlēsies iemācīties dažus trikus, jaunais Luk. Pēc pāris nedēļām mēs tieši dosimies uz dienvidiem. Tu varēsi atstrādāt par savu istabu un ēdienu un, ja būsi pelnījis, saņemsi arī nelielu algu. Protams, man nāksies tevi palūgt kādu laiku atturēties no svešiem makiem. Bet, kas attiecas uz visu pārējo, domāju, ka mani noteikumi tevi apmierinās.

Lūkam sažņaudzās krūtis. Bet izelpojis viņš saprata, ka gluži vienkārši pats aizturējis elpu.

—  Vai tad es piedalīšos arī izrādēs?

Makss atkal pasmaidīja.

—  Var gadīties arī, ka ne. Toties tu palīdzēsi uzstādīt un nojaukt dekorācijas. Un tu kaut ko iemācīsies, ja tev ir nepieciešamās spējas. Patiesībā es domāju, ka tu varēsi daudz ko iemācīties.

Protams, tās bija lamatas. Mūžīgi visapkārt vienīgi lamatas. Luks domās apsvēra negaidīto priekšlikumu no visām pusēm, kā ceļinieks aplūko uz ceļa guļošu čūsku.

—  Es par to padomāšu.

—  Tas ir prātīgs lēmums, — Makss piecēlās, atstājot uz galdiņa savu tukšo glāzi. — Kādēļ lai tu nepaliktu šeit pa nakti? Bet no rīta mēs atgriezīsimies pie šīs sarunas. Iešu, dabūšu tev gultasveļu, — Makss noteica un, atbildi nesagaidījis, izgāja.

Varbūt tās tiešām ir lamatas, sprieda Luks, grauzdams nagus. Bet pagaidām nav saprotams, kas te par āķi. Un cik vareni, vienkārši lieliski būtu kaut reizi pagulēt zem jumta, ar pilnu vēderu. Viņš atlaidās guļus, domās taisnodamies, ka tikai pārbauda, vai šeit ir ērti. Bet viņa acis tūlīt aizvērās. Sveču mirgojošā gaismā viss bija tik iemidzinošs.

Mugura vēl joprojām sāpēja, tāpēc viņš pagriezās uz sāniem. Bet, pirms atkal aizvēra acis, zēns nopētīja, cik tālu no viņa līdz durvīm — gadījumam, ja nāksies ātri laisties no šejienes projām.

Viņš varēs aizbēgt ari rīt, Luks pats sev teica.

Neviens nepiespiedīs viņu palikt. Vairs neviens nespēs piespiest viņu darīt to, ko viņš negrib.

Ar šo domu viņš aizmiga. Viņš nedzirdēja, kā atgriezās Makss ar tīru palagu un spilvenu. Nejuta, kā brīnumdaris viņam nomauca zābakus un nolika tos blakus zvilnim. Viņš pat neko nenomurmināja, nepagriezās, kad tas pacēla viņa galvu un maigi nolaida to uz spilvena ar linu spilvendrānu, kas mazliet smaržoja pēc ceriņiem.

—  Es zinu, no kurienes tu esi atnācis, — Makss nomurmināja. — Interesanti, kas tevi tālāk gaida?

Vēl mirkli viņš noskatījās uz guļošo zēnu; stingri sejas panti, kā aizsardzībai dūrē sažņaugta roka, rāmi elpojošas, vārgas krūtis kā pie galīga novājējuma.

Viņš atstāja Luku guļot un devās viņu gaidošās Lilijas siltajos apskāvienos.

2

Luks modās pamazām. Sākumā viņš dzirdēja putnu čivināšanu laukā, tad sajuta saules siltumu uz sejas. Pussnaudā viņam likās, ka saules stari ir zeltaini, valkani un saldi kā medus. Pēc tam viņš sajuta kafijas smaržu un nobrīnījās: kur es atrodos?

Tad viņš atvēra acis, ieraudzīja meiteni un atcerējās visu.

Viņa stāvēja starp apaļo galdiņu un zvilnīti, uz kura viņš bija izlaidies. Sakniebusi lūpas un nedaudz atmetusi galvu, tā raudzījās uz viņu. Meitenes acis bija spožas un ziņkārīgas — bet nemaz neizskatījās draudzīgas.

Luks pamanīja, ka tās virsdegune nosēta ar vasarraibumiņiem. Vakarā viņš tos nebija redzējis — ne meitenei uzstājoties, ne vēlāk, sveču gaismā.

Luks ieskatījās meitenei acīs tikpat piesardzīgi, kā raudzījās viņa pati, un lēnām aptaustīja ar mēli zobus. Viņa zoba suka bija palikusi audekla mugursomā, kuru viņš nospēris, un tas viss bija paslēpts kaut kur krūmos gadatirgus tuvumā. Luks ļoti rūpējās par saviem zobiem un bija pieradis tos tīrīt ik dienas. Tās bija tiešas sekas viņa paniskajām bailēm no zobārsta, īpaši no tā, pie kura reiz viņu bija aizvedusi māte pirms trim gadiem. Viņš vēl līdz šim brīdim atcerējās tā daktera pēc džina smirdošo elpu un cietām, melnām spalvām klātos pirkstus.

Lūkam gribējās iztīrīt zobus, vienā malkā norīt karstu kafiju un palikt vienam.

—  Sasodīts, uz ko tu skaties?

—  Uz tevi, — viņa tieši bija domājusi to sabūdzīt un jutās nedaudz sarūgtināta, ka viņš pamodies, pirms viņa paspēja to izdarīt. — Tu esi tik vājš. Lilija teica, ka tev esot skaista seja, bet tā raugās ļauni uz mani.

Viņš izjuta netīksmes vilni un vēl bija apmulsis, ka brīnišķīgā Lilija viņu nosaukusi par skaistu. Par pašu Roksanu viņam vairs nebija nekādu šaubu. Viņa patēvs šo skuķi būtu nodēvējis par «pirmās klases kuci». Protams gan, Luks nevarēja atcerēties nevienu pašu sievieti, kuru Als Kobs neuzskatītu par šādas vai tādas klases kuci.

—  Bet tu esi vāja un neglīta. Dabūji?

—   Es šeit dzīvoju, — viņa pašpārliecināti atgādināja. — Un, ja tu man nepatiksi, es palūgšu tēti, lai viņš tevi padzen.

—  Bet es uz to uzdiršu!

—   Fui, tā nedrīkst izrunāties, — viņa klīrīgi nospurcās, tēlojot īstu lēdiju. Vismaz viņai pašai tā likās.

—  Nu nē. — Iespējams, ja viņš liks svilt šās eņģeļa austiņām, šī aizvāksies no šejienes.—Man līdz p…—āre, kā nedrīkst izrunāties.

' —Jā? — viņa ieinteresēta pieliecās zemāk. — Bet ko nozīmē «līdz p…»?

—   Kungs tētīt! — viņš izrīvēja ar delnām acis un uzslējās sēdus. — Tu aizvāksies no manis vai ne?

—   Es gan zinu, kā būt pieklājīgai. — Ja viņa patiesi būs pieklājīga, Roksana domāja, varbūt viņai izdosies izpētīt, ko nozīmē šis jaunais vārds. — Es šeit esmu saimniece, tāpēc tūlīt iedošu tev tasīti kafijas. Es to jau uzvārīju.

—  Tu? — Viņam nepatika, ka nebija dzirdējis, kā Roksana šeit rosījusies.

—  Tas ir mans darbs, — viņa svarīgā gaitā devās pie plīts. — Tētis un Lilija no rītiem ilgi guļ, bet man ilgi gulēt nepatīk. Es vispār ļoti maz guļu. Kopš pašas bērnības. Tas ir metabolisms, — viņa paskaidroja, izgaršojot vārdus, ko viņai iemācījis tēvs.

—  Jā. Pareizi. — Luks vēroja, kā viņa lej kafiju ķīniešu tasītē. Droši vien pēc garšas draņķīga, viņš nodomāja un ar nepacietību gaidīja, kad varēs to šai paziņot.

—  Krējumu un cukuru? — šos vārdus viņa nodziedāja kā labvēlīga stjuarte.

—  Pavairāk gan to, gan to.

Tā viņa arī izdarīja, bet tad, izbāzusi mēles galiņu, pārnesa līdz malām pilno tasīti uz galdiņu. — Pēc tam, brokastīs, tu varēsi vēl padzerties apelsīnu sulu. — Lai gan šis puika viņai ne visai patika, tomēr Roksana izjuta prieku, tēlojot viesmīlīgu namamāti, un iedomājās pati sevi vienā no Lilijas garajām zīda kleitām cilpojot augstpapēžu kurpēs. — Es sataisīšu sulu pēc savas receptes.

—  Lieliski! — Luks jau bija gatavojies saviebties no pirmā malka un jutās pārsteigts, kad kafija nemanāmi ieslīdēja rīklē. Tā bija mazliet par saldu, pat pēc viņa

prasībām, bet nekad mūžā viņš vēl nebija dzēris garšīgāku kafiju. — Ļoti garda, — viņš noburkšķēja, un Roksana viņu tūlīt apveltīja ar ātru, gluži sievišķīgu smaidu.

—  Man ir īpašs talants vārīt kafiju. Visi to saka. — Viņa ņipri sabāza maizes šķēlītes tosterā, pēc tam atvēra ledusskapi. — Bet kāpēc tu nedzīvo kopā ar savu tēti un mammu?

—  Tāpēc, ka negribu.

—  Bet tev tas jādara, — viņa uzstāja. — Pat ja tu negribi.

—  Ne velna, man nav tas jādara. Turklāt vēl man nav tēva.

—  Ā-ā, — viņa saknieba lūpās. Lai gan viņai bija tikai astoņi gadi, viņa jau zināja, kā tādas lietas gadās. Roksana pati bija zaudējusi māti tik sen, ka pat neatcerējās viņu. Lilija pilnīgi aizpildīja radušos tukšumu, tā ka šo agro zaudējumu meitene neizjūta. Bet doma, ka var dzīvot bez tēva, vienmēr apbēdināja un biedēja viņu. — Viņš saslima vai gadījās avārija?

—  Nezinu, un es par to nospļaujos. Pietiks par to.

Jebkurā citā situācijā no asā toņa viņai būtu sabojājies

garastāvoklis. Toties šobrīd viņa pat izjuta simpātijas. — Bet kas tev izrādē patika vislabāk?

—  Nezinu. Kāršu triki bija satriecoši.

—  Es arī protu vienu triku. Varu tev parādīt. — Viņa rūpīgi salēja sulu augstās kristāla glāzēs. — Pēc brokastīm. Tagad aizej, rau, tur uz vannasistabu un nomazgā rokas, tāpēc ka gandrīz viss jau ir gatavs.

Viņam daudz vairāk gribējās iztukšot savu pūsli, tāpēc viņš aizgāja, uz kurieni Roksana parādīja ar roku, un aiz sarkaniem aizkariem atrada vannasistabu ar tualeti. Tur jautās sievietes smarža, bet tas nebija smagais, uzbāzīgais smārds, kas brīžiem kā šlepe vilkās nopakaļ viņa mātei, bet saldi, dārgi dāmu aromāti.

Uz pārliktņa, kas norobežoja nelielu dušas kabīni, karājās zeķes; tualetē uz ūdens tvertnes gulēja izšūta salvetīte, bet uz tās— ziediem izrakstīta kārbiņa ar pūderi un liela, rožaina pūderslotiņa. Stūri karājās plauktiņš, piekrauts pilns ar pudelītēm, podiņiem un tūbiņām.

Rīki padauzām, Kobs būtu teicis, bet Luks nodomāja, ka tas viss ir ļoti jauki un tieši tā, juku jukām, kā dārzos, kas pagadījusies viņa klejojumu laikā, kur kopā savvaļā auga gan puķes, gan nezāles.

Ar visu nekārtību istabā valdīja ideāla tīrība. Tas viss, Luks saprata, mazgājoties siltajā ūdenī, pārsteidzoši atšķīrās no netīrās vannasistabas netīrajā dzīvoklī, no kura viņš bija aizbēdzis.

Nespēdams novaldīties, viņš iebāza degunu aptieciņā. Tur atradās vīriešu tualetes piederumi. Bārdasnazis, skūšanās krēms, losjons. Vēl tur bija jauna zobu suka neatvērtā kartona kastītē. Bailes no zobu caurumiem izrādījās stiprākas par vainas sajūtu, tāpēc viņš to atvēra un iztīrīja zobus.

Tikai izejot no vannasistabas un domājot, vai tagad viņam nenoriskēt un neizpētīt visu vagoniņu, viņš atcerējās savus zābakus.

Luks ielidoja atpakaļ istabā kā viesulis, panira zem galda un pārbaudīja savu krātuvi.

Mierīgi, kā karaliene uz troņa, Roksana sēdēja uz atlasa spilventiņa un dzēra sulu.

—  Kāpēc tu glabā naudu zābakā, ja tev ir kabatas?

—  Tāpēc, ka tā ir drošāk. — Zābaks viņu nebija pievīlis, viss atradās vietā. Viss līdz pēdējam dolāram, Luks atvieglots atzīmēja. Viņš apsēdās savā vietā un paskatījās uz priekšā stāvošo šķīvi. Uz tā gulēja grauzdiņš, biezā kārtā apziests ar zemesriekstu sviestu, apliets ar kaut ko medum līdzīgu un apkaisīts ar kanēli un cukuru. Grauzdiņš bija sagriezts divos kārtīgos trijstūros.

—  Tas ir ļoti garšīgi, — viņam apgalvoja Roksana, graciozi nokožot mazus gabaliņus no sava grauzdiņa.

Luks vienā kampienā nokoda viena trijstūra pusi un bija spiests piekrist. Kad viņš norija pēdējo drupatu, meitene atkal pasmaidīja.

—  Es sataisīšu vēl.

Pēc stundas iznākot no aizkara otras puses, Makss ieraudzīja, ka viņi sēž blakus uz zvilnīša. Viņa mazulītei blakus gulēja neliela banknošu kaudzīte, bet viņa pati ar pieredzējušu roku izmeta uz galda pa trim kārtīm.

—  Nu, kur tad ir dāma?

Luks atsvieda matus no acīm, saminstinājās, tad uzsita pa centrālo kārti.

—  Vellos, es zinu, ka tagad tā ir šeit!

Roksana apgrieza kārti un pašapmierināti ieķiķinājās, bet viņš atkal nolamājās.

—  Roksij! — Makss teica, pieejot viņiem klāt. — Tas ir ļoti rupji — aptīrīt viesus.

—  Tēti, bet es viņam teicu, ka «Trīs kārtis» — tā ir spēle vientiešiem! — Kā pats nevainības iemiesojums Roksana staroja iepretī tēvam. — Bet viņš neklausīja.

Burvju mākslinieks iesmējās un iesita knipi pa viņas zodu.

—  Mazā blēde. Kā gulēji, Luk?

—  Labi. — Mazās nelietes dēļ viņš bija zaudējis veselus piecus zaļos. Tas bija pazemojoši.

—  Un es redzu, ka tu esi pabrokastojis. Ja esi nolēmis palikt, es tūlīt aizvedīšu tevi pie Pelītes. Viņš tev iedos darbu.

—  Nebūtu slikti, — Luks bezrūpīgi piekrita. Kad ļaudis saprot, ka tu uztraucies, tie cenšas tev visādā veidā sariebt vēl vairāk. — Uz pāris dienām, lai notiek!

—  Brīnišķīgi. Sāksim ar bezmaksas mācību stundu,— Makss apklusa, ielejot sev kafiju, paoda to, apmierināti nokrekstējās un iedzēra malku. — Nekad nespēlē uz naudu ar profesionāļiem, ja tikai necenties paspēlēt. Tev vajadzīgas kādas drēbes?

Lai gan Luks nesaprata, kā var tīšuprāt censties paspēlēt, viņš nolēma atturēties no komentāriem.

—  Man ir šādi tādi lanckari.

—  Tad viss kārtībā, vari aiziet tiem pakaļ. Pēc tam sāksim.

Šāda zēna, kā Luks, dzīves priekšrocība bija tā, ka neko labu viņš negaidīja. Citam šajos jaunajos karnevāla apstākļos jau būtu rēgojušies kaut kādi brīnumaini notikumi, piedzīvojumi vai arī pārsteidzošas iepazīšanās. Bet Luka dzīves pieredze viņam teica apmēram tā: labā parasti mēdz būt mazāk, nekā esi gaidījis, bet sliktā vairāk, nekā spēj pieņemt.

Tāpēc, sākot strādāt kopā ar klusētāju Pelīti, viņš pildīja visus norādījumus bez sūdzībām vai apspriešanas. Viņi kaut ko pārvietoja, cēla, nolaida, tīrīja, krāsoja, atkal pārvietoja. Pelīte runāja maz, un arī Luks savas domas un novērojumus paturēja sevī.

Karnevāla dzīvi nevar saukt par burvīgu, viņš nosprieda. Drīzāk otrādi — tā bija netīra un sviedraina. Gaiss cepta ēdiena, lēta odekolona un nemazgātu ķermeņu asu smaku piesātis. Krāsas, kas naktī likās ļoti spilgtas, dienā izskatījās blāvas. Straujie karuseļi, apburoši zem zvaigžņotajām debesīm, karstajā vasaras saulē šķita spocīgi, nolietoti un pat bīstami.

Ja runātu par piedzīvojumiem… to nebija, nācās līdz mirdzumam berzt melno, garo treileru vai palīdzēt Pelītem mainīt pikapa vilcējam «čivi» aizdedzes sveces.

Galva un pleci zem motora pārsega, mazās ačeles piemiegtas, gandrīz aizvērtas — Pelīte ieklausījās tukšgaitā strādājošā dzinēja troksnī. Viņš varēja sev zem deguna burkšķēt vienkāršu melodiju vai ari krekšķot kaut ko labot mašīnā.

Luks trinās blakus, mīņādamies no vienas kājas uz otru. Karstums bija briesmīgs. Pat izbalējušais lakatiņš, ko viņš bija apsējis ap galvu, pamazām samirka sviedros. Viņš ne velna nesaprata no mašīnām un pārāk arī nevēlējās saprast: tik un tā mašīnu vadīt viņam vēl daudzus gadus nenāksies. Tāpēc viņu kaitināja tas, kā Pelīte murmina un kaut ko ķimerē motorā.

—  Man liekas, tas darbojas normāli.

Pelīte atvēra acis un pamirkšķināja. Viņš viss nosmērējies ar mašīneļļu — taukainas strīpas uz sejas, apaļas kā mēness; nozieķēts arī baltais maisveida sporta krekliņš. Viss bija pavisam vienkārši Pelītes debesīs.

—  Tu nedzirdi, — viņš iebilda zēnam, tad atkal aizvēra acis. Pēc tam viņš vēl kaut ko pielaboja ar tik maigu kustību kā iemīlējies vīrietis, kas paved nevainīgu meiteni. Motors atbildot sāka murrāt.

—  Gudriniece, maziņā, — milzis pusčukstus noteica.

Pelītes pasaulē nebija nekā brīnumaināka, vilinošāka

par labi saeļļotu mašīnu.

—  Ak Jēziņ, tas taču ir stulbs kravas vāģis!

Pelīte atkal atvēra acis, bet tagad tajās staroja smaids. Viņam tikko bija palikuši divdesmit; auguma un lēno manieru dēļ citi bērneļi pilsētiņā, kurā viņš uzaudzis, uzskatīja viņu par dīvekli. Tāpēc viņš neprata uzticēties vai kādu

iemīļot, bet pret Luku izjuta īpašu labvēlīgu pieķeršanos.

Viņa smaids bija tik lēnīgs un tīrs kā bērnam, un ari Luks negribot pasmaidīja.

—  Jau cauri?

—   Cauri ir, — apstiprinot Pelīte nolaida dzinēja pārsegu, izslēdza aizdedzi un ielika kabatā atslēgas. Viņš nevarēja aizmirst lepnuma sajūtu, kāda viņu pārņēma, kad Makss viņam pirmoreiz uzticēja atslēgas. — Šovakar ta jauki ripos, kad dosimies uz Mančestru.

—  Cik ilgi mēs tur būsim?

—  Trīs dienas, — Pelīte izņēma no uzlocītās piedurknes Pali Mali paciņu, sakratīja to un ar zobiem izvilka vienu cigareti, pirms piedāvāja paciņu Lūkam. Luks arī paņēma vienu ar tīši nevērigu izskatu. — Šovakar nāksies krietni padarboties. Kamēr visu iekrausim…

Luks iekarināja cigareti mutes kaktiņā un pakošļāja to, gaidot, kamēr Pelīte aizdegs sērkociņu.

—  Kāpēc tāds vīrs kā misters Novello uzstājas šitādos lētos karnevālos kā šis?

Uzliesmoja sērkociņš, un Pelīte to pielika pie savas cigaretes.

—  Ir savi iemesli, — viņš iedeva Lūkam piesmēķēt, tad atbalstījās ar elkoņiem pret mašīnu un aizdomājās, sapņojot par garu un mierīgu braucienu.

Luks, izmēģinot pirmo reizi, uzmanīgi ievilka dūmu, uzreiz aizrijās un sāka saraustīti klepot. Viņš gandrīz nosmaka un klepoja, kamēr asaras sāka plūst no acīm, bet, kad Pelīte uz viņu izbrīnīti paskatījās, mēģināja saņemt sevi rokās.

—  Es parasti smēķēju citu šķirni, — viņš nopīkstēja slābanā balsī, pirms apņēmīgi vēlreiz ievilka dūmu. Šoreiz Luks dūmus pamēģināja norīt, bet atkal aizrijās. Aukstiem sviedriem līstot, Luks saprata, ka nav viņa spēkos vairs noturēties: visas iekšas apgriezušās otrādi. Bija tāda sajūta, it kā acis izlīdušas uz pieres, bet no kuņģa cēlās smags, spiedošs vilnis.

—  Ei! Ei, mazais, — Luka zaļganā ģīmja nobiedēts, Pelīte uzsita viņam ar dūri pa muguru, bet nedaudz par stipru: no tāda sitiena zēns nokrita uz ceļiem. Kad viņš sāka vemt, Pelīte papliķēja viņam pa galvu ar savu trekno ķepu: — Nu gan! Esi slims, kas tev lēcies?

—  Vai kas noticis? — viņiem tuvojās Makss. Garām viņam atsteidzās Lilija un pietupās zemē līdzās Lūkam.

—  Ak, zelta gabaliņ, tu manu nabadziņ, — viņa murmināja, glaudot ar roku Luka muguru. — Necelies, saulīt, pagaidi, tūlīt viss pāries. — Viņa pēkšņi ieraudzīja gruzdošo cigareti, kas bija izkritusi no zēna rokas, un noklakšķināja ar mēli: — Bet kas tas tāds? No kurienes bērnam šī drausmīgā draņķība?

—  Tur es esmu vainīgs, — Pelīte nožēlojamā izskatā pavērās uz saviem zābakiem. — Es nepadomāju, kad piedāvāju viņam cigareti, Maks. Esmu vainīgs.

—  Viņam nevajadzēja to ņemt, — Makss pašūpoja galvu, skatoties, kā Luks saliecās, nolaidās uz ceļiem, atspiedās uz rokām un kā viņa augums cīnījās ar nelabuma lēkmi. — Un nu viņš par to maksā. Vēl viena mācību stunda. Ko nevar celt, to nevar nest.

—  Ai, liec mieru bērnam! — Mātes instinkta vadīta, Lilija piespieda netīro Luka seju sev pie krūtīm; viņa nāsīs iesitās «Chanel» un sviedru reibinošais mistrs. Apskaujot zēnu, Lilija nikni pavērās uz Maksu: — Tas, ka tev pašam nekad dzīvē nav sameties slikti, vēl nav iemesls, lai būtu tik nejauks.

—  Tieši tā, — Makss piekrita, slēpdams smaidu.— Lai notiek, mēs ar Pelīti atstājam viņu tavā gādībā.

—  Mēs tūlīt tevi izārstēsim, — viņa pačukstēja Lūkam. — Nāc kopā ar Liliju, saulīt. Iesim, atbalsties pret mani.

—  Man viss kārtībā, — viņš ar pūlēm pieslējās kājās, galva viņam griezās, vājums kā ar taustekļiem apvija visu augumu. Nelabums bija tik pamatīgs, ka viņš pat nejuta kaunu, kad Lilija gandrīz nēšus aizstiepa viņu at-pakaļ uz treileru.

—  Neuztraucies ne par ko, mazulīt! Tev tagad jāatlaižas un nedaudz jāatpūšas, tas arī viss.

—  Jā, kundze. — Viņš arī pats vēlējās atgulties. Varbūt tā būs vieglāk nomirt.

—  Nu nevajag mani dēvēt par «kundzi», saulīt. Sauc mani par Liliju, kā visi pārējie. — Viņa iežmiedza to padusē, atverot furgona durvis. — Liecies tieši uz zviļņa, bet es tev atnesīšu jauku, aukstu dvieli.

Ievaidējies viņš nokrita ar seju uz leju un no visas sirds dedzīgi lūdz Dievu, lai vairs nebūtu jāvemj.

—  Tūlīt, tūlīt, mazais, — drošības labad bruņojusies ar mitru dvieli un bļodu, Lilija notupās viņam blakus. Aptinusi Luka galvu, pārvilka segu pāri pierei. — Drīz vien tu jutīsies labāk, pats redzēsi. Man bija brālis, kam arī sametās slikti, kad viņš pirmoreiz uzpīpēja. — Lilija ar zēnu runāja kā ar slimnieku, klusā, nomierinošā balsī, tas dažām sievietēm tik dabiski izdodas. Un viņam jau kļuva labāk.

Viņš atbildot izgrūda tikai slābu vaidienu. Lilija kaut ko runāja tālāk, liekot mitro dvieli pie viņa sejas un kakla.

—  Tev tagad jāatpūšas. — Viņa viegli pasmaidīja, redzot, ka Luks iemieg. — Re, tā būs labāk, saulīt manu. Izgulēsi visu nelabumu.

Līdzjūtības uzplūdā viņa pieglauda Luka matus. Tie bija gari un biezi, mīksti kā zīds. Ja viņiem ar Maksu varētu būt bērns, viņa skumīgi nodomāja, tad ari tam būtu tādi mati. Viņas sirds bija pārpilna mīlas pret bērniem, bet klēpis neauglīgs.

Zēnam ir patiesi skaista seja, Lilija sprieda. Ada no saules zeltaina un maiga kā meitenei. Zem tās — stipri, smalki kauli. Un šīs skropstas. Viņa vēlreiz nopūtās. Tomēr, lai cik pievilcīgs šis zēns ari būtu un lai cik ļoti viņas dvēsele alka piepildīt savu dzīvi ar bērniem, Lilija nejutās pārliecināta, ka Makss rīkojies pareizi, pieņemot Luku savā trupā.

Viņš nebija bārenis kā Pelīte. Galu galā šim bērnam bija māte. Lai cik grūta Lilijai bijusi pašas dzīve, viņa uzskatīja par neiespējamu, ka māte nebūtu atdevusi sevi visu, lai tikai aizsargātu, dotu patvērumu, mīlētu savu bērnu.

—  Varu saderēt, ka viņa līdz neprātām mīl tevi, manu bērniņ, — Lilija nočukstēja. Viņa noklakšķināja ar mēli. — Tu tāds vājiņš, kauli un āda. Skat, kā nomocījies, sasvīdis, viss krekliņš caurcaurēm slapjš. Labi, tūlīt mēs tev to novilksim un izmazgāsim.

Viņa uzmanīgi pavilka krekliņu mugurpusē uz augšu. Viņas pirksti sastinga uz mitrā auduma. Viņai paspruka negribēts kliedziens. Luks miegā iestenējās. Lilijas acis pieplūda karstām žēluma un dusmu asarām, un viņa ātri nolaida krekliņu atpakaļ.

Makss stāvēja uz skatuves nostādītā spoguļa priekšā un atkārtoja savus trikus, kas balstījās uz roku veiklību. Viņš raudzījās ar skatītāju acīm, kā zelta monētas gan parādās, gan pazūd viņam starp pirkstiem. Makss pilnveidoja veco triku «Noslēpumainās monētas» neskaitāmas reizes, uzlabojot un slīpējot to, — tieši tāpat kā jebkuru burvju triku, kuru viņš mācījies vai izdomājis kopš tās dienas, kad pirmoreiz bija parādījies Burbonu un Sentlūisas ielas stūrī Jaunorleānā ar savu bilboku — un ķēris ar tā šķīvīšiem ātri zibošu lodīti. Toreiz viņam bija tikai saliekamais galdiņš un kartona kārba, kurā garāmgājēji meta savas monētiņas.

Viņš tās senās dienas atcerējās reti. Tagad bija veiksmīgs vīrs pāri četrdesmitiem. Bet reizēm acu priekšā parādījās tas nelaimīgais, izmisušais zēns, kāds viņš kādreiz bija. Un kādu tagad ieraudzīja Luka Kelahana veidolā.

Zēns ir spējīgs, Makss nodomāja, ar ātru pirkstu kustību sašķeļot zelta monētu divās, pēc tam trijās.

Vajag tikai nedaudz laika, rūpju un… pareizo ievirzienu. Tad no Luka kaut kas iznāks. Kas īsti, to Makss atstāja Dieva ziņā. Ja zēns vēl joprojām būs kopā ar viņiem, kad viņi nokļūs līdz Jaunorleānai, tad arī izlems.

Makss pacēla rokas augšup, sasita plaukstas, un visas monētas pazuda. Palika tikai viena, ar kuru viņš bija iesācis.

—  Manā piedurknē nav nekā, — viņš nomurmināja un nodomāja: bet kāpēc gan ļaudis tam aizvien tic?

—  Maks! — viegli aizelsusies no skrējiena caur visu gadatirgu, uz skatuvi steidzās Lilija.

Maksam vienmēr bija prieks viņu redzēt. Apžmiegtos šortos un sporta krekliņā, ar krāsotiem kāju nadziņiem, kas lūkojās ārā no putekļainajām sandalēm, uz Liliju tiešām bija vērts paskatīties. Bet, kad viņš pasniedza roku, lai palīdzētu uzrāpties uz skatuves un ieraudzīja tās seju, viņa smaids tūlīt nozuda.

—  Kas noticis? Roksana?

—  Nē, nē, — līdz sirds dziļumiem satriekta, viņa apvija ap to rokas un cieši apskāva. — Ar Roksiju viss kārtībā. Viņa kopā ar vienu strādnieku aizgāja vizināties karuselī. Bet šis zēns, Maks, šis nabaga mazais puisēns!

Tad Makss iesmējās, maigi piekļāvis viņu sev klāt.

—  Lilij, mana mīļotā, viņš ātri atlabs, lai gan pēc tam vēl ilgi pārdzīvos un kaunēsies. Bet tas viss pāries.

—  Nē, Maks, tas ir pavisam kas cits, — no viņas acīm jau ritēja asaras, tāpēc viņa piekļāva seju vīrieša kaklam. — Es noguldīju viņu uz zvilnīša, bet, kad aizmiga, gribēju novilkt viņam krekliņu. Tas bija izmircis sviedros, es gribēju, lai viņam būtu ērtāk. — Lilija apklusa un dziļi ievilka elpu, mēģinot nomierināties. — Bet viņa mugura, Maks! Viņa nabaga muguriņa! Visa vienās rētās, vecās un svaigās, ir pat pavisam nesen aizvilkušās brūces. Tās atstājusi josta vai siksna, vai Dievs to zin, kas vēl, — viņa notrausa asaras ar plaukstas virspusi. — Kāds šo zēnu šausmīgi sitis.

—  Patēvs, — Maksa balss likās mierīga. Tomēr viņš ar pūlēm valdīja uzvilnījušās jūtas. Viņam vienmēr izdevās aizgaiņāt savas briesmīgās atmiņas. Bet no dusmām un sāpēm šā zēna dēļ triku meistaram acīs satumsa. — Es nebiju domājis, ka tas viss tik nopietni. Tu uzskati, ka viņš jāaizved pie ārsta?

—  Nē, — cieši sakniebusi lūpas, viņa pašūpoja galvu.

—    Tās ir galvenokārt tikai rētas, baigas rētas. Nesaprotu, kā tā var apieties ar bērnu. — Viņa iešņukstējās, un Makss viņai pasniedza kabatlakatiņu. — Es nebiju pārliecināta, ka tu rīkojies pareizi, pieņemdams viņu šeit pie mums. Domāju, ka māte viņu meklēs, — Lilijas parasti maigās acis it kā kļuva stiklainas. — Viņa māte! — Lilija asi izgrūda.

—     Es pati ar savām rokām nožņaugtu šo kuci. Pat ja viņa to nav situsi, kā varējusi pieļaut, lai kaut kas tāds notiek ar viņas mazo puisīti?! Viņa pelnījusi, lai viņu nopērtu. Es to pati izdarītu, ja man būtu tāda iespēja!

—  Tu mana dusmu pūce! — Makss saudzīgi saņēma viņas seju plaukstās un noskūpstīja. — Ak Dievs, kā es tevi tomēr mīlu, Lilij! Par visu. Tagad aizej nomazgā seju, iedzer krietnu tasi tējas un nomierinies. Zēnu vairs neviens nesitīs.

—  Nē, nē, neviens vairs ne, — viņa pirkstiem apvija Maksa delmus. Viņas acis kļuva siltas no pārdzīvojuma, bet balss skanēja negaidīti mierīgi. — Viņš tagad ir mūsu.

Lūkam nelabums bija pārgājis, bet viņš briesmīgi samulsa, kad pamodās un ieraudzīja, ka blakus sēž Lilija un dzer tēju. Viņš gribēja kaut kā atvainoties, bet Lilija, pārtraukdama viņa stomīšanos, jautri uzsāka sarunu pavisam par ko citu un atnesa viņam tasīti buljona.

Kamēr viņš ēda, viņa stāstīja kaut ko jocīgu un gandrīz pārliecināja Luku, ka neviens nav ievērojis, kā viņš apkaunojis sevi.

Te treilerā iedrāzās Roksana.

Viņa bija no galvas līdz papēžiem klāta dubļiem, mati, ko Lilija no rīta tik kārtīgi sapinusi, — mežonīgā juceklī. Uz ceļgala — svaiga skramba, šortos ieplēsts garš caurums. Meitene stipri oda pēc dzīvniekiem. Viņa tikko bija beigusi spēlēties ar trim terjeriem no dresēto sunīšu cirka.

Lilija iecietīgi uzsmaidīja mazajai netīrelei. Visvairāk viņai patika noskatīties bērnos, tiem ēdot, vai redzēt tos nosmērējušos pēc ilgām un jautrām spēlēm svaigā gaisā.

—  Kas tā tāda? Vai tiešām mana Roksija?

Roksana skaļi noirgājās un metās pie ledusskapja, lai

iedzertu kaut ko vēsu.

—  Es vizinājos karuselī, bet pēc tam Lielais Džims ļāva man mētāt riņķus tik ilgi, cik man gribas. — Viņa vienā malkā iztukšoja vīnogu sulu, un uz netīrā ģīmīša parādījās bramanīgas purpurkrāsas ūsas. — Pēc tam spēlējos ar sunīšiem. — Viņa uzmeta skatienu Lūkam: — Vai taisnība, ka tu pīpēji cigareti un tādēļ saslimi?

Luks atvieza zobus, bet neko neatbildēja.

—  Nesaprotu, kam tas tev vajadzīgs? — viņa turpināja, tarkšķēdama kā tāda žagatiņa. — Bērniem nav jāpīpē.

—  Roksij, Roksij! — atskanot viņas balss možajiem treļiem, Lilija pielēca kājās un centās aizvest meiteni aiz aizkariem. — Tev jānomazgājas.

—  Es tikai gribu zināt…

—  Pasteidzies! Līdz izrādei nav vairs palicis daudz laika.

—  Es tikai brīnos…

—  Tu pārāk daudz brīnies. Tagad laidies prom.

Apvainojusies par to, ka viņu padzen, Roksana pa-

blenza uz Luku ar nepatiku, bet pretī saņēma tādu pašu. naidīgu skatienu. Tad viņa aši parādīja tam mēli un nozuda aiz priekškara.

Gan smieklus valdot, gan līdzjūtības mākta, Lilija pagriezās pret zēnu. Luka seja skaidri pauda niknumu un pazemojumu.

—  Nu labi. Domāju, ka mums laiks ķerties pie darba. — Viņa bija pietiekami saprātīga, lai nejautātu, kā viņš jūtas. — Varbūt tu, Luk, uzskriesi augšā, palūgsi kādam no puišiem, lai iedod tev dažus vēdekļus, un izdalīsi tos skatītājiem, kad tie sāks nākt zālē?

Viņš piekrizdams paraustīja plecus un strauji atrāvās atpakaļ, jo Lilija pastiepa pret viņu roku. Viņš gaidīja dunku. Sieviete saprata to pēc tumšā, sastingušā skatiena viņa acīs. Un ieraudzīja, kā šo skatienu nomainīja neizpratne un mulsums, kad viņa ar ātru un vēlīgu kustību sajauca zēna matus.

Neviens nekad viņam tā nebija pieskāries. Satriekts viņš skatījās uz Liliju, juzdams kaklā kamolu, nespēdams izrunāt ne vārda.

—  Nebaidies, -— Lilija klusi teica, it kā tas būtu viņu noslēpums. Luks nespēja atbildēt ne vārda.—Es taču tev nesitīšu, — viņa pārlaida plaukstu tā vaigam. — Nekad. — Viņai ļoti gribējās zēnu apskaut, bet nodomāja, ka tam vēl par agru. Atšķirībā no viņas pašas Luks taču vēl nezināja, ka tagad ir viņas dēliņš. Bet Lilija Beitsa prata nosargāt to, kas piederēja viņai. — Ja tev ko ievajadzēsies, — viņa uzmundrinot nobeidza, — nāc tieši pie manis. Saprati?

Viņš spēja vienīgi pamāt ar galvu, kad pieslējās kājās. Krūtīs viņam kaut kas žņaudza, mute bija izkaltusi. Saprazdams, ka nav vairs tālu no asarām, Luks izmetās ārā.

Tajā dienā viņš bija apguvis trīs svarīgas lietas. Makss tās droši vien būtu nosaucis par «bezmaksas mācību stundām», un visās trīs stundās apgūto Luks iegaumēja uz visiem laikiem. Pirmkārt, viņš vairs nekad nesmēķēja cigaretes bez filtra. Otrkārt, viņš sāka ienīst mazo vīzdeguni Roksanu. Un treškārt, pats svarīgākais, viņš iemīļoja Liliju Beitsu.

3

Viņi virzījās uz dienvidiem, un vasara kļuva aizvien karstāka. No Portlendas uz Mančestru, pēc tam uz 01bani, tad uz Pokipsi, kur divas dienas pēc kārtas nemitīgi lija lietus. Uz Vilksabari, pēc tam uz rietumiem no Alentaunas, kur Roksana pirmoreiz mūžā sadraudzējās ar divām sava vecuma meitenēm, dvīnēm Tesu un Trūdi. Kad viņas pēc divām dienām ar asarām un svinīgiem zvērestiem šķīrās, Roksana pirmoreiz sajuta, ka klaiņotāju dzīvei ir arī savi trūkumi.

Apmēram nedēļu viņa bozās un skuma, nomokot Luku ar savu zaudēto draudzeņu slavināšanu. Viņš no meitenes vairījās, kā tikai spēja, bet tas nācās grūti: viņi taču dzīvoja zem viena jumta.

Luks kopā ar Pelīti gulēja pikapā, bet savas maltītes lielākoties bija spiests ieturēt treilerā. Turklāt vēl Roksana nereti izsekoja, kad viņš dodas uz vannasistabu, un pēc tam uzglūnēja viņam aiz durvīm.

Tas viss notika ne jau tāpēc, ka viņš tai patiktu. Patiesībā meitene pret viņu izturējās ar noteiktu nepatiku, kuras pamatā bija dabiskas sacensības jūtas. Bet kopš tā brīža, kad tā sadraudzējās ar Tesu un Trūdi, Roksanai sāka pietrūkt sava vecuma paziņu.

Pat ja tas bija zēns.

Un tagad Roksana izturējās tieši tāpat kā jaunākās māsas pret vecākajiem brāļiem. Luka dzīvi viņa pārvērta par elli.

No Heigerstaunas līdz Vinčesterai, no turienes līdz Roanokai un Vinstonseilemai viņa neganti tam piekasījās, staigāja pa pēdām, vajāja, ne bridi nelika mieru. Ja nebūtu Lilijas, Luks viņai sadotu pretī. Bet aiz Lūkam nesaprotamiem iemesliem Lilija bija kā bez prāta mazās nelietes dēļ.

Šīs mīlestības pierādījumus viņš ieraudzīja mēģinājuma laikā Vinstonseilemā.

… Roksana vienmēr sajauc, pašapmierināti nodomāja Luks, bezdarbīgi slaistīdamies pa telti un vērodams mēģinājumu. Kaulainajai rupeklei šodien nekas neizdodas. Turklāt vēl viņa visu laiku činkst.

Neveiksmīgais mēģinājums viesa Lukā cerības. Viņš šo numuru varētu izpildīt daudz labāk nekā Roksana. Ja tikai Makss viņam mazliet dotu iespēju pamēģināt. Ja tikai Makss viņu nedaudz pamācītu. Luks jau ne reizi vien bija mēģinājis žestikulēt un skaisti celt rokas augšup vannasistabā mazā spogulīša priekšā.

Vienīgi vajadzēja, lai Roksana ar savu starojošo ģīmīti noķertu kādu neārstējamu slimību vai kļūtu par nelaimes gadījuma upuri. Ja izrādē Roksanas pietrūktu, tad viņš noteikti varētu ieņemt tās vietu.

—  Roksan, — Makss pacietīgi teica, pārtraukdams Luka pārdomas. — Tu šodien esi neuzmanīga.

—  Nē, esmu gan uzmanīga. — Viņa tūlīt uzmeta lūpu; acis pielija asarām. Meitene nevarēja ciest, ka viņu aizkavēja šai vecajā, smacīgajā teltī.

—  Maks, — pie skatuves piegāja Lilija, — varbūt ļausim viņai maznieciņ atpūsties?

—  Lilij, — Makss ar grūtībām apvaldīja uzbudinājumu.

—  Es esmu nogurusi mēģinot, — Roksana atkal činkstēja, pavērsusi uz augšu savu nelaimīgo, saraudāto seju. — Man apnicis treilers un izrādes, un viss, viss. Es gribu atpakaļ uz Alentaunu pie Tesas un Trūdēs.

—  Baidos, ka tas nebūs iespējams, — viņas vārdi aizvainoja Maksa lepnumu, bet reizē sirds dziļumos tēvā modās vainas sajūta. — Ja tu nevēlies uzstāties, tā tava pašas darīšana. Bet tad es nevaru būt atkarigs no tevis. Man nāksies tevi nomainīt.

-Maks! — Satriektā Lilija spēra soli uz priekšu, bet sastinga uz vietas, paklausīdama brīnumdara rokas kustībai.

—  Kā mana meita, — viņš turpināja, kamēr pa Roksanas vaigu ritēja vientuļa asariņa, — tu vari gražoties, cik gribi. Bet kā mana darbiniece tu mēģināsi, kad visi mēģinās. Tu saproti to?

—  Jā, tēt, — Roksana nolieca galvu.

—     Tad viss kārtībā. Tagad mums jāpārgrupējas. Noslauki asaras, — viņš saņēma meiteni aiz zoda. — Tev vajadzēs… — Pēkšņi mitējies, brīnumdaris piespieda delnu Roksanas pierei. Sirds viņam apmeta kūleni, un viņš sastinga izbīlī. — Meitene visa deg, — viņš teica svešādā balsī. — Lilij, — un Lielais Novello, neparastais burvju mākslinieks, bezpalīdzīgi pavērās uz savu mīļoto: — Viņa ir slima.

—  Ai, manu dārgumiņ, — nometusies meitenei blakus uz ceļiem, Lilija pati aptaustīja tās pieri. Zem viņas pirkstiem tā likās karsta un lipīga. — Manu mazulīt, vai galviņa sāp? Vai vēderiņš?

Divas lielas asaras nobira uz skatuves grīdas.

—  Ar mani viss kārtībā. Šeit tikai ļoti karsti. Es neesmu slima, es gribu mēģināt. Nav vajadzīgs, lai tētis mani aizstātu ar citu.

—  Ai, kas tie par niekiem! — Lilijas ašie pirksti pārbaudīja, vai nav pietūkušas mandeles. — Neviens nespēj tevi aizvietot, — piespiedusi Roksanas galvu pie sava pleca, Lilija paraudzījās augšup uz Maksu. Tas stāvēja bāls kā krīts. — Domāju, ka mums jābrauc uz pilsētu un jāatrod ārsts.

Gluži mēms Luks noraudzījās, kā Makss uz rokām aiznes šņukstošo Roksanu. Pēkšņi viņš saprata, ka piepildījusies viņa slēptākā vēlēšanās. Šīkaļa saslimusi. Varbūt viņai ir pat mēris. Pukstošu sirdi viņš izskrēja no telts un pavadīja ar skatienu putekļu mākoni, kas cēlās no pikapa riteņiem.

Varbūt viņa nomirs, pirms tie sasniegs pilsētu. No šīs domas viņš nodrebēja, viņu sagrāba panika un tūdaļ pretīga vainas apziņa. Viņa izskatījās tik bezpalīdzīgi maza, kad Makss viņu nesa ārā no telts.

—  Uz kurieni viņi aizbrauca? — Pelīte, nedaudz aizelsies, pajautāja. Viņš bija atsteidzies, izdzirdis savas mīļotās mašīnas motora rūkoņu.

—  Pie ārsta. —Luks stipri iekoda lūpā. —Roksana saslimusi.

Pirms Pelīte paspēja vēl ko pajautāt, Luks metās prom.

Viņam atlika tikai cerēt — ja Dievs tiešām ir, tad Viņš saprot, ka patiesībā Luks nevēl meitenei neko ļaunu.

Pagaja divas mokošas stundas, un pikaps atgriezās no pilsētas. Kad mašīna apstājās, Luks pieskrēja pie tās, bet sastinga, it kā apstātos sirds: Makss paņēma ļengano Roksanu no Lilijas rokām un aiznesa uz treileru.

—  Viņa… — puika sastomījās…

—   Guļ, — Lilija izklaidīgi viņam uzsmaidīja. — Atvaino, Luk, tu labāk pagaidām ej un pastaigājies. Mēs tagad laiciņu būsim aizņemti.

—   Bet… bet… — viņš neapzināti devās nopakaļ Lilijai uz treilera pusi. — Tas nozīmē, ka viņa…

—  Dažas dienas viņai klāsies tā grūtāk, bet, kad krīze pāries, ar viņu atkal viss būs kārtībā.

—   Krīze? — Luks aizsmacis nosēca. — Kungs Jēzu, atpestī mūs, tas tiešām bijis mēris.

—   Pie tam tagad vēl tik karsts laiks, — Lilija nomurmināja. — Nu, ko darīt, mēs iekārtosim viņu tik ērti, cik vien spēsim.

—  Es to negribēju! — Luks izgrūda. — Zvēru, es negribēju, lai viņa saslimst!

Lai gan Lilijas domas lidinājās kur citur, viņa tomēr apstājās pie durvīm.

—   Protams, ka ne, mans mīļais. Patiesībā man ir aizdomas, ka Roksija no Tesas un Trūdēs saņēmusi ne tikai zvērestus par mūžīgu draudzību, — viņa pasmaidīja un spēra soli iekšā treilerā. — Izskatās, no viņām dāvanai tikušas arī vējbakas.

Luks palika stāvot vaļā muti, bet Lilija aizcirta durvis viņa deguna priekšā.

' Vējbakas? Viņš te gandrīz nomira aiz bailēm, bet mazajai nekrietnelei tikušas vienīgi sasodītas vējbakas!

—   Es to varu izdarīt, — Luks stūrgalvīgi stāvēja skatuves vidū un sadrūmis vēroja, kā Makss turpina manipulācijas ar kārtīm. — Es varu izdarīt visu, ko var viņa.

—  Tu vēl neesi gatavs, lai uzstātos, — Makss izlika kārtis uz salokāmā galdiņa un zibensātrumā apgrieza tās ar mugurpusi uz augšu.

Jau trīs dienas nelaimīgā Roksana, visa klāta niezošām pūtītēm, ar augstu temperatūru gulēja gultā. Visu šo laiku jebkurā izdevīgā gadījuma Luks sāka vienu un to pašu dziesmiņu.

—  Jums tikai jāparāda man, kas jādara. — Viņš tramdīja nabaga Pelīti ar lūgumiem pastāstīt viņam, ko slēpj sevī triks ar milzīgo cepuri, bet ikreiz atdūrās pret nepārvaramu uzticības sienu. — Es dzirdēju, kā jūs teicāt Lilijai: kamēr Roksana slimo, izrādē radusies tukša vieta. Bet viņa taču nevarēs piedalīties izrādē vismaz vēl desmit dienu.

Gan šā, gan tā apsverot, kā varētu kompensēt Roksanas prombūtni ar papildu kāršu trikiem, Makss izmēģināja vienu no «Dūži virsū» variantiem.

—  Tu, Luk, tik aizkustinoši rūpējies par viņas veselību.

Piesarkdams viņš sabāza rokas dziļāk kabatās.

—  Vina nesaslima manas vainas

dē 1. — Tagad viņš par to bija gandrīz vai pārliecināts. — Un tās taču ir tikai vējbakas.

Nebūdams mierā pats ar savu roku veiklību, Makss nolika kārtis pie malas. Zēns ir diezgan saprātīgs, brīnumdaris apsvēra. Viņam var uzticēt kaut ko pavisam vienkāršu, proti, triku ar milzīgo cepuri.

—  Panāc šurp! — Luks paspēra soli uz priekšu; kad viņa acis sastapa triku meistara skatienu, tajā bija kas tāds, kas lika zēnam nodrebēt. — Zvēri! — noteica Makss zemā, pavēlošā balsī. — Zvēri pie tā, kas tu esi, un pie tā, kas kļūsi, ka nekad neizpaudīsi nevienu no mūsu mākslas noslēpumiem, kas tev tiks uzticēti!

Lūkam gribējās pasmīnēt un atgādināt Maksam, ka galu galā tie ir tikai triki. Bet viņš to nespēja. Tai visā bija kaut kas daudz lielāks, nekā viņam licies. Beidzot viņš izdvesa, un viņa balss izskanēja kā čuksti: — Es zvēru.

Vēl mirkli Makss nenolaida acis no zēna sejas, tad pamāja ar galvu.

—  Labi. Redz, kas tev būs jādara.

Viss izrādījās tik vienkārši! Kad Luks atklāja, cik tiešām vienkārši tas viss bija, viņš nobrīnījās, ka ne viņš, ne arī kāds cits neko nav pat noskārtis. Viņam bija kauns atzīties pašam sev un vēl jo vairāk Maksam, bet tagad, kad uzzināja, kā Roksana pārvērtās par trusīti, kā tā nozuda no apmetņa apakšas, Lūkam mazliet kļuva žēl, ka tie nebija īsti brīnumi.

Makss nedeva viņam laiku skumt par zaudēto naivitāti. Viņi darbojās ne mazāk par stundu, atkārtojot šo numuru. Saīsinot laiku, noslīpējot katru kustību uz skatuves, mainot tos rekvizītus, kas atbilda Roksanai, pret tiem, kas bija vajadzīgi Lūkam.

Tas bija nogurdinošs un neticami vienmuļš darbs, bet Maksu neapmierināja nekas tāds, kam mazliet pietrūka no pilnības.

—  Kādēļ jūs to visu darāt kaut kādam laucinieku pūlim? Viņiem par vienu zaļo pietiktu ar pāris kāršu trikiem un trusīti cepurē.

—  Man nepietiktu. Strādā vispirms pats sev — un tu aizvien sasniegsi kalngalus.

—  Bet jūs! Jūs taču protat darīt kaut ko tādu!… Kāpēc jums jābraukā līdzi šim lētajam karnevālam?

Ar roku pieglaužot ūsas, Makss nemanāmi savilka lūpas smīnā.

—  Pateicos par komplimentu, lai arī kādā formā tas izteikts. Bet tā ir kļūda — domāt, ka cilvēks darīs to, ko pats negribēs. Es saskatu daudz pievilcīga šādā čigānu dzīvē. Un vēl: acīmredzot tu to nezini, bet šis lētais karnevāls pieder man.

Viņš uzsvieda Lūkam pārklāju un divreiz uzsita knipi, pēc tam nokremšļojās: zēna veidols zem melnā auduma palika uz vietas.

—  Labs maga asistents nekad nepalaiž garām signālu, lai cik izklaidīgs viņš būtu.

No apmetņa apakšas atskanēja aša, pikta sprauslošana, un veidols nozuda. Luka panākumu neapbēdināts, Makss nodomāja, ka no puiša iznāks lietaskoks. Viņš, Makss, pratīs izmantot Luka darbošanās kāri, viņa izaicinošo nekaunību un vieglo aizvainojamību. Viņš izmantos visu, kas Lukā ir, bet par to sniegs zēnam mājas un izvēles iespēju.

Godīgs darījums, sprieda brīnumdaris.

—  Vēlreiz, — tiklīdz to viņš bija pateicis, Luka no aizkulisēm jau iznāca uz skatuves.

Pēc otrās mēģinājuma stundas Luks sāka domāt, kāpēc viņam tik ļoti bija gribējies piedalīties izrādē. Kad teltī ienāca Lilija, viņš jau grasījās pasacīt Maksam, kur tieši tam vajadzētu iebāzt savu burvju nūjiņu.

—  Zinu, ka nokavējos, — viņa sauca jau pa gabalu, steidzoties pie viņiem. — Šodien viss iet šķērsām.

—  Kā klājas Roksanai?

—  Temperatūra, niķojas, bet tā nekas, — tomēr Lilija rauca pieri. Varēja redzēt, ka viņa ir uztraukusies. — Man nepatīk atstāt viņu vienu. Bet tagad visi ir tik aizņemti, tāpēc es… Luk! — negaidot Lilijas seja noskaidrojās. — Mīlulīt, tu man ļoti palīdzētu, ja kādu stundiņu vai mazliet ilgāk pasēdētu ar viņu.

—  Es? — ar tādiem pašiem panākumiem tā varētu viņam piedāvāt krupju ragū.

—  Kad kāds viņai blakus, viņa aizmirst niezi un nekasās.

—  Jā, bet…—Piepeši viņam nāca apskaidrība: —Es ar prieku, bet esmu Maksam nepieciešams mēģinājumā.

—  Mēģinājumā?

Nevajadzēja būt psihologam, lai saprastu, ko Luks patiesībā domāja. Makss pasmaidīja un draudzīgi uzlika roku zēnam uz pleca. Tas jau ir progress, brīnumdarim uz mirkli iešāvās prātā. No šī pieskāriena Luks saspringa, bet tikai mirkli.

—  Iepazīsties ar mūsu laimīgās trupas jauno locekli,— Makss teica Lilijai. — Šovakar Luks uzstāsies kopā ar mums.

—  Šovakar? — Luks satraukts pagriezās tā, lai varētu redzēt brīnumdara seju. — Tikai šovakar? Vai patiesi es to visu darīju tikai viena vakara dēļ?

—  To mēs vēl izlemsim. Ja šovakar viss notiks, kā tam jānotiek, tad būs gan rītdiena, gan parītdiena. Vari uzskatīt, ka šis vakars ir tavs pārbaudes laiks. Lai kā tur būtu, mēs esam jau pietiekami mēģinājuši, tā ka esi pilnīgi brivs un vari doties izklaidēt Roksanu. — Viņš, pamirkšķinājis ar aci, noliecās pie zēna: — Tu, Luk, atkal riskēji spēlēt pret profesionāļiem. Un zaudēji.

—  Vellos, es nezinu, ko ar viņu kopā varētu darīt, —

noburkšķēja Luks, nolecot no skatuves. Lilija nopūtās,

dzirdot, kā viņš izsakās. ' i

—  Parotaļājies ar viņu, — viņa ieteica. — Un vēl, mīlulīt, ļoti lūdzu: nelamājies Roksijas klātbūtnē.

Brīnišķīgi, viņš nodomāja, lēni iziedams no telts žilbi baltajā saules gaismā. Viņš tās klātbūtnē nelamāsies. Bet viņu gan nolamās, tas ir skaidrs.

Atrāvis vaļā treilera durvis, viņš devās tieši pie ledusskapja. Kad bija sadabūjis auksto kokakolas pudeli, viņam atkal, kā agrāk, gribējās atskatīties. Luks pastāvīgi gaidīja, ka viņam kāds metīsies virsū un sitīs par to, ka uzdrošinājies aiztikt ēdienu.

Neviens viņu neaizskāra. Lūkam līdz pat šim brīdim bija kauns pašam par savu rīcību pirmās kopā ar Maksu pavadītās nedēļās laikā. Reiz viņš iegāja treilerā un ieraudzīja milzīgu kastroli ar vārītiem spageti. Neviena cita treilerā nebija. Viņš metās spageti virsū un, steigā stūķēdams iekšā, aprija tos tāpat aukstus; viņš ļāvās pieradumam, kas bija iesakņojies tik daudzu badošanās dienu laikā.

Pēc tam Luks gaidīja, ka viņu sodīs. Ka tagad viņam nedos ēst dienu vai pat divas. Tā daudzkārt bija rīkojusies viņa māte. Gatavojoties bada laikam, Luks sagādāja sviestmaizes un konfektes un noslēpa tās savā mugursomiņā.

Taču neviens negrasījās viņu sodīt. Neviens viņam pat nebilda ne vārda.

Nevēlēdamies riskēt ar savu veiksmi, Luks paņēma maizes riecienu, no pusdienām atlikušo gaļu, norija šo paštaisīto sendviču un devās pie Roksanas.

Viņš soļoja bez trokšņa — vēl viens sendienās tik nepieciešams paradums. Ieejot šaurajā priekštelpā, viņš izdzirdēja kādu šķelmīgu Džima Kročes* balādi. Roksana dziedāja līdz ar radio, čivinādama savā soprānā.

Luks ziņkārīgi pabāza galvu viņas istabā. Viņa gulēja uz muguras un skatījās griestos, bet radiouztvērējs skanēja viņai līdzās. Uz maza, apaļa galdiņa pie gultas stāvēja krūze ar sulu, glāze, dažas zāļu pudelītes un kāršu kava.

Pie sienām karājās plakāti. Lielākoties tie atveidoja ainas no cirka izrādēm, bet no kāda spodrpapīra vērās pretī Deivids Kesidijs**. Šo ieraugot, Lūkam tīri vai gribējās laist pār mēli. Tas tikai liecināja, ka visas meitenes ir pēdējās muļķes.

"Džims Kroče — amerikāņu dziedonis — bards 60. gadu beigās, 70. gadu sākumā.

"Deivids Kesidijs — popdziedonis, jaunatnes elks 70. gadu sākumā.

—  Velis, kas tas par murgu?

Roksana pacēla acis un ieraudzīja Luku. Viņa gandrīz uzsmaidīja, tik ļoti bija apnicis gulēt šeit vientulībā.

—  Kur ir murgs?

—  Tas tur, — viņš bikstīja ar kokakolas pudeli plakāta virzienā. — Kālab pie sienas esi piekarinājusi šito piņņaino neprašu?

Apmierināts ar savu humora izjūtu, Luks iedzēra no pudeles un paraudzījās uz Roksanu. Viņas baltā āda bija klāta neglītiem plankumiem un sarkanām, sakasītām pūtītēm. Ar tām nosēta arī visa meitenes seja, un Luks nodomāja, ka viņa tiešām izskatās šausmīgi. Interesanti — kā gan Lilijai un Maksam nebija pretīgi vispār atrasties viņai līdzās?

—  Ķitvainazīt, vai tu visa esi pārklāta ar tiem mēsliem, jā? Tagad tu esi līdzīga kādam briesmonim no treilera.

—  Lilija teica, ka tās ātri pāriešot un es atkal būšot skaista.

—  Tās varbūt ari pāries, — viņš pārlaboja, pasakot to ar iespējami lielākām šaubām balsī. Roksana satraukusies sarauca pieri. — Bet tu paliksi tikpat neglīta.

Viņa pat aizmirsa, cik šausmīgi niez viņas vēderiņš, un ar rāvienu piecēlās sēdus gultā.

—  Es tev uzlaidīšu vējbakas! Un tev arī būs pūtītes — itin visur, visur, pat uz mīšļa!

Luks gandrīz vai aizrijās ar kokakolu.

—  Nekas nesanāks, — viņš iesmējās. — Es jau izslimoju. Vējbakas — tā ir sīkaļu slimība.

—  Es neesmu sīkaļa! — nekas nespētu Roksanuvairāk saniknot. Pirms vēl Luks paguva aizgriezties, viņa pielēca kājās un metās viņam virsū, dauzot ar dūrēm. Pudele izlidoja viņam no rokām, atsitās pret sienu un atlēca nost, pielejot visu istabu ar kokakolu. Tas varētu būt patiesi uzjautrinoši, viņš pat sāka smieties, bet pārsteigts saprata, cik viņa ir vāra. Viņas rokas līdzinājās diviem tieviem sērkociņiem.

—  Labi, labi, — Luks līdz pat šim brīdim jutās vainīgs, ka reiz gandrīz bija novēlējis viņai nāvi, tāpēc negribēja, lai viņai uznāk lēkme. — Tu neesi sīkaļa. Bet tagad — marš, atpakaļ gultā.

—  Es esmu piekususi no gulēšanas. — Tomēr viņa ierāpās atpakaļ gultā. Luks piepalīdzēja ar visai nelaipnu pagrūdienu.

—  Nu re, paskaties uz šito nekārtību! Droši vien man būs te jāpiekopj.

—  Tu pats esi vainīgs, — viņa augstprātīgi atbildēja un apņēmīgi pievērsās logam. Šobrīd Roksana izskatījas pēc vecenītes ar bērna ķermeni. Purpinādams Luks aizgāja meklēt lupatu.

Viņš saslaucīja visas peļķes un traipus, bet Roksana joprojām nelikās par viņu zinis. Kā stratēģisks gājiens tas bija pareizs.

—  Paklau, bet es taču paņēmu savus vārdus atpakaļ, — mīņādamies no vienas kājas uz otru, Luks teica.

Viņa viegli pagriezās uz tā pusi, taču skatienā ledus nebija izkusis.

—  Tu atvainojies par to, ka nosauci mani par neglītu?

—  Es domāju, ka varu atvainoties.

Klusums.

—  Labi, labi. Vilks ar tevi. Atvaino, ka nosaucu tevi par neglītu.

Sekoja tikko manāms smaids.

—  Un vēl atvainojies, ka tu par Deividu Kesidiju teici «murgs».

Tagad pasmaidīja Luks.

—  Nekādā ziņā ne.

Roksana neapmierināti sašķobīja lūpas.

—  Nu labi, lai tā būtu, tā kā esi tikai puišelis. — Viņai patika izbaudīt savu varu, kaut vai sīkumos. Nolēmusi apbalvot Luku par paklausību, meitene pasmaidīja. Viņai bija tikai astoņi gadi, bet šajā smaidā jautās zināms spēks. Protams, viņa bija sava tēva meita. — Vai tu neielietu man sulu?

—  Labi.

Luks ielēja no krūzes sulu un pasniedza viņai glāzi.

—  Tu neesi pārāk runīgs, — pēc kāda brītiņa viņa ieminējās.

—  Toties tu esi pārāk runīga.

—     Tas tāpēc, ka man ir ko teikt. Visi saka, es esot varen gudra. — Viņai bija šausmīgi garlaicīgi. — Ja gribi, mēs varam paspēlēties.

—  Esmu pārāk pieaudzis spēlītēm.

—  Nav taisnība. Tētis teica, ka nav tādu cilvēku, kas būtu pārāk pieauguši spēlēm. Tāpēc viņi visi kā muļķīši cenšas vinnēt. «Trijās kārtīs» vai uzpirkstenīšos, bet iznākumā zaudē visu savu naudu. — Pamanījusi Luka sejā pazibējušo interesi, viņa devās triecienā: — Ja tu uzspēlēsi ar mani «makšķerēšanu», es tev iemācīšu kāršu triku.

Luks nebūtu nodzīvojis līdz divpadsmit gadu vecumam, ja nezinātu, kā jākaulējas.

—  Vispirms iemāci man triku, pēc tam es ar tevi uzspēlēšu.

—  Hm, — viņas smaids bija pašapmierināts un tikai nedaudz nevainīgāks kā sievietei, kura zina, ka vīrietis iekļuvis lamatās. — Vispirms es tev parādīšu triku, tad mēs spēlēsim. Bet vēl pēc tam iemācīšu, kā tas jādara.

Viņa paķēra no galdiņa savu kāršu kavu, kas bija savilkta ar gumijas aukliņu, un prasmīgi to sajauca. Luks ieinteresēts apsēdās uz gultas malas un uzmanīja viņas rokas.

—  Šis triks saucas «Pazaudētā kārts» Izvēlies jebkuru kārti no tām, kuras tu redzi, un nosauc to skaļi.

—  Kas tas par triku, ja es tev nosaukšu kārti? — Luks nomurmināja. Bet, kad viņa no jauna sajauca kavu, viņš izvēlējās pīķa kungu.

—  Ai, nē, tu nekādi nevari nosaukt šo kārti, — Roksana teica.

—  Vellu vellos, kāpēc nevaru? Tu teici: jebkuru kārti, kuru ieraudzīšu.

—  Bet tu nevarēji ieraudzīt pīķa kungu. Tā šeit nav — Smaidīdama viņa atkal izvērsa kavu, un Lūkam no izbrīna atvērās mute. Nolāpīts, viņš taču tikko kā redzēja kungu! Kur gan viņa to likusi?

—  Tu to paslēpi rokā!

Roksana joprojām apmierināti smaidīja.

—  Man rokā nav nekā, — nolikusi kavu sev uz ceļiem, meitene pastiepa viņam abas delnas. Tajās tiešām nekā nebija. — Labi, izvēlies jebkuru cita.

Šoreiz, stingri nenolaizdama acis no kārtīm, Luks izvēlējās kreica trijnieku. Uzsvērti nopūtusies, Roksana pašūpoja galvu.

—  Tu atkal nosauci kārti, kuras šeit nav — Viegla roku kustība, un Luks ieraudzīja, ka kreica trijnieka nav, bet pīķa kungs atgriezies iepriekšējā vietā. Sapīcis viņš mēģināja atņemt kavu, bet Roksana ātri pacēla kārtis virs galvas.

—  Es neticu, ka tās ir parastas kārtis!

—  Maģija top par maģiju tieši tāpēc, ka ļaudis netic, — meitene nopietni nocitēja savu tēvu. Viņa ātri sajauca kārtis, pēc tam izlika tās uz gultas ar zīmējumiem uz augšu. Gan pīķa kungs, gan kreica trijnieks atradās kavā starp pārējām piecdesmit divām, un Roksana ātri norādīja Lūkam tās ar roku.

Neapmierināti kurnēdams, viņš padevās.

—  Labi, bet kā tu to izdarīji?

Atkal pasmējusies, viņa gandrīz veiksmīgi apgrieza kavu ar mugurpusēm uz augšu.

—  Vispirms uzspēlēsim «makšķerēšanu».

Viņš varētu pasūtīt to pie velna. Bet daudz stiprāk, kā sūtīt meiteni pie velna, viņš gribēja uzzināt, kā tiek izdarīts šis triks.

Pēc divām «makšķernieku» partijām viņš jau bija tiktāl samierinājies ar likteni, ka pat atnesa abiem cepumus un aukstu kokakolu.

—  Tagad es tev parādīšu to, — Roksana pati piedāvāja, apmierināta, ka viņš vairs nekašķējās. — Bet tu apzvēri, ka nevienam nestāstīsi šo noslēpumu.

—  Es jau zvērēju.

Viņas acis samiedzās. ^

—  Kad? Kāpēc?

Viņš bija gatavs iekost sev mēlē.

—'Nesen mēģinājumā, — viņš negribīgi pateica. — Es uzstāšos tavā vietā, kamēr tev nepāries šīs pūtes.

Roksana sabozusies lēni paņēma kārtis un sāka tās jaukt. Viņai vienmēr bija vieglāk domāt, kad kaut ko grozīja rokās.

—  Tu ieņēmi manu vietu.

—  Makss' teica, ka bez tevis izrādē izveidojusies iukša

vieta. Es to aizpildīju. — Un pēc tam piebilda: — Uz laiku. Tā teica Makss. Iespējams, tikai uz vienu vakaru. — Tādu diplomātiju viņš arī pats no sevis nebija gaidījis.

Vēl brīdi apsvērusi, viņa pameta ar galvu.

—  Ja tētuks tā nolēmis, tad labi. Viņš teica, ka esot žēl man pateikt, ka mani kāds aizstāšot. Ka neviens no trupas to nespēšot.

Luks pat nespēja iedomāties, kā tas ir, kad tevi tikstipri mīl vai ari kad tu tik ļoti uzticies saviem tuviniekiem. Viņš juta sirdī skaudības dūrienu.

—  Re, kas tev jādara, — Roksana iesāka, un viņš atkal atcerējās triku. — Vispirms izliec kārtis, lūk, tā, — viņa sadalīja kavu divās daļās un sāka pacietīgi skaidrot — apmēram tā skolotājs skaidro pirmklasniekam, kā tam jāraksta savs vārds ar drukātiem burtiem.

Divas reizes lēni, soli pa solim parādījusi viņam triku, meitene pasniedza viņam kārtis; — Tagad pamēģini pats.

Kā Makss pareizi teicis, zēnam bija labas rokas.

—  Klasei — viņš nomurmināja.

—  Maģija — re, tā ir pat-i galvenā klase.

Viņa pasmaidīja, viņš tāpat. Vismaz šajā mirklī viņi bija tikai divi bērni, kam radies savs kopīgs noslēpums.

4

Bailes no publikas Lūkam bija kas jauns un negaidīts. Stāvot aiz kulisēm, sasprindzis, nosvērts un gatavs uz visu, viņš gaidīja savu izgājienu. Mugurā viņam bija apnēsāts smokings, uz ātru roku Frankoni māmiņas veiklo pirkstu pāršūts, bet Luks jutās kā zvaigzne. Viņš vēlreiz un vēlreiz pārspelēja galvā savu numuru, visas replikas un kustības, kamēr Makss iesildīja publiku ar kāršu trikiem un roku veiklību.

Nekā īpaša, zēns nodomāja. Viņš visu izdarīs pa pirmo un pelnīs desmit zaļos par vakaru, kamēr Roksanai nenozudīs šīs mazās, sarkanās švīkiņas. Ja dakteris savā prognozē nav kļūdījies, tad tas nozīmē — liekus simt zaļos, kuri nonāks priekš Maiami paredzētajā Luka krājumā.

Viņš tieši tobrīd apsveica sevi ar negaidīto veiksmi un vīpsnāja par pirmajā rindā sēdošajiem laukiem, kad pēkšņi blakus uzradās Pelīte un uzsita viņam pa plecu.

—  Tavs izgājiens.

—  Ko?

—  Tavs izgājiens. — Pelīte pameta ar galvu uz skatuves pusi, kur dejoja Lilija mirdzošā triko tērpā, viegli šūpojot gūžas, lai it īpaši izdabātu vīriešu kārtas skatītājiem.

—  Mans izgājiens, — Luks atkārtoja, un viņam iekšā pēkšņi viss sastinga, bet sirds pārvērtās mazā, karstā lodītē, kas nervozi lēkāja kaklā.

Bet Pelīti Makss tādai situācijai bija sagatavojis, tāpēc Pelīte tikai nosmējās un izgrūda Luku uz skatuves.

Parādoties vājajam, klūpošajam maisīgā smokingā ģērbtajam zēnam, zālē atskanēja smiekli. Pretstatā melnajiem, spīdīgajiem atlokiem Luka seja bija baltāka par krītu. Viņam aizmirsās gan tas, kas jādara, gan kas jārunā. Aukstiem sviedriem noplūdis un šausmās atskārzdams, ka tā ir izgāšanās, Luks spēja tikai apstāties skatuves vidū un mežonīgi blenzt uz savā mūžā pirmajiem, smīnīgajiem skatītājiem.

—  A-hāā, — Makss mīkstiem kaķa soļiem piegāja klāt Lūkam un nostājās blakus. — Ko tad tu tā apjuki, mans jaunais draugs? — Publikai šķita, ka triku meistars draudzīgi noglauž zēnam galvu. Neviens neievēroja, kā veiklie, stiprie maga pirksti iekniebj Lūkam skaustā, lai debitantu izvestu no šoka.

Luks sarāvās, samirkšķināja acis un norija siekalas.

—  Es, ēhē… — Velis parāvis, kas gan viņam šeit bija jādara? — Pazaudēju savu cepuri, — beidzot notarkšķēja Luks un no balta tapa koši sarkans. Zālē sāka smieties. Lai viņi visi iet ellē, viņš negaidot nodomāja un iztaisnoja plecus. Uz skatuves vairs nestāvēja izbiedēts puišelis, bet nekaunīgs, jauns cilvēks. — Man šodien satikšanās ar Lilī. Es taču nevaru iet uz dejām bez cepures!

—  Satikšanās ar Lilī? — tāpat kā mēģinājumā, Makss izskatījās izbrinījies, pēc tam noskaities, visbeidzot šķelmīgs. — Baidos, ka tu kļūdies: daiļā Lilī apsolīja šo vakaru pavadīt kopā ar mani.

—  Tad viņa ir pārdomājusi, — nosmīnēja Luks un sakārtoja atlokus. Viņa gaida mani. Mēs brauksim… — viegla pirkstu kustība, un no pogcauruma izauga milzīga, sārta roze, — uz pilsētu dejot.

Uzvirmoja aplausu brāzma — balva par pirmo triku viņa mūžā publikas priekšā. Lūkam sagriezās galva kā no burvīgas sievietes pamājiena.

Luks Kelahans bija atradis savu aicinājumu.

—  Skaidrs, skaidrs, — Makss pamirkšķināja skatītājiem. •-Bet vai tu neesi par jaunu tik šarmantai dāmai kā Lilī?

Tālāk viss gāja kā pa sviestu.

—  Ja man gadiņu arī trūkst, es tos enerģiski aizstāšu ar kaut ko citu.

Šī replika, pateikta ar nozīmīgu vīpsnāšanu, raisīja auditorijā ilgu smieklu brāzmu. Luks sajuta, ka no šīm skaņām kaut kas viņā apgriežas otrādi. Viņš pasmaidīja.

—  Jā… Bet, saprotams, džentlmenis nevar pavadīt dāmu uz pilsētu bez cepures. — Makss saberzēja rokas un pārlaida skatienu visai skatuvei. — Baidos, ka šodien man acīs trāpījusies tikai šī cepure. — Prožektors apg^moja milzīgu cepuri — cilindru. — Liekas, tā būs mazdrusciņ par lielu… pat priekš tik uzpūstas galvas kā tavējā!

Uz papēžiem apgriezies, Luks sabāza īkšķus aiz jostas.

—  Tie visi ir tavi triki, vecais! Labāk būs, ja tu atkal pataisīsi manu cepuri tādu pašu, kāda tā bija!

—  Es? — uzacis pacēlās, Makss piespieda rokas pie krūtīm. — Par ko tu mani apvaino? Domā, ka es to tīšām nobūru, lai sabojātu tev vakaru ar Lilī?

—  Tieši tā, jupis parāvis! — tas nebija gluži tā kā mēģinājumā, bet Luks juta patiesu iedvesmu. Viņš noliecās pār cepuri un padauzīja pa tās malu. — Nu tad iztaisi to tādu, kāda tā bija.

—  Labi, labi, — Makss nopūtās, kā nožēlojot, ka šim puišelim trūkst labu manieru, un izdarīja ar rokām dažas kustības. — Vai tu nebūtu tik laipns un nenostātos cepurē, Luk? — Burvju mākslinieks nevainīgi uzsmaidīja, bet Luks pablenza uz viņu aizdomīgi kā pūce.

—  Lai notiek, bet tikai bez pigoriem, — zēns ātri un veikli ielēca cepurē. — Atceries, es tevi uzmanu.

Tiklīdz Luka galva nozuda aiz cepures malas, Makss pamāja ar savu burvju nūjiņu.

—  Rau, arī piemērota burvestība. Viens, divi, trīs! — Viņš piegāja pie cepures un izvilka no tās baltu trusīti. Publika sāka atzinīgi čalot, bet Makss palieca cepuri uz zāles pusi, lai visiem būtu redzams, ka tā ir pilnīgi tukša. — Šaubos, vai Lilī tagad būs interesanti pavadīt vakaru pilsētā ar šādu kompanjonu.

Šī replika_ kalpoja par signālu, pēc kura uz skatuves izskrēja Lilī. Atrs skatiens uz trusīti, kas spirinājās Maksa rokās, — un Lilī iespiedzās:

—  Nē, nē, vairāk nevajag! — Ar izmisušu seju viņa pagriezās pret skatītājiem.—Tas ir jau ceturtais trusītis mēneša laikā. Ļaujiet jums dot padomu, dārgās lēdijas: nekad neielaidieties ar greizsirdīgu brinumdari. — Visi skaļi smējās, turpretī viņa pagriezās pret Maksu: — Atbur viņu!

—  Bet Lilī…

—  Atbur viņu šajā paša mirklī, — iespraudusi rokas sānos, viņa kareivīgi gāja virsū Maksam. — Vai ari mēs ar tevi sastrīdēsimies!

—  Nu, labi, — uzspēlēti negribīgi burvju mākslinieks ielika trusīti atpakaļ cepurē un divreiz pamāja ar nūjiņu. Likās, no cepures uzvijas viesulis — tur parādījās sašutušais un niknais Luks.

Publika joprojām sita plaukstas, kad zēns, pārkāpis pār cepures malu, draudēja burvju māksliniekam ar dūrēm. Bet, kad skatītāji pamanīja aizmugurē pie smokinga ļipām piestiprinātu nelielu vates astīti, tie smējās līdz asarām.

Luks ātri aptvēra, kā var sasniegt vajadzīgo efektu. Piešķiebis galvu, viņš trīsreiz pagriezās, mēģinot saskatīt pats savu dibengalu.

—  Mazliet neaprēķināju, — Makss atvainojās, kad viss noklusa. — Lai pierādītu, ka negribēju nodarīt viņam pāri, es tūlīt izkārtošu tā, lai astīte pazustu.

—  Tu apsoli? — Lilī apburoši uzmeta apakšlūpu.

—  Goda vārds, — Makss apzvērēja, liekot roku uz sirds. Atraisījis savu apmetni, viņš to uzmeta Lūkam virsū un pamāja ar burvju nūjiņu. Melnais zīda mākonis lēni noslīdēja uz grīdas. Brīnumdaris notvēra to aiz stūra un pacēla.

—  Maks! — Lilī šausmās iekliedzās.

—  Es turēju savu vārdu, — viņš zemu paklanījās tai, pēc tam priecīgajai publikai. — Astīte ir pazudusi. Kopā ar pašpārliecināto nekauņu.

Lilī un Maksu vēl gaidīja fināls, bet Luks jau palika aiz kulisēm. Viņš stāvēja kā piekalts pie vietas. Viņi aplaudēja. Viņi smējās. Tas viss viņa dēļ. Nedaudz noliecies uz priekšu, viņš vēroja, kā Makss gatavojas pārzāģēt Lilī uz pusēm.

Tikai vienu vienīgu mirkli viņu skatieni sastapās. Bet šai mirklī Luks juta tādu izpratni un laimi, ka viņam aizžņaudzās kakls.

Pirmoreiz mūžā viņš iemīlēja vīrieti. Un tur nebija nekā apkaunojoša.

Luks bezmērķīgi klaiņoja pa karnevāla laukumu. Pēdējā izrāde jau sen bija beigusies, bet viņam ausīs vēl aizvien skanēja aplausi un smiekli kā veca, pazīstama dziesma, kuras melodiju dungo atkal un atkal.

Viņš ir stāvējis uz skatuves. Lāi kaut īsu mirkli, bet viņš ir bijis svarīgs un vajadzīgs cilvēks. Viņš noslēpumaini nozudis tieši desmitiem satriektu skatītāju acu priekšā.

Un viņi noticējuši.

Tur ari viss noslēpums, Luks pārdomāja, lepni klīzdams garām nogurušiem iekšā rāvējiem, kuri vēl nesakarīgi bēra vārdus pakaļ pamazām izklīstošajam pūlim. Likt ļaudīm noticēt, ka tā nav ilūzija, bet patiesība, kaut vai tikai sekundes daļiņu. Tā tik ir vara, īsta vara, stiprāka par pletnēm un dūrēm. Interesanti, Luks nodomāja — vai viņš spētu kādam paskaidrot, ko šobrīd jūt? Viņa prāts bija pārpilns ar varas izjūtu, likās, galva neizturēs un tūlīt sasprāgs gabalos karstas, baltas gaismas uzliesmojumā.

Viņš zināja, ka Makss sapratis viņa izjūtas, bet nebija vēl gatavs ar kādu dalīties. Šodien notikusi viņa debija, un viss, ko viņš juta, piederēja vienīgi viņam.

Kad viņš iebāza roku kabatā, zem pirkstiem nočaukstēja desmit dolāri, kurus Makss viņam bija iedevis pēc izrādes. Lūkam tūlīt pat sagribējās tos iztērēt — šī vēlēšanās izrādījās stiprāka par tām, kuras viņš kādreiz bija pieradis neievērot Viņš uzmeta skatienu Velnarata riņķojošajām ugunīm. Šodien viņš varēja atļauties visu.

Pēkšņi viņa acu priekšā pazibēja maza, džinsos un platā svīterī tērpta figūriņa. Viņš sākumā apstājās, tad sarauca pieri un nolādējās.

—  Roksana! Ei, ei, Roksij! — Luks metās viņai pakaļ un saķēra meiteni aiz rokas. — Kāds velis tevi te dīda? Tev jāguļ gultā.

Viņa arī pati to zināja. Viņa zināja, ka jāguļ gultā un jāmokās ar niezi, kamēr Luks uz skatuves izpilda viņas numuru. Viņa zināja, ka priekšā vēl bezgalīgas dienas un naktis. Bet, kad viņi iebrauks Jaunorleānā un viņai izzudīs visas pūtītes un plankumi, vasaras sezona jau būs beigusies.

—  Es gribu pavizināties.

—  Ne vella!

Viņas bālā sejiņa dusmās kļuva sarkana,

—  Tev nav tiesību mani komandēt, Luk Kelahan. Ne tagad, ne kādreiz vēlāk. Es gribu pavizināties ar Velnaratu, un tā nav tava darīšana.

—  Paklau, tev galvā laikam sūdi smadzeņu vietā…— Bet viņš nepaspēja pabeigt savu domu, kad meitene tam stipri iegrūda elkoni vēderā, trāpīdama tieši saules pinumā. Kad viņš atkal jaudāja paelpot, Roksana jau skrēja projām. — Jupis lai tevi parauj, Roksij! — Viņš to panāca, bet tikai tāpēc, ka tā bija iestājusies rindā. Luks centās aizvilkt meiteni malā, bet tā no jauna metās viņam virsū un gandrīz iekoda.

—  Vai tu prātā jukusi, vai?

—  Es gribu pavizināties, — viņa sakrustoja rokas uz kalsnajām krūtīm. No krāsainajām ugunīm, kas skraidīja pa viņas seju, sarkanie plankumi uz ādas šķita drūmi svinīgi.

Viņš varēja iet prom. Zināms, Roksana nevienam neteiktu, ka viņš vispār to redzējis. Galu galā pieskatīt Roksanu neietilpa viņa pienākumos. Bet aiz kaut kāda pašam vēl nesaprotama iemesla Luks palika stāvot meitenei blakus. Viņš pat sameklēja naudu, lai samaksātu par biļetēm, kad operators pazina Roksanu un ar rokas mājienu paaicināja tos abus.

Gluži kā princese, atļaudama audienci, Roksana pameta ar galvu Lūkam.

—  Vari pavizināties kopā ar mani, ja vēlies

—  Pazemīgi tencinu, — viņš apsēdās tai blakus un uzmanīja, lai kabīnei priekšā aizliek ķēdīti.

Roksana neiespiedzās un pat neaizturēja elpu, kad ritenis sāka celt viņus augšup. Viņa tikai atzvila sēdeklī, aizvēra acis, bet lūpās parādījās vārs smaids. Jau pēc gadiem, atceroties šo mirldi, Luks saprata, ka viņa izskatījās kā pati ar sevi apmierināta sieviete, atslābinājusies ērtā krēslā pēc garas un smagas dienas.

Roksana neizdvesa ne skaņas, kamēr ritenis paveica pilnu apli. Bet, kad viņa ierunājās, balss skanēja dīvaini, kā pieaugušai.

—  Es esmu piekususi sēdēt ieslēgta. Es nevaru redzēt ugunis, nevaru redzēt cilvēkus.

—  Katru vakaru — vienu un to pašu?

—  Katru vakaru — viss savādāk, — viņa atvēra acis, un tajās kā smaragdos atmirdzēja apkārt zibošās ugunis. Roksana noliecās pie paroča, vējš satvēra viņas matus, uzraujot tos pret debesīm. Līdzīga mazai raganiņai, meitene raudzījās lejup. — Vai redzi, rau, tur, lejā, to tievo vīrieti salmu cepurē? Es viņu nekad agrāk nebiju manījusi. Bet, re, tā meitene šortos, ar resnu pūdeli rokās? Arī viņu es nepazīstu. Tā ka viss ir dažāds.

Ritenis atkal cēlās augšup, un viņa atkal pavērsa seju pret zvaigznēm. — Es agrāk domāju, ka mēs braucam tieši cauri debesīm. Ka varu tām pieskarties un paņemt lejā sev līdzi, — viņa pasmaidīja kā pieaugusi, kuru smīdina naivās bērna domas, — un tai pašā laikā kā bērns, kurš vēlas, lai tā būtu patiesība. — Man tā gribējās pamēģināt. Kaut vai vienu reizi.

—  Daudz jēgas tev lejā būs no debesīm, — bet ari Luks pasmaidīja. Viņš jau sen nebija vizinājies ar Velnaratu. Tik sen, ka paspējis aizmirst šo lidojuma sajūtu, kad kuņģis krit lejup, bet aiz tā, cenšoties to panākt,

steidzas ari viss ķermenis. >

—     Tu šodien izrādē labi pastrādāji, — Roksana negai

dot ieminējās. — Es dzirdēju, ka tētis tā teica Lilijai. Viņi domāja, ka es guļu.

—  Jā? — viņš mēģināja tēlot vienaldzīgo.

—  Viņš teica — visu laiku esot domājis, ka tevī kaut kas ir, un tu viņam neesi licis vilties. — Roksana pacēla rokas uz augšu. Svaigais vējš patīkami dzesēja viņas svilstošo ādu. — Domāju, ka tagad tu vienmēr uzstāsies.

No uzbudinājuma Lūkam deniņos sāka pulsēt. Bet tam nebija nekāda sakara ar Velnarata ātro griešanos.

—  Nu jā, tas ir to vērts, — viņš ierunājās, cik iespējams, bezrūpīgi. — Kamēr es šā vai tā esmu šeit tuvumā… — Viņš pacēla acis: Roksana vērtējoši pētīja viņu.

—  Tētis minēja, ka agrāk tu esi darījis un pieredzējis kaut ko ļoti sliktu. Kas tas bija?

Pazemojums, niknums un lipīga šausmu sajūta uzvirda un kūsāja zēna dvēselē. Makss zina, Luks saprata. Neizprotami — kā, bet viņš zināja. Zēnam izspiedās karsti sviedri, bet balss skanēja gluži mierīgi:

—  Nesaprotu, par ko tu runā.

—  Saproti.

—  Pieņemsim. Vienalga, tā nav tava darīšana.

—  Ja tu paliksi kopā ar mums, tad ir gan. Es zinu visu par Pelīti un Liliju, un Leklēru.

—  Sasodīts, kas tas vēl par Leklēru?

—  Viņš Jaunorleānā gatavo mums ēdienu un palīdz tētim, uzstājoties kabarē. Viņš ir aplaupījis bankas.

—  Tu nemelo?

Apmierināta, ka viņai izdevies Luku ieinteresēt, Roksana pakratīja galvu.

—  Viņš ir sēdējis cietumā un tā tālāk, tāpēc ka viņu noķēra. Viņš iemācīja tētim dabūt vaļā jebkuru slēdzeni. — Juzdama, ka novirzās no temata, Roksana pavilka svītru: — Tā iznāk, ka man jāzina viss arī par tevi.

—  Es vēl neesmu teicis, ka palikšu. Man pašam savi plāni.

—  Tu paliksi, — meitene klusītēm nosacīja. — Tētis vēlas, lai tu paliktu. Un arī Lilija. Ja tu gribēsi mācīties, tētis tevi apmācīs maģijā. Tāpat kā viņš māca mani. Tikai es būšu labāka. — Viņas skropstas pat nenodrebēja, kad viņš izsmejoši nosprauslojās. — Es būšu pati labākā.

— Nu, to mēs vēl redzēsim, — Luks nomurmināja. Ritenis viņus nesa tieši debesīs. Viņš pavērsa seju pretī vējam.

Šajā mirklī Luks gandrīz ticēja: tas, ko viņš jau ir paveicis, nav nekas, salīdzinot ar to, ko vēl spēs izdarīt.

5

Luka pirmie iespaidi Jaunorleānā bija juceklīgs smaržu un skaņu viesulis. Kamēr Makss, Lilija un Roksana gulēja treilerā, viņš, sarāvies kamoliņā uz pikapa sēdekļa, gan miga ciet, gan atkal modās ne visai melodiskās Pelītes dudināšanas pavadījumā. Apmēram ap Šrīvportu viņi strīdējās, vai neieslēgt radio, bet Pelīte bija nelokāms. Viņš negribēja, lai kāds nepiederošs troksnis traucētu viņam ieklausīties mīļotā motora skaņās.

Bet tad zēna laiskajā pusmiega apziņā sāka ielauzties jaunas skaņas. Skaļas balsis, spalgi smiekli, saksofona rulādes, bungu un taures sasaukšanās. Pamazām mozdamies, Luks saprata, ka ap viņiem atkal trako karnevāls. Viņš juta ēdiena un garšvielu smaržu, kā arī tālīnu karstumā pūstošu atkritumu smirdoņu.

Viņš žāvādamies atvēra acis un izkarinājās pa atvērto logu.

Ļaudis, ļaudis, ļaužu bari klaiņoja pa ielām. Viņš ieraudzīja žonglieri, kas bija līdzīgs Jēzum Kristum un mētāja spilgtas, jau tumstošajā krēslā mirdzošas, oranžas bumbiņas. Milzīga, resna sieviete krāsainā paltrakā vientulīgi dejoja bugivugi pūlī, kas plūda iekšā pa restorāna atvērtajām durvīm. Smaržoja pēc karstiem cīsiņiem.

Cirks pilsētā, viņš nodomāja un apsēdās taisni.

Tas nozīmē, ka viņi šķīrušies no klejojošā karnevāla, lai pievienotos milzīgam, pastāvīgam karnevālam — pilsētai.

—  Kur mēs esam?

Pelīte centīgi vadīja pikapu ar treileru cauri šaurajām ieliņām.

—  Mājās, — viņš vienkārši atbildēja, braucot pa Burbonu ielu virzienā uz Chartres.

Luks nespētu sev izskaidrot, kāpēc šis vārds viņam pēkšņi lika pasmaidīt.

Viņš vēl joprojām dzirdēja mūziku, bet tagad tā kļuva klusāka. Ielas šeit bija mierīgākas, pa tām jau staigāja mazāk cilvēku. Kāds devās uz centru, kāds no tā atgriezās. Lukturu mirgojošajā gaismā Luks saskatīja vecu ķieģeļu ēku apveidus, ziediem rotātus balkonus, viņiem pretim braucošas mašīnas ar ieslēgtiem starmešiem, ubagus, kas iekārtojušies naktsguļai zem arkām.

Viņš nesaprata, kā var gulēt šīs mūzikas skaņās, smakās un neticamā karstumā. Viņa paša nogurums it kā izgaisa, to nomainīja aizrautīga nepacietība.

Pelīte līda uz priekšu ne ātrāk par gliemezi. Bet Luks vēlējās drīzāk nokļūt tur, kurp viņi brauca.

—  Ak Jēziņ, Pelīt, lēnāka var būt tikai atpakaļgaita.

—  Kur steigties?— Un Pelīte galīgi satrieca Luku, pilnīgi apstādamies ieliņas vidū un negaidot izkāpdams no kabīnes.

—  Lai velns par stenderi, ko tu dari? — Luks izlēca aiz viņa un ieraudzīja, ka Pelīte stāv atvērtu metāla vārtu priekšā. — Vai gan tu gribi mūs atstāt tieši ceļa vidū? Šurp taču attrieksies vesels bars policistu!

—  Es tikai atcerējos, — Pelīte pakasīja smakru. — Tā šite jāiedzen atpakaļgaitā.

—  Atpakaļgaitā? — Luks izbolīja acis. Viņš neticīgi aizskrēja līdz vārtiem un atgriezās pie pikapa. — To visu iedzīt šeit? — Viņš apsvēra attālumu starp divām ķieģeļu sienām, pēc tam treilera platumu. — Va velis, nekas nesanāks.

Pelīte pasmaidīja. Viņa acis pēkšņi iemirdzējās kā grēciniekam, kurš atguvis ticību.

—  Paliec tepat, varbūt man tevis ievajadzēsies, — un Pelīte lēni devās atpakaļ pie pikapa.

—  Tas nav iespējams, — viņam nopakaļ nokliedza Luks.

Bet Pelīte jau atkal dudināja savu dziesmiņu un iesāka

šaurajā ieliņā manevrēt ar pikapu un treileru.

3*

—  Tu uzreiz ietrieksies! Ak Jēzin, Pelīt! — Luks sarāvās, gaidot trieciena dārdu un metāla šņirkstoņu. Viņam pavērās mute, kad milzīgais, melnais treilers ieslīdēja starp

67

sienām kā roka cimdā. Aiz treilera atpakaļgaitā virzījās pikaps. Braucot garām Lūkam, Pelīte pameta uz viņu acis. Un pamirkšķināja.

Tas tik bija smalki! Luks nez kāpēc jutās satraukts un laimīgs kā pirms Ziemassvētkiem vai jaunas beisbola sezonas atklāšanas brīdī. Stāvēdams žilbajā starmešu gaismā, viņš pilnā kaklā iesmējās.

—  Nu tu, vecīt, esi augstākā klase! — Luks nokliedza, kad Pelīte izrāpās no kabīnes. Pēkšņi zēns strauji pagriezies, ieņēma boksera stāju ringā. — Kas tas tāds? — viņš pačukstēja Pelītem, kad blakus viņam mājā iedegās gaisma un durvju ailē parādījās cilvēka stāvs.

—  Leklērs, — žvadzinādams atslēgas, Pelīte devās aizvērt metāla vārtus.

—  Tātad jūs esat atgriezušies, — Leklērs nāca lejā pa kāpieniem, un durvju apgaismotā četrstūra fonā Luks ieraudzīja bārdainu, sirmu neliela auguma vīrieti. Viņš bija ģērbies sniegbaltā futbola krekliņā kā sportists un pelēkās maisveida biksēs, kas sajoztas arvirvi. Viņš runāja ar vieglu akcentu — nevis stiepti un lēni kā Makss, bet saraustīti, it kā pievienojot katram vārdam papildu zilbi. — Izsalkuši, ja?

—  Mēs neapstājāmies, lai paēstu, — Pelīte atsaucās.

—  Pareizi darījāt. — Leklērs gāja pa priekšu, stingri likdams stīvās kājas. Luks redzēja, ka viņš ir vecs, gadus desmit vai pat vairāk vecāks par Maksu. Zēnam šķita, ka Leklēra seja ir līdzīga nodriskātai ādas kartei, kuru sašvīkojuši braucamo ceļu simti. No biezo uzacu apakšas raudzījās vērīgas, patālu stāvošas brūnas acis.

Leklērs pamanīja lunkanu puišeli ar skaistu seju un asu, piesardzīgu skatienu. Puišeli, kas pacēlies uz pirkstgaliem un gatavs mesties prom vai aizsargāties.

—  Bet kas tas tāds būs?

—  Tas ir Luks, — atbildēja Makss, kāpdams ārā no treilera ar aizmigušo Roksanu rokās. — Viņš tagad būs kopā ar mums.

Un divi vīrieši klusēdami pavērās viens otrā, it kā abi saprastu kādu neizteiktu noslēpumu.

—     Vēl viens, ehē? — Leklērs strauji iesmējās, neizņemdams pīpi no mutes. — Tad jau redzēs. Bet kā klājas manai mazulītei?

Neatvērusi miegainās acis, Roksana izstiepa rokas un apskāva Leklēru. Viņa tam piekļāvās, iekārtojoties ērtāk kā uz dūnu pēļa.

—  Vai es dabūšu pīrādziņus?

—  Uztaisīšu, uztaisīšu īpaši tev. — Leklērs izņēma pīpi no mutes un nobučoja viņu uz vaiga. — Vai tev jau ir labāk, oui*?

—  Es simtu gadu slimoju ar vējbakām. Vairs nekad, nekad ne ar ko neslimošu.

—  Es tev uztaisīšu gri-gri** labai veselībai, — viņš meiteni iekārtoja ērtāk uz sava ceļgala, un tad no treilera iznāca Lilija. Mugurā viņai bija plats rītasvārks, un viņa nesa rokā smagu somu ar grimēšanās piederumiem. — Ak, mademoiselle Lilī! — Leklērs pamanījās paklanīties ar visu bērnu uz gurna. — Un vēl skaistāka nekā agrāk!

Lilija sāka čivināt un pastiepa tam roku skūpstam.

—  Tik labi ir atgriezties mājās, Žan.

—  Nāciet, nāciet! Es pagatavoju jums vakariņas, tāpēc tagad iekodīsim.

Dzirdot atgādinājumu par vakariņām, Makss iznāca no treilera un apkampa Leklēru. Cauri pagalmam, kur krāšņi ziedēja rozes, lilijas un begonijas, visi devās uz lieveni dažus pakāpienus augstāk un pa durvīm, kas veda tieši virtuvē. Šeit dega gaisma, atstarodamās baltajās flīzēs un tumšajā, pulētajā kokā.

Virtuves stūri atradās neliels pavards, tā ķieģeļi no dūmiem bija ieguvuši patīkamu, pelēcīgi sārtu toni. Uz pavarda stāvēja fluorescējoša Svētās Jaunavas plastmasas statuja, atgādinot ar krellēm un spalvām apkarinātu indiānieti.

Lai gan iekšā bija brinumvēss un Luks neticēja, ka šo pavardu nesen lietojuši, viņa deguns saoda gardu svaigi ceptas maizes smaržu.

Zem griestiem karājās izkaltēti garšvielu un zāļu saišķi, sīpolu un ķiploku virtenes. Virs pavarda uz āķiem bija

Mā (fr.).

"Afrikāņu amulets (fr.).

pakarināti mirdzoši vara podiņi. Vēl viens pods atradās uz aizmugurēja degļa, no tā vāka apakšas vēlās tvaiks. Lai kas tur vārītos, smarža bija debešķīga.

Uz gara koka galda jau bija salikti šķīvji, tasītes ar skaisti salocītām linu salvetēm līdzās. Vēl joprojām turot Roksanu rokās, Leklērs devās pie skapja pēc papildu galda piederumiem.

—  Gambo [4] , — lilija nopūtās, apņēmusi Luka plecus. Viņai ļoti gribējās, lai zēns justos kā mājās. — Neviens neprot gatavot labāk par Žanu, saulīt. Mazdruscīt pagaidi, tūlīt pats nogaršosi. Ja es neievērošu diētu, nedēļas laikā palikšu^ tik resna, ka nevarēšu ielīst savā triko.

—  Šodien vari neuztraukties, šodien tikai ēd. — Leklērs nosēdināja Roksanu uz krēsla, paņēma divas salvetes un nocēla podu no plīts.

Luks kā apburts skatījās uz tetovējumu, kas pulsēja un dejoja no večuka kaulainā dilba līdz pašam plecam. Tās bija čūskas, Luks beidzot saprata. Vesels midzenis izbalējušu, zilsarkanu odžu, kas sapinušās apvija dzīslaino roku.

Likās, tās teju, teju, iešņāksies.

—  Vai patīk? — Leklēra jautrās acis pētīgi pavērsās pret Luku. — Čūskas, tās ir straujas un viltīgas. Man tās — lielas veiksmes simbols, — viņš klusi iesvilpās un strauji pastiepa roku zēna virzienā. — Čūskas tev nederētu, puis. — Pasmējies vecais sāka liet šķīvjos biezo, aso strēbekli — gambo. — Tu, Maks, esi man atvedis jaunu vilcēnu. Tā vien skaties — iekodīs:

—  Vilkam jāaug barā. — Makss nevērīgi pacēla no galda groziņu un paņēma sev zeltainu maizes riecienu, pēc tam pasniedza groziņu Lilijai.

—  Leklēr, bet kas es esmu? — galīgi pamodusies, Roksana ar karoti smalstīja savu gambo.

—  Tu? —Vecā, grumbainā seja atmaiga, un viņš pārlaida lielo, mezglaino roku meitenes matiem. — Tu — mans mazais kaķēns.

—  Tikai kakēns?

>

—  Jā, bet kaķēni ir gudri, drosmīgi un saprātīgi, un daži no viņiem pat izaug par tīģeriem.

Viņa atplauka un pašķielēja uz Luku:

—  Bet tīģeri ir stiprāki par vilkiem.

Kad uzlēca mēness un pat Burbonu ielas mūzikas atbalsis apklusa, Leklērs apsēdās pagalmā uz marmora solav savu mīļoto puķu vidū.

Šī māja piederēja Maksam, bet tieši Leklērs bija tās īstenais saimnieks. Viņš atcerējās, kā reiz pirms daudziem gadiem dzīvojis būdiņā prērijā, visapkārt ziedējušas savvaļas puķes, kuras viņa māte centusies piejaucēt un audzēt plastmasas podiņos. Viņš atcerējās popurri* un garšvielu smaržu, košu drānu un pulēta koka krāsas — visas šīs atmiņas viņš bija atnesis sev līdzi, pievienojot tām Maksa tiecību uz daiļumu un eleganci.

Leklērs būtu bijis laimīgs, ja atgrieztos atpakaļ purvos— bet viņš nespētu dzīvot bez Maksa un ģimenes, kuru Makss viņam bija devis.

Viņš kūpināja savu neiztrūkstošo pīpi un ieklausījās naktī. Viegls vējiņš čabināja magnoliju lapas, aizdzenot karstumu un solot drīzu lietu, — tā zobgalīga sieviete var apsolīt skūpstu. Gaisā kā dūmaka turējās pastāvīgs mitrums, kas saēd Franču kvartāla** ķieģeļus un akmeņus.

Viņš neredzēja, kā pienāca Makss, ari nedzirdēja, lai gan viņa dzirde bija ļoti asa. Leklērs gluži vienkārši to sajuta.

—  Nu? — Viņš nopakšķināja pīpi un pacēla acis uz augšu, pret zvaigznēm. — Ko tu darīsi ar zēnu?

—  Došu viņam iespēju, — Makss atbildēja. —• Gluži tāpat kā tu devi to man — pirms daudziem gadiem.

—  Viņš grib ar acīm apēst visu, ko redz sev apkārt. Tādu apetīti nebūs viegli apmierināt.

—  Nekas, es viņu pabarošu, — Maksa balsī ieskanējās nepacietības notis, un viņš apsēdās uz sola Leklēram blakus. — Jeb vai tu gribēsi, lai es viņu padzenu?

—  Jau pārāk vēlu pārdomāt, tu vienalga klausīsi tikai savai sirdij.

—  Lilija viņam ir pieķērusies… — Makss iesāka, bet viņu pārtrauca Leklēra aizsmakušie smiekli.

—  Vai tikai Lilija, mori ami*?

Makss nesteidzīgi aizsmēķēja cigāru un ieelpoja dūmus.

—     Man arī šis zēns patīk.

—  Tu mīli šo zēnu, — Leklērs pārlaboja. — Bet kā gan citādi var būt, ja skaties uz viņu un redzi sevi? Viņa dēļ tu visu atceries…

To atzīt nebija viegli. Makss saprata, ka pat tad, ja cilvēki mīl viens otru, viņi tomēr spēj nodarīt viens otram sāpes.

—  Viņa dēļ es atceros, ka man nav tiesību aizmirst. Ja aizmirsīsi visas sāpes, vientulību, izmisumu, tad aizmirsīsi arī to, ka jāprot izjust jDateicību, kad tā visa nav. Tu taču pats man to mācīji, Zan.

—  Turklāt tik labi, ka mans skolnieks tagad pats kļuvis par skolotāju. Mani tas apmierina. — Leklērs pagriezās pret Maksu, un viņa brūnās acis iemirdzējās tumsā.

—     Bet vai būs pa prātam, kad viņš pārspēs tevi?

—  Nezinu, — Makss paraudzījās lejup uz savām rokām. Stipras, lokanas, straujas un gudras rokas. Viņš baidījās, ka viņa sirds neizturēs, kad šīs rokas kļūs lēnas un vecas.

—    Es viņam iesāku mācīt maģiju. Bet vēl neesmu izlēmis, vai turpināšu mācīšanu.

—  No šīm acīm nevienu noslēpumu ilgi nenoglabāsi slepenībā. Ar ko viņš nodarbojās, kad tu viņu atradi?

Makss negribot pasmaidīja.

—  Tīrīja kabatas.

—  Ahā, — Leklērs arī iespurcās pīpē. — Tad jau viņš ir viens no mums. Vai tikpat veikli kā kādreiz tu pats?

—  Tieši tāpat, — Makss atzina. — Varbūt pat labāk nekā es viņa vecumā. Viņš mazāk baidās, ka viņu notvers, un viņš ir niknāks. Bet starp maciņiem gadatirgos un seifiem bagātās mājās, kā arī viesnīcās ir ļoti liela atšķirība.

—  Atšķirība, kuru tu pārvarēji ar eleganci. Vai tu to nožēlo, mon ami?

—  Itin nemaz, — Makss atkal iesmējās, — Es esmu tāds nepareizs, vai ne?

—  Tu esi dzimis, lai zagtu, — Leklērs paraustīja plecus, — un vilktu trusīšus no cepurēm. Un, kā redzams, lai savāktu noklīdušās avis. Labi, ka tu beidzot esi atgriezies mājās.

Kādu brīdi viņi sēdēja klusumā, baudīdami dienvidu nakti. Tad Leklērs ķērās pie lietas.

—  Briljanti, kurus tu atsūtīji no Bostonas, bija nudien lieliski.

—  Man labāk patika pērles no Čarlstonas.

—  Ak, jā, — Leklērs izpūta dūmu. — Elegantas gan, bet šie briljanti… Tajos bija tik daudz uguns. Man bija sāpīgi tos pārdot.

—  Un tu dabūji…

—  Desmit tūkstošus un tikai piecus par pērlēm, par spīti visai to elegancei.

—     Tās turēt rokās bija tik patīkami, ka to neaizstās * nekāda nauda. — Makss ar prieku atcerējās, kā reiz, brīnišķā

vakarā, šīs pērles izskatījās uz Lilijas ādas. — Bet glezna?

—  Divdesmit divi v tūkstoši. Tikai pats es nodomāju: kas par rupju darbu! Šiem angļiem nav nekādu kaislību, — viņš piebilda, atceroties Tērnera dabas skatu, un paraustīja plecus. — Ķīnas vāzi pagaidām atstāju pie mums. Vai monētu kolekciju atvedi sev līdzi?

—  Nē, es to nepaņēmu. Kad Roksana saslima, nolēmu šo darījumu atlikt.

—  Pareizi. — Leklērs pamāja ar galvu un atkal ievilka pīpes dūmu. — Tu uztraucies par viņu un varēji pieļaut kļūdu.

> >

—  Es patiešām nebiju savā labākajā formā. Tas nozīmē, kamēr vāze ir pie mums, viena desmitā daļa būs… trīs tūkstoši septiņi simti… — Pametis skatienu uz sadrūmušo Leklēru, Makss sāka smieties. — Nav vērts būt sašutušam tāda sīkuma dēļ.

—  Līdz gada beigām tu būsi izsviedis vējā ne mazāk par piecpadsmit tūkstošiem. Cik gadu jau tu pievāc desmit procentu, lai nomierinātu savu sirdsapziņu? Pamēģini saskaitīt to visu…

—  Tie ir ziedojumi labdarībai, — Makss viņu jautri pārtrauca. — Es negribu nomierināt savu ^sirdsapziņu, bet gan atvieglot savu dvēseli. Esmu zaglis, Žan, spīdošs zaglis, un nedomāju par tiem, kurus apzogu, bet par tiem, kam nav nekā, ko varētu nozagt… — Viņš apklusa, raudzīdamies uz sava cigāra mirgojošo galiņu. — Es nespētu dzīvot pēc citu morāles likumiem, bet pašam pēc saviem — mans pienākums.

—  Baznīcas, kurām tu atdod savu desmito tiesu, tevi nosūtītu uz elli.

—  Esmu pabijis vēl sliktākās vietās nekā tā elle, ar ko mūs biedē mācītāji.

—  Tie nav joki.

Makss pieceldamies nemanot pasmīnēja. Viņš zināja, ka Leklēra ticība plešas no katolicisma līdz vudu [5] , ieskaitot jebkuru piemērotu māņticību starp tām.

—  Tad vari uzskatīt, ka šī nauda ir mans un tavs apdrošinājums. Var gadīties, ka mans muļķīgais dāsnums mums nākotnē nodrošinās nedaudz vēsāku vietiņu. Nu labi, ejam gulēt. — Viņš uzlika roku Leklēram uz pleca. — Rīt pastāstīšu tev, ko esmu ieplānojis dažiem tuvākajiem mēnešiem.

Luks zināja, ka ir atradis paradīzi. Otrā rītā bija brīvdiena, tāpēc viņš mierīgi klaiņoja pa māju un locīja iekšā pīrādziņus, ko nejauši bija uzgājis virtuvē. Aiz viņa stiepās pūdercukura aste: pa pirmo stāvu, tad augšā pa kāpnēm, uz vienu no garajiem, puķu apvītajiem balkoniem un atpakaļ lejā.

Viņš nespēja noticēt savai laimei.

Viņam ierādīja pašam savu istabu, un pusi nakts viņš pavadīja tajā, visu apskatīdams un izpētīdams. Viņu apbūra gultas augstais galvgalis ar izgriezumiem, maigās, spožās tapetes un paklāja matētais raksts. Tur pat atradās milzīgs skapis, kuru Makss nodēvēja par «arsenālu». Luks nodomāja, ka tajā varētu ievietot vairāk mantu, nekā viens cilvēks spēj novalkāt visā savas dzīves laikā.

Un tur atradās ziedi. Augstā, zilā vāze bija pilna ar tiem. Nekad agrāk viņa istabā nav bijis puķu, un, lai gan Luks saprata, ka nav par tām jātīksminās kā kaprīzam mīkstčaulim, vienalga, ziedu aromātu viņš izjuta kā dziļu un slepenu priecinājumu.

Luks pa māju pārvietojās pilnīgi nedzirdami, kā ēna. Viņš nepaļāvās uz Leklēru, tāpēc no tā veikli izvairījās, kamēr veica teritorijas izpēti.

Mēbeles atspoguļoja Maksa eleganto gaumi. Tagad Luks labāk izprata savu audzinātāju, lai gan nevarēja zināt, ka visapkārt — angļu un franču antīkas lietas. Viņa acu priekšā gluži vienkārši atradās mirdzoši, graciozi galdi, grezni dīvāni, brīnum jaukas ķīniešu lampas un rāmi dabasskati.

Lai gan viņam iepatikās visa māja, taču par savu mīļāko vietu Luks uzreiz noteica savas istabas balkonu. No tā viņš tīksminājās par ziedu un ielas aromātu. Varēja vērot ļaudis, kas knikšķināja fotoaparātus vai meklēja suvenīrus.

Neviļus Luks ievēroja, ka šai pilsētā ļaudis ar saviem makiem un kabatas portfeļiem apietas neticami nevērīgi. Sievietes ar somiņām, kas kuļājas, uzkarinātas plecā; vīrieši, kas bāž naudu tieši «kļošeņu» pakaļējā kabatā. Gatavā paradīze kabatzaglēnam! Ja ar Maiami nekas nesanāks, Luks nosprieda, tad arī šeit viņš lieliski izdzīvos— īpaši, ja pierēķina klāt viņa burvju mācekļa stipendiju.

—  Tu visās malās esi izbārstījis cukuru, — viņam aiz muguras teica Roksana.

Luks saspringa. Viņš nolaida acis lejup, uz savām rokām, un neapmierināti saviebās. Visi pirksti bija aplipuši ar cukuru. Viņš steidzīgi noslaucīja rokas džinsos.

—  Nu un tad?

—  Leklērs sajuks prātā. No cukura sarodas tarakāni.

Luks vēlreiz noslaucīja rokas, tagad tās likās lipīgas.

—  Es satīrīšu.

Meitene piegāja Lūkam klāt, nostājās blakus pie margām. Dzeltenā kostīmiņā ar šortiem Roksana izskatījās lieliski.

—  Ko tu dari?

—  Tāpat vien skatos.

—  Tētis teica, ka šodien mums visa diena brīva. Rīt mēs sāksim mēģināt jaunos numurus kabarē programmai klubā.

—  Kādā klubā?

—  «Brīnumainās durvis». Mēs tur strādājam. — Viņa sāka spēlēties ar puķēm, kas apvija margas. — Tur rādām sarežģītākus numurus nekā karnevālā. Dažreiz tētis maina programmu divreiz dienā, bet dažreiz mēs strādājam īpaši atsevišķiem pasūtītājiem.

Luks pamazām aizmirsa savas bailes no Leklēra un iespējamo sodu. Viņš vēl nezināja, kādu vietu varēs ieņemt kabarē programmā, bet šausmīgi gribējās tajā piedalīties.

—  Un cik izrāžu būs vienā vakarā?

—  Divas. — Norāvusi klematis ziedu, Roksana centās aptīt trauslo stiebriņu sev ap ausi. — Astoņos un vienpadsmitos. Mūsu numuri būs programmas nagla. — Meitene sarauca degunteli. — Būšu spiesta katru dienu pēc skolas pagulēt. Kā mazulis.

Bet Luku itin nemaz neinteresēja Roksanas problēmas.

—  Vai viņš rādīs kāršu trikus?

Viņa beidzot bija piestiprinājusi ziediņu un devās uz Luka istabu, lai pie spoguļa papriecātos par rezultātu.

—  Ai, viņš vēl arī jaunus izdomās!

Luks pamāja ar galvu un iegrima domās. Viņam jau diezgan labi izdevās tie triki, kuru noslēpumus viņš pieglaimodamies bija izmānījis no Roksanas. Un ne mazāk kā stundu dienā viņš trenējās ar uzpirksteņiem. Bet tagad to visu vajadzēja parādīt Maksam. Luks to nepārdzīvotu, ja viņu izmestu no programmas.

—  Tētis man iedeva naudu saldējumam, — Roksana pabāza galvu balkona durvīs. — Gribi?

—  Nē, — Luks bija pārāk aizņemts, lai pievērstos astoņgadīgas meitenes uzaicinājumam un pabūtu ar viņu kopā. — Ej projām, labi? Man jāpadomā.

—  Man paliks vairāk, — un Roksana aizdrāzās, tikko valdīdamās, lai neapvainotos.

Palicis viens, Luks ātri sadabūja savas kārtis un sāka trenēties. Bet tikko paguva iztaisīt triku «Dūži virspusē», kad viņa uzmanība atkal tika novērsta.

Šoreiz tā bija balss. Nekad agrāk Luks nebija dzirdējis ko tamlīdzīgu. Viņš centās aizgainīt to no savas apziņas, bet balss neizgaisa. Sulīgs, sirdi plosošs kontralts — šī balss, likās, dziedāja vienīgi viņam vien. Nespēdams pretoties, Luks izgāja atpakaļ uz balkona.

Viņš to ieraudzīja uzreiz. Sieviete vijīgā, puķainā kleitā, ar sarkanu turbānu galvā, vizošu ebenkoka ādu. Viņa stāvēja ielas stūri, pie kājām — kartona kaste, un viņas lūgsna bez pavadījuma līgani cēlās debesīs.

Viņš vairs nespēja pagriezties un aiziet, skaņas it kā nobūra un hipnotizēja. Tas bija īstens daiļums. Kad viņš to atskārta, skaņas ielauzās viņa sirdī vēl dziļāk un skāra stīgas, kuru esamību Luks nebija pat noskārtis.

Dziesma lidoja pāri Franču kvartālam. Ap sievieti jau bija salasījies neliels pūlītis, bet viņa nepievērsa klausītājiem uzmanību. Kastītē šķindēdamas lidoja monētas, bet viņa ne reizi nepaskatījās lejup.

Lūkam no tā visa pārskrēja skudriņas pār ādu, bet kakls sažņaudzās un iesāpējās.

Ar joni viņš metās atpakaļ istabā, pie lolotās somas, kuru glabāja zem spilvena. Viņš izvilka no tās saņurcītu dolāru. Viņa sirds vēl joprojām lidinājās pretī mūzikai, kad viņš izdrāzās gaitenī un lejā pa kāpnēm…

Priekštelpā viņš ieraudzīja Roksanu, kas rūpīgi slaucīja pūdercukuru, kamēr Leklērs, stāvēdams aiz meitenes, skaitīja tai pamācību:

—  Jāēd vienīgi virtuvē, nevis kur pagadās. Tagad tev jāsavāc visas drupatiņas līdz pēdējai, vai dzirdi?

—  Es visu savākšu. — Roks'ana pacēla galvu un parādīja Lūkam mēli.

Viņa sirds bija mūzikas pārpilna, taču prātu gauži satriekusi doma, ka Roksana uzņēmusies viņa vainu, — viņš paklupa un nolidoja no pēdējā pakāpiena. Ar apspiestu kliedzienu zēns pagrūda rokas uz priekšu, lai kaut kur pietvertos.

Viss tālākais norisinājās kā palēninātā filmā. Luks ieraudzīja slīpētā kristāla vāzi, kuras šķautnēs jaistījās dzīva saule. Vāzē atradās asinssarkanas rozes. Šausmās viņš redzēja, kā viņa paša roka pastiepās līdz stikla virsmai;

vāze lēni sašūpojās, kamēr viņš centās noturēt līdzsvaru.

Viņa pirksti atkal aizsniedza to. Ada sajuta stikla vēsumu, un viņš izgrūda izmisīgu vaidienu, kad vāze aizslīdēja prom.

Pret cieto grīdu sašķīdušā stikla skaņa līdzinājās šauteņu zalvei. Luks sastinga, pie viņa kājām dzirkstīja lauskas, bet gaisā novilnīja stipra rožu smarža.

Leklērs lamājās. Nebija jāprot franču valoda, lai atskārstu, ka izteicieni ir spēcīgi un sulīgi. Luks nepakustējās, pat nemēģināja aizbēgt. Iekšēji viņš sarāvās, jau gatavs saņemt sitienu. Tā viņa daļa, kas spēja sajust sāpes un pazemojumu, bija it kā atslēgusies. Uz kāpnēm palicis mēms gliemežvāks, kuram viss vienalga.

—  Tu joņo pa manu māju kā mežonīgs indiānis! Tagad tu sasiti Voterfordu, salauzi rozes un pielēji visu manu grīdu ar ūdeni. Imbecile*\ Paskaties, ko esi izdarījis ar šo skaistumu!

—  Žan, — Maksa balss neskanēja skaļāk par čukstu, bet no tās večuka dusmu lēkme uzreiz pierima.

—  Voterfords, Maks. — Leklērs noliecās, lai saglābtu savas rozes. — Puisis nesās tā, it kā viņam pakaļ dzītos elles suņu bars. Es tev saku, viņu vajag…

—  Žan, — Makss vēlreiz atkārtoja. — Pietiek! Paraugies uz viņa seju.

Turēdams rokās rozes, no kurām vēl pilēja ūdens, Leklērs pacēla galvu. Zēns stāvēja bāls kā rēgs, tikai viņa acis likās tumšas un stiklainas. Tas, ko varēja izlasīt šajā skatienā, bija lielākas šausmas par parastām izbailēm. Večuks nopūtās un izslējās taisni.

—  Iešu, atnesīšu citu vāzi, — viņš mierīgi noteica un devās prom.

—  Tēt, kas ar viņu noticis? — Satrauktā Roksana satvēra tēva plaukstu. — Kāpēc viņš tā raugās kaut kur prom?

—  Viss kārtībā, Roksij. Ej pastaigājies.

—  Bet, tēti…

—  Ej, — viņš atkārtoja un viegli to pastūma.

Viņa pagājās atpakaļ priekštelpā un tur palika. Vienīgo

'Stulbenis (fr.).

reizi dzīvē viņas tēvs bija tik aizņemts ar kādu citu, ka pat nepamanīja to.

—  Tu liki man vilties, Luk, — Makss mierīgi teica.

Lūkam kaut kas iesmeldzās vēderā, un sāpes zibensātri

pazibēja viņa acīs. Lamas un sitieni viņu tā nebūtu aizskāruši, skumjas Maksa balsī dziļi iedūrās zēna sirdī.

—  Atvainojiet! — viņš gandrīz nespēja parunāt ar aizžņaugto kaklu. — Es varu par to samaksāt. Man ir nauda.

Nepadzeniet mani, lūdzās viņa sirds. Dieva dēļ, lūdzu, nepadzeniet mani.

—  Par ko tu atvainojies?

—  Es neskatījos, kur gāju. Es esmu neaptēsts. Muļķadesa. — Un viss pārējais, par ko viņš ticis apvainots šo divpadsmit gadu laikā. — Atvainojiet! — viņš atkal atkārtoja, jūtot vēl stiprāku izmisumu un saprotot, ka tūliņ viņu piekaus. Vai arī sliktāk — daudz sliktāk —• izlingos pa durvīm. — Es drāzos tāpēc, ka baidījos — viņa varētu aiziet.

—  Kas tad?

—  Tā sieviete. Kas dziedāja uz stūra. Es gribēju…— Aptvēris savu vārdu bezjēdzību, Luks bezpalīdzīgi palūkojās uz vēl aizvien dūrē sažņaugto naudaszīmi.

—  Es sapratu. — Un tādēļ, ka viņš tiešām saprata, Maksa sirds gandrīz vai plīsa. — Viņa bieži šeit dzied. Tu vēl ne reizi vien viņu dzirdēsi.

Ar jaunām šausmām un neuzticību Luks pavērās uz Maksu. Cik briesmīgi ir no jauna gūt cerību/..

—  Es varu… es varu palikt?

Lēni nopūties, Makss pieliecās un pacēla sasistā kristāla šķembu.

—  Paskaties: kas tas ir?

—  Tā ir sasista vāze. Es to sadauzīju. Vienādiņ domāju tikai par sevi, un es…

—  Izbeidz!

No asā uzkliedziena Luka galva parāvās atpakaļ. Viņš sajuta, ka kaut kur iekšienē viss dreb, un saprata, ka nespēs pret to aizsargāties. Ja Makss viņam iesitis, tad tās nebūs tikai fiziskas sāpes; tas satrieks drumslās viņa cerības, tāpat kā viņš bija satriecis vāzi.

—  Jā, tā ir sasista,— Makss noteica, cenzdamies saglabāt mieru. — Un pilnīga taisnība, ka to sadauzīji tu. Vai darīji to tīšām?

—  Nē, bet es…

—  Paskaties uz to,— viņš pastiepa Lūkam stikla šķembu. — Tā ir lieta. Priekšmets. Tas var piederēt katram, kurš spēj samaksāt tā cenu. Vai tiešām tev šķiet, ka tu nozīmē man mazāk par kādu priekšmetu? — Viņš aizmeta projām lausku, un Luks vairs nespēja savaldīt sevī pulsējošo spēku. — Tu domā, es esmu tik zemisks radījums, ka sitīšu tev par to, ka sadauzīji kaut kādus stiklus? ,

—  Es ne… — Luks vairs nejaudāja paelpot, kad krūtīs pēkšņi kaut kas pārtrūka, no acīm izsprāga rūgtas asaras. — Lūdzu. Nepadzeniet mani!

—  Manu dārgo puisīt, tu biji kopā ar mani visas šīs nedēļas un neesi sapratis, ka esmu citāds nekā viņi? Vai tiešām viņi tik neganti ņirgājušies par tevi?

Nespēdams atrast vārdus, Luks tikai pamāja ar galvu.

—  Es esmu pabijis tai pašā ellē", kur tu, — nočukstēja Makss un spēra soli uz priekšu, lai piekļautu zēnu sev klāt. Tas šausmās instinktīvi saspringa. Bet bailes izzuda, kad Makss nolaida viņu atkal uz pakāpieniem un sapurināja. — Neviens nepiespiedīs tevi atgriezties atpakaļ. Šeit tu esi drošībā.

Luks saprata, ka tas ir pazemojoši: brēkt kā bērnam, piekļaujoties Maksa krūtīm. Bet rokas, kas viņu apņēma, bija tik stipras, drošas, īstas.

Kas gan tas ir par zēnu, Makss brinījās, ja dziesma spēja viņu tiktāl satraukt, ka viņš izlēma ziedot vienu no saviem dārgajiem dolāriem, lai samaksātu dziedonei? Cik gan dziļi tāds puika var būt parastas cietsirdības ievainots, un ja nav izejas!

—  Tu vari man pastāstīt — ko viņi ar tevi darīja?

Uzvilnīja kauns un nepieciešamība kādam visu pastāstīt— tam, kurš sapratīs.

—  Es neko nevarēju padarīt. Es neko nespēju.

—  Zinu.

Senie aizvainojumi no jauna plosījās zēnā. No acīm atkal pašķīda asaras.

—  Viņi visu laiku mani sita. Vai es biju vainīgs vai ne. Vai viņi bija piedzērušies vai ne. — Luka dūres sažņaudzās uz Maksa krūtīm kā divas mazas tērauda lodītes. — Dažreiz viņi ieslēdza mani, un es triecos pret pieliekamā kambara durvīm un lūdzos viņus mani izlaist. Es nespēju tikt no turienes ārā. Es nekad nevarēju no turienes izkļūt.

Cik briesmīgi atcerēties savus izmisīgos pūliņus tumšajā pieliekamā zārkā — ne izejas, ne glābiņa, ne cerību.

—  Nāca no sociālajiem dienestiem, un, ja es pateicu ko tādu, kas viņam nepatika, viņš pēc tam slānīja mani ar siksnu. Pēdējo reizi, pēc kuras es aizbēgu, viņš gandrīz nogalināja mani. Viņš gribēja mani nogalināt. Es zinu, viņš to gribēja — viņam bija tādas acis —, bet es nezinu, kāpēc… Nezinu, par ko.

—  Tu nebiji vainīgs. Tu ne pie kā neesi vainīgs, — Makss noglaudīja zēna galvu, dzīdams prom pats savus dēmonus. — Ļaudis stāsta saviem bērniem, ka pasaulē briesmoņu nav. Viņi tā runā tāpēc, ka paši tam tic vai arī vēlas, lai bērni justos drošībā. Bet briesmoņi ir, Luk, un pats šausmīgākais, ka viņi izskatās pēc cilvēkiem,— Makss pastūma zēnu atpakaļ, lai palūkotos uz tā slapjo, nelaimīgo seju. — Tagad tu esi ticis vaļā no viņiem.

—  Es viņu ienīstu.

—  Tev uz to ir tiesības.

Bet bija vēl kaut kas. Luks nejutās pārliecināts, vai spēs to izstāstīt. Kauns bija pārāk melns un glums. Bet Maksa acis likās tik mierīgas un uzmanīgas, ka Luks stomīdamies izteica:

—  Vinš… viņš kādu vakaru atveda sev līdzi vīrieti.

> ?

Bija vēls, un viņi bija piedzērušies. Als izgāja un aizslēdza durvis. Bet vīrietis… viņš gribēja…

—  Nomierinies, — Makss grasījās atkal apskaut Luku, bet tas šausmās atrāvās atpakaļ.

—  Viņš taustīja mani ar savām treknajām rokām un muti…—Luks noslaucīja lūpas ar plaukstas virspusi. —Viņš teica, ka samaksājis Alam, un man jādarot tas, ko viņš gribēs. Bet es biju muļķis, tāpēc ka nesapratu, kas viņam padomā…

Tagad Luks vairs neraudāja, un viņa sausās acis dega niknumā.

—  Es nesapratu, kamēr viņš uzrāpās man virsū. Es domāju — viņš mani nožņaugs, kamēr…—Pārdzīvotā šausmas par jaunu sagrāba viņu. Sviedraina āda, džina smaka, kārigas, taustīgas rokas…

—  Tad es sapratu, jā, es sapratu visu. — Viņa dūres sažņaudzās un atlaidās, atstājot dziļas sirpjveida zīmes delnās. — Es situ viņam, vēl un vēl, bet viņš nerimās. Tā es viņam situ un skrāpēju. Man rokas bija ar viņa asinīm, bet viņš aizsedza seju un sāka spiegt. Tad atnāca Als un ilgi mani sita. Un es neatceros — es nezinu, vai… — Tas ir vissliktākais — nezināt, kas notika tālāk. Tāds kauns, ka Luks pat nespēja to pateikt skaļi. — Tajā naktī viņš arī gribēja mani nogalināt. Tonakt es aizbēgu.

Makss ilgi klusēja, un Luks izbijās, ka izstāstījis par daudz, pārāk daudz, lai viņam kādreiz tiktu piedots.

—  Tu visu esi izdarījis pareizi,, — burvju mākslinieks smagi noteica, no kā Lūkam atkal acīs saskrēja asaras. — Un es tev varu ko apsolīt. Kamēr esi kopā ar mani, neviens nekad tev tā nepieskarsies. Un es iemācīšu tevi, kā tikt ārā no pieliekamā. — Makss atkal pavērās Lūkam acīs.—Ja viņi atkal tevi tur ieslēgs, tad vairs nespēs noturēt.

Luks mēģināja runāt, bet vārdi iestrēga kaklā. Viņš ar pūlēm izteica jautājumu, no kura atbildes bija atkarīga

visa vina dzīve:

—  Vai es varu palikt?

—  Kamēr nesagribēsi iet projām.

Luka pateicība bija tik liela, ka likās — apkārt viss it kā uzliesmotu gaismā. Kā mīlestība.

—  Es samaksāšu par vāzi, — viņš neveikli nomurmināja. — Apsolu.

—  Tu jau to esi izdarījis. Tagad skrej un nomazgā seju. Mums te jāpiekopj, kamēr Leklērs nav sarīkojis vēl vienu skandālu.

Makss apsēdās uz pakāpieniem, bet Luks uzskrēja augšā. Savā slēptuvē priekšistabā Roksana dzirdēja, kā viņas tēvs nopūtās. Un viņa sāka raudāt.

6

Dažas nākamās dienas Luks centās pārvietoties pa māju uzmanīgi. Viņš baidījās no Leklēra, zinot tikai to, ka keidžins [6] rūpējas par kārtību mājās. Luks uzskatīja par labāku netrāpīties tam ceļā. Uzmanījās, lai aiz viņa mājā nepaliktu nekādu drupaču, ne vispār kādu pēdu.

Viņš kopā ar Liliju staigāja pa veikaliem, nēsāja viņai nopakaļ kārbas un somas augšup un lejup pa sakarsušajām ieliņām. Viņš pacietīgi sēdēja veikaliņos, kamēr viņa uzlaikoja jaunus tērpus, stāvēja līdzās, kamēr viņa ļāva vaļu sajūsmai par skatlogos izliktajiem nieciņiem.

Luka mīlestība pret Liliju bija tik liela, ka viņš nepretojās, kad tā nolēma izvēlēties pirkumus ari viņam. Luks pat nesaviebās, kad tā viņam sapirka puķainus kreklus. Brīvajā laikā viņš klejoja pa Franču kvartālu, apmierināts, ka var visu izpētīt, paklausīties ielu muzikantus, paraudzīties uz aktieriem Džeksona laukumā.

Bet visvairāk Lūkam patika viņu mēģinājumi.

«Brīnumainās durvis» bija šaurs, nespodrs klubs, kura sienas gadu desmitos piesūkušās ar viskija un cigarešu smārdu. Pieturējās karstas dienas, un pusdienlaikā saules nogurdinātie tūristi velti meklēja pilsētā kaut stūrīti ēnas. Klubā rāmi sīca gaisa kondicionētājs, bet, redzams, visa tā enerģija aizplūda šajā skaņā un slābā, pasiltā gaisa vēsmiņā. Maķenīt vairāk labuma bija no ventilatora pie griestiem, bet, kad tika ieslēgti prožektori, klubs pārvērtās mazā kurtuvē.

Kluba sienas bija aplīmētas ar sarkanu un zeltainu velvetu, bet aiz bāra^ atradās milzīgs spogulis, lai radītu plašas telpas sajūtu. Šeit likās, ka tu esi vabolīte, kas tup izkrāsotā kārbiņā, bet bērns, kas tevi noķēris, aizmirsis izdurt vākā caurumiņus gaisam.

Luks dievināja šo vietu.

Ik pēcpusdienas Lesters Fridmonts, menedžeris, ar alus krūzi un pusizsmēķētu cigāru sēdēja pie skatuvei tuvākā galdiņa. Tas bija gara auguma vīrietis, kurš visu lieko svaru nesa vēderā. Viņš allaž bija ģērbies baltā kreklā ar īsām piedurknēm, ar kaklasaiti un tai pieskaņotas krāsas bikšturiem. Viņa melnās kurpes vienādiņ mirdzēja. Jau paretie mati bija atsukāti atpakaļ un mikli spīdēja lampu gaismā. Uz apkārtējo pasauli viņš raudzījās caur smagnējām brillēm ar dūmakainiem stikliem melnos ietvaros, kuras bija uztupinātas uz viņa kaulainā deguna.

Pie kājām viņam trinās tukls, plankumains runcis, saukts Fifī, kas dažbrīd gāzelēdamies aizstaigāja līdz bāram, iestiprinājās no līdzās letei noliktā šķīvīša, tad atgriezās atkal paberzēties pret saimnieka kāju.

Uz Frīdmonta galdiņa atradās tālrunis. Viņam bija apbrīnojams talants — vienā laikā skatīties mēģinājumu, izdāļāt savus komentārus, lamāt kluba apkopēju un sarunāties pa telefonu.

Lūkam bija vajadzīgas vairākas pēcpusdienas, lai saprastu, ka Fridmonts ir bukmeikers.

Nebija svarīgi, cik reižu viņi -izņēma cauri numuru, bet Lesters pēc katras reizes iesvilpās un atzinīgi meta ar galvu.

—  Ak Kungs, apžēlojies, tas bija lieliski! Vai pastāstīsi man, Maks, kā tu to izdarīji?

—  Atvaino, Lester, profesionāls noslēpums.

Un Lesters atgriezās pie savām darišanām: pieņemt likmes un kasīt vēderiņu.

Makss gatavojās iesākt jauno programmu ar roku veiklības numuru un kādu triku ar spilgtiem, krāsainiem lakatiņiem, kā tas tika darīts karnevālā. Pēc tam viņš gribēja parādīt savu «Brīnumainās lodītes» variantu, bet ar Roksanu sagatavot jaunu numuru —«Lidojošā meitene». Viņš bija papildinājis arī numuru ar pārzāģēšanu: tagad kastei jāstāv vertikāli, un Lilī jāpārzāģē nevis uz pusēm, bet gan trijās daļās. Viss jau bija noslīpēts gandrīz līdz pilnībai.

Makss izmantoja arī Luku — kā asistentu dažādos numuros. Burvju mākslinieks nešaubījās, ka zēnam ir ass prāts un izveicīgi pirksti. Bet tagad viņš gribēja pārbaudīt zēna sirdi.

—  Vēro, — viņš atkārtoja Lūkam, — un mācies.

Stāvot skatuves centrā, Makss citu pēc cita no kabatas vilka dažādu krāsu zīda lakatiņus. Luks viegli sašķobīja lūpas. Viņš nesaprata, ka tas vajadzīgs vienīgi, lai noildzinātu laiku. Jo ilgāk triku meistars vilks no kabatām lakatiņus, jo ilgāk publika smiesies — un jo vieglāk to pēc tam būs apmānīt.

—  Izstiep rokas! — Makss pavēlēja un aptina lakatiņus ap Luka dilbiem, šķita, kā pagadās. — Šeit mums derētu kāda mūzika. Lilī?

Viņa ieslēdza magnetofonu.

—  Zilā Donava.

—  Lēnais valsis, jauki, — Makss pameta ar galvu. — Kustībām tāpat jābūt lēnām', mūzikas taktī. — Viņa rokas pārlaidās pār lakatiņiem, augšup, lejup, viņš apgāja Lūkam apkārt. — Protams, ja palūgtu tavā vietā skaistu sievieti no publikas, tad šis numurs kļūtu vēl labāks. Un viņas reakcija uzkurinās skatītājus. — Ar strauju plaukstas kustību Makss satvēra zīda stūrīti, parāva, un visi lakatiņi vilkās līdzi pirmajam, akurāti sasieti cits ar citu: koši sārtais, dzeltenais, safīrzilais, smaragdzaļais.

Luks plaši iepleta acis un tikai tad iesmējās.

—  Brīnišķīgi! — Makss savāca lakatiņus kopā lielā, daudzkrāsainā bumbā. — Tā, nu tu redzi, pat šādā sīkā trikā vajadzīgi spēles, izrādes elementi, pareiza uzvedība uz skatuves — katrs solis ir tikpat svarīgs kā izveicība. Labi un pareizi parādīt triku — ar to vien nekad nepietiks. Bet izdarīt to kā īstam artistam… — Viņš pasvieda bumbu uz augšu, un lakatiņi, vairs savā starpā nesaistīti, lēni noplanēja uz skatuves grīdas.

Roksana ieķiķinājās un sāka sist plaukstas.

—  Tēti, tas man patīk.

—  Pats labākais mans skatītājs, — viņš noliecās un savāca zīžainīšus. — Tagad pamēģini tu.

Roksana saberzēja rokas un iekoda apakšlūpā.

—  Es tik daudzus vēl nevaru.

—  Nu, cik varēsi.

Satraukta un lepna Roksana izvēlējās sešus lakatiņus. Pagriezusies pret iedomātajiem skatītajiem, viņa izpleta katru lakatiņu, tad, glezni pavēzējusi gaisā, apsēja pēc kārtas zīda trijstūrus ap Luka plaukstām. Katrā viņas kustībā bija tik daudz neapšaubāmas sievišķības, ka Makss neviļus pasmaidīja. Meitene pārvilka ar^ delnām pāri apsietajām Luka rokām, no abām pusēm. Šūpodamās mūzikas taktī, viņa izgrieza dažas lēnas piruetes ap Luku. Lai gan viņa dejoja, tomēr izskatījās ārkārtīgi koncentrējusies. Roksanas pasaulē nebija sīku triku. Jebkurš brīnums bija milzum liels.

Atkal pavērsusies ar seju pret Luku, viņa pasmaidīja, vēlreiz pieskārās lakatiņiem, kā sieviete glāsta kaķi, pēc tam parāva aiz stūrīša un pavicināja virs galvas daudzkrāsainu, kopā sasietu virteni. Uzvaroši iesmējusies, Roksana apmeta lakatiņus sev ap pleciem.

—  Labi darīts, — Makss viņu apskāva un noskūpstīja.

—     Nudien lieliski!

—  Nu gan viņa rāda klasi, Maks! — lejā iekliedzās Lesters. — Tev viņa jāizmēģina publikas priekšā.

—  Ko teiksi tu, Roksan? — Makss nolaida meiteni zemē un noglāstīja viņai galvu. — Esi gatava uzstāties ar šo numuru?

—  Bet vai drīkst? — Lūdzošām acīm viņa raudzījās uz Maksu. — Tētiņ, lūdzu, vai drīkst?

—  Pamēģināsim pirmajā izrādē, tad redzēsim.

Roksana laimē iespiedzās un metās pie Lilijas.

—  Es drīkstēšu ielikt auskariņus? īstus! Vai drīkst?

Uzsmaidīdama Maksam pāri Roksanas galvai, Lilija

atbildēja:

—  Vari izvēlēties, kuri tev patīk vislabāk.

—  Esmu jau izvēlējusies. Skatlogā, pa ielu uz leju. Tādi zili.

—  Jūsu ricībā divdesmit minūtes, Lilī, — Makss teica.

—    Sievietei tas ir minimālais laiks, lai izvēlētos aksesuārus savam tērpam. — Turklāt viņš gribēja īsu bridi paiikt divatā ar Luku.

—  Re, kā. — Kad Roksana bija izvilkusi Liliju ārā, Makss paņēma kāršu kavu un sāka apgriezt to ar vienu roku. — Tevi droši vien interesē, kāpēc maza meitenīte prot darīt to, ko neproti tu.

Luks piesarka, bet paslēja augšup zodu.

—  Es varu iemācīties visu, ko prot viņa.

—  Iespējams. — Lai sarunas laikā rokas neslinkotu un nestāvētu dīkā, Makss izvērsa kārtis vēdeklī. — Es teiktu, ka ir aplam uzskatīt viņu vai jebkuru citu par paraugu. Bet tu jau tikpat neklausīsi.

—  Jūs varētu mani iemācīt.

—  Varētu, — Makss piekrita.

—  Es jau ari pats šo to protu. Es trenējos.

—  Patiešām? — Pacēlis uzacis, Makss pasniedza viņam kārtis. — Nu, parādi.

Jaucot kārtis, Lūkam no uztraukuma nosvīda pirkstgali.

—  Tas nebūs pārāk interesanti, jo jūs taču zināt, kā taisāmi_ mani triki…

—  Āre, te nu tu kļūdies. Burvju māksliniekam pats labākais skatītājs ir cits burvju mākslinieks. Tāpēc, ka tas saprot, kas tur par āķi. Bet vai tu saproti?

—  Triks jāizpilda pareizi, — Luks atbildēja, cenzdamies koncentrēt uzmanību uz kārtīm.

—  Un tik vien? Apsēdies, — Makss piedāvāja. Viņi apsēdās pie viena no galdiņiem, un Makss izvēlējās kārti no Luka pasniegtās kavas. — Ikviens var iemācīties taisīt trikus. Tikai jāsaprot, kur tas suns aprakts, pēc tam jātrenējas, kamēr izdodas. Bet maģija… — Viņš palūkojās uz kārti un atlika to atpakaļ kavā. — Maģijai jāņem patiesais un izdomātais un īsu brīdi jāsajauc tie vienā veselā. Tie, kas tai netic, izbrīnā bolīs acis. Vienīgi maģija dod cilvēkiem to, ko viņi kāro.

—  Bet ko viņi kāro? — Luks sajauca kārtis, uzsita pa kavu un atklāja Maksa kārti. Atzinīgs Maksa galvas mājiens, un puikam šķita, ka vai pārsprāgs no prieka.

—  Teicami. Tagad vēl kaut kas. — Makss atlaidās krēslā, vērodams, kā Luks nemākulīgi cenšas apgriezt kārtis ar vienu roku. — Ko viņi kāro? Lai viņus apmāna, piemuļķo un lai rada izbrīnu. Viņi grib redzēt, kā tieši viņiem deguna priekšā notiek brīnumi. — Makss atvēra plaukstu un parādīja Lūkam mazu, sarkanu lodīti. — Tieši viņu acu priekšā. — Viņš uzsita ar lodīti pa galdu, tad ar otru roku novilka pa galda dēļa apakšu. Lodīte jau atradās tajā, bet augšējā roka bija tukša. Luks iesmējās un izlika kārtis trikam «Dūži virspusē».

—  Jūs to paslēpāt saujā. Zinu, ka paslēpāt, bet pats neredzēju.

—  Tāpēc, ka skatījos uz tevi, tavās acīs. Tas nozīmē, ka tu skatījies manējās. Aizvien skaties viņiem acīs. Nevainīgi vai viltīgi, kā pats gribēsi. Bet skaties viņiem acīs. Tad ilūzija būs godīga.

—  Bet triki — tā taču ir blēdīšanās, vai tā nav?

—  Tikai tad, ja tu nevari izdarīt tā, lai viņi gūtu baudījumu no šīs blēdīšanās. — Viņš atkal pameta ar galvu, kad Luks atklāja četrus dūžus no sajauktās kavas virspuses.

—    Tev ir laba tehnika, bet kur tavs šarms? Kur ir spēle, lai skatītāji saprastu, ka tas nav tikai labi izstrādāts triks, bet maģija, burvestība? Vēl reizi, — viņš atkārtoja, piebīdot kārtis atpakaļ pie Luka. — Tagad liec man izbrīnīties.

Zēna skatiens kļuva koncentrētāks, viņš divreiz dziļi ievilka elpu.

—  Es atkal gribu parādīt pirmo.

—  Labi. Izstāsti man savu numuru.

Luks piesarka, bet nokremšļojāš un metās uz priekšu. Šim mirklim viņš bija gatavojies ne vienu vien nedēļu.

—  Es vēlētos jums parādīt dažus trikus, — viņš skaisti sajauca kārtis un viegli tās apgrieza no mugurpusēm uz priekšpusi. — Reti kurš brīnumdaris pirms laika atklās jums, ko tieši viņš grasās darīt. Bet es taču esmu bērns. Kā nu protu, tā daru. — Viņš izvērsa kārtis vēdeklī ar priekšpusi pret iedomātajiem skatītājiem, lai tie pārliecinātos, ka tā ir parasta kāršu kava. — Tagad es, rau, šim džentlmenim palūgšu izvēlēties vienu kārti, jebkuru, kādu gribat. — Luks izlika kārtis uz galda ar zīmējumiem uz leju ^ un pagaidīja, kamēr Makss izvēlas vienu no tām.

—    Šo? — viņš pārvaicāja, rādīdams tādu kā mazliet mulsu seju. — Jūs droši zināt, ka vēlaties tieši šo?

Spēlējot viņam līdzi, Makss pielieca galvu:

—  Pilnīgi droši.

—  Varbūt jūs labāk ņemsit, rau, šo? — Luķs parādīja uz pēdējo kārti. — Nē? — Bet Makss cieši palika pie sava, un Luks skaļi norija siekalas. — Nu labi. Neaizmirstiet, es vēl esmu tikai bērns. Lūdzu, parādiet savu kārti skatītājiem. Rūpīgāk, lai es to neredzētu, — zēns piebilda, izstiepdams kaklu un it kā cenzdamies ieslīpi pablenzt uz kārti. — Labi. — Viņa balss trīcēja. — Tagad ielieciet to atpakaļ kavā, kur vēlaties. Tagad varat tās sajaukt — vai varbūt ļausit man? — ar cerību piedāvājās Luks, vākdams kārtis kopā.

—  Nē, es ari pats varu to izdarīt.

—  Satriecoši, — viņš smagi nopūtās. — Kad jūs tās sajauksit, es apgriezīšu kavu un kā pēc burvja mājiena atradīšu to kārti, kuru izvēlējās šis lieliskais džentlmenis. — Luks iebāza roku kabatā, izvilka no tās iedomātu kabatlakatiņu un noslaucīja pieri. — Nu, pietiks. Diezgan, diezgan, jūs jau ilgi jaucat. — Viņš izrāva kavu, nolika to uz galda, apsedza ar plaukstām un nočukstēja: — Re, gandrīz jau atradu. Un… — Viņš pārcēla kārtis un svinīgi izvilka vienu. Makss mierīgi papurināja galvu, un Luks uzreiz zaudēja dūšu. — Nav īstā? Bet es esmu pārliecināts, ka visu izdarīju pareizi. Vēl vienu mirklīti, — viņš atkal salika kārtis kopā, vēlreiz pamurmināja virs tām un izvilka vēl vienu, atkal nepareizu.

—  Kaut kas ar šo kavu nav kārtībā. Domāju, ka jūsu kārts šeit vispār nav. Liekas, jūs esat mani apkrāpuši, — viņš pielēca kājās un spēra dažus soļus skatītāju virzienā. — Šeit noteikti kāds strādā jūsu labā. Re, jūs, — viņš norādīja ar pirkstu uz Lestera pusi, kurš bija aizņemts ar telefonu un likmēm. — Bet nu nāciet atdodiet!

—  Ko atdot, mans draugs?

—  Kārti. Es zinu, ka tā ir pie jums.

—  Re, — Lesters uzkabināja klausuli uz pleca un izstiepa abas rokas uz priekšu. — Man nav nekādas kārts, draudziņ.

—  Ak nav? — Luks novilka ar roku pa Lestera punci līdz pašai bikšu jostai un no turienes izvilka kreica devītnieku. — Ko tad jūs? Vai gatavojāties pēc tam spēlēt pokeru?

Lesters aiz smiekliem locījās, bet Luks pa to laiku rādīja kārti «skatītājiem», lai tie to pazītu.

—  Pateicos! Pateicos! Ei, bet ari tu esi labi pastrādājis, — viņš atkal griezās pie Lestera. — Varbūt arī piecelsies un paklanīsies?

—   Protams, draudziņ, protams, — Lesters uzjautrināts piecēlās. — Maks, viņš tev ir jauns, bet manīgs, tas nu reiz ir kā āmen baznīcā!

Luks staroja laimē. Bet tas viss bija nieki salīdzinājumā ar Maksa smiekliem!

—  Redzi, — Makss piecēlās un uzlika roku zēnam uz pleca, — nu tā ir īsta izrāde. Tagad paraudzīsimies, vai varam iekļaut šo numuru programmā.

—  Bez jokiem? — Luks aiz pārsteiguma tīri vai apstulba.

Makss sajauca viņa matus, apmierināts, ka zēns vairs nesaspringa no viņa pieskārieniem.

—  Bez jokiem.

No Jaunorleānas līdz Lafajetai nebija ilgi jābrauc. Pie tumšā sedana stūres bija Pelīte, bet Makss atlaidās sēdeklī, aizvēra acis un gatavojās tālākajam darbam. Zādzība neko daudz neatšķīrās no izrādes. Katrā ziņā viņam…

Īstenībā pirms daudziem gadierfi, kad viņš iesāka, tad apvienoja abas izdarības. Tas bija nepieciešams, lai izdzīvotu.

Tagad, kļuvis vecāks un šo to pieredzējis, viņš nošķīra savus uzvedumus no zādzības. Vēl viena nepieciešamība, lai izdzīvotu. Viņa vārds kļuva aizvien pazīstamāks un pazīstamāks, un tagad būtu pārsteidzīgi kaut ko nolaupīt saviem skatītājiem.

Bet Makss nebija pārsteidzīgs.

Protams, daži teiks, ka viņam vairs nevajadzēja zagt pilna vēdera labad un lai jumts būtu virs galvas. Makss tam piekristu. Taču piebilstu, ka, pirmkārt, grūti šķirties no ilggadēja paraduma, bet, otrkārt, viņam tas gluži vienkārši patika.

Bērnam, par kuru bija ņirgājušies, kuru nemīlēja un pameta, zagšana bija savaldības pierādījums un izaicinājums sabiedrībai.

Pazīstamajam burvju māksliniekam tā kļuva par lepnuma izpausmi.

Viņš arī starp zagļiem bija viens no labākajiem. Un uzskatīja sevi par augstsirdīgu, tāpēc ka rūpīgi izvēlējās savu mērķi, aptīrot tikai tos, kuriem zaudējums necirta pārāk lielu robu.

Viņš reti darbojās sava mājokļa tuvumā, Makss to uzskatīja ne tikai par riskantu, bet ari netīru darbu. Taču likumi tiek radīti, lai tos pārkāptu.

Aizvēris acis, viņš iztēlojās akvamarinu un briljantu kaklarotas mirdzumu un skaistumu. Tie visi — gaišzili un balti ledus gabaliņi. Pašam viņam labāk patika siltie akmeņi— rubīni, safīri; šīs dziļās, sulīgās krāsas stāsta par kaislībām un slavu. Bet paša gaume bieži jāaizmirst, kad jādomā par praktisko pusi. Ja viņa informācija bija pareiza, tad šiem akvamarīniem ar slīpējumu gandrīz «kā smaragdi» jāienes pieklājīga summa pēc tam, kad tos atbrīvos no vecā ietvara.

Leklēram jau bija pircējs.

Pat atskaitot desmito tiesu un izdevumus — Makss galvā aplēsa ieguldījumu Roksanas fondā koledžas apmaksai un nesen nodibinātajā Luka fondā —, tomēr palika pietiekami brangs skaitlis.

Viņš uzsmaidīja pats sev. Makss parasti smalki apjauta notiekošā ironisko pusi. Tātad viņš ir — zaglis, kas rūpējas par nodevām un palīdzības fondiem.

Daudzie bada gadi bija viņu iemācījuši izturēties ar cieņu pret kapitālieguldījumiem. Viņa bērniem nenāksies badoties, viņiem būs iespēja pašiem izvēlēties savu ceļu dzīvē.

—  Te ir tas nostūris, Maks.

Makss atvēra acis un ieraudzīja, ka Pelīte lēni iegriež mašīnu. Klusa apkaime, koki ielas malās un lielas, skaistas mājas, kuras gandrīz nebija saredzamas aiz zariem un ziedošajiem krūmiem.

—  Jā gan. Un laiks?

Pelīte paskatījās pulkstenī, Makss tāpat.

—  Desmit pāri diviem.

—  Labi.

—  Signalizācijas sistēma ir pavisam vienkārša. Tu tikai pārgriez divus sarkanos vadiņus. Bet, ja neesi pārliecināts, tad labāk iešu es un visu izdarīšu.

—  Paldies, Pelīt, — Makss uzvilka plānus, melnus pirkstaiņus. — Domāju, ka tikšu galā. Ja seifs tiešām ir tāds, kā Leklērs stāstīja, tad, lai to atvērtu, man vajadzēs septiņas vai astoņas minūtes. Esi šajā vietā tieši divos trīsdesmit. Ja es aizkavēšos ilgāk par piecām minūtēm, tev jābrauc prom. — Pelīte par to tikai nosmīkņāja, un Makss papliķēja viņam pa plecu. — Man jābūt pārliecinātam, ka tu visu izpildīsi.

—  Tu atgriezīsies, — Pelīte atbildēja un noliecās zemāk pie stūres.

—  Un mēs kļūsim par dažiem tūkstošiem dolāru bagātāki. — Makss izslīdēja no mašīnas un nozuda tumsā.

Pagājies uz leju, garām dažām blokmājām, viņš pārmetās pāri zemam akmens žogam. Priekšā atradās trīsstāvu ķieģeļu māja ar tumšiem logiem, tomēr drošības labad viņš apgāja tai apkārt un tikai tad devās pie signalizācijas kārbas. Pārgriezis sarkanos vadiņus, Makss nevilcinājās. Pelīte nekad nekļūdījās.

No mīkstās ādas somiņas pie jostas viņš izvilka stikla griežamo un piesūcekni. Mākoņi peldēja virs mēness, aizsegdami gaismu, bet Maksam tā nebijā vajadzīga. Pat pilnīgā tumsā viņš spētu iziet caur jebkurām aizslēgtām durvīm.

Kluss knikšķis -— Makss iebāza roku iekšpusē un attaisīja aizbīdni. Atkal klusums. Kā vienmēr, Makss ieklausījās, ieslīga tajā un tikai tad iegāja mājā.

Viņš nekad nevienam nespēja aprakstīt to sajūtu, kas viņam radās ik reizi, kad iegāja tumšā un klusā svešā mājā. Viņš iedomājās, ka viņam piemīt kāda īpaša vara, lai atrastos tur, kur jāatrodas, un turklāt paliktu nepamanīts.

Kā ēna viņš izslīdēja cauri virtuvei uz viesistabu un tālāk uz halli.

Sirds stipri dauzījās. Tas, ko viņš šobrīd juta, bija kaut kas līdzīgs tuvības gaidām ar ilgoto sievieti.

Bibliotēka atradās tieši tur, kur Leklērs stāstījis, un seifs tiešām bija apslēpts aiz durvju imitācijas.

Turēdams zobos lukturīti pildspalvas izskatā, piespiedis stetoskopu līdzās slēdzenei, Makss ķērās pie darba.

Šis darbs viņam patika. Bibliotēkā viegli smaržoja pēc vītušām rozēm un dārgas tabakas. Viegla vēja pūsma aiz loga šūpoja kastaņas zarus, klusi klaudzinot pret stiklu. Viņš iztēlojās — ja būtu laiks, tad kaut kur tuvumā uzietu pamestu brendija glāzi un atļautos iedzert pāris malku, pirms ietu projām.

No četriem slēdžiem trešais jau bija pieveikts. Atlikušas vēl astoņas minūtes. Te viņš izdzirda tādu kā smilkstoņu.

Pieliecies, gatavs mesties bēgt, Makss lēni pagriezās un, pavērsis lukturīša staru, cieši palūkojās skaņas virzienā. Viņa priekšā stāvēja tikai dažas nedēļas vecs kucēns. Vēlreiz iesmilkstējies, tas pietupās un izlaida peļķīti uz turku paklāja.

—  Nedaudz par vēlu prasīties, lai izlaiž tevi ārā, — Makss nomurmināja. — Un atvaino, draudziņ, bet man nemaz nav laika, lai aiz tevis sakoptu. Tev nāksies rīt no rīta pašam izskaidroties par savu nedarbu.

Makss ķērās pie ceturtā slēdža, kamēr kucēns gāzelēdamies staigāja apkārt un apostīja viņa kurpes. Beidzot, atviegloti nopūzdamies, Makss atvēra seifu.

—  Par laimi, es neieplānoju šo darbu gadu vēlāk, jo tad tu būtu izaudzis tik liels, lai man pamatīgi iekamptu. Kaut gan uz dibena man ir rēta, ko atstājis pūdelis, kas nebija daudz lielāks par tevi.

Makss pabīdīja malā akciju žūksni un atvēra velveta futrāli. Viņam pretī uzmirgoja akvamarīni. Ar lukturīša un juveliera lupas palīdzību viņš pārbaudīja akmeņus un vēlreiz apmierināts nopūtās.

—  Skaisti, vai ne? — Viņš tos ieslidināja no futrāļa savā maciņā pie jostas.

Noliecies, lai atvadoties paburznītu kucēna skaustu, viņš kāpnēs izdzirda troksni.

—  Draiskuli? — sauca sievietes skaņā balss, kā uz skatuves. — Draiskuli, vai tu esi šeit?

—  Draiskulis? — Makss noteica, izpūzdams elpu, ar simpātijām iebukņīdams kucēnu. — Dažam labam no mums nākas samierināties ar savu vārdu. — Ar klusu knikšķi viņš aizvēra seifu un nozuda tumsā.

Istabā uz pirkstgaliem ienāca sieviete vidējos gados, ar tīkliņu apņemtiem matiem, seja spīdēja no nakts krēma. Kucēns iesmilkstējās, sāka kulstīt pa tepiķi ar astīti un devās Maksa virzienā.

—  Ak re, kur tu esi! Mazulīt, nāc pie māmiņas. —

Apmēram pēdas attālumā no Maksa viņa paņēma rokās kucēnu. — Kāpēc tu piecēlies? Ak tu nerātnais suņuk! — Viņa to skaļi bučoja, bet kucēns velti mēģināja izrauties no viņas skavām. — Tu esi izsalcis, manu mazo mīļumiņ? Iesim, es tev iedošu tasītē pieniņu.

Makss pievēra acis, ar visu sirdi būdams kucēna pusē, kurš kauca un centās atgūt savu brīvību. Bet sieviete turēja viņu stingri, piespiedusi pie pašas sirds. Tā viņi kopā aizgāja uz virtuves pusi.

Tas nozīmēja, ka Makss nevarēs iziet no mājas tādā pašā ceļā, kā ienācis, tālab viņš pacēla loga rāmi. Ja paveiksies arī turpmāk, tad namamāte būs pārāk aizņemta ar kucēnu, lai pamanītu mazu, akurātu caurumiņu virtuves durvju stiklā.

Bet, ja nepaveiksies, Makss sprieda, izbāzdams kāju pa bibliotēkas logu, tad viņam tomēr paliek priekšrocība laika ziņā.

Viņš aizvēra logu aiz sevis un centās nolaisties lejā tā, lai nesaplēstu bikses.

Luks nevarēja aizmigt. Pati doma par to, ka ritvakar viņam jāpiedalās izrādē, reizē pildīja gan ar sajūsmu, gan šausmām. Viņu mocīja briesmīgie «ko darīt, ja…».

Ko tad, ja viņam izjuks kava? Ja aizmirsīs triku? Ja skatītāji nospriedīs, ka viņš ir gluži vienkārši pamuļķa puišelis?

Viņš varēja labi uzstāties. Viņš zināja, ka viņam ir spējas, lai uzstātos patiesi labi. Bet viņam tik daudz gadu bija pūlējušies iekalt, ka viņš ir muļķis, ka neko neprot un nav nekam derīgs, un tas nevarēja neatstāt savas pēdas.

Lūkam bija tikai viens līdzeklis cīņai pret bezmiegu — ēšana. Turklāt viņš vēl aizvien uzskatīja, ka pats labākais laiks mielastam ir tad, kad neviena nav klāt un neviens neblenž tev mutē.

Uzrāvis šortus, zēns nedzirdami devās lejup uz pirmo stāvu. Viņš jau gandrīz sajuta Leklēra cūkgaļas aso «barbekjū» vai kastaņu pīrāga garšu.

Izdzirdis Leklēra balsi, viņš sastinga un nosvīda saltiem sviedriem. Luks vēl joprojām piesargājās no večuka. Bet, saklausījis Maksa smieklus, viņš piezagās tuvāk.

—  Uz tavām ziņām, Žan, vienmēr var paļauties. Plāns, seifs, akmentiņi, — Makss vienā rokā turēja brendija glāzi, bet otrā dārgakmeņus. — Es pat nevaru pārlieku sūdzēties par mazo šuneli.

—  Pagājušonedēļ viņiem suņa nebija. Pat pirms piecām dienām ne.

—  Bet tagad ir, — Makss iesmējās un vēlreiz iemalkoja brendiju. — Kurš nav bijis dzīvokļu zaglis.

—  Slava Svētajai Jaunavai, ka šis nesāka riet, — Leklērs pielēja Jsurbonu savai kafijai. — Man nepatīk pārsteigumi.

—  Šeit mums ir dažādi uzskati. Man tie ļoti patīk. — Maksa acis veiksmē staroja, bet rokās lustras gaismu atspoguļoja kaklarota. — Citādi mūsu darbs pārtaptu rutīnā. Un rutīna tik viegli kļūst par pieradumu. Kā tu domā, vai līdz rītam viņi atskārtis? — Viņš pacēla dārglietu augstāk un lika akmeņiem plūst caur saviem pirkstiem.

—    Un vai viņi vispār ziņos policijai, tas taču bija paredzēts kāršu parāda apmaksai?

—  Vai viņi ziņos vai ne, šeit tos vienalga neatradīs. — Leklērs cēla savu kafijas tasi, lai uzsauktu tostu, tad pēkšņi sastinga. Viņš samiedza acis, kad nolika tasi uz galda.

—    Baidos, ka šonakt mūsu sienām ir vismaz divas ausis.

Makss, kļuvis modrs, pacēla galvu, tad nopūtās.

—  Luk, — un viņš paaicināja zēnu ar pirksta mājienu.

—    Nāc šurp gaismā. — Viņš gaidīja, vērtējoši ieskatīdamies zēna sejā, tam ienākot virtuvē. —Ir jau vēls, bet tu neguli.

—  Es nevarēju aizmigt. — Lai gan Luks centās raudzīties uz citu pusi, tomēr viņa skatiens stūrgalvīgi atgriezās pie kaklarotas. Un tikai uzticība, pilnīga uzticība ļāva viņam pacelt acis pret Maksu un pateikt: — Jūs to nozagāt.

—  Jā.

Luks pasniedzās un pataustīja ar pirkstu vienu bali zilo akmeni.

—  Kādēļ?

Makss atlaidās krēslā, iemalkoja brendiju un padomāja.

—  Bet kāpēc gan ne?

Luka lūpas noraustījās. Tā bija laba atbilde. Tā viņu apmierināja vairāk nekā pusducis dziļi izjustu paskaidrojumu.

—  Tātad jūs esat zaglis.

—  Starp citu, — Makss noliecās uz priekšu, bet sevī pārvarēja vēlēšanos nosegt Luka plaukstu ar savējo. — Vai esmu licis tev vilties?

Luka skatienu pildīja mīlestība, kuru viņš nespēja izteikt vārdos.

—  Jūs to nevarat, — viņš papurināja galvu pilnīgā noliegumā. — Nekad.

—  Neesi tik pārliecināts, — Makss strauji pieskārās viņa rokai, pēc tam paņēma dārglietas. — Vāze, kuru tu šajās dienās sadauzīji, bija vienkārši lieta. Un arī šī, tā tas ir. Cik maksās lieta, izlemj cilvēki, lai tas būtu daudz vai maz. — Viņš savilka dūri ar dārgakmeņiem, apsedza to ar otru roku, tad atvēra plaukstas. Tukšs. — Vēl viena ilūzija. Man ir savi iemesli pievākt no citiem to, kas viņiem liekas vērtīgs. Kādreiz tev izstāstīšu visu. Bet pagaidām es lūdzu — neko nevienam par to nesaki.

—  Es nevienam neteikšu. — Viņš drizāk nomirtu! — Es varu jums palīdzēt. Es varu, — viņš atkārtoja, sašutis par Leklēra izsmejošo sprauslāšanu. —1 Es varu taisīt diezgan labu naudu, ja jūs man atļausit tīrīt kabatas.

—  Redzi, Luk, pasaulē nav tādas lietas kā slikta nauda. Bet es gribētu, lai tu neaiztiktu svešas kabatas, ja tā tikai nebūs daļa no izrādes.

—  Bet kāpēc…

—  Tūlīt paskaidrošu, — Makss ar žestu norādīja Lūkam, lai apsēžas, dārgakmeņi atkal bija viņa rokā.—Ja tu būtu arī turpmāk tīrījis kabatas gadatirgos un karnevālos, tevi, iespējams, ļoti ātri notvertu. Tev tā būtu gaužām liela neveiksme.

—  Es esmu piesardzīgs.

—  Tu esi jauns,—Makss pārlaboja.—Es šaubos, vai tev ir ienācis prātā tāds jautājums: vai ļaudis, no kuru maciņiem tu izvelc, spēs izdzīvot pēc šā zaudējuma? — Neļaudams Lūkam atbildēt, viņš pašūpoja galvu. — Un tolaik tev daudz kā trūka. Bet tagad tev netrūkst nekā.

—  Bet jūs taču zogat.

—  Tāpēc, ka es tā gribu. Tāpēc, ka tas man gluži vienkārši patīk. Un ir vēl sarežģītāki iemesli, par kuriem tu… — Viņš piepeši aprima un klusi iesmējās: — Es

gribēja teikt, ka tu tos nesapratīsi. Bet tu sapratīsi, — viņa acis satumsa. — Es nebiju vecāks par tevi, kad mani pievāca Leklērs. Es pelnīju pa desmit centiem ar uzpirksteņu spēli, kāršu trikiem. Tāpat zagu maciņus. Tāpat kā tu, es aizbēgu no tām šausmām, par kuru esamību bērniem nav jāzina. Mani uzturēja maģija. Arī zagšana. Man bija jāizvēlas. Tad es arī izvēlējos vienlaikus iet pa divi ceļiem. Negrasos taisnoties par to, ka esmu zaglis. Ik reizi, kad zogu, es atgūstu sev atpakaļ kaut ko no tā, kas reiz bija nozagts man.

Viņš iesmējās un iemalkoja.

—  Jā, psihoanalītiķis varētu izdarīt daudz interesantu secinājumu no maniem vārdiem. Nē, es negribu sevi attaisnot, bet arī negribu spēlēt ar tevi mūsdienīgu Feiganu. Es tev atklāšu maģiju, Luk. Un, kad tu kļūsi liels, tad pats izvēlēsies savu ceļu.

Luks iegrima domās.

—  Bet vai Roksana zina?

Pirmoreiz visas sarunas laikā Maksa sejā pazibēja šaubu ēna.

—  Es neredzu iemesla, kādēļ viņai vajadzētu to zināt.

Tas jau bija labāk. Ja Luks bija uzzinājis kaut ko

tādu, ko nezināja Roksana, tas mainīja lietas būtību.

—  Es pagaidīšu. Es mācīšos.

—  Nešaubos. Un, starp citu, par mācībām: mums jāsāk domāt par tavu izglītību.

Tas bija trieciens pašā sirdi. No Luka entuziasma nepalika ne miņas.

—  Izglītība? Skolā es neiešu.

—  O, iesi, iesi, — Makss nevērīgi pasniedza dārglietu Leklēram. — Lasīt, rakstīt, tur nav nekā sarežģīta. Es domāju, vislabāk — viņš būs mana brālēna dēls, kurš nesen zaudējis savus vecākus.

—  Tam vajadzēs nedēļu, — Leklērs mierīgi atsaucās, — augstākais, divas.

—  Brīnišķīgi. Tātad uz mācību gada sākumu viss būs kārtībā.

—  Es neiešu skolā! — Luks atkārtoja. — Skola man nav vajadzīga. Jūs nevarat mani piespiest.

—  Gluži otrādi, — Makss maigi atbildēja. — Tu iesi skolā, tā tev ir ļoti vajadzīga, un jau pavisam skaidrs, ka es varu tevi piespiest.

Luks bija gatavs mirt par burvju mākslinieku un būtu laimīgs, ja viņam gadītos tāda iespēja. Bet viņš nevēlējās paciest garlaicīgās nodarbības daudzu stundu garumā veselas piecas dienas nedēļā.

—  Es negribu iet.

Makss tikai pasmaidīja.

7

Luks aizgāja uz skolu. Lūgumi, pierunāšana, kaulēšanās, draudi — sākumā viņš nelikās dzirdam. Bet, kad Luks saprata, ka pat mīkstsirdīgā Lilija ir pret viņu, tad padevās.

Vai arī izlikās, ka padodas.

Viņi spēja to piespiest. Vismaz viņi spēja piedabūt Luku katru dienu apģērbties, uzmest plecā muļķīgu grāmatelu saini un doties skolas virzienā Leklēra modrā skatiena pavadība.

Bet viņi nespēja piespiest Luku mācīties.

Viņš sāka pievērst uzmanību tam, kā Roksana vīpsnādama demonstrē savus «piecniekus» un zelta zvaigznītes. Luku šausmīgi kaitināja, kad viņa tam uzvaroši uzsmaidīja, kamēr Makss vai Lilija skaļi izteica viņai savu atzinību. Bet katru vakaru mazā sīkaļa nosēdās aiz skatuves un izrādes starplaikos čakli izpildīja savus mājas uzdevumus.

Makss bija paplašinājis viņas numuru ar lakatiņiem.

Luks zināja, ka arī viņš var dabūt «piecniekus». Ja vien gribētu.

Kas atzīmēs ir tik īpašs? Tās ir vienīgi cipari uz papīra. Bet, lai parādītu, ka viņš nav sliktāks par kādu nopurslājušos skuķi ar mērkaķa purniņu, Luks nolēma sagatavoties kontroldarbam ģeogrāfijā.

Patiesībā izrādījās, ka tas nemaz nav tik garlaicīgi — uzzināt kaut ko jaunu par štatiem un to galvaspilsētām, īpaši, kad viņš saskaitīja, cikos no šiem štatiem viņš jau ir pabijis.

Pēc kontroldarba viņš tikai ar pūlēm varēja novaldīties, lai nesāktu lielīties. Bet piespieda sevi izturēties vēsi un mierīgi. Kad Luka ģeogrāfijas kontroldarbs ar koši sarkano «piecnieku» aiz skatuves nejauši izkrita no viņa mapītes, tad viņš te nebija vainojams. Luks gandrīz vai pārsprāga no nepacietības, kad lapiņu ieraudzīja un pacēla Lilija.

—  Kas tas tāds? — Lilijas acis plaši iepletās un tā iemirdzējās, ka Luks nosarka līdz matu galiem. Tas bija lepnums.

—  Luk! Tas taču ir satriecoši! Kāpēc tu mums neko neteici?

—  Ko tad? — Muļķīgā smaida dēļ viņš nevarēja nodemonstrēt pilnīgu vienaļdzību, kā bija sagatavojies, tomēr paraustīja plecus. — A, tas. Nu, kas tur liels.

—  Kā tā — nekas liels? — Lilija smiedamās piespieda viņu pie krūtīm. — Tas ir apbrīnojami! Tu taču neesi pieļāvis nevienu kļūdu! Nevienu pašu! — Vēl arvien spiezdama Luku sev klāt, viņa pakliedza Maksam, kurš sarunājās ar Leklēru: — Maks, Maks, dārgais, nāc un paskaties!

—  Uz ko tad man būtu jāskatās?

—  Rau, uz ko, — Lilija svinīgi pavicināja viņa acu priekšā kontroldarbu. — Paskaties, ko mūsu Luks nopelnījis un nevienam nav teicis ne vārda!

—  Ar prieku paskatīšos, ja tu beigsi ar to vicināties, — Makss pacēla uzacis un nolaida skatienu lejup, uz Luku. — Labi, labi. Nu, tā, tu esi nolēmis iedarbināt savas smadzenes. Un ar izcilu rezultātu.

—  Tas viss ir nieki, — Luks nezināja, ka citam tie nemaz neliksies nieki. — Gluži vienkārši jāatceras.

—  Manu dārgo zēn, — Makss noliecās uz priekšu un iesita knipi Lūkam pa zodu. — Tā tas dzīvē notiek. Vajag tikai atcerēties. Jo vairāk tu atcerēsies, jo vairāk spēsi izdarīt. Tu esi brašs zēns! Brašs zēns.

Makss aizgāja gatavoties nākamajai izrādei, bet Luks vēl aizvien stāvēja iepriekšējā vietā, izbaudīdams savu prieku. Viņa laime tikai nedaudz pabalēja, kad viņš pagriezās un sev blakus ieraudzīja Roksanu, kura noraudzījās viņā vērīgām acīm.

—  Vellos, uz ko tu blenz?

—  Uz tevi, — viņa vienkārši atbildēja.

—  Nu, tad labāk aizgriezies.

Luks devās projām, bet viņa vēl arvien skatījās viņam nopakaļ. Roksana jutās samulsusi.

Skolā nemaz nebija tik slikti. Luks atklāja, ka var ar to pilnīgi samierināties, un reti kad kavēja vairāk par vienu vai divām dienām mēnesī. Atzīmes viņam bija labas. Varēja gadīties, ka nesaņēma vienīgi «piecniekus» kā Roksana, tomēr viegli tika galā ar visiem priekšmetiem.

Taisnība, Luks ne vienmēr itin visu aptvēra tik strauji kā mācībās. Vajadzēja ziluma zem acs un asinīs sadauzītas lūpas, lai dzimtu pēdējais atklājums.

Sakauts, apjucis, zaudējis trīs dolārus un divdesmit septiņus centus, Luks lēnītēm vilkās uz māju un sapņoja par atriebību. Es šiem vēl būtu parādījis, viņš prātoja. Visiem trim draņķiem un neliešiem, ja nebūtu garām gājis misters Klibiķis un visus aiztrencis.

Patiesībā, ja misters Klibiķis nebūtu koriģējis kautiņu, Luka seju greznotu vēl vismaz divi zilumi, taču aiz lepnuma zēns bija mazdrusciņ pārvērtējis savus spēkus. Tagad viņš cerēja, ka varēs mājās nomazgāties, pirms viņu kāds ieraudzīs. Interesanti, Luks sprieda, vai ar grimu var nomaskēt gūtās traumas.

—  Kas tev lēcies?

Luks klusībā nolādējās par to, ka blenzis zemē uz ietvi, nevis vērīgi lūkojies apkārt. Un tagad saskrējies vaigu vaigā ar Roksanu.

—  Tā gan, sasodīts, nav tava darīšana.

—  Tu esi kāvies. — Roksana uzmeta savu rožaino grāmatsomu plecā un iesprauda rokas sānos. — Tētim tas nepatiks.

—  Tie tikai tādi mēsli. — Bet viņš jau tad sāka uztraukties. Kas notiks, ja Makss viņu sodīs? Makss viņam nesitīs — viņš apsolīja, ka to nedarīšot. Luks gribēja tam ticēt, taču sirds dziļumos šaubījās. Un baidījās.

—  Tev no lūpas tek asinis, — Roksana nopūtusies iebāza roku savu gaišzilo svārku kabatā un izvilka nēzdodziņu. — Še, ņem. Nē, tu nerīvē, tā tikai izsmērēsi, — pacietīgi kā veca sieva viņa pati ar drāniņu apslaucīja brūci. — Piesēdies labāk. Tu esi pārāk garš, es netieku klāt.

Kurnēdams Luks nometās uz veikala kāpnītēm. Šā vai tā, viņam bija nepieciešams šis brīdis, lai sagatavotos uz tikšanos ar Maksu un Liliju.

—  Dod šurp, es pats.

Roksana neteica nekā, kad viņš izrāva tai nēzdodzinu no rokām. Roksanas uzmanība bija pievērsta viņa acij, kur jau uzplauka lielisks «lukturis».

—  Par ko tad tevi tā apstrādāja?

—  Jā, mani apstrādāja par to, ka negribēju atdot šiem savu naudu. Bet tagad aizveries.

Vina samiedza acis.

—  Siem? Viņi tevi piekāva un pievāca naudu?

Pazemojums Luku mocīja negantāk nekā svilstošā acs.

—  Man iegāza tas nelietis un kretīns Elekss Kesters. Es pats ar šo būtu ticis galā, ja mani neturētu ciet divi pakalpiņi drauģeļi.

—  Uz kurieni viņi aizgāja? — Roksana visu saprata un strauji pielēca augšā. — Mēs aizsūtīsim Pelīti, un tas ar viņiem tiks galā.

—  Mēs? Kas tie vēl par mēsliem? — Luks noņirdza un gandrīz iekaucās: sadauzīto lūpu apsvilināja uguns. — Tu vēl esi sīkais — pie tam skuķis. Ei! — viņš saķēra apakšstilbu, pa kuru Roksana no visa spēka bija iespērusi ar kāju. — Veltos, kas te vēl notiek?

—  Es māku pati sevi aizstāvēt, — viņa svarīgi iebilda. — Tas esi tu, kam viss ģīmis sadauzīts.

—  Tagad arī salauzta kāja, — Luks indīgi noteica. Bet viņš ieinteresējās pret savu paša gribu. Roksana izskatījās iekarsusi, gatava kautiņam un dīvaini bīstama.—Taču ari es pats protu sevi aizsargāt. Man palīdzībā nav vajadzīga.

—  Jā, patiešām,—viņa izgrūda un saviebās, atdarinādama viņa fizionomiju. Bet pēc tam dziļi ievilka elpu, ļaudama rudens vējam atdzesēt kaistošos vaigus. — Nekādā ziņā ar viņu nevajag kauties. Viņš jāpārspēj ar viltību, tas ir interesantāk.

—  Pārspēt viltībā Eleksu? — brīnījās Luks. — Viņu pat kāpostgalva pārspēs!

—  Tad topi par kāpostgalvu, — viņa atkal apsēdās, nikna un apņēmīga. — Mēs viņu paķersim uz muļķa,— beidzot mierīgi un ar labpatiku noteica Roksana.

—  Atkal tie sūda «mēs»? — Bet Luku tas sāka interesēt.

—  Tu viens pats nezināsi, kā rīkoties. Šim nelietim jāsadod tā, lai viņš pats neko nesaprastu. — Roksana sakārtoja svārkus uz ceļgaliem un brīdi pagudroja. — Es pazīstu viņa jaunāko brāli Bobiju. Viņš mūžīgi kniebj meitenēm un zog ēdamo. — Roksana rāmi pasmaidīja. —Es biju domājusi šito numuru nostrādāt ar Bobiju, nu, rādās, mans plāns noderēs arī Eleksam.

—  Bet kas tieši?

—  Vēlāk pastāstīšu. Tagad iesim mājās. Citādi viņi uztrauksies.

Luks nesāka Roksanu izprašņāt tikai tāpēc, ka negribēja izrādīties pārāk ziņkārīgs. Un vēl tāpēc, ka uztraucās par to, kas viņu gaida, kad vērs virtuves durvis. Var gadīties, ka uzkliegs, viņš nosprieda, knapi vilkdams kājas. vVai vēl sliktāk, nesalīdzināmi sliktāk: Makss ilgi, lēnīgi skatīsies uz viņu, bet tad pateiks briesmīgos vārdus:

—  Tu mani sarūgtini, Luk.

Un viņi tiešām sāka kliegt, kad viņš nopakaļ Roksanai iegāja virtuvē. Visi korī, bet tas nemaz nebija tas, ko Luks bija gaidījis.

—  Daudz laimes dzimšanas dienā!

Luks, kā sitienu dabūjis, atsprāga atpakaļ. Viņi visi — Makss, Lilija, Pelīte, Leklērs — stāvēja ap galdu, uz kura bija milzīga, grezna saldējuma torte ar degošām svecītēm.

Kad Luks jo pārsteigts atpleta muti, Lilijas starojošo smaidu nomainīja izbiedēts «o-ool».

—  Mazais! Kas noticis? — Lilija gribēja mesties pie viņa, bet Makss to atturēja, satvēris aiz delma. Viņa niknumā uzzibējušās acis atdūrās pret Luku, bet balss skanēja mierīgi:

—  Tu sakāvies, ja?

Luks klusēdams paraustīja plecus, bet tad kaujā metās Roksana:

—  Viņi bija trijatā, tēti. Tas nozīmē, ka viņi ir zaķpastalas, vai nav tā?

—  Tiesa, — viņš paliecās Lūkam klāt un maigi saņēma plaukstā viņa zodu. — Nākamreiz izvēlies sev pretiniekus uzmanīgāk.

—  Pamēģināsim šo te, — Leklērs paņēma no plaukta pudeli un uzlēja tās saturu uz tīras lupatiņas. Kad viņš to pielika Luka uztūkušajai acis, sāpe tūlīt norima. — Trijatā? — viņš pārjautāja un pamirkšķināja ar aci. — Uz tava kakla kāda pile no šo asinīm, oui?

Luks pirmoreiz sajuta, ka Leklērs viņa rīcību atzīst par pareizu. Luks noriskēja vēlreiz, lai atvērtu muti un nosmīkņātu: — Tā ir, veltos!

—  Nu, — Lilija noteica, — tu mums esi sagādājis tikpat lielu pārsteigumu kā mēs tev. Ceru, ka mūsējais tomēr labāks. Laimīgu dzimšanas dienu, mazais!

—  Labāk nopūt svecītes, — Makss ieteica, kad Luks joprojām samulsis stāvēja. — Kamēr neesam nosvilinājuši māju.

—  Un neaizmirsti iedomāties kādu vēlēšanos. — Tā bija Roksana, jau ieņēmusi izdevīgu pozu, — Pelīte sagatavojis fotoaparātu.

Viņam bija tikai viena vēlēšanās — palikt šajā ģimenē par savējo. Šobrīd likās, ka tas jau ir atļauts.

Luks pirmoreiz mūžā svinēja savu dzimšanas dienu. Žilbinošā torte, dāvanas, kas pirktas īpaši viņam, — tas viss satrauca un izdzēsa no prāta domas par Eleksu un atriebību.

Bet Roksana bija mērķtiecīgāka.

Pēc divām dienām Luks atklāja, ka viņa jau pilnīgi izstrādājusi viltīgu plānu, kurā viņam paredzēta galvenā loma. Tam visam bija jābeidzas vai nu ar lielu gandarījumu, vai arī atkal ar sadauzītu ģīmi.

Viņam nācās atzīt, ka izdomāts ļoti gudri. Pat ja aizņemtos vienu no Roksanas «desmitdolāru» vērtajiem vārdiņiem — ellīgi gudri. Sekojot Roksanas instrukcijām, Luks pacentās, lai Elekss un šā divi jaunie rokaspuiši pamanītu viņu, bez jēgas slaistoties tirgū skolas rajonā. Tad viņš nopirka pudeli vīnogu sulas — Eleksa mīļāko dzērienu —, atvēra un krietni iemalkoja no tās. Pēc tam Luks pagriezās un…

Un it kā pirmo reizi pamanīja Eleksu. Viņš uzreiz izlikās nobijies. Kā haizivij, kurai pietiek ar asiņu smaku, Eleksam nebija vajadzīgs nekas vairāk, lai uzsāktu pakaļdzīšanos.

Uzķērās, cāļagalva! — Lūkam pazibēja prātā, un viņš kā bulta drāzās prom pa aleju, skrienot atvērdams pudelīti no Leklēra mājas aptieciņas.

Zēna veiklās rokas ātri pārlēja stipri iedarbīgu caurejas līdzekli no pudelītes sulā. Luks Roksanai bija noticējis, ka viņa zina, ko dara, un ienaidniekam nāve nedraud. Lai gan, ja draudētu, Luks neizjustu sevišķus sirdsapziņas pārmetumus.

Iebāzis tukšo pudelīti atpakaļ kabatā, Luks aukstasinīgi nogriezās kādā aklā ieliņā un sāka tur it kā panikā šaudīties no vienas malas uz otru. Pat tad, ja viņi to atkal noslānīs, kāds no viņiem tomēr par to vēlāk samaksās.

—  Nu, kas ir, vai apbezdējies? — Redzot, ka viņa upurim nav vairs kur sprukt, Elekss izgāza krūtis un sāka skaļi smieties. — Apmaldījies?

—  Es negribu nekādu nepatikšanu. — Vēlēšanās atriebties bija stiprāka par lepnuma jūtām, un Luks izlikās, ka dreb izbīlī. — Man vairs nav naudas. Es visu iztērēju par šo te.

—  Nav naudas? — Elekss pakampa pudeli un atgrūda Luku pie sienas. — Džerij, pārbaudi, — un viņš ierāva prāvu malku saindētās sulas. Elekss noņirdza, un pa zodu jau aizstidza bordo krāsas ūsas.

Luks sāka činkstēt un nepretojās, kamēr otrs zēns apčamdīja viņa kabatas. Viņš gribēja pārliecināties, ka Elekss izdzers visu pudeli tukšu.

—  Viņam nekā nav, — Džerijs paziņoja. — Iedod man kādu malku, Eleks!

—  Pats sev atradīsi, — Elekss apgāza pudeli ar dibenu uz augšu un vienā paņēmienā iztukšoja visu atlikušo sulu. — Tā, — viņš to aizmeta. — Vai padauzīsim šo?

Bet šoreiz Luks bija tam sagatavojies. Ja nevari kauties, tad ņem kājas pār pleciem. Pieliecis galvu, viņš metās tieši pret Eleksa vēderu, ar šo triecienu uzgrūžot zēnus citu citam, kamēr visi trīs huligāni kā kāršu namiņi novēlās zemē. Viņš laidās projām no aklās ieliņas. Luks zināja, ka jaudā skriet ātrāk un var nozust, vēl pirms šie mestos pakaļ. Bet viņš gribēja, lai tie vēl paskraidītu. Eleksam nenāks par ļaunu neliela iesildīšanās, bet caurejas līdzeklis ātrāk iedarbosies.

Viņi tam dzinās pakaļ uz Džeksona laukumu un lejup pa Karaļa ielu, gar Svētās Annas ielas stūri un tālāk uz Dekatūru. Atskatījies atpakaļ, Luks pamanīja, ka Elekss ir balts kā krīts un noplūdis sviedriem. Luks aiztraucās līdz savam pagalmam un, tikko galvā bija pazibējusi doma — skriet tālāk vai jau pietiks, Elekss ievaidējās un saķēra vēderu.

—  Ei, kas noticis? — Džerijs viņu vilka uz priekšu.

—     Ejam, ejam! Viņš taču laiž projām.

—  Ui, vēders! Vēders! — Aleksis pierikšoja pie dažiem rododendru krūmiem un notupās.

—  Ak Die-ies! — šķebinādamies iebļāvās Džerijs. — Ko tu, esi sajucis, vai? Tas jau par traku!

—  Neva-ru, neva-ru, — tikai murmināja Elekss, kuru Leklēra caurejas līdzeklis nežēlīgi žņaudzīja.

—  Ai, paveries tur! — nez no kurienes blakus uzradās Roksana. — Te krūmos viens puika taisa lielās darīšanas. Mammu! — viņa spiedza maza bērna balstiņā. — Mammu, nāc ātrāk šurp!

—  Ejam, Eleks, pie velna, nu ejam tak! — ātri pablenzuši apkārt, Džerijs un viņa drauģelis pameta vaidošo Eleksu un laidās prom. Pie krūmiem jau steidzās vairāki norūpējušies pieaugušie.

Mierīgi smaidīdama, Roksana lēnām iegāja pagalmā.

—  Tas ir labāk nekā piekaut šo, — viņa teica Lūkam.

—     Kautiņš viņam ātri izkūpētu no prāta, bet šito neaizmirsīs nekad.

Luks neviļus iesmējās.

—  Un tu vēl sacīji, ka es esot nikns.

Makss no balkona vēroja mazās drāmas noslēgumu un sadzirdēja visu, kas viņam jādzird. Viņa bērni teicami tika galā, viņš nodomāja ar siltu lepnuma sajūtu, jā, nudien, lieliski. Kā Moira būtu priecājusies par savu meitu!

Viņš netika bieži domājis par savu sievu, šo trauksmaino rudmati, kura tik strauji bija ieradusies viņa dzīvē un tikpat strauji izgaisusi. Viņš to mīlēja — jā, mīlēja ar kādu īpašu alkatīgu izbrīnu. Bet vai tad varēja būt citādi, ja viņa bija tik skaista un bezbailīga.

Strutojošs apendicīts. Viņa nespēja izturēt sāpes, tik ļoti mocījās, un vienalga viss izrādījās par vēlu. Neprātīga drāšanās uz slimnīcu, operāciju galds, — nekas nespēja glābt. Izgaisdama kā ēna, viņa izzuda no Maksa dzīves, atstājot viņam pašu dārgāko, ko viņi bija radījuši kopīgi.

Jā, protams, Moira būtu lepojusies ar meitu.

Atgriezies guļamistabā, viņš ieraudzīja, ka Lilija liek viņa atvērtajā somā rezerves zeķu pāri.

Lilija. Pat viņas vārds vien izraisīja smaidu. Maigā, piemīlīgā Lilija. Kā cilvēks var būt neapmierināts ar dzīvi, ja tas Kungs viņam dāvājis divu tik apbrīnojamu sieviešu mīlestību.

—  Es pats sapostos, Lilij.

—  Nekas, — viņa pārbaudīja tā skūšanās piederumus, lai pārliecinātos, vai tur ir jauni asmenīši, un tikai pēc tam ielika tos somā. — Man tevis pietrūks.

—  Es atgriezīšos, pirms tu pamanīsi, ka esmu prom. Hjūstona — tā taču tepat līdzās.

—  Zinu, — Lilija nopūtās un piekļāvās viņam. — Man tikai vienmēr mierīgāka sirds, kad braucu tev līdzi.

—  Pelīte un Lesters ir pilnīgi droša apsardze, vai ne? — Viņš atkal noskūpstīja tās deniņus vienā, tad otrā pusē. Viņa Lilijai bija tik maiga āda kā tās puķes ziedlapas, kuras vārdu viņa nesa.

—  Es ceru. — Viņa atmeta galvu un aizvēra acis, kad tā lūpas slīdēja lejup pa viņas kaklu. — Un kādam jāpaliek kopā ar bērniem. Tu tiešām domā, ka šis darbs būs ceturtdaļmiljona vērts?

—  O, vismaz tik. Šie naftas magnāti mēdz ieguldīt brīvos grašus mākslā un dārglietās.

Doma par tik lielu summu satrauca Liliju, bet daudz mazāk nekā Maksa mēle, kas izmanīgi kutināja viņas ausi. — Es aizslēdzu durvis.

Makss iesmējās un novilka viņu lejā uz dīvāna. — Es zinu.

* * *

īsajā pārlidojumā no Jaunorleānas līdz Hjūstonai ar Pelīti pie lidmašīnas «Cesna» stūres Maksam bija pietiekami daudz laika, lai vēlreiz pārdomātu plānu. Māja, kuru viņi gatavojās aptīrīt pēc dažām stundām, bija milzu liela — pieci tūkstoši pieci simti kvadrātpēdu.

Plāns, kuru tagad uz ātru roku pārskatīja Makss, viņiem bija izmaksājis vairāk nekā piecus tūkstošus — kukuļiem.

Māja, ko pārlieku asprātīgie saimnieki iedēvējuši par «Greizo rančo», bija bāztin piebāzta ar deviņpadsmitā un divdesmitā gadsimta šedevriem, pārsvarā ar amerikāņu un austrumnieku darinājumiem. Tas viss iegādāts ar mākslas pazinēju starpniecību. Taču nevis kā estētiska vērtība vai gluži vienkārši skaistumam — tikai kā kapitāla ieguldījums.

Izdevīgs kapitāla ieguldījums, par to Makss nešaubījās.

Tur atradās ari dārglietas. Sarakstā, kas saņemts no kartotēkas namu apdrošināšanas aģentūrā Atlantā, bija uzrādīts pietiekami daudz greznumlietiņu un kreļļu, lai varētu^ apgādāt ar preci necilu juvelierveikaliņu.

Šoreiz viņa tīkojumu objekts bija labi apdrošināts, tādēļ Makss nodomāja, ka viņa guvums būs vienāds ar apdrošināšanas sabiedrības zaudējumiem. Taču galu galā apdrošināšana vienmēr ir derības starp aģentūru un klientu. Skaidrs, ka tajās kādam ari jāzaudē.

Makss pacēla galvu un, pavēries Leklērā, iesmējās. Keidžins bija ieķēries roku balstos tik stipri, ka viņa pirkstu kauliņi gluži balti. Kaklā viņam šūpojās sudraba krusts, zelta svētbildīte, kristāla talismans un ērgļa spalva. Klēpī gulēja lūgsnu krelles, melna truša ķepiņa un tabakmaks, pilns ar krāsainiem akmentiņiem.

Leklērs lidmašīnās vienādiņ cik spēdams nodrošināja sevi.

Viņa acis bija cieši aizmiegtas, bet lūpas bez skaņas čukstēja lūgšanu, tāpēc Makss piecēlās un, ne vārda neteicis, ielēja abiem mazdrusciņ brendija.

Leklērs iztukšoja glāzi.

— Cilvēkam atrasties gaisā ir pretdabiski. Viņš met izaicinājumu dieviem.

—  Viņš tos izaicina ik reizi, kad ieelpo un izelpo. Atvaino, ka spiežu tevi darīt to, kas tev nepatīk, bet mana prombūtne Jaunorleānā nepaliktu nepamanīta, ja mēs būtu braukuši šurp automašīnā.

—  Ar savu maģiju tu esi tapis pārāk slavens.

—  Bez tās es neesmu nekas. Un turklāt slavai ir ari savas priekšrocības. Tagad ir nācis modē ielūgt mani saviesīgos vakaros kā viesi, — Makss no gaisa izķēra monētu un sāka grozīt to pirkstos, — ar cerību, ka izklaidēšu gan saimnieku, gan viņa viesus.

—  Kā triku meistars, — Leklērs noteica nievīgi, bet Makss tikai paraustīja plecus.

—  Sauc to, kā gribi. Es vienmēr esmu gatavs samaksāt par labi pasniegtu maltīti. Un manu darbu pilnā mērā atlīdzina jauni kontakti. Piemēram, mūsu draugiem no Hjūstonas patika mana improvizētā vakara izrāde pērn Vašingtonā! Un cik liela veiksme, ka viņi toreiz nolēma apciemot savu bērnības senatoru.

—  Vēl lielāka veiksme ir tas, ka šobrīd viņi atrodas Eiropā.

—  Protams. Lai gan nav pārāk interesanti aplaupīt māju, kurā neviens nedzīvo, — viņš atkal paraustīja plecus, un monēta pārvērtās divās.

«Hobijā» viņi noīrēja limuzīnu, un Pelīte ietērpās šofera žaketē un naģenē. Bagāto rajonā, uz kuru viņi devās, garajai, mirdzošajai mašīnai vajadzēja durties acīs mazāk nekā neievērojamam sedanam.

Turklāt Makss uzskatīja par labāku pārvietoties ar maksimāli iespējamu komfortu.

Aizmugures sēdeklī, skanot Mocarta kantātei, viņš pēdējoreiz pārbaudīja darbarīkus.

—  Divas stundas, — viņš paziņoja,^— ne vairāk.

Leklērs jau vilka rokās cimdus. — Šajā mirklī viņš līdzinājās vecam ugunsdzēsējam zirgam, kas trīc nepacietībā, izdzirdīs trauksmes zvanu skaņas.

Jau daudzus mēnešus viņš nebija dzirdējis seifu slēdžu knikšķus un iekritienus, nebija sajutis tīksmi pavilkt pret sevi seifa padevīgās durvis un iebāzt roku tā tumšajā viņā pusē. Visu garo vasaru viņš bija nodzīvojis kā vecpuisis — vismaz figurāli izsakoties — un bija noilgojies pēc zagļu romantikas.

Viņš zināja, ka bez Maksa šis prieks viņam vairs nebūtu pieejams. Viņi nekad par to nerunāja, bet abi saprata, ka Leklērs pamazām savecējis. Viņa vieta trijotnē blakus Maksam un Pelītem jāatdod kādam citam, jaunākam. Un šī diena tuvojās. Jau tagad Makss ņēma viņu sev līdzi tikai tad, ja darbs nelikās bīstams. Leklērs zināja: ja naftas magnāta māja nebūtu tukša, viņam nāktos palikt Jaunorleānā un gaidīt, kā gaidīja Lilija.

Bet viņš nejutās sarūgtināts. Tieši otrādi, Leklērs bija pateicīgs liktenim par vēl vienu iespēju pakutināt savus nervus.

Viņi strauji izbrauca cauri parkam, garām kaila zēna statujai ar karpu rokās. Makss iztēlojās, kā, teksasiešiem mājās esot, karpa spļāva ūdeni miniatūrā baseinā pie statujas pamatnes.

—  Uzskatāma pamācība te, Pelīt. Daudz naudas — tas vēl nenozīmē labu gaumi.

Vini apstājās mājas priekšā un izkāpa klusumā. Makss un Leklērs devās pie bagāžas nodalījuma, bet Pelīte aizčāpoja prom, lai tiktu galā ar signalizācijas sistēmu. Bija tumšs — ka vai acī durams. No mēness ne miņas.

—  Tik daudz zemes, — noburkšķēja Leklērs apmierināts. — Tik daudz lielu koku. Lai novērotu cits citu, kaimiņiem šeit • nepieciešams binoklis.

—  Cerēsim, ka šonakt nevienam neiegribēsies patēlot Čingačguku — Vanaga Aci, — pasmējās Makss, izvelkot no bagāžnieka lielu kārbu, kuras iekšpuse izklāta ar samtu, un skaņu izolējoša materiāla rulli, kādu bieži izmanto teātros.

Viņi gaidīja.

Pēc minūtēm desmit parādījās Pelīte, kas steidzās atpakaļ pie viņiem.

—  Atvainojiet, ka tik ilgi. Pārāk laba sistēma. Prasīja prāvu brīdi.

—  Nevajag atvainoties. — Pieejot pie parādes durvīm, Makss sajuta pirkstgalos pazīstamus dūrieniņus. Atvēris futrāli ar mūķīzeriem, viņš ķērās pie darba.

—  Kāpēc krāmēties? Lai Pelīte tās izlauž. Signalizācija vienalga nestrādā.

— Tas būtu rupjš darbs, — Makss nočukstēja, viņa acis bija puspievērtas, visas domas — slēdzenes iekšpusē.

—     Tūlīt… Vēl vienu mirkli.

Pirksti viņu nepiekrāpa. Vēl pēc mirkļa viņi stāvēja pārsteidzošā hallē ar trim balkoniem, tā bija apdarināta ar baltu un melnu marmoru, bet uz viņiem raudzījās Veneras kopija, novietota vidū baseinam, kur peldēja zelta

zivtiņas.

—  Ak Jēziņ! — Tas bija vienīgais, kas Pelītem ienāca prātā.

—  Patiešām. No tā visa gandrīz uznāk vēlēšanās apstāties un pārdomāt. — Makss pameta skatienu uz milzīgu pakaramo no izliektiem ragiem. — Gandrīz vai.

Viņi sadalījās, Leklērs pa plašajām lokveida kāpnēm uzgāja augšup uz guļamistabu — pie seifa un milēdijas dārglietām; Makss un Pelīte palika pirmajā stāvā.

Viņi strādāja klusi un saskanīgi, izgriezdami audeklus no, Maksaprāt, pārāk bezgaumīgajiem rāmjiem un likdami tos kastē ar samta tapsējumu. Bronzas, marmora un akmens skulptūras satina skaņu izolējošā materiālā.

—  Rodēns,—Makss mirkli apstājās minilekcijai. — Tā patiesi ir brīnišķīga manta. Tu saskati kustību, Pelīt? Kāds vieglums! Kāda mākslinieka mīlestība pret paša radīto!

Pelīte redzēja tikai jocīgu, ieapaļu akmeni.

—  Protams, Maks. Labi nostrādāts.

Makss tikai nopūtās un godbijīgi novietoja Rodēna darbu starp smagā auduma krokām.

—  Nē, to nevajag, — viņš teica, ieraudzījis, kādu bronzas bluķi tur rokās Pelīte.

—  Tas ir smags, — Pelīte teica. — Pamatīgs. Droši vien maksā dārgu naudu.

—  Protams, citādi tas neatrastos šajā kolekcijā. Bet tam, Pelīt, trūkst stila un skaistuma. Daudz svarīgāk ir zagt skaisto, nevis tikai dārgo. Pretējā gadījumā mēs aplaupītu bankas, vai ne?

—  Ahā. — Pelīte iegāja blakusistabā un atgriezās ar Remingtona statujiņu — kovbojs jāšus uz spārdīga zirga.

—     Bet kā būtu ar šo, Maks?

Brīnumdarītājs to apskatīja. Laba manta un noteikti smaga kā kāpurķēde. Lai gan nebija viņa gaumē, Makss redzēja, ka Pelītem tā iepatikusies.

—  Lieliska izvēle. Bet labāk aiznes to uz limuzīnu tādu, kāda tā ir. Mēs te gandrīz jau esam galā.

—  Galā, nudien, esam, — piebilda Leklērs, kas lieliem soļiem laida lejup pa kāpnēm, apmierināti uzsizdams pa savu piebāzto jostas kabatu. — Nezinu, ko madāma un mesjē paņēmuši līdzi uz Eiropu, bet arī mums viņi atstājuši pārpilnam greznu lietiņu.

Grūti bija bijis nepievērst uzmanību akcijām un skaidrai naudai, ko viņš atrada dubultajā seifā, bet Makss ļoti māņticīgi izturējās pret naudas zādzību. Un Leklērs nebija tāds cilvēks, kurš spētu uzspļaut kāda cita māņticībai.

—  Paskaties uz šo!

Viņš izvilka no kabatas žilbinošu briljantu un rubīnu sauju. Akmeņi bija savienoti kaklarotā trijās virtenēs. Makss to paņēma rokā, pacēla pret gaismu un nosmīkņāja.

—  Kā gan var paņemt tik skaistus akmentiņus un pārvērst tādā draņķībā? Lēdijai jābūt pateicīgai par to, ka viņai vairs nekad nenāksies to nēsāt.

—  Tas var maksāt ne mazāk par piecdesmit tūkstošiem.

—  Hmm, iespējams, — Makss nodomāja un nožēloja, ka nav paņēmis līdzi lupu. Viņš būtu izvēlējies pašus piemērotākos akmentiņus un uztaisījis daudz gaumīgāku kaklarotu Lilijai. Skatiens pulkstenī un galvas mājiens: — Domāju, ka mūsu iepirkšanās orģijas beigušās. Sāksim krāmēt iekšā? Liekas, mēs nokļūsim mājās tieši starp brokastīm un pusdienām.

OTRĀ daĻa

Kas dzimis velns, pēc dabas paliks velns, Lai kā ar censtos cilvēkā to vērst; Šo dabu mainīt pūliņi te velti…

VIUAMS ŠEKSPĪRS

8

Kad Lūkam palika sešpadsmit gadu, Pelīte viņam iemācīja vadīt mašīnu. Braukšanas mācību stundas notika uz lielceļa, bet tik un tā — kur tikai viņi neiedrāzās un ar ko tikai nesaskrējās. Reiz, kad Luks pamanījās vienlaikus bremzēt, pārslēgt ātrumu un pagriezt stūri, viņi gandrīz ietriecās purvā. Taču izrādījās, ka Pelītes pacietības krājums ir bezgalīgs.

Mašīnas vadītāja tiesību saņemšana kļuva par svarīgu notikumu Luka dzīvē, par milzu soli, kas viņu tuvināja briedumam. Viņš nespēja vairs sagaidīt, kad beidzot izaugs un kļūs par īstu vīrieti. Tomēr pat šis notikums nobāla, salīdzinot ar citu, vēl svarīgāku brīdi. Tā bija Luka pirmā tikšanās ar Anabellu Vokeri, kas sākās ar kārtējās «Zvaigžņu karu» sērijas noskatīšanos un divām milzīgām popkorna pakām un beidzās ar mīlēšanos par paša ietaupījumiem pirktas lietotās novas aizmugures sēdeklī.

Bugivugi mašīnas aizmugures sēdeklī nebija nekas svešs ne Anabellai, ne novai. Bet Lūkam tā bija pirmā reize. Tumšais ceļš, cikāžu cizināšana, kas pavadīja nopūtas un vaidus, brīnumainā sajūta, jūtot Anabellas kailās krūtis zem savām plaukstām, — tas viss viņam šķita tikpat romantisks un dižens kā Tadžmahals.

Droši vien Anabellu varētu saukt par viegli pieejamu meiteni, bet pakaļējā sēdeklī viņa līda tikai tad, ja puisis bija simpātisks, cītīgi viņu aplidoja un prata jauki skūpstīties.

Luks atbilda visām šīm prasībām.

Kad Anabella atļāva viņam pabāzt roku zem sporta krekliņa un pieskarties krāšņajām, pienbaltajām krūtīm, viņš nodomāja, ka nokļuvis debesīs. Bet, kad tā pavilka lejup viņa džinsu rāvējslēdzi un pieskārās viņa sakaitinātajai miesai, Luks saprata, ka viņa priekšā veras paradīzes vārti.

—  Ak Dievs, Anabel! — Viņš neveikli sapinās meitenes džinsos; tās pieskāriens uzmeta Luku neprāta virsotnēs. Viņš bija cerējis, ka Anabella ļaus pieskarties, bet pat nevarēja iedomāties, ka meičas pieredze, kas iegūta tikšanās reizēs ar citiem, un spīdekļu labvēlīgais stāvoklis liks viņai izšķirties un ļaut viņam izmēģināt satriecošo TO.

Turklāt Luks nebija no tiem, kas laidīs garām patrāpījušos izdevību. To Makss jau viņam bija pacenties iepotēt.

—  Ļauj man…—Viņam nebija īsti skaidrs, kas tieši tai jāļauj, bet viņa roka jau ieslīdēja sārtajās mežģīņu biksītēs.

Valgs, karsts, slidens. Visas viņa asinis kā trauksmīga kalnu lavīna atplūda no galvas lejup, krustos, un sāka tur pulsēt mežonīgā bungu ritmā līdz ar viņa taustīgajiem pirkstiem. Anabella tīksmē klusi dūdoja, tad sāka alkatīgi vaidēt, elpa kļuva drudžaini strauja, vaidi pārgāja baudas pilnos, saraustītos šņukstos. Viņas krāšņie gurni izliecās un nolaidās, krizdami atpakaļ sadriskātajā novas sēdeklī. Luks bija aizdarijis logus, lai nesaltu tuvīnās ziemas naksnīgajā dūmakā, mašīna pārvērtās tveicīgā pirtī, kas oda pēc seksa.

Viņš juta, kā meičas muskuļi savelkas ap viņu, kad tā cēlās uz augšu, svētlaimīgi ieslīgstot viņa rokā. \

Luka plaušas elpoja grūdieniem, un varens spēks vilka viņu pie kaut kā neskaidra, pie slēpta sapņa, ko uzvēdījušas sarunas aiz aizvērtām durvīm.

Iespiedis seju starp krūtīm kā spilvenā, ar vienu roku apmīļojot un uzbudinot meiteni, Luks ar otru roku rāva sev nost «Levis», lai atbrīvotu gurnus. Sajūta, ka viņš atrodas sievietes ķermenī, bija gandrīz pietiekama, lai aizmirstu jebkādu paškontroli. Un tai pašā laikā kāda viņa daļa, kāds mazs smadzeņu kriksītis palika dīvaini neatkarīgs, pat izsmējīgs.

Te ir viņš, Luks Kelahans, savā 1972. gada izlaiduma novā, ar pliku pakaļu, pa radio trinkšķina «Bee Gees» — ak Jēziņ, kāpēc tiem jābūt tieši «Bee Gees»? — bet viņa priekšā zviln Anabella, aicinoši un priecīgi izpletuši kājas.

Viņa loceklis, karsts un milzīgs, drebēja pie pamatnes kā triecienam gatava raķete palaišanas iekārtā. Lūkam vienīgi atlika cerēt, ka tas nav sacēlies par agru.

Anabella jutās ar viņu labāk nekā senāk ar citiem zēniem nepavisam ne tāpēc, ka Luks būtu vairāk pieredzējis. Tā bija viņa pilnīga neziņa, jaukta ar veselīgu ziņkāri un mīlestību pret visu skaisto. Karstais, slidenais valgums, sievietes ķermenis, kas drebēja un raustījās zem viņa, — tā bija viena no brīnišķākajām sajūtām, ko Luks jebkad piedzīvojis.

— Ak, mīļumiņ, — Anabella, seksuālu kontaktu veterāne šauros apstākļos, izliecās, pievirzījās tuvāk un apvija savas kājas ap viņa gurniem. — Es nespēju gaidīt. Es vairs nespēju.

Viņš arī nespēja. Akls instinkts iedzina viņu tās ķermenī. Paškontrole, kas četru apmācības gadu laikā bija kļuvusi gandrīz par instinktu, atturēja viņu no acumirklīgām vēlmēm. Viņš noveda gan sevi, gan viņu līdz karstiem sviedriem un tikai tad pabeidza. Pēdējais, ko Luks sadzirdēja, bija viņa vārds. Viņa to itin kā izdziedāja.

Pateicoties Anabellas mēlei, pirmdien viņš varēja atgriezties skolā ar reputāciju, ar kuru jauns puisis var tikai lepoties.

Kad Luks atgriezās, smaržodams pēc seksa, sviedriem un Anabellas odekolona Charlie, mājās bija tumšs, vienīgi virtuvē dega atstāta lampa.

Viņš bija apmierināts, ka neviens viņu nepamanīja. Vēl pateicīgāks viņš bija, ka tagad Makss katru otro nedēļas nogali piešķīra viņam brīvdienu, lai, kā brīnumdaris to formulēja, Luks varētu dzīvot daudzpusīgu sabiedrisko dzīvi.

Luks visnotaļ bija pārliecināts, ka šo vakaru pavadījis ārkārtīgi daudzpusīgi.

Viņš atvēra ledusskapi un izsūca veselu pinti apelsīnu sulas, tieši no pudeles. Vēl joprojām smīnēdams un paklusi dungodams īgla «Raganiņu», viņš pagriezās un piepeši ieraudzīja Roksanu stāvam durvīs.

—  Pretīgi, — viņa pameta ar galvu uz pudeli, ko Luks turēja rokā.

Tāpat kā Luks, Roksana pēdējos gados bija izstiepusies garumā. Tomēr viņš vēl nebija sasniedzis sešas pēdas un nebija garāks par citiem sava vecuma zēniem, bet Roksana bija pati garākā meitene savā klasē, patiesībā jau pāraugusi vairumu zēnu. Ātrāk par visu viņai auga kājas — īpaši labi to varēja redzēt tagad, īsajā naktskreklā. Mati bija gludi sasukāti, kā Roksana parasti darīja pirms gulētiešanas, tāpēc Luks saprata, ka viņa gatavojas likties gultā.

—  Blēņas, — viņš pasmaidīja un nolika pudeli uz galda.

—  Varbūt vēl kāds grib sulu. — Viņa nemaz nekāroja dzert, tomēr piegāja pie ledusskapja un izpētīja tā saturu. Izvēlējusies «Dr. Peperu», viņa sarauca degunteli un pagrieza to uz Luka pusi.—Pēc kā tu od? — Ievilkusi gaisu, starp citām viņa uztvēra Anabellas odekolona gaisīgo smaržu. — Tu atkal staigāji ar šo?

Roksana ienīda Anabellu Vokeri. Viņas naida pamatā bija tas, ka Anabella ir neliela augUma, glīta, turklāt vēl blonda un ka Luks pavada daudz laika ar viņu.

—  Un kas tev daļas?

—  Viņa balina matus un nēsā pārāk apžmiegtas drēbes.

—  Viņa nēsā seksapīlīgas drēbes, — Luks zinīgi viņu pārlaboja.—Tu tikai skaud, ka viņai ir pupi, bet tev nav.

—  Nekas, gan būs. — Gandrīz trīspadsmitgadīgā Roksana jutās aizvainota par to, ka viņas sievišķīgā attīstība virzās bruņurupuča soļiem. Turpat vai visām viņas klases meitenēm jau bija vismaz krūšu pumpuriņi, tikai viņa viena vēl tikpat plakana kā Leklēra maizes griežamais dēlis. — Un tad tās būs labākas nekā šai!

—  Nu, protams. — Doma par to, ka ari Roksanai izaugs pupi, Luku uzjautrināja. Vienīgi uz brīdi. Tiklīdz viņš par to iedomājās, viņam sametās tā kā neērti un karsti. — Lasies prom!

—  Es gribu dzert.— Par pierādījumu viņa pārlēja «Dr. Peperu» glāzē. — Sestdienās^ es varu iet gulēt, kad gribu.

—  Nu tad aizeju es. — Šīs mazās kasīkles dēļ pāries jebkura kaisle, Luks sakaitināts nodomāja, lieliem soļiem speroties laukā no virtuves un augšā pa kāpnēm. Nevēlēdamies palaist garām nevienu mirkli saldkaislā miega, kādu šonakt gaidīja, Luks ātri novilka drēbes un kails ielēca gultā.

Viņš jau bija pieradis pie tīro palagu smaržas un svaiguma, lai gan vēl neuztvēra to kā pašu par sevi saprotamu. Tagad viņam ārkārtīgi reti nācās iet gulēt izsalkušam, un viņš bija uz daudziem gadiem aizmirsis, ko nozīmē īstas bailes.

Pēdējo četru gadu laikā viņi bija apbraukājuši gandrīz visus austrumu štatus ar savām izrādēm gan brīvā dabā, gan piesmēķētos klubos, gan uz respektablām skatuvēm. Pērnvasar, pēc tam, kad Makss — ne bez nožēlas — bija pārdevis pārvietojamo karnevālu, viņi ceļoja pa Eiropu, kur Maksam piešķīra Maģijas maģistra nosaukumu.

Luks bija iemācījies stostīgi runāt franču valodā, un kārtis tagad viņa rokās dancot dancoja. Viņam tagad bija viss, ko varētu vēlēties. Dzīve ir brīnišķīga, Luks domāja, krizdams miega bezdibenī.

Bet pēc stundas viņš pamodās apdullis, klāts aukstiem sviedriem, kaklā iesprūdušu vaidu.

Viņš atkal bija tur, šaurajā divistabu dzīvoklītī. Un Ala siksna atkal šķēla viņa ādu kā bārdasnazis, un atkal nebija ne kur bēgt, ne paslēpties.

Sēžot uz gultas, Luks drudžaini rija^ smagnējo rudens gaisu un gaidīja, kamēr pāries drebuļi. Šie murgi jau daudzus mēnešus nebija atkārtojušies, viņš nodomāja, nespēkā nolaidis galvu uz ceļiem. Zemapziņa daudzus mēnešus likusi viņu mierā un nebija tirdījusi ar atgriešanos pagātnē. Viņš jau gandrīz bija nolēmis, ka spējis to pārvarēt. Ik reizi, kad nedēļa vai mēnesis pagāja bez šī šausmīgā murga, Luks jutās pārliecināts, ka beidzot viss palicis aiz muguras.

Bet nu atkal pagātne uzradusies, nikns, tarkšķošs rūķis izlēcis no pieliekamā, lai izsmietu un ņirgātos par viņu.

Es vairs neesmu bērns, Luks pats sev atgādināja un izkāpa no gultas. Viņam nevar būt nekādu murgu, viņam nav jāmostas aukstos sviedros un jāgaida Lilija vai Makss, lai tie atnāktu un aizdzītu pagātnes ēnas.

Viņam jāizvēdina galva, lai viss pārietu pats no sevis.

Luks uzvilka bikses un nolēma, ka aizstaigās līdz Burbonu ielai un atpakaļ, lai aiztriektu no sevis neatstājīgās murga atliekas.

Nogājis lejā, viņš izdzirda spalgus kliedzienus un apslāpētu murdoņu. Ieskatījies darbistabā, Luks ieraudzīja Roksanu. Viņa sēdēja sakrustotām kājām uz grīdas, blakus popkorna šķīvim.

—  Ko tu dari?

Viņa sarāvās, bet nenovērsa skatienu no ekrāna.

—  Es skatos «Šausmu teātri». «Klaiņojošā miroņa pili». Re, šitais puisis, grāfs, balzamē cilvēkus. Klase!

—  Murgs. — Bet arī viņam šķita interesanti, katrā ziņā viņš apsēdās uz zviļņa un ielaida roku Roksanas popkornā. Vēl arvien juzdamies satricināts, taču, pirms Kristofers Lī paspēja noskaidrot, kas īsti ieradies pilī, Luks bija iemidzis.

Roksana pagaidīja, pārliecinājās, ka viņš patiešām guļ, tad, atlaidusies pret zvilnīša spilvenu, pastiepa roku un noglauda viņam galvu.

—  Viņi augdami panāk mūs, Lilij.

—  Zinu, saulīt, — viņa nopūtās un iegūlās spilgti izkrāsotā, līmeniskā kastē. Viņi atradās vieni paši klubā un atkārtoja jaunu numuru, ko Makss bija nosaucis «Sašķeltā sieviete».

—  Roksija jau pusaudze. — Makss skaļi aizspieda atslēgu kastei, lai sagādātu lielāku baudu iedomātajai publikai. — Baidos, ka drīz viņai uzradīsies pielūdzēju bari.

Lilija pasmaidīja un pakustināja plaukstas un pēdas, kas bija izbāztas pa caurumiem kastē.

—  Jā, nu jau drīz. Neuztraucies, Maks, viņa ir pārāk gudra meitene, lai uzķertos uz pirmā, kas pagadās. Viņa piekritīs tikai tam, ko pati gribēs.

—  Ceru, ka tu nekļūdies.

—  Viņa visa atsitusies tēvā, — Lilija izlikdamās sāka šņukstēt un vaidēt, kamēr Makss publikai demonstrēja asu, dārgakmeņiem inkrustētu jataganu.

—  Tātad tu gribi teikt: stūrgalvīga, untumaina, nepiekāpīga.

Lilija klusēja, kamēr Makss uzmanīgi sagrieza kasti gabalos un pēc tam atkal savienoja tos kopā. Kad viss bija galā, viņa pavaicāja:

—  Mīļais, tu taču nebēdājies, ka bērni tik ātri aug, vai ne?

—  Varbūt tomēr maķenīt. Tas man atgādina, ka pats topu vecs. Luks jau vada mašīnu un skrien pakaļ skuķiem.

—  Viņam nebūt nav vajadzīgs skriet tiem pakaļ, — Lilija apvainoti sarauca pieri. — Tie paši viņam karas kaklā. Katrā ziņā, — Lilija nopūtās, — viņi ir labi bērni, Maks. Aizkustinošs pāris.

Aizkustinošā pāra viena puse šai brīdī stāvēja divu kvartālu attālumā no kluba, vadot spēles «Trīs kārtis» seansu. Pilsētu pārplūdināja tūristi no provinces, un Roksanai gluži vienkārši nepietika gribasspēka, lai atturētos.

Viņa bija glīti ģērbusies džinsos un jaciņā, krāsainā sporta kreklā un sniegbaltās tenisčībās. Mati saņemti izaicinošā astītē, seja noberzta tīra, vienīgi vasarraibumiņi.

Tāds jauks, parasts amerikāņu skuķis. To viņa arī gribēja panākt. Roksana zināja ilūziju un iztēles cenu.

Viņa jau bija nopelnījusi vairāk par diviem simtiem, tomēr vērīgi uzmanīja, lai neviens nepaspēlētu pārāk daudz. Roksana to nedarīja naudas dēļ — tomēr, gluži tāpat kā tēvam, viņai patika viss, ko varēja nopirkt par naudu. Roksana spēlēja «Trīs kārtis» tāpēc, ka tas bija jautri.

Kārtējo reizi viņa izlika trīs kārtis uz saliekamā galdiņa, pieņēma «bankā» piecus dolārus no tukla vīrieša krievu kreklā, pavērsa kārtis ar zīmējumiem uz leju un sāka tās ātri pārbīdīt. Šajā mirklī viņa rokās turēja ari visu viņu ielenkušo pūli.

—  Uzmaniet melno dāmu. Nemirkšķiniet acis. Nešķaudiet. Uzmaniet melno dāmu. Uzmaniet to! — Viņas mazās rociņas ar slaidajiem pirkstiem kustējās zibensātrumā. Un, protams, melnā dāma jau sen bija paslēpta saujā.

Viņa pieņēma vēl piecdesmit dolāru, izsniedza no tiem divdesmit, lai uzturētu labas attiecības ar apkārtstāvētājiem. Kaut kur netālu uz ielas stūra spēlēja vientuļa trompete. Roksana nolēma, ka laiks slēgt bodīti un iet prom.

—     Šodien viss. Paldies, lēdijas un džentlmeņi! Visu jauku jums Jaunorleānā.—Viņa vāca kopā kārtis, kad pēkšņi tās delmu satvēra kāda roka.

—  Vēl vienu reizi. Es nepaspēju izmēģināt savu laimi.

Tas bija puisis, gadus astoņpadsmit vai deviņpadsmit.

Zem izdilušajiem džinsiem un sporta krekliņa ar uzrakstu «Pateicīgs līdz nāvei» bija jūtami spēcīgi, lieli muskuļi. Gaiši zeltainie, necirptie mati iekļāva šauro, stūraino seju. Dziļas, tumšbrūnas acis lūkojās Roksanā.

Viņš tai likās līdzīgs Lūkam — ne ārēji, bet ar kādu iekšēju neapvaldību, kas spētu izlauzties uz āru. No izrunas tā saprata, ka viņš nav no Jaunorleānas. Bet bija grūti atskārst, no kurienes tieši.

—  Tu esi nokavējis, — Roksana atbildēja.

Bet viņa roka vēl tikpat cieši turēja tās delmu. Kad viņš pasmaidīja, atklādams skaistus, baltus, līdzenus zobus, meitene iekšēji nodrebēja.

—  Vienu gājienu, — viņš atkārtoja. — Es tevi novēroju.

Roksana tik tikko spēja turēties pretī tiešajam izaicinājumam. Noskārsme mudināja atteikties, bet lepnums uzvarēja.

—  Labi, vienai reizei man laiks vēl būs. Likme — pieci dolāri.

Viņš pameta ar galvu, no mugurējās kabatas izvilka salocītu banknoti un nolika to uz galdiņa.

Roksana atkal sameklēja kārtis, divas sarkanas dāmas un vienu melnu vidū.

—  Uzmani melno dāmu, — viņa iesāka, apgriezusi kārtis ar muguriņām uz augšu. Pēdējā mirklī viņa pieņēma lēmumu neapmainīt melno dāmu, bet godīgi pamēroties spēkiem ar pretinieku. Viņa pārbīdīja kārtis arvien pieaugošā tempā, bet pati nenolaida acis no puiša.

Šajā spēlē viņa nebija iesācēja. Viņa pārāk ilgi bija darbojusies ar spēli, lai nepazītu lietpratēju. Piecu dolāru banknotei Roksana lika pretī visu savu prasmi.

Lai gan meitene kopš brīža, kad sākās spēle, ne reizi neparaudzījās uz kārtīm, viņa lieliski zināja, kur slēpjas melnā dāma.

—  Nu, kur tā ir?

Viņš nešaubīgi uzsita ar pirkstu pa kārti kreisajā pusē.

Taču Roksana nepaguva to apgriezt, kad viņš atkal satvēra meiteni aiz delma.

—  Liekas, manas rokas ir ātrākas nekā tavas acis.

Vēl tāpat turot viņas roku ar delnu uz augšu, viņš

apgrieza pārējās kārtis un samirkšķināja acis, ieraugot melno dāmu tur, kur tā bija pašā sākumā: centrā.

—  Liekas gan, — viņš nomurmināja. Acis piemiedzis, nepazīstamais vēroja, kā Roksana savāc viņa piecus dolārus un kārtis somā, kuru bija nolikusi zem galda.

—  Vēlu veiksmi nākamajā reizē, — meitene salika galdiņu, paķēra to padusē un devās «Brīnumaino durvju» virzienā.

Bet viņš nebija no tiem, kas viegli padodas.

—  Ei, mazā! Kā tevi sauc?

Viņa greizi uz to palūkojās, kad tas nostājās viņai līdzās.

—  Roksana. Un kas tad ir?

—  Tāpat vien — zināšanai. Bet es esmu Sems. Sems Vaijats. Tu esi braša. Nudien, braša.

—  Es zinu.

Viņš pamāja ar galvu, bet viņa prātus nodarbināja pavisam kas cits. Sems drudžaini apsvēra, kā labāk rīkoties. Ja viņš to varētu aizmānīt tur, kur mazāk laužu, tad pievāktu atpakaļ savus piecus zaļos, kā arī visu pārējo viņas laupījumu.

—  Tu viņus lunkani apstrādāji. Cik tev gadu: divpadsmit vai trīspadsmit?

—  Nu un tad?

—  Ei, tas taču ir kompliments, smukumiņ.

Viņš ievēroja, ka Roksanas seja tūlīt atplauka. Vai nu tā bija reakcija uz komplimentu, vai ari uz to, ka viņa vecuma puisis divpadsmitgadīgu skuķi nosaucis par «smukumiņu» — Sems nebija pārliecināts. Bet šā vai tā, tas iedarbojies.

—  Pirms pāris mēnešiem es pabiju Ņujorkā. Tur viens puisis, tāpat kā tu, strādāja uz stūra, nopelnot pa pieciem sešiem simtiem dienā. Bet viņš nemaz nebija labāks par tevi. Vai tu sen ar šito krāpies?

—  Es neesmu krāpniece. — No domas, ka viņu uzskata par vienkāršu ielasblēdi, Roksana saspurojās. — Esmu brinumdare, — viņa teica. — Pastrādāt uz ielas — tas ir tikai mēģinājums. — Meitene pasmaidīja. — Mēģinājums par maksu.

—  Brinumdare? — Sems ievēroja, ka šeit bija daudz mazāk garāmgājēju. Tuvumā neviena, kas varētu kavēt, ja viņš meitenei izraus no rokām somu un laidīsies lapās.

—      Nu, tad parādi man kādu triku, — viņš tai uzlika roku uz pleca un grasījās nogrūst zemē.

—  Roksan! — pāri ielai palēkdamies skrēja noskaities Luks. — Ko, pie vella, tu dari? Tev jābūt mēģinājumā.

—  Es eju, — viņa tam atbildēja ar tādu pašu dusmīgu skatienu, nikna, ka Luks uzradies tieši tajā mirklī, kad viņa grasījās pirmoreiz mūžā paflirtēt. — Tu arī neesi mēģinājumā.

—  Tā ir cita lieta, — Luks jau bija pamanījis galdiņu un somu un nojauta, ar ko viņa nodarbojās. Viņš šausmīgi apvainojās, ka Roksana nebija paņēmusi viņu sev līdzi. Nospriedis, ka to vēl pieminēs, Luks ar skatienu nomēroja Semu. Sāncenša izskats viņu vēl vairāk nokaitināja, kā cīņas gaili.

—  Un kas tas vēl tāds?

—  Tas ir mans draugs, — Roksana vienā mirklī pieņēma lēmumu. — Iepazīsties, Sem, tas ir Luks.

Sems bezrūpīgi uzsmaidīja:

—  Kā klājas?

—  Normāli. Tu neesi šejienietis?

—  Nē. Atbraucu tikai pirms pāris dienām. Ceļoju.

—  Ahā, — Lūkam viņš nepatika. Alkatīgā izteiksme Sema acīs itin kā nesaderēja ar uzplāto smaidu. — Roksij, mēs kavējamies. Ejam!

—  Tūlīt.—Velns parāvis, ja Luks domā apieties ar viņu kā ar bērnu, tad viņa tam parādīs, kas šeit saimniece!

—    Varbūt tu nāksi mums līdzi, Sem? Paskatīsies mēģinājumu. Tas ir tieši ielas galā, klubā «Brīnumainās durvis».

Tā vien likās — viņam Roksanas somu vairs neredzēt kā savas ausis, bet Sems netaisījās padoties. Pazīšanās ar Roksanu varēja izrādīties noderīga.

—  Tas būtu vareni. Ja tu esi pārliecināta, ka drīkst.

—  Protams, — viņa paņēma Semu aiz rokas un veda pie tēva.

Sems prata apburt klātesošos. Ārēja laipnība, labas manieres, labvēlīgi joki — tā bija tikpat svariga darba daļa kā iezīmēta kāršu kava. Sēžot klubā «Brinumainās durvis», Sems aplaudēja, sajūsminājās, smējās, brīnījās — un tas viss īstā brīdī.

Kad Lilija vienkārši uzaicināja viņu pusdienās, viņš kautri un pateicīgi piekrita.

Sems nosprieda, ka Leklērs ir vecs un truls, Pelīte — lēnīgs un stulbs, tomēr pacentās radīt labu iespaidu abiem.

Pēc tam viņš nozuda uz veselu dienu, lai neliktos pārāk uzbāzīgs. Kad viņš atkal parādījās «Brinumainajās durvīs», lai noskatītos izrādi, viņu jau silti saņēma. Viņš panāca, lai Lilija ievērotu, cik rūpīgi viņš saskaita sīknaudu kokakolas glāzei.

—  Maks, — viņa pavilka burvju mākslinieku aiz piedurknes, kad tas aizgāja aiz kulisēm, atstājis uz piecām minūtēm Luku izklaidēt publiku ar saviem trikiem. — Zēnam ir nepatikšanas.

—  Lūkam?

—  Nē, nē. Semam.

—  Viņu grūti saukt par zēnu, Lilij. Viņš jau gandrīz pieaudzis vīrietis.

—  Viņš tikai nedaudz vecāks par Luku. — Lilija ātri ielūkojās zālē un pamanīja, ka Sems sēž pie bāra letes, rokās — joprojām tā pati kokakola, līdz pusei atšķaidīta ar izkusušo ledu. — Man šķiet, viņam nemaz nav naudas un viņam nav kur iet.

—  Neizskatās gan, ka viņš meklētu darbu. — Makss zināja, ka ir nežēlīgs, un pats netika gudrs, kāpēc tā negribējās piedāvāt šim puisim palīdzīgu roku.

—  Saulīt, tu taču zini, cik grūti šobrīd atrast darbu. Vai tu nevarētu viņam kaut kā palīdzēt?

—  Var jau būt. Dod man dažas dienas laika.

Dažas dienas — vairāk ari Semam nebija vajadzīgs.

Lai pabeigtu iežēlinošo tēlojumu, kādu nakti viņš atnāca pārgulēt Novelto pagalmā, iekārtodamies tā, lai no rīta viņu noteikti atklātu.

Jau pamodies, viņš gulēja vien tālāk ar aizvērtām acīm un caur skropstām vēroja, kā Roksana izskrien pa virtuves durvīm. Protams, ka viņa uzdūrās Semam; viņš iestenējās, sarāvās, spēji atvēra acis un izgrūda apspiestu izbaiļu kliedzienu.

—  Ko tu te dari?

—  Neko. — Viņš izlīda no saplēstas sedziņas apakšas un uzslējās kājās. — Es neko neesmu darījis.

Saraukusi pieri, meitene piegāja tuvāk.

—  Vai tu šeit nakšņoji?

Sems aplaizīja lūpas.

—  Paklausies — kas tur īpašs? Nav ko daudz runāt.

—  Tev nav kur dzīvot?

—  Man bija jāaiziet no savas istabas, — viņš paraustīja plecus, cenzdamies vienlaikus izskatīties gan brašs, gan bezcerīgs. — Nu, nekas, gan kaut ko atradīšu. Es tikai negribēju palikt visu nakti uz ielas. Nodomāju, ka šeit nevienu netraucēšu.

Roksanai, tāpat kā viņas tēvam, bija laba sirds.

—  Iesim iekšā, — viņa pastiepa tam roku. — Leklērs tieši gatavo brokastis.

Viņa saprata puiša lepnumu, tāpēc kļuva vēl žēlsirdīgāka.

—  Tētis var tev iedot darbu. Es viņu palūgšu.

—  Tiešām? — viņš saspieda meitenes roku. — Klausies, cik gan es būšu tev pateicīgs, Roksij! Nudien būšu tev liels parādnieks.

9

Makss maz ko spēja Roksanai atteikt. Tas bija meitas nopelns, ka viņš pieņēma darbā Semu Vaijatu, lai gan izjuta pret šo puisi dīvainu nepatiku. Sema darbs bija rekvizītu pārvietošana, un Sems uzskatīja, ka šī nodarbošanās ne visai atbilst viņa cieņai un spējām.

Taču Semam bija arī vēl intuīcija. Tā viņam teica, ka darbs Novello trupā var kļūt par tiltu uz kaut ko lielāku un labāku. Te viņi bija vientieši un muļķi, visi no vietas. Sirds dziļumos viņš par tiem ņirgājās un vienlaikus tos neieredzēja par to, ka tie viņu paņēmuši no ielas, kā tādu noklīdušu kranci. Taču Sems deva priekšroku nevis sīkām blēdībām, bet uzskatīja par labākām lielās un ilgās krāpšanās. Viņš prata būt pacietīgs.

Stundām ilgi viņš iekrāva un izkrāva iekārtu, pulēja kastes un stieņus, ko Makss izmantoja dažādiem trikiem. Viņš nozvērējās, ka veicais kādreiz samaksās par to, ka iedevis viņam tādu pazemojošu, darbu; tomēr pagaidām bija allaž laipns un uzmanīgs pret Roksanu, bet Lilijai centās neuzbāzīgi pieglaimoties. Sems jau sen bija sapratis, ka īstā vara aizvien atrodas sieviešu rokās.

Viņš nepieļāva kļūdu un nesacentās ar Luku. Sems nosprieda, ka nebūtu prāta darbs sevi atklāti stādīt pretī tam, kuru Makss uzskata gandrīz vai par dēlu; bet, darot garlaicīgo melno darbu, jaunais trupas loceklis bieži prātoja par Luku un sevī kurināja naidu pret viņu. Tas fakts, ka šī netīksme izrādījās abpusēja, tikai pielēja eļļu ugunij. Neviens no viņiem nevarētu izskaidrot, kāpēc, taču puiši necieta viens otru kopš pirmā acu skatiena. Luks savas jūtas neslēpa, bet Sems gluži otrādi: nekādi tās neizrādīja, viņš tīksminājās un spēlējās ar savu naidu, kā tirgonis spēlējas un tīksminās ar zelta monētām.

Sems gaidīja dienu, kad varēs atmaksāt ar šīm monētām.

Pagaidām viņš bija pilnīgi apmierināts ar savu dzīvi un īpaši ar to, ka viņi gatavojās doties pavadīt nedēļu Losandželosā.

Arī Makss priecājās par gaidāmo braucienu. Viņi uzstāsies «Brīnumu pilī», viņus gaida pusdienas pie Brenta Teilora, kinozvaigznes un triku meistara — amatiera, un Makss varēs priecīgu prātu parādīt savai ģimenei Holivudas greznību un spožumu.

Un vēl viņš gatavojās paķert sev līdzi atpakaļ uz austrumu piekrasti kādu nieku paša dārgākā spožuma. Beverlihilsa un tās dārgumiem piebāztās villas kļūs par izdevīgu papildinājumu jau tāpat ienesīgajam braucienam.

Makss bija nolūkojis divas mājas un domāja izdarīt galīgo izvēli pēc tam, kad ieradīsies Losandželosā un pats apskatīs rajonu.

Viņi izvietojās dažās istabās viesnīcā «Beverlihilsa». Makss uzjautrinājās, vērodams, kā Luks vienā mirklī apbūra šveicaru un apteksni, parādot tiem dažus kabatas trikus. Zēns ir iemācījies, viņš nodomāja. Un labi iemācījies.

Makss sarīkoja greznas pusdienas «Pie Maksima», kurās piedalījās ne tikai viņa ģimene, bet arf visi trupas locekļi — līdz pat pēdējam izsūtāmajam zēnam. Pēc pusdienām viņš aizsūtīja Liliju un Roksanu iepirkties veikalos.

—  Tagad, — Makss aizsmēķēja cigāru pēc maltītes, — mums ar Pelīti darīšanas, bet pārējiem — brīva diena. Jūs varat apskatīt ievērojamākās vietas, pastaigāt pa veikaliem, darīt, ko paši gribat. Rīt no rita deviņos gaidu mēģinājumā visus izgulējušos un svaigus.

Kad trupas locekļi izklīda, Luks sabīdīja tuvāk krēslus un apsēdās blakus Maksam.

—  Man jāaprunājas ar tevi.

—  Protams, — redzēdams, ka puika nervozē un tai pašā laikā pilns apņēmības, Makss sarauca uzacis: — Tev ir kāda problēma?

—  Nedomāju, ka tā ir problēma. — Luks dziļi ievilka elpu un izšāva: — Es gribu iet k6pā ar tevi. — Viņš papurināja galvu, pirms Makss paguva ierunāties.— Es zinu maršrutu, Maks. Jūs ar Pelīti tūlīt brauksit apskatīt piemērotās mājas. Tev jau sen ir viss pats galvenais: apdrošināšanas polišu kopijas, plāni, signalizācijas sistēmu shēma. Tu jau zini šo māju iemītnieku dienas kārtību. Tagad atlicis tikai pašam visu apskatīt un izvēlēties.

Makss pieglauda ūsas. Viņš nebija pārliecināts par savām jūtām — vai ir sarūgtināts vai sajūsmināts.

—  Jā, tu neesi veltīgi zaudējis laiku.

—  Man bija veseli četri gadi, lai visu apdomātu… kamēr gaidīju, kad tu ņemsi mani līdzi.

Makss nokratīja cigāra pelnus, pirms domīgi ievilka dūmu.

—  Manu dārgo zēn…

—  Es vairs neesmu zēns! — Luka acis iezibējās, un viņš pieliecās tuvāk: — Vai nu tu man tici, vai ne. Man tas jāzina.

Makss izpūta dūmus un klusējot nogaidīja, kamēr oficiants novāc traukus.

—  Redzi, runa nav par uzticēšanos, bet par laiku.

—  Tu taču nedomā teikt, ka esi nolēmis glābt mani no noziedzinieku dzīves?

Maksa lūpas noraustījās.

—  Protams, ka ne. Nekad neesmu bijis melis un turklāt esmu egoists kā jebkurš tēvs, cerēdams, ka mans dēls ies manās pēdās. Bet…

—  Bet? — Luks uzlika roku uz Maksa delma.

—  Tu vēl esi pārāk jauns. Es neesmu pārliecināts, ka esi gatavs. Lai kļūtu par veiksmīgu zagli, vajadzīgs briedums, pieredze.

—  Jābūt īstam vīram, redz, tā! — Luks teica, un Makss, atmetis galvu, skaļi iesmējās.

—  Jā, patiešām. Tomēr līdzās tam — iemaņas, veiklība, vēss prāts. Varbūt pēc dažiem gadiem tu būsi nobriedis šim darbam, bet tagad…

—  Cik pulkstenis?

Izsists no domām, Makss sāka mirkšķināt acis, nolaida skatienu uz pulksteni. Pareizāk sakot, uz to vietu, kur bija jāatrodas viņa pulkstenim.

—  Es vienmēr esmu teicis, ka tev ir labas rokas, — viņš nomurmināja.

—  Kā, tev nav pulksteņa? — Luks atvēra savu dūri. Saules stars atvizēja uz Maksa «Roleksa» zelta. — Jau gandrīz trīs. Šķiet, ka labāk tev samaksāt rēķinu, un iesim. — Luks pamāja oficiantam. Makss izklaidīgi bāza roku iekškabatā pēc kabatas portfeļa. Tā tur nebija.

—  Ko, atkal uz sēkļa? — Luks līdzjūtīgi pasmaidīja un izvilka Maksa naudasmaku no savas kabatas. — Nekas, es samaksāšu. Man tieši nesen pagadījās šāda tāda naudiņa.

Viens — nulle viņa labā, Makss nodomāja un uzsmaidīja Pelītem:

—  Kāpēc lai arī tu šopēcpusdien neatpūstos? Mani aizvedīs Luks.

—  Protams, Maks. Tagad es aiziešu paskatīties uz tiem pēdu nospiedumiem ķīniešu kvartālā.

— Izklaidējies, kā gribi. — Makss nopūzdamies pastiepa roku pēc sava kabatas portfeļa. — Tu esi gatavs? — viņš pavaicāja Lūkam.

—  Es jau daudzus gadus esmu gatavs.

Beverlihilsa Lūkam patika. Nevis tā kā Jaunorleāna ar tās jautrajām ielām un senās slavas dziestošo atspulgu. Tā bija vienīgā vieta, ko Luks uzskatīja par savām mājām. Bet šeit — platas, palmu ieskautas avēnijas un fantastiskas villas pakalnu virsotnēs, kuras citu no citas nošķīra zilpelēka dūmaka, tas viss izskatījās kā filmā. Luks iedomājās, ka tāpēc visas kinozvaigznes cenšas dzīvot tieši Holivudā.

Sekojot Maksa norādījumiem, viņš brauca taisni, nogriezās, brauca atpakaļ. .Brīdi pa brīdim viņam ceļā gadījās policijas patruļmašīnas. Šeit pat faraoniem nebija sabuktētu vai netīru automobiļu. Tie visi aiz spodrības mirdzēja pēcpusdienas saules staros.

Lielais vairums namu bija noslēpti aiz augstām sienām un dzīvžogiem. Makss ar Luku divreiz pabrauca garām autobusam ar tūristiem, kuri aplūkoja slavenu kinozvaigžņu savrupmājas. Interesanti, Luks nodomāja, — kurš gan būtu ar mieru maksāt par tādu ekskursiju, ja šeit var redzēt tikai akmens sienas un koku galotnes?

—  Kāpēc, — Makss iejautājās, atvērdams savu diplomātu, — tu gribi zagt?

—  Tāpēc, ka tas ir interesanti, — Luks nedomādams atbildēja, — un man tas labi padodas.

—  Mjā, — Makss varēja vienīgi piekrist. Patiešām, vislabāk dzīvē darīt to, ko tu proti un kas tev patīk. — Bet, redz, šveicars, kurš atnesa mūsu bagāžu un kuru tu tā uzjautrināji ar saviem trikiem, — viņam taču arī bija pulkstenis un naudas maks. Vai tu tos paņēmi?

—  Nē. — Luks pārsteigts pagrieza galvu un pavērās viņā. — Kāpēc tad es?

—  Kāpēc tad tu tos nepaņēmi? Redz, ko es gribu no tevis dzirdēt. — Makss atraisīja savu kaklasaiti un ielika to diplomātā.

—  Veltos, bet, kad tas tik vienkārši, tas nav interesanti. Turklāt viņš ir tikai parasts puisis, kas cenšas nopelnīt sev iztiku.

—  Var iebilst, ka zaglis — arī tas ir tikai parasts puisis, kas cenšas nopelnīt sev iztiku.

—  Ja es gribētu tikai naudu, es varētu aplaupīt kādu saimniecības preču veikalu.

—  Ahā! Tātad tu uzskati, ka par tādu pasākumu nevar būt ne runas?

—  Fui, tas būtu vulgāri.

—  Luk, — nopūtās Makss, ielocīdams diplomātā savu iestīvināto kreklu, — es nudien sāku ar tevi lepoties.

—  Tas ir tāpat kā maģija, — Luks, mirkli padomājis, teica. — Vēlies publikai parādīt pašu labāko, uz ko tu esi spējīgs. Bet, ja dzīvē gatavojies kādu apšmaukt, tad ari tas jāprot izdarit ar šiku. Vai ne?

—  Tieši tā. — Makss uzvilka poliestera kreklu ar īsām piedurknēm, spilgtām, zaļi oranžām rūtiņām.

—  Ko tu dari?

—  Tikai apvelku atbilstošu ietērpu, — Makss kreklam pievienoja beisbolista cepurīti, Philles un tumšas saulesbrilles. Ceru, ka es izskatos pēc tūrista?

Luks piebremzēja pie «stop» zīmes un brīdi kritiski aplūkoja Maksu.

—  Drizāk tu izskaties pēc idiota.

—  Tie ir tuvi jēdzieni. Vai redzi autobusu kvartāla vidū? Nobremzē aiz tā.

Paklausot pavēlei, Luks apturēja mašīnu aiz autobusa, bet neapmierināti saviebās, kad Makss arī viņam pasniedza beisbola naģeni.

—  Pitsburga? Tu taču zini, es neesmu Nacionālās līgas fanātiķis.

—  Pagaidām to aizmirsti. — Makss uzkāra kaklā fotoaparāta un binokļa siksniņas. — Šis te ir Elsas Lengtrī nams, — izkāpdams no mašīnas, viņš pateica ar stipru vidējo rietumu akcentu. Svilpodams viņš ātri iejuka citu tūristu vidū, kuri bija aplipuši ap metinātu dzelzs žogu, lai palūrētu caur to. — Ak tu dieniņ, viņa nu gan ir īsts brīnums.

Luks uzņēma Maksa toni un aizmugurē nopīkstēja:

—  Pie vella, tēt, bet viņa taču veca!

—  Nu un tad? Ja viņa sagribēs aiziet pensijā, es priekš viņas vienādiņ būšu brīvs.

Pārējie tūristi ieķiķinājās, un gids iesāka savu parasto stāstījumu. Pakāpies 'atpakaļ, Makss apgāja autobusam apkārt un viegli uzrāpās uz tā jumta, kamēr grupa klausījās un knikšķināja fotoaparātus. Arī Makss fotografēja: sienu, koloniālā stilā būvēto trīsstāvu māju, saimniecības ēkas, apgaismojumu virs ārdurvīm. Tikai viņa fotoaparātā atradās teleskopiskā lēca.

—  Ei, veco zēn! — uz viņu no savas naģenes apakšas pašķielēja autobusa vadītājs. — Lai velns tevi parauj, rāpies tūlīt zemē, vai dzirdi? Jēziņ, ik reizi barā pagadās kāds tāds.

—  Es tikai gribēju, lai mani ieraudzītu Elsa.

—  Nu, papu, kāp lejā! Skaties, kas par troksni tevis dēļ.

—  Labi, labi. Ui, pagaidiet! Rādās, es viņu redzu! Elsa! — viņš iebļāvās. Tūristi apjukumā metās atpakaļ pie margām, bet Makss mierīgi izdarīja pēdējo uzņēmumu.

Kamēr vadītājs lamājās negantiem vārdiem un apbēra viņu draudiem, Makss norāpās no jumta. Ar pamuļķu smaidu viņš atvainojās:

—  Es jau divdesmit gadus esmu viņas pielūdzējs. Pat papagaili nosaucu viņas vārdā, S

—  Labi, ka šī nezina, citādi šai samestos nelabi.

Ar redzamu nepatiku Makss atļāva Lūkam aizvest sevi atpakaļ uz mašīnu.

—  Pagaidi tikai, kad atgriezīsimies Omahā, es visu izstāstīšu puišiem. Pagaidi vien.

—  Tu dabūji to, ko gribēji? — Luks pavaicāja.

—  Liekas, dabūju. Tagad paskatīsimies uz vēl vienu mājiņu. Lorenss Trents. Viņa savrupmāja neietilpst ekskursijā, toties viņam ir brīnišķīga deviņpadsmitā gadsimta tabakdožu kolekcija.

—     Bet kas ir Elsai?

. — Piedevām neapšaubāmai sievietes pievilcībai? — Makss paregulēja radio un apstājās pie Šopēna melodijas. — Smaragdi, manu dārgo zēn. Sī lēdija sevišķi mīļo smaragdus. Tie pieskaņoti viņas acu krāsai.

Arī Makss mīļoja smaragdus. Kad Leklērs atnesa nokopētos fotouzņēmumus, kļuva skaidrs, ka Trentu savrupmāja ir krietni viegls mērķis. Lai izdarītu izvēli, Maksam neko citu nevajadzēja. Viņš dosies pēc akmentiņiem.

—  Papēži, Roksana?

Roksana stāvēja aiz skatuves, viegli šūpodamās savās jaunajās lakādas laiviņās, kurās viņa bija par veselu collu garāka.

—  Es jau gandrīz esmu pusaudze, — viņa atbildēja tēvam.

—  Bes es domāju, ka mums vēl jāpagaida vairāki mēneši līdz šim svarīgajam notikumam.

—  Vienalga, tas jau būs drīz. Un bez tam tās piestāv manam kostīmam. — Viņa uzmanīgi pagriezās, demonstrēdama zilo triko. — Ar šo papildu collu es staltāk izskatīšos uz skatuves. — Tā kā Roksanas krūtis vēl arvien negrasījās pilnīgi attīstīties, tad viņa bija izlēmusi tomēr izdabūt kādu labumu no sava auguma. — Mums taču ir svarīgi radīt labu iespaidu šeit, «Brīnumainajā pilī», vai ne? — viņa uzvaroši pasmaidīja.

—  Dabiski. — Pēc trīsdesmit sekundēm bija viņu izgājiens. — Es saprotu tā, ka tu neesi paņēmusi līdzi savas rezerves kurpes?

Viņa pasmaidīja vēl plašāk un nobučoja tēvu uz vaiga.

—  Nu, tūlīt mēs viņiem pa īstam parādīsim!

Varbūt uguņu, varbūt Maksa paša domu dēļ, bet tai

mirklī, kad aizkars sāka celties augšā, viņa tam pēkšņi nešķita vairs pusaudze, bet pieaugusi, jauna sieviete, daiļa, apburoša, pārliecības pilna, bet viņas acis — mirdzošas aiz noslēpumiem, kuri līdz galam izprotami vienīgi sievietes sirdij.

Pēc tam viņa atkal pārtapa tai mazajā meitenē, kas iekāpusi pieaugušo kurpēs un apbur publiku ar zīda lakatiņu triku. Pēc mirkļa lakatiņi nobira uz skatuves pie viņas kājām, bet viņa pagriezās pret tēvu, gatava iegrimt transā jaunajā numurā ar levitāciju, kurš bija vecā trika ar slotām un «Lidojošās meitenes» apvienojums.

Atskanēja mūzika. «Elīzai». Lēni un svinīgi Makss novilka ar rokām gar Roksanas seju. Viņas galva noliecās. Acis aizdarījās.

Maksa slotām bija mirgojoši zariņi, kas vērta šo numuru vēl skaistāku. Pirmo slotiņu viņš novietoja starp Roksanas lāpstiņām, tad pagāja malā un izdarīja ar rokām dažus mājienus. Kā zaudējušas svaru, viņas kājas sāka lēni celties augšup, taisnas un izstiepatas, līdz ķermenis sastinga paralēli skatuvei. Ar otru slotiņu Makss pārvilka meitenei pāri un zem tās, aizskarot viņas garo, brīnišķīgo, rudo matu klaidu. Kad viņš novāca arī pirmo slotiņu, nododot tās abas Lilijai, kas gadījās malā, zālē jau atskanēja aplausi.

Līdzi plūstošajai Bēthovena melodijai Roksanas augums sāka rotēt. Prožektora gaisma vērtās zeltainā, meitenei griežoties, šūpojoties, un visbeidzot viņas augums apstājās vertikālā stāvoklī pēdu no skatuves grīdas. Makss lēni un maigi nolaida viņu lejā, līdz meitenes kājas pieskārās grīdai.

Tad viņš to pamodināja.

Roksana atvēra acis, aplausu pērkoniem dārdot. Viņai jau šķita, ka dzīvē nevar būt saldākas skaņas.

—  Es taču tev teicu, tēti, — viņa nočukstēja.

—  Teici, saulīt manu.

Stāvot aiz^skatuves, Sems skatījās uz viņiem un šūpoja galvu. Mūsējos muļķo, apmuļķo, vlhš sprieda. Visvairāk viņu kaitināja tas, ka neviens viņam negribēja paskaidrot, kā īsti tas tiek darīts. Nu, nekas, arī par to Novelto nāksies samaksāt.

Sems gribēja uzzināt tikai dažus pirmos, pašus vienkāršākos trikus. Viņam šķita, ka pēc tam spētu tos atkārtot vai sarežģīt — protams, ja pats to gribētu. Burvju mākslinieka darbs alkatīgo Semu vilināja. Tikai padomā, sprieda viņš, ļaudis maksā naudu, lai paskatītos, kā it kā izdara to, ko principā nevar izdarīt!

Ar to tiešām var labi nopelnīt, Sems apsvēra. Aizsmēķējis cigareti, viņš skatījās, kā uz skatuves iziet Ļuks. Kas par mēslu! — Sems sirds dziļumos bija sašutis. Šis izdzimtenis uzskata sevi par īstu zvaigzni, stāv tur uz skatuves kā sūds uz pannas, bet viņam kāds vēl plaukšķina, kāds vinu ievēro.

Nē, pienāks diena, Sems teica pats sev, un visa uzmanība piederēs tikai viņam, viņam vienīgajam. Jo tas nozīmē, ka piederēs vara. Bet vairāk par visu dzīvē Sems gribēja iegūt varu.

—  Mister Novelto! — Izrāde bija beigusies, un Brents

Teilors, kinoaktieris ar nevainojama pozitīvā varoņa ārieni un skaistu, sulīgu baritonu, sagaidīja Maksu viņa ģērbtuvē.

—    Nekad, nekad neesmu redzējis neko labāku. — Teilors satvēra Maksa roku un jūsmīgi to paspieda.

—  Jūs man glaimojat, mister Teilor.

—  Brents, es jūs lūdzu.

—  Brent, bet tādā gadījumā sauciet mani par Maksu. Šeit ir mazliet pašauri, bet es būšu laimīgs pacienāt jūs ar glāzīti brendija.

—  Ar prieku. Ak, tagad notiks vēl viena kārtējā pārvērtība, — turpināja Brents, kamēr Makss piepildīja glāzi.

—    Vienkārši brīnumaini. Bet levitācija, cik brīnišķīgi skaists numurs! Es esmu laimīgs, ka jūs būsit pie manis vakariņās un mēs varēsim vairāk parunāt par maģiju.

—  Es vienmēr mīļuprāt runāju par maģiju. — Makss pameta ar galvu, sniedzot viņam pilnu «Napoleona» glāzi.

—  Varbūt tad varēsim apspriest arī mazo ekrānu burvestību. Televīziju, — paskaidroja Teilors, redzēdams, ka Makss tikai laipni pasmaida.

—  Jā, baidos, ka man ir pārāk maz iespēju to skatīties. Mani bērni — tā cita lieta, viņi ir eksperti.

—  Un tai pašā laikā viņi jau ir lieliski brīnumdari. Man liekas, viņiem patiktu izmēģināt laimi speciālā televīzijas šovā.

Makss ar rokas mājienu uzaicināja Teiloru apsēsties uz nelielā zvilnīša, bet pats apmetās savā sēdeklī pie grimēšanās galdiņa.

—  Lentē ierakstītā maģija zaudē savu varu.

—  Patiešām, tā gadās. Bet ar jūsu teatrālismu, spēles izjūtu — tas izdotos lieliski. Būšu ar jums atklāts, Maks. Viena no telestudijām devusi man iespēju sagatavot speciālu estrādes šovu sēriju. Un man ļoti gribētos, lai viena sērija sauktos «Apbrīnojamie Novello».

—  Maks, — durvīs parādījies, Luks sastomījās. — Atvainojiet. Te atnācis reportieris no Los AngeJes Times.

—  Es parunāšu ar viņu pēc maza brīža. Ļaujiet jūs iepazīstināt. Brents Teilors, Luks Kelahans.

—  Cik patīkami iepazīties ar tevi. — Teilors piecēlās un sniedza Lūkam roku. — Tu esi ļoti talantīgs — bet par to nav jābrīnās, tevi taču apmācījis labākais no labākajiem.

—  Pateicos, man ļoti patīk jūsu filmas. — Luks pievērsa skatienu Maksam. —Tad es lūgšu viņu uzgaidīt bārā.

—  Labi.

—  Apbrīnojami skaists puisis, — Teilors piezīmēja, kad Luks atstāja viņus vienus. — Ja kādreiz viņš izlems neiet jūsu pēdās, es jau otrā dienā viņam piedāvāšu ne mazāk par sešām lomām.

Makss pasmaidīja un pavērās uz saviem nagiem.

—  Baidos, ka viņš ir cieši noskaņots iet manās pēdās. Bet tagad, kas attiecas uz jūsu priekšlikumu…

Luks ar pūlēm apvaldīja savu nepacietību. Viņš varēja palikt divatā ar Maksu tikai pēc otrās izrādes. Tiklīdz Makss ieslīdēja savā ģērbtuvē, Luks metās viņam pakaļ.

—  Kad mēs to darīsim?

—  Ko darīsim? — Makss apsēdās pie galdiņa un iemērca pirkstus vēsā krēmā. — Kas ir — tas?

—  Filmēšanās televīzijā. — Luķs gandrīz vai trīcēja no uzbudinājuma, raugoties Maksa clomīgajā sejā. — Tajā īpašajā programmā, kuru grib uzņemt Teilors. Vai tas būs šeit, Losandželosā?

Makss nesteidzīgām kustībām ņēma ar krēmu nost grimu.

—  Nē.

—  Mēs to varētu izdarīt tieši uz vietas, Jaunorleānā. — Domās viņš jau redzēja: jupiteri, kameras, slava…

Makss aizmeta izlietoto salveti.

—  Luk, mēs to nedarīsim.

—  Droši vien mums nāksies izmest dažus trikus, bet visumā mēs iekļautos… —Viņš pārsteigts apklusa. — Ko? Mēs to nedarīsim? Ko tu gribi teikt?

—  To, ko teicu. — Makss atraisīja kaklasaiti un tikai tad piecēlās, lai pārģērbtos. — Es atteicos.

—  Bet kāpēc? Vienā vakarā mūs redzētu miljoniem cilvēku.

—  Uz lentes maģija zaudē savu spēku. — Makss pakarināja smokingu un ķērās pie aproču pogām.

—  Nav obligāti. Mēs varam uzņemt «dzīvu» izrādi. Viņi tās bieži uzņem ar skatītājiem.

—  Katrā ziņā mums jau bez tā ir pārāk saspringts izrāžu saraksts. — Makss ielika aproču pogas mazā zelta kārbiņā. Kad viņš pacēla vāciņu, atskanēja melodija no «Gulbju ezera».

—  Tas viss ir nieki, — Luka balss skanēja mierīgi, un tagad tajā bija līdz ar neizpratni dzirdams vēl kas cits. Pa to laiku, kamēr viņi bija istabā divatā, Makss ne reizi nepavērās viņam acīs. — Tās ir tikai atrunas. Tu atteicies

manis dēl. >

Makss nosvērti mierīgi aizvēra kārbiņas vāku, un melodija apklusa.

—  Tā nu gan ir muļķīga doma.

—  Nē, nav vis muļķīga. Tu negribi tik plašu popularitāti tāpēc, ka arī es uzstājos. Tieši tāpat, kā pērngad tu atteicies no Korsona šova. Tu negribi filmēties televīzijā tāpēc, ka domā — tas maita var ieraudzīt mani, viņš vai mana māte, un mums sāksies nepatikšanas. Tāpēc tu arī stāsti visādas blēņas, it kā televīzija nederot maģijai.

Makss novilka smokinga kreklu un stāvēja viņa priekšā baltā apakškrekliņā un biksēs. Pretēji paradumam viņš pakarināja kreklu uz polsterētiem pleciņiem un pārvilka pirkstus pār krokām.

—  Luk, es izdarīju savu izvēli, vadoties pēc saviem apsvērumiem.

—  Manis dēļ, — Luks nomurmināja. Kaut kas sāpīgs sažņaudza viņa krūtis, pretīgi iesmeldzās pakrūtē. — Tas nav pareizi.

—  Man liekas, Luk, ir pareizi. — Makss pastiepa roku, lai noglaudītu viņa plecu, bet Luks strauji parāvās malā. Pirmo reizi daudzu gadu laikā zēns atkal izdarīja šo ātro aizsargkustību. Arī tas bija sāpīgi. — Nevajag visu tā uztvert.

—  Bet kā tad man jāuztver? — Luks jautāja. Viņam gribējās kaut kam iesist, kaut ko sadauzīt, saplacināt, bet viņš novaldījās, vienīgi sažņaudza dūres. — Vainīgs taču esmu es.

—  Te nav runa par vainu. Gluži vienkārši kaut kas ir vairāk un kaut kas mazāk svarigs. Tu vēl neesi pietiekami pieaudzis, lai spētu to izsvērt. Turklāt laiks jau nestāv uz vietas. Vēl divi gadi, un tev būs astoņpadsmit. Ja tad es piekritīšu uzstāties televīzijā, mēs filmēsimies.

—   Es negribu, lai tu gaidītu. Manis dēļ. — Ļuka acis dusmās zibēja. — Ja radīsies kādas problēmas, es varu ar tām tikt galā. Neesmu vairs bērns. Un, cik mums zināms, viņa ir mirusi. Kungs Dievs, lūdzu tevi, lai viņa jau būtu mirusi!

. — Apklusti! — Makss viņu rupji pārtrauca. — Lai kāda viņa būtu, viņa ir un paliek tava māte, viņa devusi tev dzīvību. Nevienam nevēli nāvi, Luk. Tā mums tāpat pienāk pārāk ātri.

—  Vai tu gaidīji, ka es viņu neienīdīšu?

—  Vienīgi tu pats atbildi par savām jūtām. Tieši tāpat kā es par saviem lēmumiem. — Sajutis pēkšņu nogurumu, Makss aizsedza seju plaukstām. Viņš saprata, ka pienācis laiks to pateikt. Vienmēr pienāk laiks tam, no kā baidies visvairāk. — Viņa nav mirusi.

Luks sarāvās kamolā.

—  Kā tu to zini?

—  Tu domā, ka es riskētu ar tavu likteni? — Nikns, ka viņam nācies izskaidroties, Makš's norāva no pakaramā tīru kreklu. — Es visu laiku uzmanu, kur viņa atrodas, kā viņai iet, ko dara. Tikai viens viņas solis uz tavu pusi, un es aizvestu tevi uz turieni, kur viņa nekad mūs neatrastu.

Viss Luka niknums izgaisa, un viņš palika iztukšots un nelaimīgs.

—  Nezinu, ko lai saku tev.

—  Tev nekas nav jāteic. Es visu to darīju un darīšu arī turpmāk, tāpēc ka mīlu tevi. Ja es varu tev palūgt kaut ko pretī, tad, lūdzu, bruņojies ar pacietību uz diviem īsiem gadiem.

Ļāvis smagi noslīgt lejup pleciem, Luks neapzināti pārcilāja burciņas uz Maksa grimēšanās galdiņa.

—  Es nekad nespēšu tev pateikties par to visu.

—  Tu mani apvainosi, ja mēģināsi.

—  Tu un Lilija… — Luks paņēma rokā vienu pudelīti, tad nolika to vietā. Dažreiz mūsu jūtas ir pārāk dziļas, lai tās varētu izteikt vārdos. — Es darīšu jūsu labā visu.

—  Tad vispirms izmet to no galvas. Ej pārģērbies. Man šonakt vēl jāpaveic viens nopietns darbs.

Luks pacēla galvu. Makss brīnījās — kā varēja gadīties, ka puika pārvērties pieaugušā vīrietī pa to īso brīdi, kamēr viņi stāvēja šai šaurajā istabiņā? Bet tagad uz viņu raudzījās tieši vīrietis ar paceltiem un iztaisnotiem pleciem, ne vairs ar spožu, bet tumšu un tiešu skatienu.

—  Šonakt tu rīkojies doties uz Lengtrī namu. Es gribu iet tev līdzi.

Makss nopūtās un apsēdās, lai novilktu kurpes.

—  Šovakar tu visu sarežģī, Luk. Es gāju tavā pavadā pirmo reizi, bet pastāv liela starpība starp mājas apskati un paša darba izpildi.

—  Es eju kopā ar tevi, Maks. — Luks paspēra soli uz priekšu tā, ka Maksam nācās atmest galvu, lai redzētu viņa acis. — Tu vienmēr runā par izvēli. Vai nav jau pienācis laiks atļaut man kaut ko izvēlēties pašam?

Iestājās ilgs klusums, līdz Makss no jauna iesāka runāt.

—  Mēs izbraucam pēc stundas. Apvelc tumšas drēbes.

Makss bija pateicīgs liktenim, ka Elsa Lengtri nekolekcionēja mazos «fru-fru» sunīšus, kas aktrisēm parasts modes kliedziens. Elsas ekscentriskums izpaudās vīriešu kolekcionēšanā, un, gadiem ejot, šie vīrieši kļuva aizvien jaunāki un muskuļotāki. Šobrīd viņa atradās starp vīriem ar septīto un astoto kārtas numuru, nule kā šķīrusies no profesionāla boksera. Nākamās kāzas bija gaidāmas ar viņas pašreizējo mīļāko, divdesmit astoņus gadus vecu kultūristu.

Elsai jau bija četrdesmit deviņi, tomēr viņa zināja sev cenu.

Lai gan vīriešus viņa izvēlējās izcili bezgaumīgi, taču pārējā ziņā Elsai bija nevainojama gaume. Makss tam pievērsa Luka uzmanību, kad viņi rāpās pāri astoņas pēdas augstajai sienai.

—  Bagātiem ļaudīm bieži trūkst perspektīvas, — Makss klusi stāstīja, kamēr viņi steigšus šķērsoja glīti apcirpto pļaviņu. — Bet tu pats redzēsi: māja, kuru Elsa uzcēlusi vēl pirms desmit gadiem, no tiesas ir jauka. Protams, viņa pieaicinājusi dekoratorus Beksteru un Rču, abi ir lieliski. Toties pati personīgi sekoja apdares darbiem, personīgi apskatīja un atzina par labu visas tapetes, paneļus, rokturus, katru sīkumu…

—  Kā tu visu to zini?

—  Kad gatavojies aplaupīt māju, vienlīdz svarīgi zināt ne tikai istabu izvietojuma plānu, bet arī visu par šīs mājas iemītniekiem. — Viņš apstājās mimozu ēnā. — Paskaties, tas ir koloniālās arhitektūras brīnišķīgs piemērs. Ļoti tradicionālas līnijas, diezgan vieglas un sievišķīgas— ideāli pielāgotas Elsai.

—  Liela savrupmāja, — Luks piezīmēja.

—  Dabiski, bet ne jau izrādīšanai. Iekšā labāk nesarunāties, vienīgi ja tas būs pilnīgi nepieciešams. Esi visu laiku man līdzās un ātri, bez svārstīšanās izpildi to, ko teikšu.

Luks pamāja ar galvu. Viņa asinis kūsāja piedzīvojuma gaidās.

—  Esmu gatavs.

Makss atrada signalizācijas sistēmu, kas bija paslēpta aiz logu slēģiem iekšējā pagalma pusē. Sekojot Pelītes instrukcijai, viņš atskrūvēja aizsargvāku un pārrāva vajadzīgos vadiņus. Valdīdams nepacietību, Luks gaidīja, kamēr Makss nostiprinās vāku vietā un dosies uz terases durvīm.

—  Gravēts stikls, Ņūhempšīras mākslinieka darbs, — Makss nočukstēja. — Žēl to sabojāt. — Viņš nelika lietā stikla griežamo, bet sameklēja mūķīzerus un ķērās pie slēdzenēm.

Tas prasīja laiku. Ritēja minūtes, un Luks dzirdēja gaisā katru skaņu. Baseina filtru klusā urdzēšana, naktsputnu čabināšanās koku zaros, klusa metāla skrapstēšana pret metālu — tur Makss ņēmās ar atslēgām. Tad uzvaras švīkstoņa, kad tas atvēra durvis.

Tagad pirmoreiz mūža Luks iepazina Maksa sen pārdzīvotās jūtas. Šis saskrūvētais uzbudinājums no tā, ka ieej aizslēgtā mājā; mazliet baisma bauda, ka zini — kaut kur tuvumā guļ cilvēki; varas sajūta, ko dod prasme iziet cauri tumsai, lai paņemtu laupījumu.

Viņi klusi šķērsoja plašu viesistabu. Šeit bija jūtams viegls ziedu aromāts un gaisīga sievietes smaržu dvesma. Atcerējies plānu, Makss devās uz virtuvi un durvīm, kas veda uz cokolstāvu.

—  Kāpēc…

Makss papurināja galvu par klusēšanas zīmi un devās lejā. Sienas klāja tumšas krāsas priedes koka paneļi. Galvenās telpas centrā atradās biljarda galds, ap to — svaru bumbas, svarcelšanas stieņi, trenažieri. Vienu sienu aizņēma ozolkoka bārs.

—  Spēļu istaba, — pačukstēja Makss. — Tam vajadzētu patikt viņas vīriešiem.

—  Vai tad viņa glabā savas dārglietas šeit, lejā?

—  Nē. — Par tādu domu Makss klusi iesmējās. — Bet šeit atrodas sadales dēlis. Viņas seifam ir ļoti sarežģītas konstrukcijas taimers, un to būs ļoti grūti apmānīt. Bet, protams, ja izslēdz strāvu…

—  Tad seifs atdarīsies.

—  Tieši tā. — Makss atvēra saimniecības telpas durvis. — Paskaties, cik ērti, — viņš teica Lūkam, — viss ar akurātiem uzrakstiem. Bibliotēka, — viņš noklikšķināja slēdzi. — Tas, kas mums vajadzīgs. — Viņš smaidīdams pagriezās pret Luku. — Ļaudis ļoti bieži slēpj seifus starp grāmatām. Tas ir interesanti, vai ne?

—  Ahā. — Luka rokas cimdos bija sasvīdušas.

—  Kā tu jūties?

—  Kā pirmajā reizē, kad mēs ar Anabellu ievēlāmies pakaļējā sēdeklī, — Luks izdzirdēja pats savu atbildi un briesmīgi nosarka.

Makss strauji aizsedza muti ar plaukstu, taču nespēja novaldīt smieklus.

—  Jā, jā, — viņš beidzot izmeta. — Traki izdevies salīdzinājums. — Pagriezies viņš pirmais devās augšup pa kāpnēm.

Seifs patiešām atradās bibliotēkā aiz lieliskas O'Kīfa gleznas. Pēc taimera atslēgšanas to atvērt bija tikpat vienkārši kā atrisināt bērnu atjautības spēlīti.

Makss atkāpās soli atpakaļ un ar mājienu pieaicināja Luku.

No tēva tālāk uz dēlu, viņš nodomāja ar lepnumu, kad Luks ņēma ārā no seifa lādītes ar dārglietām. Kad Luks atvēra visus vāciņus, viņa lukturīša šaurais stars apgaismoja dārgakmeņus.

Tie bija brīnišķīgi. Tikai to vien Luks spēja nodomāt, skatoties lejup uz'izklaidu dzirkstīm, kas mirgoja zelta un platīna ietvaros. Tas, ka pirmajā mirklī Lūkam nebija prātā to vērtība naudā, Maksam ļoti patika.

— Pagaidi. — Makss tuvināja savas lūpas Luka ausij. — Bieži vien izrādās, ka tas, kas mirdz, ir imitācija. — Viņš izvilka lupu no jostas kabatiņas, iedeva lukturīti Lūkam, bet pats apskatīja dārglietas. — Brīnišķīgi, — viņš nopūties pačukstēja. — Tiešām brīnišķīgi. Kā jau es teicu, Elsai lieliska gaume. — Viņš aizvēra seifu un novietoja atpakaļ gleznu. — Kauns tā atstāt O'Kīfu. Bet šķiet, tas ir taisnīgi. Kā tu domā?

Luks stāvēja, turēdams rokā smaragdus daudzu tūkstošu dolāru vērtībā. Un pasmīnēja.

10

Sems uzskatīja — lai izdotos jebkura mānīšanās, jāatrod pats vājākais ķēdes posms. īsajā laikā, kas pavadīts Novelto trupā, viņš ar dedzīgu smaidu vaigā un mūždien glaimīgu vārdiņu uz mēles bija gatavs izpildīt jebkuru uzdevumu. Viņš līdzjūtīgi noklausījās lilijas stāstu par Luka bērnības gadiem un iekaroja viņas sirdi, sacerēdams stāstu par mirušu māti un nežēlīgu tēvu. Šis stāsts būtu pārsteidzis viņa vecākus, kas dzīvoja vienkāršā mājā Ņūdžersijas štata Blūmfīldā un kuri to sešpadsmit gadu laikā, ko dēls pavadījis zem viena jumta ar viņiem, ne reizes nebija bargi pacēluši roku pret viņu.

Sems ienīda priekšpilsētu, kurā dzīvoja, un nezināmu iemeslu dēļ, kas radīja neizpratni viņa klusajos, strādīgajos vecākos, nicināja viņus, viņu dzīvesveidu un pieticīgās prasības.

Būdams pusaudzis, viņš ar savu izaicinošo uzvedību, bet lāgiem arī ar dumpošanos ne reizi vien lika raizēties vecāku sirdīm. Pirmo reizi Sems aizdzina vecāku mašīnu, kad viņam bija četrpadsmit gadu. Tolaik viņš devās uz Manhatanu. Un būtu sasniedzis mērķi, ja neatteiktos samaksāt nodokli par iebraukšanu tunelī. Blūmfīldā viņš atgriezās policistu pavadībā, uzvedās nekaunīgi un neko nenožēloja.

Sems kļuva speciālists sīkās veikalu zādzībās. Viņš nospēra rokas pulksteņus, bižutēriju, kosmētiku. To visu akurāti salika kādreiz noceltā ādas koferīti un pēc tam ar atlaidi pārdeva saviem klasesbiedriem.

Divas reizes viņš izdarīja uzbrukumus skolas ēkai un izdemolēja to, gūstot prieku logu dauzīšanā un ūdensvada cauruļu bojāšanā. Turklāt Sems bija pietiekami uzmanīgs un par savām dēkām nepļāpāja. Viņam izdevās apburt skolotājus, un tie ne reizi pat nepameta aizdomīgu skatienu uz viņa pusi.

Mājās Sems bija īsts huligāns un nemitīgi noveda māti līdz asarām. Vecāki zināja, ka viņš tos apzog. Te nozūd divdesmitnieks no kabatas portfeļa, te kādi nieciņi, bet te arī juvelierizstrādājumi. Viņi nekādi nespēja saprast, kāpēc Sems spiests zagt, — viņi taču to labi apgādāja. Viņi nezināja, ka viņu dēls zog ne jau aiz īpašas patikas. Viņš izjuta īpašu tieksmi darīt citiem sāpes.

Viņš atteicās iet uz audzinošām pārrunām, bet, ja dažreiz vecākiem arī izdevās aizvilkt viņu pie psihiatra, tad drūmi sēdēja un klausījās, nesakot ne vārda. Semam bija sešpadsmit, kad māte atteica viņa lūgumu ļaut pavizināties tās mašīnā. Sems atbildēja ar sitienu, pāršķeļot viņai lūpu un uztaisot zilumu zem acs. Pēc tam klusēdams paņēma mašīnas atslēgas, izgāja no mājas un aizbrauca.

Viņš atstāja mašīnu uz robežas ar Pensilvānijas štatu. Mājās viņš tā ari neatgriezās.

Sems par saviem vecākiem nekad nedomāja. Nekad viņa atmiņā neuzpeldēja Ziemsvētki vai dzimšanas dienas, braucieni pie okeāna. Visi šie notikumi viņam neko nenozīmēja, it kā to nemaz nebūtu bijis.

Novelto ģimene viņam deva kabatnaudu, nodrošināja lielisku aizsegu un iespēju izplānot nākamo virāžu. Tā kā viņi ļāvās sevi izmantot, Sems viņus nicināja gluži tāpat kā rāmo laulāto pāri, kas viņam bija dāvājis dzīvību.

Aiz iemesla, kuru pats neatskārta un necentās izprast, Sems visvairāk neieredzēja Luku. Juzdams, ka Roksana bērnišķīgi iemīlējusies Lukā, Sems nolēma to pārmānīt pie sevis.

Viņš sāka tai veltīt laiku un uzmanību, uzklausīja viņas idejas, lielīja skatuves meistarību. Bārstīdams glaimus, Sems pierunāja meiteni ierādīt dažus trikus un pakāpeniski iekaroja tās pieķeršanos un uzticību.

Viņš ne druskas nešaubījās par viņas uzticēšanos un otrā mēneša beigās Jaunorleānā nolēma likt šo uzticību lietā.

Sems bieži devās meiteni sagaidīt ceļā no skolas uz mājām, ar ko iekaroja gan Maksa, gan Lilijas labvēlību. Ziema bija drēgna un mitra. Gājēji vai skriešus skrēja pa ielām, steidzoties ātrāk nokļūt mājas pavarda siltumā. Nevajadzēja lielu pūļu, lai šajā ļaužu straumē ieraudzītu Roksanu. Viņa lēni pastaigājās pa ietvi, patvērusies no smidzinošā lietus otrā stāva vienlaidu balkonu rindas aizsegā, un pētīja veikalu skatlogus. Daudzi pārdevēji viņu labi pazina un silti sveica, kad viņa ielūkojās kādā no veikaliņiem.

Ar cieņu un sajūsmu viņa skāra rokām izstādīto preci, nereti uzdodama pārdevējiem jautājumus un cenzdamās iegaumēt atbildes.

Meitene bija divu namu attālumā, kad Sems to ieraudzīja. Košie mati un tumšzilā jaka mirdzēja dienas puskrēslā. Viņš jau bija noskaņojies uz noteiktu rīcību un, piegājis klāt Roksanai, bija lieliskā garastāvoklī.

—  Sveika, Roks, kā gāja pa sRolu?

—  Pa pirmo. — Roksana uzsmaidīja viņam, paraudzīdamās augšup. Viņa jau bija pietiekami liela, lai justos glaimota par deviņpadsmitgadīga vīrieša uzmanību. Sirds aiz viņas krūtiņām, kas nekādi nesteidzās attīstīties, sāka sisties straujāk.

Viens no veikaliņiem Karaļa ielā tirgojās ne tik daudz ar dārglietām, kā ar visādiem krāmiem. Tiesa, tur bija dažas interesantas mantas, lielākoties ne pārāk dārgas. Veikalniece preces iegādājās no piesūtītājiem un papildināja savus ienākumus, zīlēdama ar kārtīm un pēc rokas. Sems bija ielāgojis šo veikaliņu tāpēc, ka veikalniece parasti strādāja viena, bet Roksana bieži tur iegriezās, lai viņai pazīlē.

—  Gribi uzzināt, ko stāsta kārtis? — viņš pasmaidīja.

—    Varbūt tiksi skaidrībā, kā esi uzrakstījusi kontroldarbu?

—  Nekad neprasu tādus niekus.

—  Vari pavaicāt par savu čali. — Sems paskatījās uz Roksanu tā, ka viņas sirds strauji iepukstējās, un, negaidīdams, kamēr tā paies garām veikaliņam, atvēra durvis.

—     Bet varbūt viņa pateiks, kad tu iziesi pie vīra.

Roksana nodūra acis.

—  Tu taču netici kārtīm.

—  Paskatīsimies, ko viņa tev teiks. Varbūt ari noticēšu.

Amūra madāma sēdēja aiz letes. Viņai bija stūraina,

biezā kārtā nosārtināta seja ar tumšbrūnām acīm. Galvu rotāja viens no viņas daudzajiem turbāniem, šoreiz purpurkrāsā. No tā apakšas spraucās daži zilmelni krāsoti mati. Smagi kalnu kristāla auskari krita uz purpursārtā kaftana apņemtajiem pleciem. Ap kaklu vijās vairākas sudraba ķēdītes. Uz abu roku delmiem šķindēja aproces.

Viņai bija pāri sešdesmitiem un, pēc pašas vārdiem, senčos esot bijuši čigāni. Varbūt tas atbilda patiesībai, bet, lai kāda būtu viņas izcelsme, Roksanu saistīja tikšanās ar viņu.

Ietrinkšķējās durvju zvaniņš, veikalniece palūkojās uz ienācējiem un pasmaidīja. Spēļu kārtis ar spilgtiem zīmējumiem bija izliktas uz letes ķeltu krusta veidā.

—  Es jau tā domāju, ka manai mazajai draudzenei šodien jāatnāk.

Roksana piegāja tuvāk, lai apskatītu kārtis. Veikaliņā bija visai karsti, bet viņa tam nepievērsa uzmanību. Kvēpināmās zāles, ko Madāma dedzināja, kā arī smaržas, ar kurām tā lutināja sevi, allaž izplatīja burvīgu aromātu.

—  Tu nāci iepirkties, — viņa noprasīja, — vai arī laimi meklēt?

—  Jums būtu laiks pazīlēt?

—  Priekš tevis, mana dārgā, man vienādiņ atradīsies laiks. Varbūt iedzersim karstu šokolādi, ja? — Viņa uzmeta skatienu Semam, un viņas smaids mazdrusciņ sāka dzist. Šajā puisī bija kaut kas tāds, kas viņai nepatika par spīti atklātajam, draudzīgajam smaidam un skaistajām acīm. — Bet jūs? Jums arī būs kas tāds, ko pavaicāt kārtīm?

—  Nē, nē, man viss ir normāli, — viņš atbildēja, bikli pasmaidīdams. — Mani tas nedaudz biedē. Labi, Roks, pakavējies šeit, bet es vēl aiziešu līdz aptiekai, man tur kas jāpaņem. Tiksimies mājās.

—  Lai notiek. — Madāma savāca kārtis un piecēlās. Roksana devās pie aizkara, kas atdalīja veikaliņa telpu no aizmugurējās istabas. — Pasaki tētim, ka drīz būšu.

—  Labi. Tad uz redzi! — Viņš devās uz durvju pusi. Bet, izdzirdīs aizbīdītā aizkara čaboņu, apstājās. Draudzīgais smaids nozuda. Viņš tīšām atvēra ieejas durvis, lai noskanētu zvaniņi, pēc tam aizcirta tās. Atri apgājis ap galdiem, kas bija nokrauti gan krāmiem, gan dārglietām, Sems devās pie letes. Zem tās atradās izgleznots portsigārs, kurā Madāma glabāja dienas ieņēmumus. Ķēriens nebija liels — lietainajās ziemas dienās tirdzniecība veicās vāji, tomēr Sems paņēma visu līdz pēdējai monētai. Sabāzis papīrnaudu un monētas kabatā, aši pavērās apkārt, vai šobrīd nav vēl kas vērtīgs. Viņam, saprotams, gribējās sadauzīt šeit stiklus un servīzes. Bet tad rastos iemesls celt pret viņu apsūdzību. Toties viņš piepildīja kabatas ar greznuma nieciņiem. Akurāti pieturēdams zvaniņus, Sems klusi atvēra durvis un klusi, lēni aizdarija tās aiz sevis.

Nākamās nedēļas laikā Sems «apstrādāja» vēl četrus kvartāla veikalus. Arī te viņš izmantoja Roksanu. Viņi divatā iegāja veikalā, un Sems gaidīja, kad Roksana, apkārtnē pazīstama persona, piesaistīs pārdevēja uzmanību. Pēc tam viņš piestūķēja kabatas ar visu, kam tika klāt, vai tā būtu vērtīga franču lādīte vai lēts suvenīra pelnu trauks. Viņam vēl vienu reizi palaimējās aptīrīt kasi, kamēr Roksana tika ievesta aizmugures telpā apskatīt tikko no Parīzes atgādātu porcelāna statujiņu.

Semu neinteresēja laupījuma vērtība. Pašu lielāko baudījumu viņš guva no apziņas, ka naivā, lētticīgā Roksana kļuvusi par viņa netīšu partneri. Nevienam prātā nenāktu vainot bižutērijas zādzībā mazo Maksimiliāna Novelto jaukumiņu. Kamēr meitene bija kopā ar Semu, varēja piebāzt kabatas, cik viņa ledainajai dvēselei tīk.

Bet galvenais tās Jaunorleānas ziemas notikums bija Anabellas atvilināšana no mīlestības plosītā Luka.

Tas izdevās viegli, tikpat viegli kā visas Sema maniakāli nelietīgās veikalu zādzības. Viss, kas viņam jāizdara, — tikai jāskatās, jāklausās un jāizmanto radušās iespējas.

Kā vairumu jaunu mīlnieku, Luku un Anabellu vajāja nesaskaņas. To galvenais cēlonis bija ierobežotais laiks, ko Luks varēja veltīt savai draudzenei, tādēļ tā izvirzīja arvien augstākas prasības katrai minūtei viņa dienā. Anabella spieda Luku izlaist mēģinājumus, atcelt izrādes, lai varētu aiziet kopā ar viņu uz ballīti, uz dejām vai doties izbraukumā automašīnā. Taču, kaut gan puiša asinis bangoja, Luks bija tik profesionāls aktieris un tik aizrāvies zaglis, ka negrasījās atcelt izrādi vai zādzību pat Anabellas dēļ.

—  Paklausies, es taču nevaru, — Luks apkaitināts izgrūda un pielika tālruņa klausuli pie otras auss. — Anabel, es jau sen esmu tev paskaidrojis.

—  Tu gluži vienkārši tiepies, — klausulē bija dzirdama asarās aiztrūkstoša balss. Luks jutās pazemots. — Tu taču zini, Novelto kungs būtu sapratis.

—  Nē, nezinu vis, — Luks attrauca. Viņš nekad nebija lūdzis Maksu kaut ko saprast un negrasījās to darīt. — Šajās brīvdienās esmu aizņemts, Anabel. Es piedalos izrādē.

—  Saprotu, ka izrāde tev ir svarīgāka par mani.

Dabiski, tā ari bija, taču Luks uzskatīja, ka nebūtu

prātīgi to izklāstīt.

—  Man ir jāstrādā.

—  Pie Lūsijas būs gada lielākā ballīte. Visi tur ieradīsies. Viņas tēvs pat nolīdzis īstu orķestri. Es nudien nomiršu, ja neaiziešu uz turieni.

—  Nu tad ej! — Luks izdvesa caur zobiem. — Es taču teicu, lai tu neuztraucies par mani. Nedomāju, ka tu viena sēdēsi mājās.

—  Jā, patiesi nesēdēšu, — caur asarām ieskanējās griezīgi smiekli. — Gaidi nu vien, ka es iešu uz gada lielāko balli bez puiša! — viņa vīpsnīgi noteica, pēc tam saņēma visu savu pieglaimību un ielika to balsī. — Ai, es lūdzu, mīļumiņ, vai tu nevari izsprukt no pirmā šova? Nebūtu slikti, ja mēs pie Lūsijas ierastos kopā, pēc tam tu varētu iet prom.

Tas izklausījās tik kārdinoši kā senāk vizināties ar Velnaratu. Tas solīja patīkamu baudu, strauju, sirdi aizraujošu braucienu. Bet Luks pēdējo gadu laikā nebija tik ļoti pārvērties, lai aizmirstu, kad drīkst un kad nedrīkst pieņemt baudas solījumus.

—  Piedod, Anabel, es nevaru.

—  Tu negribi, — viņas balss bija ledaina.

—     Paklausies! — viņš iesāka, tad nodrebēja no sviestās klausules sprakšķa ausī. — Ak tu debess! — viņš izgrūda caur zobiem un nometa klausuli uz sviriņas.

—  Problēmas ar sievietēm? — Viss izskatījās tā, it kā Sems ar ābolu rokā nejauši būtu ieskrējis istabā no virtuves. Patiesībā viņš bija noklausījies it visu sarunu un jau kala savus plānus.

—  Viņas neko nesaprot. — Luks nekad nekratīja savu sirdi Semam, bet šoreiz bija tik nokaitināts un sarūgtināts, ka gribējās būt atklātam pret pirmo pretimnācēju.

—  Kāda vella pēc man visiem jāizjauc izrādes grafiks tikai tādēļ vien, ka Lūsija Herbekere rīko kādu tur ballīti?

Sems līdzjūtīgi pamāja ar galvu un iecirta zobus ābolā.

—  Klau, neskumsti, gan viņa to pārcietīs. — Viņš draudzīgi uzsita Lūkam uz pleca. — Bet, ja nepārcietīs, smuku bābu pasaulē cik uziet. Vai ne? — Viņš pamirkšķināja Lūkam un devās pa kāpnēm augšup. Viss sanācis tā, ka viņam būs jāizgrozās no šodienas izrādes. Semu gaidīja ballīte.

Pasaciņa par augstu temperaturu un galvas sāpēm — tas arī viss, kas viņam bija vajadzīgs. Kamēr Luks gatavojās izklaidēt «Brīnumaino durvju» publiku, Sems klauvēja pie Anabellas durvīm. Viņa pati atvēra. Viņas acis bija aiztūkušas no asarām un čābiska «garīgā».

—  Ai, Sem, sveiks! — Viņa nošņaukājās un ar roku pieglauda matus. — Kā tu šeit gadījies?

—  Luks mani atsūtīja. — Atvainojoši smaidīdams, viņš pastiepa aizmugurē noslēpto roku un pasniedza viņai margrietiņu pušķi.

—  Ai! — Viņa paņēma ziedus un sāka tos ostīt. Tie bija skaisti, tomēr nevarēja aizstāt gada lielāko balli. — Es tā saprotu, ka tie mierinājumam.

—  Viņam patiesi ļoti žēl, Anabel. Viņš uztraucas par to, ka tu neieradies ballītē.

—  Es ari, — viņas skatiens nocietinājās, viņa nopūtās un paraustīja plecus. Viņas vecāki bija aizgājuši uz visu vakaru, vakars bija sabojāts, bet viss, ko viņa ieguvusi par to, bija kaut kāds muļķīgs ziedu pušķis. — Nu, paldies, ka tu tos atnesi.

—     Prieks censties. Nemaz nav tik grūti atnest ziedus burvīgai sievietei. — Sajūsma ar kaisles dzirksti nozibēja viņa acīs, pirms viņš tās steigšus novērsa. — Vispār man laiks iet. Tev taču darīšanas.

—  Nu nē, nekādu īpašu darīšanu. — Anabellai glaimoja viņa skatiens un aizkustināja tas, ka Sems bija centies šo skatienu apslēpt. Padomājusi par ilgo un garlaicīgo nakti, kas viņu sagaida, viņa nolēma, ka būtu muļķīgi aizcirst durvis šī pievilcīgā tēviņa priekšā. — Varbūt ienāc, iedzersim kokakolu vai vēl ko. Protams, ja tev nav citu plānu.

—  Nebūtu slikti, ja tikai tavi senči neiebildīs.

— Viņu jau nav un tik drīz nepārnāks. — Anabella pamirkšķināja tam ar aci. — Man negribētos palikt vienai.

—  Man arīdzan. — Sems aizcirta durvis aiz sevis.

Sākumā viņš tēloja kautrīgo, sēžot uz dīvāna patālu

no sievietes, kamēr abi dzēra kokakolu un klausījās skaņu plates. Pamazām Sems pārņēma tādu patīkama cilvēka lomu, ar kuru var būt atklāts. Viņš gandrīz nonāca līdz Luka kritikai, bet aiz piesardzības laikus mitējās, saprazdams, ka tādā gadījumā Anabella tūlīt dos pretsparu. Cenzdamies kompensēt garām palaisto ballīti, Sems viņu uzlūdza — tikai ar tādu kautrības pieskaņu — uz deju.

Sema biklā kautrība aizkustināja Anabellu. Šūpodamās mūzikas taktī, viņa uzlika galvu tam uz pleca. Kad Sems sāka glaudīt viņas muguru augšup un lejup, viņa tikai nopūtās.

—  Esmu tik priecīga, ka tu atnāci, — viņa nočukstēja. — Tagad es jūtos daudz labāk.

—  Man bija smagi apzināties, ka tu sēdi te viena pati un apbēdināta. Lūkam gan laime, ka viņam ir tāda meitene kā tu. — Sems apklusa, lai pārliecinātos, ka šie vārdi uzklausīti. Kad atkal turpināja, balss vairs neskanēja stingri. — Es… ē… ē… es visu laiku domāju par tevi, Anabel. Zinu, ka nedrīkstu domāt, bet neko nespēju ar sevi iesākt.

— Tiešām? — Viņas acis iemirdzējās, viņa atmeta galvu, lai ielūkotos Sema sejā. — Bet ko tu domā par mani?

—  Domāju par to, cik tu esi skaista. — Viņš tuvināja savas lūpas Anabellas lūpām, sajuta kā viņa notrīc. Semu uzjautrināja tas, cik viegli sievietes padodas. Pasaki viņai, ka viņa ir skaista, un viņa noticēs visiem taviem vārdiem. — Kad tu atnāc uz mūsu mājām vai klubu, es nevaru novērst no tevis acu. — Sems viegli skāra tās lūpas ar savējām, tad kā atjēdzies atvirzījās. — Piedod! — Viņš novilka ar trīcošu roku pār matiem. — Man laiks iet.

Bet pats neizkustējās no vietas, tikai stāvēja un skatījās uz Anabellu. Vēl pirms mirkļa jau viņa, kā Sems bija cerējis un plānojis, pietuvojās viņam un apvija rokas ap kaklu. — Sem, neej projām.

Puisis ir asprātīgs, mīļi izturas pret viņu un turklāt vēl broži skūpstās. Visas Anabellas prasības ir apmierinātas. Sems nolaida meiteni uz zvilnīša un ieguva viņu. Puiša augums nodrebēja kulminācijā. Bet vēl lielāku saldmi viņam

sagādāja sajūta, ka atņēmis Lūkam tam piederošo laupāmu.

* * *

Tai brīdī, kad Anabella Sema apskāvienos izdvesa kaislus vaidus uz savas mātes tahtas, Madāma devās uz «Brīnumaino durvju» aizkulisēm. Viņai bija nepatīkami kādam nest sliktas ziņas. Bet viņa to nedarīja tik daudz kolēģu dēļ no franču kvartāla veikaliņiem un pat ne tik daudz sevis dēl, cik Roksanas dēl.

—  Mesje Novelto!

Makss pacēla acis no saviem darbiem un ieraudzīja ģērbtuves durvīs Madāmu. Viņa acīs iemirdzējās neviltots prieks. Viņš piecēlās un noskūpstīja tās roku.

—  O, Madam, labvakar, laipni lūdzu! Kāda laime jūs atkal redzēt!

—  Man gribētos jums, mon ami, teikt, ka esmu atnākusi paskatīties izrādi, bet īstenībā neesmu šeit ieradusies tādēļ. — Viņa ievēroja, kā dziest smaids Maksa acīs, pārvēršoties bažās.

—  Vai ir kāda problēma?

—  Jā, un diemžēl man jums tā jāpavēsta. Vai varam šeit aprunāties?

—  Protams. — Viņš aizvēra durvis un pieveda viešņu pie krēsla.

—  Šīs nedēļas sākumā aplaupīja manu veikalu.

Tas varētu likties paradokss, bet Maksu pārņēma niknums. Lai gan pats bija laupītājs. Šajā gadījumā viņš pie tiem nepiederēja. Bet Madāma bija draugs, kas smagi pārdzīvoja tādu notikumu kā zādzība.

—  Un ko no jums pievāca?

—  Tā ap simt dolāru un vēl dažus niekus. Tās ir nepatikšanas, mesjē, bet nav traģēdija. Es, protams, par visu ziņoju policijai, un, protams, diez vai man varēs līdzēt. Ja nodarbojies ar biznesu, jābūt gatavam zaudējumiem. Es par to visu galvu daudz nelauzītu, ja nākamā vai aiznākamā dienā nebūtu dzirdējusi, ka vēl divi veikali — Jaunorleānas Boutique Burbonu ielā un Rendezvous Konti ielā — ari tikuši aplaupīti. Cik zināms, par nelielu summu. Vēl dienu vēlāk aplaupīja veikalu blakus manējam — un šoreiz ķēriens bija lielāks. Paņemti vairāki vērtīgi porcelāna izstrādājumi un daži simti skaidrā naudā.

Makss novilka pirkstu pār ūsām. — Bet vai kāds laupītāju ir redzējis?

—  Varbūt ir, — Madāma ar pirkstiem pārcilāja amuletu uz savām krūtīm, kuras sedza sarkana zīda ņieburs, — bet varbūt ari ne. Kad mēs, tirgotāji, sākām cits citam žēloties par mums uzbrukušajāmnelaimēm, atklājās, ka viens, ko mēs pazīstam, iegājis veikalos ikreiz pirms to apzagšanas. Tiesa, nav izslēgts, ka tā ir tikai sagadīšanās.

—  Sagadīšanās? — Makss sarauca uzacis. — Diezin vai. Bet kāpēc šajā sakarā jūs atnācāt pie manis, Madam?

—  Tāpēc, ka katru šo veikalu apmeklēja Roksana.

Madāma saknieba lūpas, redzot, kā izmainās Maksa

seja. Pazuda, izgaisa trauksme, interese, vēlēšanās palīdzēt. To vietā viņa acīs iekvēlojās niknums.

—  Madam, — viņš teica dīvainā, tik tikko sadzirdamā balsī, asā kā zobens. — Kā jūs uzdrīkstaties?

—  Uzdrīkstos, mesjē, tāpēc, ka mīlu šo bērnu.

—  Un tomēr apvainojat viņu, ka viņa ieklīdusi jūsu veikalā un apzagusi tos, kas viņu mīl un uzticas viņai.

—  Nē, — Madāma paraustīja plecus. — Es viņu neapvainoju. Viņa nebūtu ņēmusi neko no tā, kas pieder man. Viņa taču sevī jūt, ka vajag tikai paprasīt, un es viņai visu atdošu. Viņa visu šo vizīšu laikā nebija viena, mesjē.

Ar pūlēm valdīdams niknumu, Makss piecēlās, lai ielietu Madāmai un sev pa glāzei konjaka. Viņš neteica neko līdz brīdim, kad piedāvāja Madāmai glāzīti un iedzēra no savas.

—  Un ar ko tad viņa bija kopā?

—  Ar Semjuelu Vaijatu.

Apsvēris šo informāciju, Makss pameta ar galvu. Viņš tikai vēlējās, kaut varētu teikt, ka jūtas pārsteigts. Viņš bija devis pajumti puisim, izdarījis viņa labā visu, ko spēja, un tomēr sazin kā bija jutis, ka samaksās par to.

• —Vienu mirkli! — Viņš piegāja pie durvīm un pasauca Roksanu. Ģērbusies skatuves kostīmā, viņa ienāca tēva ģērbtuvē. Ieraugot Madāmu, viņas sejā atplauka smaids.

—   Jūs atnācāt! — Viņa metās pie Madāmas un nobučoja to uz vaiga. — Ai, cik es esmu priecīga, ka jūs atnācāt. Jūs redzēsit jaunu triku. Mēs ar Luku to pirmoreiz parādījām dienas izrādē. Mums tik labi izdevās, vai ne, tēt?

—  Jā. — Viņš aizvēra durvis un pieliecies uzlika meitai roku uz pleca. — Man ir jautājums, Roksan. Svarīgs. Tev jāsaka man patiesība, lai kāda tā būtu.

Smaids viņas acīs apdzisa, skatiens kļuva vērīgs un nedaudz izbiedēts.

—  Es tev nemelošu, tēti. Nekad.

—  Tu šonedēļ biji Madāmas veikalā?

—  Pirmdien pēc skolas. Madāma man lika kārtis.

—  Tu biji viena?

—  Jā, — es domāju, tad, kad viņa zīlēja. Ar mani kopā ienāca Sems, bet viņš izgāja ātrāk.

—  Tu kaut ko paņēmi Madāmas veikalā?

—   Nē. Es nodomāju, ka varbūt nopirkšu gaišzilo pudelīti ar pāva izskata korķi, — viņa paraudzījās uz Madāmu, gaidot no viņas apstiprinājumu teiktajam. — Lai uzdāvinātu to Lilijai dzimšanas dienā. Bet man nebija līdzi naudas.

—  Roksana, tu nenopirki, bet paņēmi.

—   Es… — Viņas lūpas notrīcot pavērās. Viņa saprata, par ko ir runa. — Es nevarētu neko paņemt no Madāmas, tēti. Kā tad es spētu? Viņa taču ir mana draudzene.

—   Bet tu neredzēji, vai Sems kaut ko paņēma no Madāmas vai citos veikalos, kuros jūs pabijāt šajā nedēļā?

—  Ai, tēti, nē. — To iedomājoties, viņai acīs saskrēja asaras. — Viņš nevarēja to izdarīt.

—  Paskatīsimies, varēja vai ne. — Makss noskūpstīja meitas vaigu. — Piedod, Roksan! Aizmirsti par to līdz izrādes beigām, bet sagatavojies uzzināt patiesību, lai kāda tā būtu.

—  Viņš ir mans draugs.

—  Ceru, ka tā ir.

* * *

Bija pāri vieniem naktī, kad Makss atvēra Sema istabas durvis. Viņš ieraudzīja tā augumu zem segas un klusu piegāja klāt gultai. Sems pamodies pacēla galvu no spilvena un slinki pavēra plakstus. Sejā viņam krita mēness gaisma.

—  Nu kā, vai jušana labāka? — Makss pajautāja.

—  Jā, liekas gan, — Sems vārgi pasmaidīja. — Man žēl, ka jūs šovakar iegāzu.

—  Nieki, — Makss ieslēdza gaismu, nepievēršot uzmanību tam, kā Sems izbrīnīts ieņurdējās, — lūdzu, atvaino par manu iebrukumu. Bet tas ir nepieciešams. — Viņš piegāja pie sienas skapja.

—  Kas te notiek?

—  Te notiek vai nu viens, vai kas cits.—Makss pabīdīja drēbes, kas karājās uz pakaramā. — Vai nu pasargāšu savu māju no nelaimes, vai izdarīšu tev sliktu pakalpojumu. Es patiesi ceru uz pēdējo.

—  Jums nav tiesību līst manās personīgajās mantās! — Sems izlēca no gultas un satvēra Maksu aiz rokas.

—  To darīdams, es varbūt glābju tavu reputāciju.

—  Nevajag, Sem! — Piesarcis no apmulsuma, Pelīte ienāca istabā un atgrūda Semu.

—  Tu, apķēzītais skrandaini, pievaldi savas ķepas! — Sems centās 'izrauties, bet Pelīte turēja viņu stingri.

Sema niknums pārsniedza katras robežas, kad viņš ieraudzīja, ka Makss noceļ no skapja plaukta lādīti. — Nolādētais nelieti, es tevi par to nositīšu!

Makss mierīgi noņēma kastei vāku un ņēmās pētīt saturu. Naudaszīmes bija akurāti saliktas un apņemtas ar gumijām. Atradās arī daļa no nieciņiem, kas uzskaitīti sarakstā, ko Madāma bija iedevusi Maksam. Pārējie, visticamāk, jau pārdoti, Makss nodomāja. Viņš smagu sirdi paraudzījās uz Semu.

—  Es tevi pieņēmu savā mājā, — Makss lēni iesāka.

—    Es negaidu par to pateicību, tāpēc ka tu strādāji par istabu un ēdienu. Bet es uzticēju tev savu bērnu, un viņa tev uzticējās kā draugam. Bet tu viņu izmantoji saviem mērķiem, turklāt tā, ka tu kopā ar šo visu nozagi arī viņas bērnību. Ja es būtu vardarbīgs, es par to vien tevi nogalinātu.

—  Viņa zināja, ar ko es nodarbojos, — Sems izgrūda.

—     Viņa bija līdzdalībniece. Viņa…

Viņš aprāvās pusvārdā, jo Makss atvēzējies ar plaukstas virspusi iegāza viņam pa seju.

—  Kā liekas, tomēr esmu vardarbīgs. — Makss piegāja Semam cieši klāt un ielūkojās viņam acīs. — Tu savāksi savas mantiņas un aizlasīsies no «'Šejienes šonakt. Tu saņemsi pēc nopelniem. Pie tam ne tikai aiziesi no šīs mājas, bet arī no kvartāla. Vai skaidrs? Es Vecpilsētā pazīstu katru collu. Un, ja tu līdz rītausmai no turienes neaizvāksies, es to dabūšu zināt. Un atradīšu tevi.

Makss pagriezās un ar visu kasti devās uz durvīm.

—  Laid viņu, Pelīt. Uzmani, lai viņš paņemtu līdzi tikai savas mantas.

—  Tu man par to samaksāsi, draņķi. — Sems noslaucīja asinis no lūpas. — Goda Dieva vārds, samaksāsi!

—  Es jau samaksāju, — Makss izmeta pār plecu.

—     Ielaizdams tevi savā ģimenē.

Sems paķēra džinsus, kas karājās uz krēsla atzveltnes. Vilkdams tos kājās, viņš ņirdzīgi pablenza uz Pelīti.

—  Aizvāc no šejienes savus pautus, pediņ! Lūrēsi te, kā es ģērbjos!

Pelīte viegli piesarka, bet klusēja.

—  Ar prieku lasos no šejienes pie visiem velniem. — Sems uzvilka kreklu. — Es jau pāris mēnešu te sprāgstu nost aiz garlaicības.

—     Nu tad kraties! — Durvju ailē parādījās Luks. Viņa acis zibēja. — Bet mums būs laiks izvēdināt mūdža smirdoņu, kurš slēpj savu pakaļu aiz mazu bērnu muguras.

—  Bet vai tev nešķiet, ka viņai patika, kā viņu izmanto? — Izaicinoši ņirgdams, Sems bāza somā atlikušo apģērbu un netīro veļu. — Bābām tas tieši patīk, tu, dirspakaļa! Pavaicā Anabellai.

—  Ko, veltos, vēl tas nozīmē?

—  Redzi, ko! — Sems uzspīlēja plecos jaku, ko viņam bija dāvinājusi Lilija. Tajā viņam būs ziemu silti. — Ja tu tā prasi, varbūt tev būs interesanti uzzināt: kamēr tu vakar izklaidēji publiku, es drātēju tavu bābieti tā, ka šai smadzenes lidoja ārā. — Viņš ieraudzīja niknumu Luka sejā, redzēja, ka tas viņam netic. Viņš atņirdza zobus. — Akurāt uz tās neglītās, puķainās kušetes dzīvojamā istabā.

Sema smīns bija ciets un ledaini auksts. — Es piecās minūtēs izvilku viņu no sarkanajām mežģīņu biksītēm. Viņai vislabāk patīk virsū, vai ne? Tā, lai varētu viņai dziļāk iespraust. Un vēl dzimumzīmīte šai zem kreisā ciča ir tik ellīgi seksuāla, vai tu tā nedomā?

Viņš viss saspringa cīņas gaidās, kad Luks lēca viņam virsū. Bet Pelīte vienā mirklī metās uz priekšu, sagrāba Luku un aizvilka to pie durvīm.

—  Viņš nav tā vērts, — noteica Pelīte. — Nāc, Luk, laid viņu. Viņš nav tā vērts.

Sems noņirdzās tiem pakaļ. Pelīte aizvilka Luku uz kāpnēm. — Izej ārā un mazliet atvēsinies.

—  Atšujies, kaut velis tevi rautu!

—  Makss grib, lai šis aizvāktos no šejienes. — Pelīte nekustīgi stāvēja kāpņu augšgalā. Ja būtu nepieciešams, viņš varētu nolidināt Luku pa šīm kāpnēm lejā. — Tas ir viss, ko Makss grib. Izej ārā pastaigāties. Bet man jāgādā, lai viņš ir prom.

Lieliski, Luks nodomāja. Tūlīt Sems izies ārā. Dendijs. Bet Luks to sagaidīs. Viņš noskrēja pa kāpieniem lejā pagalmā. Viņa vēnās uzmutuļoja īru asinis. Sažņaudzis dūres, viņš sāka gaidīt Semu uz ielas. Viņš sagatavojās sekot Semam kvartālu vai divus, bet pēc tam piekaut, kamēr tas apķēzīsies.

Bet te Luks izdzirda viņas raudas. Luks stāvēja ar seju pret ielu, viss viņa augums bija sasprindzis; galvā nebija nekā cita kā vien vēlēšanās gāzt pa purnu. Saritinājusies kamolā uz akmens sola pie acālijām, kas uz nakti bija aizvērušās, viņa raudāja, it kā viņas sirds būtu pagalam salauzta.

Ja viņa būtu raudulīga pēc dabas, Luks, visticamāk, nebūtu pievērsis viņai uzmanību un pagājis garām. Bet visus tos gadus, ko pavadījis Novello ģimenē, viņš ne reizi nebija redzējis asaras Roksanas acīs, ja neņem vērā to laiku, kad viņa slimoja ar vējbakām. Viņas raudas ielauzās Lukā un skāra tā sirdi.

—  Nāc, Roksij! — Luks neveikli un gluži bez spēka piegāja pie sola un noglauda viņai galvu. — Nevajag tā!

Viņa elsoja, piespiedusi galvu pie ceļgaliem.

—  Kungs Jēzus! — Kaut gan tas nekādi neietilpa viņa plānos, Luks apsēdās blakus un apskāva meiteni. — Nu pietiks, maziņā, neļauj viņam manīt, ka raudi viņa dēļ. Viņš ir draņķis. Smirdīgs ložņa, — Luks noteica kā pats sev un it kā sāka meiteni-ieaijāt. Viņa pamazām nomierinājās. — Viņš nav tā vērts, — Luks to teica daļēji pats sev, saprazdams, ka Pelītes vārdi bijuši pašā laikā.

—  Viņš mani izmantoja, — Roksana nočukstēja, piekļaudamās Luka krūtīm. Viņa nu jaudāja apvaldīt šņukstus un asaru plūdus. — Viņš izlikās par manu draugu, bet patiesībā nekad tāds nav bijis. Viņš izmantoja mani, lai zagtu mantas no cilvēkiem, kuri man dārgi. Es dzirdēju, ko viņš teica tētim. Rādās, ka viņš mūs ienīst, visu šo laiku ir ienīdis.

—  Varbūt arī ienīda. Bet kas mums daļas par to?

—  Es ievedu viņu šai mājā. — Roksana saknieba lūpas. Viņa droši nezināja, vai spēs sev to piedot. — Bet viņš… vai tiešām viņš ir ņēmies ar Anabellu?

Luks nopūtās un pieglauda vaigu Roksanas galvai.

—  Šķiet, ka tā ir.

—  Cik žēl.

—  Ja viņa tik viegli laidusi to sev klāt, tad nedomāju, ka vispār ir bijusi mana.

—  Viņš gribēja nodarīt tev sāpes. — Roksana ar pirkstu novilka pār Luka roku. — Man liekas, ka viņš gribēja visiem nodarīt sāpes. Tāpēc arī pagrāba tās lietas. Viņš taču to nedarīja tā kā tētis.

—  Jā, jā, — Luks noteica, domādams par ko citu. — Ko tad?!

—  Es saku, zaga. Tētis nekad neko nenozagtu draugam vai kādam, kuram viņš ar to varētu nodarit sāpes. — Viņa nožāvājās. Histērija bija laupījusi visus spēkus. — Tētis ņem akmentiņus un līdzīgas mantas. Bet šīs lietās vienmēr ir apdrošinātas.

—  Ak debestiņ! — Luks nogrūda Roksanu no saviem ceļgaliem tā, ka viņa nokrita tieši ar asteskaulu uz sola. — Un vai tu jau sen to zini? Vai tu sen zini, ar ko mēs nodarbojamies?

Viņa iecietīgi pasmaidīja, viņas no asarām pietūkušajās acīs atspoguļojās mēness gaisma.

—  Vienmēr, — viņa vienkārši noteica. — Es vienmēr esmu zinājusi.

Sems aizgāja no mājas, bet ne no kvartāla. Viņš nevarēja aiziet no turienes, kamēr nebija nokārtojis rēķinus. Bija tikai viena iespēja, kā viņu varēja tā pieķert. Roksana viņu nodevusi.

Bija viegli pārliecināt sevi, ka viņa no paša sākuma zinājusi par tā darbošanos. Kā valsējot viņa ielidoja šajos veikaliņos un izlidoja no tiem, un viss norisinājās tik gludi. Bet pēc tam visu to uzgrūda Semam, un viņu izsvieda no siltas gultas, pazemoja. Roksanai par to jāsamaksā.

Viņš meiteni gaidīja. Sems zināja maršrutu, pa kuru viņa gāja no mājām uz skolu. Dažreiz pat bija pats viņu pavadījis, cenzdamies būt labs pret viņu. Centās būt labs, Sems nodomāja, iesizdams dūri delnā. Un re, kā viņa atmaksāja.

Sems nostāvēja vairākas stundas šķērsielā, sarāvies zem saltā, smidzinošā lietutiņa. Viņš nepanesa aukstumu.

Un arī par to šī samaksās.

Roksanu pamanījis, Sems paspēra dažus soļus atpakaļ. Var pārāk nepiesargāties, viņš nolēma. Roksana, acis nolaidusi, drūmi vilkās ar mugursomu plecos. Viņš pagaidīja, kamēr tā ies garām, un metās tai virsū. Roksana pat neiekliedzās, kad viņu kāds saķēra no aizmugures un ievilka šķērsielā. Viņa pacēla dūrītes — viņa bija dzimusi cīnītāja, bet nolaida tās, redzot, ka tas ir Sems.

Viņas acis vēl joprojām bija pietūkušas. Viņa bija sašutusi. Sašutusi par to, ka novesta līdz asarām. Starp citu, to krājums jau bija izsīcis. Viņa pacēla galvu un pilnīgi sausām acīm draudīgi pablenza Semā.

—  Ko tev vajag?

—  Aprunāties. Aci pret aci.

Sema skatienā bija kas tāds, ka viņai gribējās bēgt prom; kas tāds, kā senāk nebija. Jā, tajā bija naids, bet bija arī tāds kā drūmums. Šis skatiens bija kā sarūsējis bārdasnazis, kas ne tikai skuj, bet var ari ievainot.

—  Tētis tev lika iet prom.

—  Bet tu domā, ka man bail no tā veča? — Sems aizgrūda meiteni pie sienas, drīzāk pārsteigdams nekā nodarīdams sāpes. — Es daru, ko gribu, bet šobrīd gribu norēķināties ar tevi. Tu man esi "fcarādā, Roks.

—  Parādā tev? —Aizmirsusi pārsteigumu un sāpes tai vietā, ar kuru bija atsitusies pret sienu, viņa paliecās uz priekšu. — Es tevi atvedu mājās. Es palūdzu tēti, lai dod tev darbu. Es tev palīdzēju, bet tu pēc tam apzagi manus draugus. Es tev nevienu grasi neesmu parādā!

—  Uz kurieni tu? — Viņš to sagrāba un nostādīja savā priekšā, līdzko viņa bija grasījusies iet projām. — Uz skolu? Es tā nedomāju. Tev nāksies kādu bridi veltīt man. — Viņš ar roku aptvēra tās kaklu. Viņa mēģināja iekliegties, skaļi un stiepti, bet nespēja ievilkt gaisu.

—  Tu esi mani nodevusi, Roks.

—  Neesmu to darījusi,—viņai izdevās nočukstēt.—Bet to izdarītu, ja būtu zinājusi.

—  Tā ka tas ir vienalga, vai ne? — Viņš no jauna to pagrūda, un šoreiz tā sāpīgi atsitās pret sienu. Neapjaustas un negaidītas bailes viņai lika ar nagiem ieķerties tā sejā. Sems ierēcās un izlaida viņu no rokām. Roksana gandrīz aizskrēja līdz šķērsielas galam, kad viņš to noķēra.

—  Tu draņķa kuce, — smagi elsodams, viņš to nogāza zemē. Dusmas un sāpes sajaucās ar uzbudinājumu. Viņš

varēja ar to izdarīt visu, un neviens nespēs viņu apturēt.

Meitenei noreiba galva. Viņa redzēja, ka viņš tuvojas, un uzslējās četrrāpus. Tūlīt viņš iesitīs, viņa zināja, iesitīs ļoti sāpīgi. Tēmē zemāk, viņa sev teica, un gāz no visa spēka.

Taču tas nebija vajadzīgs. Kamēr viņa gatavojās dot triecienu, šķērsielā ielidoja Luks. Viņš metās Semam virsū ar kaucienu, kas Roksanai izklausījās pēc vilka gaudām.

Pēc tam bija dzirdami dobji dūru sitieni. Viņai izdevās piecelties, lai gan kājas trīcēja. Viņa tūlīt sāka meklēt kādu ieroci — koka gabalu, akmeni, metāla stieni. Beidzot izvēlējās atkritumu tvertnes smago vāku. To paņēmusi, viņa devās pie kaušļiem.

Viņai pietika ar vienu mirkli, lai pārliecinātos, ka Lūkam palīdzība nav vajadzīga. Viņš jau bija uzsēdies Semam virsū un neatlaidīgi, nežēlīgi dauzīja ar dūrēm tam pa seju.

—  Tagad pietiek! — Viņa aizsvieda vāku un abām rokām saķēra Luku aiz nerimtīgajām dūrēm. — Mitējies! Būs taču nelaime, ja tu viņu nositīsi. — Viņai nācās pieliekties, lai ieskatītos Luka niknajās acīs. — Luk, tētis negribētu, ka tu sabojā savas rokas.

Aukstais, pārliecinošais tonis lika Lūkam paraudzīties uz viņu. Luka rokas bija vienos zilumos un asinīs. Viņš iesmējās. — Kārtībā. — Luks ar asiņaino roku pieskārās Roksanas sejai. Viņš bija kļuvis traks no Anabellas nodevības, bet tas nebija nekas salīdzinājumā ar jūtām, kādas pārņēma, redzot zemē guļošo Roksanu un pār viņu noliekušos Semu. — Kā ar tevi, viss kārtībā?

—  Jā gan. Gribēju iegāzt šim pa pautiem, bet paldies, ka piekāvi viņu manā vietā.

—  Bez problēmām, tas man sagādāja prieku. Ej savāc mugursomu. Gaidi mani tur, uz ietves.

—  Tu viņu vairs nesitīsi? — Roksana nosvērti palūkojās uz sadauzīto Sema seju. Kā viņai rādījās, šim bija ielauzts deguns un izsists pāris zobu.

—  Nē. — Luks strauji pagrieza galvu uz šķērsielas galu. — Ej, Roks, gaidi mani.

Pēdējo reizi paskatījusies uz Semu, Roksana pagriezās un aizgāja.

Tēvs kļūdās, Roksana nosprieda. Viņa piecēlās un atkal sāka staigāt turp un atpakaļ pa viesistabu. Tā ir konkurence, nežēlīga konkurence, kas ilgst jau gadiem ilgi.

—  Tas viss tādēļ, ka neesmu vīrietis; — Rūgtums skanēja katrā vārdā.

—  Ne jau tur tas āķis. Es zināmā mērā lepojos ar to, ka esmu feminists. — Makss vēlreiz nopūtās un atbīdīja malā šķīvi. — Tu vēl esi pārāk jauna, Roksij.

Viņš nebija nospiedis īsto pogu.

—  Man jau ir gandrīz astoņpadsmit, — viņa sašutusi izšāva. — Bet cik bija viņam, kad tu pirmoreiz paņēmi viņu sev līdzi?

—  Daudz vairāk, — Makss nomurrāja. — Es domāju — iekšēji. Gribu, Roksan, lai tu ietu koledžā, mācītos, izprastu lietas, kuras es nevaru tev iemācīt. Iepazīsti sevi.

—  Es jau tāpat zinu, kas esmu. — Viņa pacēla galvu, iztaisnoja plecus. Makss uz brīdi ieraudzīja to sievieti, kādai Roksanai jākļūst. Tēvā iedegās lepnums par meitu, tas sagrāba Maksu tik strauji un-'tik stipri, ka asaras saskrēja acīs. —Tu man esi iemācījis visu, kas man bija jāuzzina.

—  Ne gluži, — Makss mierīgi noteica. — Mēs ar Liliju turējām tevi cieši pie sevis, droši vien pārlieku, jo nevarējām rīkoties citādi. Bet tagad mēs gribam, lai tu ietu pati savu ceļu, patstāvīgi. Ja atgriezīsies, es piekritīšu, ka tev tā ir labāk.

—  Bet kā ar to, ko gribu es?— viņa, uzstāja. — Es gribu būt kopā ar tevi, kad tu dosies uz Somē, kad vērsi vaļā seifu. Es gribu pati izjust, ko nozīmē stāvēt tumsā ar briljantiem rokās.

Makss viņu saprata, pārāk labi saprata. Viņš varētu nožēlot to, ka izstāstījis viņai visu par dārgakmeņiem, par to izcelsmi, satriecošo skaistumu un maģisko spēku, mistiku, kas rodas līdz ar dārgakmeņu mirdzumu. Tomēr savā dzīvē viņš reti ko nožēloja. — Pienāks arī tava kārta, ja tam būs lemts notikt. Bet ne tagad.

—  Velns parāvis, es gribu…

—  Tev nāksies pagaidīt ar savām iegribām. — Viņa tonis bija kategorisks un neapstrīdams. Tikai Maksam pašam zināms, kādu atvieglojumu viņš izjuta, kad atskanēja

klauvējiens pie durvīm. Ar rokas mājienu viņš lika Roksanai atvērt un pacentās izdzert savu kafiju.

Viņai izdevās apspiest sevī niknumu un, jauki smaidot, atdarīt durvis. Smaids apdzisa, kad viņa ieraudzīja, ka atnācējs ir Luks. Skatiens, ko viņa tam veltīja, bija ass kā bārdasnazis.

—  Dabūji kurvīti, vai ne? — viņš nosmīnēja un, sabāzis rokas kabatās, iegāja viņai garām istabā. Viņas kaitinošās, sievišķīgās smaržas vienā mirklī iededza liesmas asinīs. Luks zināja, ka ar tām neko. nevar iesākt, tomēr viņam izdevās noslēpt savu reakciju un nenācās maksāt par šo kaismi.

—  Maks, — viņš parakņājās sudraba groziņā ar kārtainiem pīrādziņiem un izvilka vienu, — tev zināšanai — beidzot visu ekipējumu atveda.

—  Ak tad beidzot, — ar galvas mājienu Makss aicināja Luku piesēst. — Iedzer kafiju, bet es aiziešu pats visu pārbaudīt. Vari pakavēt laiku Roksanai.

Sasper viņu nelabais, ja viņš sagribētu palikt divatā ar Roksanu. Tāda izdevība ikdienas burzmā gadījās reti. Taču, veltos, viņš zināja, lieliski zināja, ka zem kleitas meitenei mugurā nav nekā.

—  Es došos tev līdzi. — Viņš jau slējās augšā no krēsla, bet Makss piecēlies nosēdināja viņu vietā.

—  Nav vajadzīgs. Mēs ar Pelīti visu pārbaudīsim. Mums taču jau pēcpusdien jāmēģina. — Viņš piegāja pie spoguļa, lai sakārtotu kaklasaiti un saglaustu ūsas.

Vai tad viņi nemana dzirkstelītes, kas lēkā starp viņiem, Makss brīnījās. Vērotāju no malas tās droši vien būtu jau aizsvilinājušas. Jaunība, viņš nodomāja, nopūtās un pasmaidīja. Viņš ieraudzīja to atspulgus spogulī. Abi viņi, atrodoties dažādos istabas stūros, bija saspringuši kā sētas runči pirms kautiņa.

—  Kad uzmodīsies Lilija, novēliet viņai no manis laburītu. Satiksimies pulksten divos La Palace. — Viņš piegāja meitai klāt un noskūpstīja uz vaiga. — Au revoir, ma belle[7]

—  Mēs nepabeidzām sarunu.

—  Pulksten divos, — viņš atbildēja. — Bet jūs pagaidām ejiet divatā, pastaigājiet Parīzes saulītē.

Tikko aiz tēva aizvērās durvis, Roksana pagriezās pret Luku.

—  Nu, šoreiz gan es nepalikšu malā.

—  Tas nav no manis atkarīgs.

Viņa piegāja pie galda, pie kura viņš sēdēja, un uzbelza ar dūri pa linu galdautu tā, ka iešķindējās porcelāns.

—  Bet ja būtu atkarīgs?

Viņš ieskatījās tai cieši acīs. Viņš bija gatavs nožņaugt Roksanu par to, ka viņa kļuvusi tik daiļa. Visus pēdējos gadus viņa pamazām nemanāmi apbūra Luku. Līdzīgi zaglim viņa tam pielavījās klāt, lai ar vienu skatienu aizcirstu viņam elpu.

—  Es rīkotos tāpat kā Makss.

Tas bija trieciens. No tādas nodevības Roksanu caururba asa sāpe.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka tu vēl neesi gatava.

—  Kā tu zini? — Viņa atmeta galvu atpakaļ. No loga plūstošā gaisma krita uz viņas matiem, iededzot tajos liesmas. Luks nobijās, ka viņa pamanīs kaisli tā acīs.

—  Kā tu vari zināt, kam esmu gatava, kam ne?

Tas bija atklāts izaicinājums. Pārāk atklāts. Viņam no-

svīda delnas.

—  Spert akmentiņus no «Trimaldas» villas — tā vairs nav skatītāju šmaukšana ar visādām tasītēm un lodītēm, Roksij.

Juzdams vajadzību pēc dopinga, viņš paņēma kafijas tasīti. Daudzajos treniņos rūdītam, viņam izdevās saglabāt stingru roku. Viņš zināja, ka var meiteni saniknot. Tas būtu pats labākais. Kamēr viņa dusmotos, viņš spētu tai nepieskarties. Katrā ziņā viņš tā cerēja.

—  Es nemaz neesmu sliktāka par tevi, Kelahan. Tu pat neprāti jaukt kārtis, kamēr es tev neiemācīju.

—  Ak, droši vien ir smagi apzināties, ka viens tevi pārspējis.

Sākumā vaigi viņai kļuva balti kā sniegs, bet tad pietvīka sārtāki par rozēm, kas stāvēja uz galda starp viņiem. Viņa izslējās taisni, un sev par postu Luks caur kleitu ieraudzīja visas viņas auguma aprises.

—  Stulbiķi! Tu mani nepārspētu, pat ja pakāptos uz koka kājām!

Viņš vienīgi pasmaidīja.

—  Bet par kuru visvairāk rakstīja prese pēc pēdējās izrādes Ņujorkā?

—  Idiots, kas apsienas ar ķēdēm un ielien lādē, kuru pēc tam iesviež īstriverā, neizbēgami gūst preses uzmanību.

Roksanu kaitināja tas, ka visi viņa pārdrošie pasākumi bija tik spīdoši izpildīti. Katru reizi, kad viņš ieslēdzās kārtējā kastē, viņa it kā sašķēlās divās daļās — viena jūsmoja par Luka meistarību un izveicību, otra izjuta pretīgumu.

—  Es ieguvu preses uzmanību par to, ka izlīdu, — viņš tai atgādināja un izvilka franču cigāru, ar kuriem aizrāvās pēdējā laikā. — Par to, ka biju labāks par visiem. — Viņš noklikšķināja šķiltavas un aizsmēķēja cigāru. — Apmierinies ar saviem simpātiskajiem trikiem, Roksij, un ar saviem simpātiskajiem zēniem. — Katru no tiem Luks bija gatavs nogalināt. — Bet bīstamo darbu atstāj tiem, kas var to veikt.

Viņa reaģēja strauji. Luks vienmēr augstu vērtēja šo viņas īpašību. Viņš tikko paspēja pacelt roku un pārtvert viņas dūri, pirms tā ietriecās viņam degunā. Turot to aiz sažņaugtajiem pirkstiem, viņš piecēlās. Nu viņi stāvēja seju pret seju, gandrīz skarot viens otru ar saviem augumiem.

Viņai pār muguru pārskrēja trīsas. Vēlme viņā uzliesmoja kā neapturama liesma. Viņai gribējās Luku par to ienīst.

—  Uzmanīgi! — Brīdinājums izskanēja mierīgi, vismaz kā mājiens, ka viņai izdevies iedegt viņā kaisles uguni.

—  Ja tu domā, ka es izbijos, dod man pretī…

Viņi abi bija pārsteigti, kad Luks stingri saņēma viņu

aiz zoda un tuvināja viņas seju savējai. Roksanas mute pavērās izbrīnā un gaidās. Apziņā nekas nebija palicis, vienīgi svētlaimes sajūta.

—     Es būtu varējis arī ļaunāk. — Viņa vārdi izskanēja čērkstoši, it kā kaklā būtu iekļuvuši stikla gabaliņi. — Un mēs par to abi būtu samaksājuši.

Viņš to atgrūda ātrāk, pirms paspēja izdarit to, ko nekad sev nepiedotu. Pa ceļam uz izeju viņš izgrūda asā, pavēlošā tonī:

— Pulksten divos! Kostīmā!

Un aizcirta aiz sevis durvis.

Jūtot drebuļus ceļos, Roksana atlaidās atzveltnē. Pēc vairākiem dziļiem gaisa malkiem viņa novilka ar roku gar kaklu, cenzdamās norīt tur iestrēgušo kamolu. Vienu mirkli, vienu īsu mirkli viņš uz to bija pavēries tā, it kā sajustu viņā sievieti. Sievieti, kuru var iekārot. Sievieti, kuru viņš grib.

Viņa velreiz aprauti nopūtas un pašūpoja galvu. Tas ir smieklīgi. Luks viņu vienmēr uzskatījis par nevajadzīgu nastu. Un viņai tas bija vienalga. Muļķīgās, bērnišķīgās iemīlēšanās laiks sen bija garām.

Viņa vispār neinteresējās par vīriešiem. Viņai bija citi, nopietnāki plāni.

Ne velna, viņa netaisījās gaidīt četrus gadus, kamēr mācīsies koledžā, pirms īstenos tos dzīvē. Viņa saknieba lūpas. Ne velna, viņa negaidīs vēl vienu nedēļu.

Pienācis laiks īstenot viņas galvā nobriedušo ideju. Uzsmaidījusi pati sev, Roksana pārmeta vienu kāju pār otru un neviļus paķēra Luka neizsmēķēto cigāru. Viņa atlaidās krēslā un sāka laist griestos dūmu apļus. Un kalt plānus.

* * *

Luks varēja tikai pateikties Dievam par to, ka tas devis viņam tik daudz rūpju. Pat pārtraukumos starp izrāžu mēģinājumiem La Palace un gatavošanos «darbam» Šomē viņam neatlika laika domās kavēties pie Roksanas.

Izņēmums bija tie mirkļi, kad viņš pamodās trijos naktī, kā likts, aukstos sviedros un sagrauts pēc tam, kad viņa rādījusies tam sapnī. Tie bija neticami skaidri, pārdroši sapņi, kuros viņas slaidais, baltais augums apvijās ap viņu. Viņas krāšņie mati bija vēdeklī izjukuši rasas klātajā zālē klusajā pļaviņā. Viņas burves acis aizplīvurojusi alku dūmaka.

Ja kaut kur bija elle, tad Luks nešaubījās, ka viņam tur jādeg jau tikai šo sapņu dēļ. Mans Dievs, viņš taču bija audzis kopā ar viņu un bijis gandrīz vai brālis. Vienīgais, kas sargāja Roksanu no viņa, bija apziņā nostiprinājusies doma, ka, izdarot ar meiteni to, ko viņam kārojās, tas būtu tāds kā garīgs asinsgrēks.

Bez tam viņa par Luku droši vien sāktu smieties, ja viņš izrādītu savas jūtas. Un šie smiekli viņu nogalētu.

Jātiek ārā no šejienes. Viņš to saprata pēc tam, kad duci reižu bija nosoļojis šurp un turp pa istabu. Garas, jaukas pastaigas pirms vakariņām, Parīzes mijkrēšļa burvība — tas ir tieši tas, kas viņam vajadzīgs. Viņš paķēra savu melno ādas jaku un nostāvēja spoguļa priekšā diezgan ilgi, laižot pirkstus cauri matu cekulam.

Daudzu gadu laikā viņš nebija ievērojis pārmaiņas savā izskatā. Starp citu, maz kas likās izmainījies. Mati kā senāk bija tumši, biezi, pietiekami gari, lai cirtotos pie apkaklītes vai tiktu savākti bizītē. Tāpat kā senāk, acis bija zilas, bet tumsnējo skropstu garums jau bija pārstājis viņu izbrīnīt. Luks atskārta, ka viņa romantiski pievilcīgā āriene gūst panākumus pie sievietēm, kuras tādas lietas prot novērtēt. Ada paliusi tikpat gluda un stingri apņēma šauros vaigu kaulus. Kādreiz, pusaudža gados, Luks mēģināja ataudzēt ūsas, bet nolēma, ka tās viņam nepiestāv. Tagad viņš bija gludi skuvies.

Kāda trika laikā viņš tika lauzis virsdeguni, taču viss veiksmīgi sadzijis. Tomēr tas viņu nedaudz sarūgtināja.

Divdesmit viena gada vecumā Luks bija izaudzis vienu metru un astoņdesmit piecu centimetru garumā. Augums slaids. Iebiedētais skatiens, kas tik raksturīgs viņam bijis bērnībā, tagad gandrīz nekad neparādījās. Gados, kas pavadīti kopā ar Maksu, viņš iemācījies pārvaldīt ķermeni, prātu, emocijas. Viņš bija un vienmēr būs par to pateicīgs Maksam.

Viņam vajadzēja tikai laika, vairāk gribasspēka, un viņš saraus važas, kurās viņu iekalušas jūtas pret Roksanu.

' Viņš novērsās no spoguļa, izgāja laukā un pa garo,

paklājiem segto gaiteni devās uz liftu. Pa ceļam uzmeta skatienu glītai, gaišmatainai istabenei, kas stūma pa priekšu ratiņus.

Būtu jāapmaina dvieļi un aromātiskās tabletes spilvenos, viņš nodomāja. Puišelis, kurš kādreiz nakšņojis grāvjos, tiktāl bija pieradis pie tamlīdzīgas greznības, ka to gandrīz nepamanīja.

—  Bon soir, [8] — luks nomurmināja, nokļuvis blakus viņai. >

—  Bon soir, monsier, — viņa kautri pasmaidīja, tad aši paslīdēja garām un pieklauvēja pie kādām durvīm.

Luks jau bija gandrīz pie liftiem, kad pēkšņi apstājās kā zemē iemiets. Šī smarža! Roksanas smarža! Vellos, vai Luks jau tiktāl murgo par viņu, ka visur rēgojas viņas smaržas? Viņš sapurinājās, paspēra vēl soli un atkal apstājās. Pagriezies un acis piemiedzis, sāka uzmanīgi nopētīt istabeni, kas tajā mirklī lika universālo atslēgu slēdzenē.

Šīs kājas! Viņš pastiepa zodu uz priekšu un ieurbās acīm garajās, slaidajās kājās, ko .līdz pusei klāja tumšie formas svārki.

Roksanas kājas.

Viņa jau grasījās iet iekšā numurā, kad Luks aizspieda ar plaukstu durvis.

—  Ko tu, vellos, te domā darīt?

—  Pardon, — viņa pavērās uz to no pusnolaistu skropstu apakšas.

—  Beidz spēlēt komēdiju, Roksan! Ar ko tu šeit nodarbojies?

—  Aizveries! — viņa nošņāca, satvēra Luku aiz rokas un ievilka numurā. Viņa bija pārskaitusies, bet ar to, viņa nosprieda, var pagaidīt. Tagad viss jānoskaidro.

—  Kā tu mani sazīmēji?

Diezin vai viņš spētu atzīties, ka pazīst viņas kājas, lai kur tās staigātu, un tāpēc samelsa:

—  Tikai nevajag! Interesanti — kuru tu gribēji apmānīt ar tādu ietērpu?

Vispār ietērps bija ideāls. īsā, gaišā parūka pilnīgi izmainīja viņas izskatu. Pat acu krāsa likās citāda. Krāsainas kontaktlēcas, viņš nodomāja, var pārvērst smaragdzaļas acis dūmakaini brūnās. Viņai bija pietiekama pieredze kosmētikas jomā, lai viegli izmainītu ādas krāsu, pat sejas formu. Tāpat viņa nedaudz bija palielinājusi vidukļa apmērus un, par ko Luks nešaubījās, uzvilkusi vienu no tiem viltīgajiem krūšturiem, kurus vajadzētu aizliegt ar likumu.

Viņus abus jūtas plēsa vai pušu, kuru iegansts bija mirāža.

—  Spiegs! — viņa atkal nikni čukstēja. — Es desmit minūtes pavadīju Lilijas numurā, un viņa mani nepazina.

Tas tāpēc, ka viņa pēdējo divu gadu laikā nav uzmetusi acis tavām kājām, viņš nodomāja.

—  Bet, redzi, es pazinu, — Luks teica, neatklājot, kā. — Nu, bet tagad pastāsti, kāda vella pēc tu esi ieradusies.

—  Es gribu nozagt misis Melvilas dārglietas.

—  Kas tā par vella būšanu?

Viņas acis uzliesmoja. Iespējams, ka tagad tās ir brūnas, bet vienalga Roksanas acis, Luks nodomāja.

—  Liec mani mierā! Esmu šeit iekļuvusi un netaisos iet prom tukšām rokām. Es visu aprēķināju līdz sīkākajām detaļām, un tev neizdosies to man izjaukt.

—  Un ko tu darīsi, kad misis Melvila izsauks žandarmus?

—  Dabiski, es būšu šokēta, sašutusi un apvainota. Kā jebkurš cits šīs viesnīcas iemītnieks. — Novērsusies no Luka, Roksana devās pie drēbju skapja. Viņa izvilka no kabatas mutautiņu, lai neatstātu pirkstu nospiedumus, kad vērs vaļā atvilktnes.

Luks izdvesa skaņu, kurā mistrojās uzjautrinājums ar pretīgumu.

—  Domā, ka viņas akmentiņi tā ari gaidīs tevi atvilktnē. «Ričā» tādām lietām lejasstāvā atrodas seifs.

Roksana paraudzījās uz viņu ar svelošu skatienu.

—  Viņa tos neglabā seifā. Es dzirdēju, kā vakarvakarā šī iemesla dēļ viņa ērcējās ar vīru. Viņa grib, lai tie būtu pie rokas, tā, lai katru vakaru varētu pielāgot tualetei.

Labi nostrādāts, Luks nodomāja. Ļoti labi. Viņš sāka meklēt citu vāju posmu Roksanas plānā.

—  Bet ko iesāksi, ja kāds no viņiem ienāks, kamēr tu šeit rakņājies?

—  Es taču nemaz nerakņājos, — ar strauju profesionālu kustību viņa aizbīdīja atvilktni. — Es atnācu mainīt gultas veļu Bet ko jūs šeit darāt?

—  Labi, Roksij, pietiks jau pietiks. — Viņš satvēra to aiz rokas. — Mēs gatavojāmies darbam Somē vairākus mēnešus. Un es negribu, lai viss izjuktu tavu lēto joku dēļ.

—  Viens ar otru nav saistīts. — Viņa atrāvās nost no tā. — Un tie nav lēti joki. Vai tu redzēji, kādi šai sievietei akmentiņi?

—  Bet varbūt tie ir mākslīgi.

—  To nu es noskaidrošu, — uzrāvusi vienu uzaci, viņa izvilka no kabatas juvelierlupu. — Es dzīvoju kopā ar Maksu jau gandrīz astoņpadsmit gadu, — viņa teica, iebāžot lupu atpakaļ kabatā. — Un es zinu, ko daru.

—  Tas, ko tu darīsi, — tu aizvāksies no šejienes pie visiem… — Viņš aprāvās pusvārdā, izdzirdis, kā nožvadz atslēga slēdzenē. — O, sūdi vagā!

—  Es varu sākt kliegt, — viņa mierīgi teica, — sacīt, ka tu ielauzies numurā un man .tfzbruki.

Pretsparam nebija laika.

Luks, uz viņu draudīgi pablenzis, izmantoja savu vienīgo izdevību. Viņš palīda zem gultas.

Mēli zobos iekodusi, Roksana sāka novākt gultas veļu. Kad atvērās durvis, viņa izslējās taisni un viegli pietvīka.

—  O, mesjē Melvil, — viņa teica ar stipru franču akcentu. — Man… jāatnāk vēlāk?

—  Nevajag, dūjiņ. — Tas bija drukns amerikānis no Teksasas, pāri piecdesmit gadiem, nolādēto franču ēdienu dēļ viņš cieta no gremošanas traucējumiem. — Dari vien savu darbu.

—  Mērci. — Roksana ar roku nogludināja palagu un uzbužināja spilvenus. Viņa juta, ka Melvila skatiens piekalts tās pēcpusei.

—  Neatceros, ka būtu tevi šeit agrāk redzējis.

—  Šis nav… — viņa vēl zemāk noliecās pār gultu,

—   mans parastais stāvs. — Iejuzdamās lomā, viņa pagriezās un uzmeta tam skatienu no garo skropstu apakšas.

—    Vai gribat vēl dvieļus, mesjē? Es varu jums vēl ko atnest?

—  Nu, ko tad, — viņš pieliecās, lai pakutinātu viņas zodu. No viņa mutes nāca burbona smarža, nevarētu teikt, ka pārāk nepatīkama. — Atkarībā no tā, ko tu ar to domā. Varbūt kūkas?

Viņa ieķiķinājās un atkal samirkšķināja acis.

—  O, monsieur, jūs mani pavedināt, omi?

Ak, velna milti, kā viņam to gribētos! Iztīstīt šitādu jauku pūpēdīti būtu daudz tīkamāk nekā iet uz operu, uz ko viņu vedina sieva. Bet tam vajadzīgs laiks. Aizmirsis par gremošanu, viņš nolēma pagaidām iztikt ar papliķēšanu un iekniebieniem.

—  Va' traks, kā gribas nogaršot franču kūkas! — Melvils paplikšķināja pa viņas dibenteli un, kad viņa ieirgojās, saķēra aiz krūtīm.

Lūkam pagultē šķita, ka viņam izaugs ilkņi.

Sarkdama un elpu aizturēdama, Roksana lielām, brūnām acīm pavērās Melvilā.

—  O, monsieurl Jūs, amerikāņi, visi esat tādi.

—  Es neesmu vienkāršs amerikānis, mazulīt, es esmu teksasietis.

—  Bet, — viņa jāva tā lūpām skart savu kaklu. Tajā brīdī Luks zem gultas bezpalīdzīgi sažņaudza dūres. — Bet vai taisnība, ko runā par teksasiešiem, monsieur? Ka viņiem viss ir… liels?

Melvils nosvilpās un cieši noskūpstīja viņu uz lūpām.

—  Tieši tā, saldumiņ. Bet kāpēc lai tu pati nepārliecinātos par to? — Viņš aizmirsa sievu un kuņģi un nogāza to uz gultas. Luks bija gatavs izlēkt no pagultes un piekaut viņu.

—  Bet, monsieur, es esmu darbā, — Roksana ķiķinādama atbrīvojās no viņa apkampieniem. — Mani atlaidīs.

—  Bet kā tad, kad tu neesi darbā?

Palikdama uzticīga teksasieša radītajam franču padauzas tēlam, viņa atkal nosarka un vilinoši iekoda apakšlūpā.

—  Varbūt tiksimies pusnaktī, — viņa noplivināja skropstas. — Šeit netālu atrodas maza kafejnīca, saucas «Pie Robēra».

—  Lai notiek, domāju, ka būšu, — viņš vēlreiz piespieda meiteni sev klāt un satvēra viņu aiz mākslīgajām gūžām. — Tu mani tur atradīsi. Kā tevi sauc, skaistulīt?

—  Monika, — viņa novilka ar delmu šim pār vaigu.

—     Gaidīšu pusnakti.

Melvils kārtējo reizi ieknieba viņai, pamirkšķināja un izgāja no numura, sapņodams par seksu ar jauniņo francūzieti.

Roksana novēlās gultā un aizrijās smieklos.

—  O jā, tie nu gan ir tikumi, — Luks noburkšķēja, izlīzdams no pagultes. — Tu ļāvi šim gramslim sevi visu apčamdīt, gandrīz uzlīst sev virsū, un to visu tikai tāpēc vien, joka pēc. Man vajadzētu tevi iepērt.

Saķērusi sānus, viņa izgrūda pēdējo smiekliņu.

—  Ai, laiks būtu kļūt pieaugušam.

Viņa aizturēja elpu, kad Luks saķēra viņu aiz rokas un, vilkdams uz savu pusi, uzrāva kājās. Viņa ieraudzīja niknumu tā acīs un nolēma nepretoties.

—  Man rādās, tu jau esi pieaugusi mūsu abu vietā. Va' vellos, tev, Roks, tas neizdodas slikti. Interesanti — cik daudz skaistu studentiņu tevi apčamdījuši ar sviedrainām^ rokām?

Šoreiz viņa nosarka pa īstam/

—  Nav tava darīšana.

—  Nē, vellos, ir mana! Es… — «esmu kā bez prāta tevis dēļ», Lūkam gandrīz izspruka, bet viņš šos vārdus apvaldīja. — Kādam taču tevi jāpieskata.

—  Es arī pati to labi varu. — Viņa atgrūda Luku ar elkoni, šausmās sajuzdama skudriņas lodājam pa muguru.

—    Tavai zināšanai, cāļagalva, viņš nečamdīja mani. Tur, kur viņš čamdīja, bija tik daudz polsteru, ka ar tiem varētu piebāzt matraci.

—  Tam nav nozīmes. — Luks centās Roksanu saķert aiz rokas, bet viņa to pagrūda nost. — Ejam prom no šejienes. Un tūlīt pat.

—  Tu vari iet. Bet man jāpaņem tas, pēc kā esmu atnākusi. — Viņa gatavojās uzkavēties numurā, vēl kādu brīdi.—Tas man ir vajadzīgs kā vēl nekad. Šis netīrais lops nopirks savai sievai veselu grozu jaunu rotaslietu. Tā viņam arī vajag — zinās, kā satikties lētā kafejnīcā ar visādām franču lellītēm.

Luks negribot nokrekstējās un pārvilka roku pār matiem.

—  Tu jau esi tā franču lellīte, Roks.

—  Es esmu tieši tā, kura liks viņam samaksāt par laulības pārkāpšanu. — Viņas acis kļuva dzēlīgas. Tajās bija pietiekami daudz viltības, lai izraisītu Lukā neviļus sajūsmu.

—    Interesanti — ko viņš par mani stāstīs? Teiks, ka, iegājis numurā, ieraudzījis istabeni, aprakstīs mani — ne pārāk sīki, tāpēc ka pats jutīsies vainīgs un nobijies. Labāk tā, nekā mani vispār nebūtu redzējis. — Viņa piegāja pie skapja un, pagrābstījusies ar roku augšējā plauktā, pasmaidīja. — Et voila!* — Viņa pastiepās pēc trisstāvīgās lādītes ar dārglietām.

—  Dievs debesīs, Luk, tā droši vien sver divdesmit mārciņu. — Pirms viņš paspēja piesteigties palīgā, Roksana nolika lādīti uz grīdas un nometās tai blakus. — Mana! — viņa brīdinoši nošņāca, uzšāvusi viņam pa roku, kas stiepās pēc lādītes. Viņa izvilka no kabatas asu rīku mudžekli, izvēlējās no tiem vienu un ķērās pie lādītesaizslēga.

Visa darbošanās viņai prasīja četrdesmit trīs sekundes— Luks bija uzņēmis laiku. Viņš nevarēja neatzīt, ka Roksana ir veiklāka, daudz veiklāka, nekā viņš domājis.

—  Ai, tas nu ir mans! — Viņas sirds sitās trakā ātrumā, kad bija atvērusi lādīti. Tur viss spīdēja, mirdzēja un laistījās. Viņa jutās kā Aladins, pētīdams savu alu. Nē, nē, drīzāk kā četrdesmit laupītāji, viņa nodomāja.

—    Satriecoši! — Klausot nepārvaramai vēlmei, viņa ielaida roku lādītē.

—  Ja tikai tie ir īsti. — Bija grūti novaldīt tik pazīstamās trīsas, tomēr balss stingrību viņam izdevās saglabāt. — Starp citu, profesionālis pārlieku nesiekalojas pie laupījuma.

—  Es jau arī nesiekalojos, — viņa atkal iesmējās un starojoši viņam uzsmaidīja. —Varbūt mazmaznieciņ. —Luk, vai tas nav satriecoši?

—  Tikai… — viņa balss notrīcēja, — ja tie īsti, — viņš atkārtoja.

Roksana vienīgi nopūtās par viņa tuvredzību un izvilka lupu. Nopētījusi safīru un briljantu kaklarotu, viņa atkal nometās ceļos.

—  īsti, Kelahan. — Rīkodamās ašāk, viņa citu pēc citas nopētīja visas dārglietas, pirms katru ietina dvielī. — Neteikšu, ka briljanti ir otrās šķiras, varbūt trešās, bet noderēs arī šie. Es domāju, simt sešdesmit — simt septiņdesmit tūkstoši skaidrā naudā.

Luks sprieda apmēram tāpat, tomēr negribēja viņai teikt, cik līdzīgi abi domā. Viņš meiteni piecēla un nostādīja uz kājām, pēc tam noslaucīja lādīti un, aptvēris ar dvieļiem, nolika vietā.

—  Ejam!

—  Nu, kā, Luk? — Viņa tam aizšķērsoja ceļu, viņas acis smējās. — Vismaz tagad tu vari teikt, ka esmu labi pastrādājusi.

—  Iesācējiem vienmēr veicas. — Viņš pavīpsnāja.

—  Šeit veiksmei nav nekādas nozīmes, — viņa tam iebadīja ar pirkstu krūtīs. — Vai nu tev, Kelahan, tas patīk vai ne, bet tev ir uzradies jauns partneris.

12

—  Tu neesi taisnīgs.

Roksana stāvēja tēva ģērbtuvē, pilnīgi saposusies izrādei. Vizuļi un smaragda pērlītes uz viņas tērpa bez lencītēm trizuļoja gaismā un trīcēja no viņas sašutuma.

—  Es pierādīju savas spējas, — viņa uzstāja.

—  Tu pierādīji savu impulsivitāti, neprātīgumu un spītību.— Verot aproču pogu sava krekla aprocē, Makss spogulī ieraudzīja viņas saniknoto seju. — Un, es atkārtoju, tu neiesi uz pasākumu Šomē. Nu, mans uzgājiens pēc desmit minūtēm, jaunā lēdij. Vai vēl kādas darīšanas?

Šajā brīdī Roksanu it kā atsvieda atpakaļ bērnībā. Viņas apakšlūpa sāka trīcēt, un viņa atkrita krēslā.

—  Tēti, nu kāpēc tu man neuzticies?

—  Taisni otrādi, es tev pilnīgi uzticos. Bet tev jāuzticas man, kad es saku — tu neesi gatava.

—  Bet Melvili…

—  Tas bija risks, kurā tu nekādā ziņā nedrīkstēji ielaisties. — Viņš pašūpoja galvu un, piegājis meitai klāt, satvēra aiz nolaistā zoda. Viņam kā nevienam citam bija zināms, ko nozīmē domāt par visām šīm mirdzošajām spēlītēm, par to sajūtu, kas pārņem, kad tver pec laupījuma nakts tumsas aizsegā. Kā viņš varēja gaidīt, ka viņa bērns var kaut kā atšķirties no viņa?

Tā vien rādās, ka viņa nomaldījusies no īstenā ceļa, viņš nodomāja. Un tomēr tēva lepnums paliek tēva lepnums.

—  Ma belle, paklausies, ko es tev teikšu. Nekad, nekad mūžā neduļķo ūdeni savā dīķī.

Roksana sarauca uzacis.

—  Neatceros, tēti, ka tu kaut reizi būtu atdevis atpakaļ akmentiņus. ~ —

Pēkšņi pārsteigts, Makss pārvilka mēli pār zobiem.

—  Jā, — viņš izdvesa, — dāvinātam zirgam zobos neskatās, ja tā var izteikties. Un tomēr tas, ko tu ieguvi, ir tikai kripatiņa salīdzinājumā ar to, kas mums jāiegūst šovakar. Mēs esam gatavojušies veselu mēnesi, Roksan. Viss ir aprēķināts līdz sekundei. Ja es pat gribētu ņemt līdzi tevi vai arī kādu citu šajā posmā, tad ar to pašu izjauktu šo ļoti trauslo līdzsvaru.

—  Atrunas, — viņa atmeta, juzdamās kā maza meitene, kuru nelaiž uz ballīti. — Un nākamreiz būs cita atruna.

—  Tas tiesa. Bet nākamajā reizē būs cita patiesība. Pasaki man — vai es kaut reizi tev esmu samelojies?

Viņa atdarīja muti un tūlīt atkal aizvēra. Viņš varēja izvairīties no patiesības un pat ar to spēlēties. Bet lai viņai samelotu? Nekad! >

—  Es neesmu sliktāka par Luku.

—  Viņš to pašu saka par tevi, kas zīmējas uz skatuvi. Starp citu, par skatuvi… — Viņš satvēra meitas roku un maigi noskūpstīja. — Mums notiek izrāde.

—  Nu, labi, — viņa attaisīja durvis, tad atskatījās pār plecu. — Tēti, es vēlos saņemt savu daļu — simt sešdesmit tūkstošus.

Viņš sirsnīgi pasmaidīja pār visu seju. Kuram tēvam vēl bijis tik lielisks bērns? Tā ir mana meita.

* * *

Uz izrādi La Palace bija sanākušas kinozvaigznes, Parīzes manekenes, kā ari tie, kam tiesības atrasties sabiedrībā savas bagātības vai pievilcības dēļ. Makss bija radījis tik sarežģītu un izsmalcinātu izrādi, ka tā apmierinātu pašu izvēlīgāko skatītāju. Roksanai, atrodoties skatītāju priekšā, bija neiespējami domāt par kaut ko citu. Kā jau bija mācīta,^viņa izmeta no prāta visu, kam nebija sakara ar skatuvi.

Šobrīd viņa, slaida sieviete mirdzošā, smaragdzaļā tērpā, rādīja ilūziju par nosaukumu «Peldošie kalni». Vērojot viņu, Luks nosprieda, ka viņa līdzīga rozei garā, līganā kātā — šis vijīgais zaļums un ugunīgie mati. Publiku valdzināja viņas skaistums, kā arī sudrabotie baloni, kas šūpojās un lidinājās dažas collas virs viņas daiļajām rokām.

Lūkam, protams, patika zoboties par viņu, sakot, ka viņas triku ilūzijas ir vienvienīgi vizuļi bez «miesas». Bet patiesībā viņa bija brīnišķīga. Pat zinot trika būtību, viņš jutās apburts.

Viņa pacēla rokas. Trīs baloni mirdzēdami aizripoja no pleciem līdz delnām. Skanot Debisī mūzikai, Lilī tos pārklāja ar smaragdzaļu zīdu un nozuda tumsā. Lēnām apļveida roku kustībām Roksana lika zīda pārklājam noslīdēt uz grīdas. Un pēkšņi no tā apakšas, no turienes, kur tikko atradās mirdzošie baloni, izspurdza balti baloži.

Zālē nogranda aplausi, kad viņa palocījusies atstāja skatuvi. Aizkulisēs viņai jau uzsmaidīja Luks, bet Pelīte tai laikā vilināja baložus būrītī.

—  Putni jau nav slikti, bet ja tu, Roks, strādātu ar tīģeri…

—  Nobučo mani… — viņa pārtrauca pusvārdā tikai tāpēc, ka aiz muguras nāca Lilija un jau klakšķināja mēli.

—  Nevajag, — viņa abiem maigi papliķēja pa vaigiem. — Pelīt, mīļumiņ, neļauj šiem abiem izlaisties. Bet man atkal jāiet, tūlīt būs mans numurs. — Viņa māksloti nopūtās. — Zvēru jums, Makss nekad nerimsies meklēt jaunus paņēmienus, kā mani sazāģēt gabalos. — Uzmetusi Lūkam pēdējo vērīgo skatienu, viņa izgāja uz skatuves tajā brīdī, kad zāle jau aplaudēja Maksam.

—  Zini, kāds viņai ir trūkums? — ieminējās Roksana, atvilkdama elpu.

—  Lilijai nav nekādu trūkumu. — Luks savaikstīja lūpas. Viņš raudzījās, kā Makss aizsāk greznu ilūziju, kas sastāvēja no vairākām daļām: iesākās ar uguns zibsnījumiem no tā pirkstgaliem un beidzās ar Lilijas sazāģēšanu trijās daļās, lāzera staram piepalīdzot.

—  Viņa uztraucas par tevi. Un vienīgi Dievam zināms, kāpēc.

Šie vārdi Luku sāpīgi skāra, pamodināja vainas sajūtu,

kas viņā pastāvīgi mita.

—  Viņai nav par ko uztraukties, es zinu, ko daru.

Luks tracināja, bet Roksana cīnījās pret savu satraukumu. Šovbizness viņai nozīmēja pārāk daudz, lai pieļautu dusmu uzliesmojumu aiz kulisēm. Viņa izteica savas domas, tikai čukstus:

—  Tu vienmēr zini, vai tā nav, Luk? Kopš tā laika, kad Makss un Lilija tevi pieņēma, tu dari itin visu, ko vien gribi. Vilks parāvis, viņi taču tevi mīl, un Lilija uztraucas par tavu izlīšanu.

Viņš noslēpa savas emocijas. Tā bija vienīgā iespēja izdzīvot.

—  Tas ir mans darbs. Tu trenkā pa gaisu baloniņus. Es lienu ārā no ķēdēm. Un visi mēs zogam. — Palūkojies uz Roksanu, viņš pamirkšķināja. — Tas ir mūsu darbs. Tā ir mūsu būtība.

—  Tu varētu atteikties no tādiem numuriem.

Viņas skatiens mirkli kavējās pie Luka. Viņai šķita, ka tur, Luka acu dzīlēs, slēpjas kas tāds, ko viņa nekad nesapratīs.

—  Tev nav taisnība, — viņš tikai izmeta un aizgāja.

Roksana uzreiz pagriezās pret skatuvi. Un tikai tādēļ,

ka viņai šausmīgi gribējās sekot viņam, lūgties viņu. Viņa zināja, ka no tā nekas neiznāks, un pat necerēja uz to. Lūkam bija taisnība. Viņi darija savu darbu. Lilija taču spēja saprast un pieņemt zaglību. Tagad Roksanai tas pats būs jāmācās darit ar Luka trikiem.

Tikai viņš arvien palika vientuļais vilks, kā viņu kādreiz nosauca Leklērs. Viņš ies savu ceļu. Un vienmēr kādam kaut ko centīsies pierādīt, viņa tagad sprieda.

Taisnību sakot, aiz tās pašas patiesības, kuru Roksanai nekādi negribējās atzīt, šāvakara šova fināls viņu uztrauca ne mazāk kā Liliju.

Viņa savilka seju smaidā, lai ne Makss, ne Lilija neredzētu viņas pārdzīvojumus. Viņa prata savaldīt satraukuma ārējās pazīmes. Šis numurs bija saprāta pārsvars pār matēriju. Bet viņa nespēja apturēt ainu, kura bez mitas griezās viņas galvā.

Luks izpildīja Houdini «Bēgšana no ūdens slazda» savu versiju. Un tikai viena nebeidzama aina pulsēja viņa smadzenēs: viņam neizdodas izrauties brīvībā, j

* * *

Šis numurs zāli vienmēr ir sajūsminājis, iedomāja Makss, piesakot Luka iznācienu. Neviens, pat ne Lilija, nezināja, ko tas viņam nozīmēja — nodot Lūkam izrādes finālu. Tomēr ir pienācis laiks jaunajiem valdīt uz skatuves, Makss sprieda, vingrinādams sČtWis vēl arvien lokanos pirkstus.

Bet puisis ir tik talantīgs! Mērķtiecīgs. īsts… brīnumdaris.

No šīs domas Makss pasmaidīja. Šajā brīdī pacēlās aizkars un skatītāju priekšā parādījās ar ūdeni pildīta stikla kamera. Puisis to bija pats konstruējis, rūpīgi pārdomādams katru detaļu: visus izmērus, stikla biezumu, pat vara rotājumus burvju un raganu izskatā. Luks ar pintes precizitāti zināja, cik ūdens tiek izspiests no kameras, tur iegremdējot ķermeni un pieķēdējot to.

Līdz sekundes precizitātei viņš zināja, cik laika viņam vajadzīgs, lai atbrīvotos no roku dzelžiem un važām, kas savienoja viņu ar bultām kameras malās.

Bet vēl viņš zināja, cik ilgi ļaus izturēt viņa plaušas, ja notiks kas neparedzēts.

Roksana, ģērbusies baltā, brīvi krītošā kleitā, stāvēja blakus ūdens kamerai. Par spīti sirds trakulīgajiem auļiem, viņas seja izskatījās nesatricināmi mierīga. Tieši viņa bija tā, kas saņēma Luka kreklu ar platām piedurknēm, un viņš palika uz skatuves, izģērbies līdz jostasvietai.

Viņa vairs neievēroja baltās rētas uz viņa šaustītās muguras. Visus šos gadus, kurus tie pavadījuši zem viena jumta, viņa ne reizi nebija uzsākusi sarunu par tām. Viņa prastu atvērt jebkuras atslēgas, bet neparko nespētu aizskart viņa noslēgto cieņu.

Tieši viņa mierīgi stāvēja uz skatuves, kamēr divi brīvprātīgie no zāles iekala Luku smagās ķēdēs. Viņi tam sakrustoja rokas uz krūtīm un sasēja, tad uz delmiem uzlika roku dzelžus. Viņa basās kājas tika iekaltas važās, kas piestiprinātas pie koka kluča.

Klusi, draudīgi sāka spēlēt čelli, kad platforma, uz kuras stāvēja Luks. sāka celties gaisā.

—  Stāsta, ka Dižais Houdini, — viņa gari stieptā balss aizskanēja pāri skatītaju galvām, — zaudējis dzīvību brūču dēļ, kas gūtas, izpildot šo izglābšanos. Kopš viņa nāves brīža nav bijis tāda iluzionista, kurš nesapņotu to atkārtot, padarīt par savu, gūstot triumfu.

Viņš pavērās lejup un ieraudzīja samulsušo Pelīti, ģērbtu beduīna kostīmā, ar lielu veseri rokā.

—  Cerams, ka mums nenāksies saukt talkā manu muskuļoto draugu, lai viņš pārsistu stiklu.

Viņš pameta aci uz Roksanu.

—  Tiesa gan, nav izslēgts, ka man būs vajadzīga daiļā Roksana, lai iepūstu man elpu ar savu maziņo mutīti manā mutē.

Roksana neatsaucās uz šo ekspromtu; toties publika sāka smieties un plaukšķināt.

—  Līdzko es ievietošos kamerā, tā tiks aizzīmogota, hermetizēta. — Zāle aizturēja elpu, kad platforma apgriezās, otrādi rotēdama ap savu asi. Luks atkal visu redzēja, tikai atrazdamies ar galvu uz leju. Viņš iesāka dziļi elpot, piepildot plaušas ar gaisu. Tagad ierunājās Roksana:

—  Šī numura laikā lūgums ievērot klusumu un vērot pulksteni. — Pie šiem vārdiem prožektors no tumsas izrāva lielu ciparnīcu aiz skatuves. — Tas sāks skaitīt laiku no mirkļa, kad Kelahans iegremdēsies kamerā. Dāmas un kungi… — Luks collu pa collai tuvojās ūdens virsmai. Roksanas acis un domas bija kā piekaltas publikai. — Kelahana rīcībā četras minūtes, vienīgi četras minūtes tam, lai izkļūtu no kameras. Citādi mums nāksies sasist stiklu. Nelaimes gadījumam šeit atrodas ārsts.

Tagad viņa bija apgriezušies apkārt un līgani izsvieda rokas uz priekšu tajā mirklī, kad Luka galva pieskārās ūdenim. Viņa cieši vēroja, kā tā augums iegrimst ūdenī. Pēc tam kad platforma ar Luku akurāti aizvēra kameru, atskanēja klikšķis. Luka mati sāka plīvot ūdenī, viņa koši zilās acis sastapās ar viņas acīm.

Pēc tam nolaidās plāns, bāls aizkars, aizsegdams kameru no visām četrām pusēm.

Pulkstenis iesāka tikšķēt.

—  Viena minūte, — Roksana paziņoja balsī, kas ne ar ko nenodeva viņas iekšējo nemieru. Viņa iztēlojās, kā Luks ņem nost roku dzelžus. Pareizāk sakot, viņai gribējās, lai šobrīd tieši tas notiktu. Viņš droši vien tajā brīdī jau centās atslēgties no ķēdēm.

Kad pulksteņa rādītāji tuvojās divām minūtēm, zālē atskanēja murdoņa. Roksana juta, kā viņas skaustu, muguru un plaukstas pārklāj auksti sviedri. Viņš parasti tika galā trijās minūtēs un divdesmit sekundēs. Caur balto drānu viņai gandrīz nebija saredzamas nekādas kustības.

Viņam nav nekādu iespēju pasaukt palīgā, Roksana izmisumā domāja, kad pulksteņa rādītāji tuvojās triju minūšu atzīmei. Viņš pat nevar dot zīmi, ja viņa plaušās beigsies gaisa rezerves. Viņš var nomirt, vēl pirms paspēs atvilkt šo aizkaru, pirms Pelīte sasitīs stiklu. Viņš var nomirt vientulībā un nāves klusumā, piekalts ķēdēm pats savai godkārei.

—  Trīs minūtes, — vina teica, un šoreiz viņas balsī ieskanējās nemiera toņi, un skatītaji paliecās uz priekšu.

—  Trīs un divdesmit, — viņa teica un šausmās paraudzījās uz Pelīti.

— Trīs minūtes divdesmit piecas. Dāmas un kungi, lūdzu, saglabājiet mieru! Palieciet savās vietās! — Viņa ierāva gaisu, iedomājoties, kā sažmiedzas Luka plaušas.

—  Trīs minūtes četrdesmit sekundes.

Kaut kur galerijā histēriski iekliedzās sieviete. Pa rindām aizvēlās uztraukuma ķēdes reakcija, un publika sakustējās. Daudzi pielēca kājās, kad pulksteņa rādītāji tuvojās četru minūšu atzīmei.

—  Vai Dieviņ, Pelīt! — Astoņas sekundes pirms beigām Roksana atmeta skatuves tēlu un atsvieda aizkaru. Tas nokrita tieši tai mirklī, kad Luks ar plecu atbīdīja platformu. Viņš izlīda ārā, slapjš, spīdīgs kā ūdrs, un kāri kampa gaisu. Viņa acīs spīdēja triumfs, kad zālē atskanēja saucieni un aplausi. Bija vērts nogaidīt vēl trīsdesmit sekundes zem ūdens pēc važu nomešanas.

Viņš stāvēja, smagi elpodams, paceltu roku. Viņš jau nolēma izmantot šīs nelielās, dramatiskās piedevas sava nākamā uzveduma reizē. Satvēris ar rokām platformu, vispirms to pacēla, atraudams no kameras, pēc tam nometa uz skatuves. Viņš stāvēja ārpusē, izmircis slapjš, un klanījās.

Luks trauksmaini satvēra Roksanas roku, galanti pieliecās un noskūpstīja viņas pirkstus, tā izraisot sajūsmu romantiskajos francūžos.

—  Tev trīc roka, — viņš ievēroja.

Aplausu vētra apslāpēja šos vārdus. — Tikai nesaki man, ka tu biji uztraukusies, vai man izdosies.

Viņa neatrāva roku, kā bija gribējusi, viņa uzsmaidīja tam. — Es izbijos, ka Pelītem nāksies sasist stiklu. Vai tu zinij_ cik izmaksā tā ielikšana?

—  Šī jau ir mana Roksana. — Viņš atkal tai noskūpstīja v roku. — Es mīlu tavu skopuļa prātu.

Šoreiz viņa roku atrāva. Skūpsts bija pārlieku ciešs, un viņa sāka justies dīvaini.

—  Tu mani nopilini ar ūdeni, Kelahan, — viņa teica

un atgāja malā, atstādama to starmeša gaismā vienu.

* * *

Roksanai nepatika sēdēšana un gaidīšana. Cik tas gan pazemojoši, viņa domāja, staigāt turp un atpakaļ pa viesistabu, kamēr Lilija, ērti atlaidusies uz zviļņa, skatās vecu, melnbaltu televīzijas filmu.

Tas ir tas pats, kas stundām ilgi sēdēt pie telefona un gaidīt, kad nelietis, kurš tevi vadā uz kino, atkal piezvanīs un kaut kur uzaicinās. Likt sievietei gaidīt — tas ir tipisks vīriešu paņēmiens.

To visu viņa izklāstīja Lilijai, kas izteica savu piekrišanu, kaut ko nesaprotami nomurminot.

—  Es domāju, viņi tā rīkojas kopš neatminamiem laikiem. — Roksana atkrita krēslā, atkal nemierīgi piecēlās un atrāva vaļā aizkarus, lai paraudzītos uz mirgojošo Gaismas Pilsētu. — Alu cilvēki aizgāja medībās un atstāja sievietes gaidām pie ugunskura. Vikingi laupīja un izvaroja, kamēr viņu sievieši sēdēja mājās. Kovboji jāja projām pirms saules rieta, jūrnieki devās jūrā ar kuģiem, un karavīri aizmaršēja karā. Bet ko tad darījām mēs?— novērsusies no loga, ievaicājās Roksana, un viņas košā, pukotā kleita noplīvoja vien straujajā apsvied ienā. — Gaidījām atraitnes likteni, stāvēdamas stacijās, nēsādamas nevainības jostas vai sēdēdamas pie nolādētā telefona. — Es savā dzīvē gan negribu būt atkarīga no vīrieša.

—  Mīlestība. Visu noteic mīlestība, dārgumiņ, nevis vīrietis, — Lilija ieminējās, skaļi nošņaukusi degunu, kad pa televizora ekrānu sāka skriet titri.

—  Nu, pie joda to mīlestību.,.»*'

—  Ai, nē. Mīlestība — tas ir pats labākais visā pasaulē,— Lilija nopūtās, saskatījusies tikko beigušās filmas varoņu romānu, traģēdiju, kā arī viņu izlieto asaru juru. — Makss dara tikai to, ko uzskata par noderīgu tev.

—  Bet kā ar to, ko es uzskatu par noderīgu sev? — Roksana noprasīja.

—    Tev viss vēl dzīvē priekšā. — Lilija pavirzījās, nolīdzinot zem sevis mīļāko kleitu no laistīga, zila zīda, kura bija apdarināta ar rožainām strausu spalvām. — Gadi skrien tik ātri, Roksij. Tagad tu nevari apjaust, bet vēlāk pamanīsi, ka tie aizlido kā mirkļi. Ja tu tos nepiepildīsi ar mīlestību, mūža beigās paliks tikai tukšums. Lai kādu dzīvi tu sev izvēlētos, ja tajā iedzirkstīs mīlestība, tā nebūs nodzīvota velti.

Ar Liliju nav jēgas strīdēties, Roksana nodomāja. Viņa iegrimusi romantikā līdz pat kaulu smadzenēm. Roksana toties lepojās ar to, ka ir praktiska sieviete.

—  Vai tiešām tev nekad nav gribējies doties turp kopā ar viņiem? Nekad nav gribējies ņemt dalību?

—     Es arī tāpat ņemu dalību, — Lilija pasmaidīja. Viņa izskatījās jauna, skaista, ar dzīvi apmierināta sieviete. — Piedalos ar to, ka atrodos šeit. Es zinu, ka Makss ienāks pa šīm pašām durvīm, ka viņam būs tas pats skatiens. Skatiens, kas stāstīs par to, ka viņš paveicis tieši to, ko vēlējies. Un viņam sagribēsies pastāstīt man visu, dalīties ar mani. Es viņam būšu vajadzīga, lai pateiktu, cik viņš veikls un gudrs.

—  Un ar to pietiek? — Lai gan Roksana mīlēja viņus abus, Lilijas vārdi viņu pārsteidza, šausmināja. — Tātad tu tikai esi Maksa ego rezonators?

Smaids Lilijas sejā apdzisa. Zilais, maigais starojums viņas acīs vērtās stings.

—  Es tieši šeit esmu savā vietā, Roksana. Visu šo gadu laikā, kamēr dzīvoju kopā ar Maksu, viņš ne reizi nav mani ne izmantojis, ne tīšuprāt apvainojis. Tev tas varbūt neko nenozīmē, man toties ir vairāk nekā pietiekami. Viņš ir maigs, labs, viņš man sniedz visu, ko vien es kāroju.

—  Piedod man. Man patiesi žēl. — Un Roksanai patiešām kļuva ļoti žēl mirklī, kad tiecās saņemt Lilijas roku. Žēl, ka tieši viņa ir apvainojusi Liliju. Žēl, ka viņas nepakļāvīgā dvēsele nevēlējās ne ar ko samierināties. — Man tikai šausmīgi nejauki ap sirdi par to, ka mani nepaņēma līdzi, nu un tad es to visu samuldēju tev.

—  Ai, manu jaukumiņ, mēs taču nevaram domāt vienādi, vienādi just, būt vienādas. Tu… — Lilija noliecās un saņēma Roksanas seju savās delnās, — tu esi sava tēva meita.

—  Droši vien viņš gribēja dēlu.

Lilijas pirksti saspringa. — Pat nedomā par to.

—  Luks aizgāja kopā ar viņiem. — Roksanas patmīlā skaidri redzama radās plaisa, un tagad no šīs plaisas sūcās īgnums. — Bet es sēžu šeit un noņēmos ar niekiem.

—  Roksij, tev taču vēl tikai septiņpadsmit.

—  Tādā gadījumā es ienīstu to faktu, ka man ir septiņpadsmit. — Roksana atkal pielēca kājās, vieglais zīds noplīvoja aiz viņas, kad viņa aizsoļoja pie loga un atgrūda to vaļā. Viņa dzēra gaisu kā ūdeni. — Neieredzu visas šīs gaidīšanas, visas šīs runas par to, ka viss vēl priekšā.

—  Saprotu tevi. — Lilijas lūpās pazibēja smaids. Viņa uzmanīgi pavērās Roksanā, un viņas acīs sariesās asaras. Cik gan viņa skaista, Lilija nodomāja. Cik daudz viņa kāro. Kā gribas būt neprātīgam, kad tev ir septiņpadsmit. Cik brīnišķīgi un briesmīgi atrasties uz tā naža asmens, ko sauc par sievišķības briedumu. — Varu dot tev dažu padomu, lai gan tas varbūt nebūs tas, ko tu gribētu no manis dzirdēt.

Roksana pacēla galvu un aizvēra acis, tīksmi baudot pavasara nakts maigo gaisu. Kā lai spēj izskaidrot Lilijai šo kveldējošo, brīvībā raujošos vēlmi, ja viņa to nespēj izskaidrot pati sev?

—  Klausīties padomus nav kaitīgi, kaitīgi ir bieži tos ņemt par pilnu, — viņa izmeta.

Lilija iesmējās. Tas bija viens no Maksa izteicieniem.

—  Nu, tad kompromiss.

Roksana smagi nopūtās, izdzirdusi šo vārdu, bet Lilija turpināja:

—  Kompromiss nemaz nav tik' grūts, kad tu diktē tā noteikumus. — Viņa piecēlās no zvilnīša, atplauka, jo Roksana pagriezās pret viņu ar domīgu mirdzumu acīs. — Tu taču esi sieviete, vai tad tu vēlies kļūt kas cits?

Roksana viegli pasmaidīja, atceroties, ar kādu atvieglojumu un lepnumu viņa ievēroja, ka beidzot sāk attīstīties krūtis.

—  Nē, nē, negribu.

—  Tad arī to izmanto, mana mīļā. — Lilija uzlika roku uz viņas pleca. — Izmantot nenozīmē…

—  Ļaunprātīgi izmantot? — Roksana minēja, bet Lilijai iestarojās acis.

—  Tieši tā! Izmanto to, kas tev ir. Liec tam darboties savā labā. Savu prātu, savu izskatu, savu sievišķību. Manu mazulīt, sievietes, kuras to izdarījušas, ir sevi atbrīvojušas jau pirms daudziem gadsimtiem. Vīrieši ne vienmēr ir zinājuši to.

—  Jāpadomā. — Roksana, apņēmīgi pamājusi ar galvu, nobučoja Liliju uz vaiga. — Paldies par padomu! — Viņa sastinga, dzirdot, ka slēdzenē pagriežas atslēga, un piespieda sevi atslābināties. Blakus stāvošā Lilija uzbudinājumā nodrebēja. Tas Roksanu samulsināja un iepriecināja. Pēc tik daudz kopā pavadītiem gadiem, viņa nodomāja, kad Makss atvēra durvis. Viņš tomēr vēl arvien izraisa Lilijā tādas jūtas.

Vai viņas dzīvē kādreiz būs tāds cilvēks, kas spēs kļūt tāda likteņa dāvana, viņai iešāvās prātā.

Aiz Maksa iesoļoja Luks, pasmaidīja un pasvieda Roksanai nelielu maisiņu.

—  Tu vēl neguli? — Prieka pārpilns par veiksmīgo darbu, Makss jau skūpstīja Liliju. — Kas gan, Luk, vēl vajadzīgs vīrietim — pārnākt pēc veiksmīga darījuma mājās, kur viņu gaida divas jaukas dāmas?

—  Vēl auksts alus, — atbildēja Luks un devās pie minibāra letes. — Tajā velvē droši vien bija simt divdesmit grādu, kad mēs atslēdzām strāvu. — Luks atvēra alus skārdeni un tūlīt sagāza pusi no tās savā izžuvušajā rīklē.

Viņš ir līdzīgs mežonim, Roksana nodomāja, sakratot maisiņu. Drūms, sviedrains, īsts tēviņš. Kamēr Roksana skatījās uz Luku, viņai pašai rīkle kļuva sausa, un viņa pievērsās tēvam. Rau, tas ir vīrietis, viņa ne bez lepnuma nodomāja, kurš zina, kas ir šiks. īsts aristokrātisks pirāts: spīdīgas ūsas, melnās bikses ideāli izgludinātas, tumšs kašmira svīteris, kas viegli smaržo pēc viņa odekolona.

Ir zagļi un Zagļi, tāda doma viņai pazibēja prātā, apsēžoties uz zviļņa paroča.

—  Bet kur tad Pelīte un Leklērs? — Lilija ievaicājās.

—  Aizgāja gulēt. Bet es uzaicināju Luku uz glāzīti, pjrms liekamies uz auss. Manu zēn, varbūt tu atvērsi «Šardonē» pudeli no ledusskapja?

—  Protams. — Pudeli attaisīdams, Luks pameta acis uz Roksanu. — Vai negribi paskatīties, kas ir maisiņā, Roks?

—  Varbūt arī gribu — Viņa vēlējās apslēpt savu nepacietību un nemaz netīkoja strauji atsaukties uz viņa aicinājumu. Bet, kad bija sabērusi maisiņa saturu saujā, nekāds gribasspēks nespēja apvaldīt viņas sajūsmas pilnos izsaucienus.

—  Nu tad gan! — viņa izdvesa. Briljanti viņai it kā dedzināja plaukstas. — Nu tad gan! — viņa atkārtoja.

—  Satriecoši, vai ne? — Makss paņēma maisiņu un iebēra atlikušos dārgakmeņus Lilijas kopā saliktajās plaukstās. — Krievu baltie, apaļie, visaugstākās kvalitātes. Luk, kā tu domā, sanāks līdz pusotram miljonam?

—  Drīzāk tuvāk diviem. — Viņš piedāvāja Roksanai glāzīti vīna; glāzīti, kura domāta Lilijai, viņš nolika uz galda.

—  Var gadīties, ka tev taisnība, — Makss nomurmināja «paldies», kad Luks viņam pasniedza glāzi. — Man jāatzīstas, ka tur, stāvot tajā velvē, man sagribējās kļūtalkatīgam. — Aizvēris acis, viņš atcerējās šo ainu. — Ārpusē visa šī utilitārā tērauda spīdums, bet iekšpusē īsta smaragdu, safīru, rubīnu noliktava. Ak, Lilij, kas par meistardarbu! Akmeņi visās nokrāsās taisni dzirkstīt dzirkstī. Kvadrātveida, apaļie, bagetes, dažādi rotājumi Tifānijas stilā. — Viņš nopūtās. — Bet šos atsevišķos skaistuļus ir daudz vieglāk pārvadāt un likt lietā.

Lūkam īpaši atmiņā bija palikusi viena dārglieta — vesela dramatiska simfonija no smaragdiem, topāziem un ametistiem, kas iestrādāti bizantiešu stila zelta kaklarotā. Viņš iedomājās, kā apliek šo rotu Roksanai ap kaklu, paceļ viņas matu gūzmu un aiztaisa slēdzīti. Viņa, to valkājot, izskatītos kā karaliene.

Viņš varētu Roksanai pastāstīt, ka gribētu viņu redzēt staigājam ar šo kaklarotu, gribētu viņai dāvāt to, ko neviens cits.

Bet viņa par to tikai smietos.

Luks pašūpoja galvu, kad Makss pārtrauca viņa fantāzijas.

—  Ko, lūdzu? Piedod, es nesadzirdēju.

—  Par ko tu aizdomājies?

—  Tāpat vien. — Luks ar gribasspēku izdzēsa no apziņas tikko kā iztēlotu ainu. Sejas drūmā izteiksme nozuda. — Es tikai esmu noguris. Šī bija gara diena. Eju gulēt.

Mātes instinkts izrādījās stiprāks par dārgakmeņu mirdzumu. Lilija tūdaļ aizmirsa rokās dzirkstošos briljantus.

—  Ai, Luk, mīļais, varbūt apēdīsi kaut sviestmaizīti vai vēl ko? Tu taču vakariņām neesi pat pieskāries.

—  Viss ir jauki.

Viņš nobučoja to uz kreisā vaiga, pēc tam uz labā. Pieradums tā skūpstīt viņam bija radies vairāku gadu laikā.

—  Lilij, Maks, arlabunakt!

—  Tu esi pastrādājis uz goda, Luk, — Makss piemetināja. — Saldu dusu!

Luks atvēra durvis un, pirms izgāja laukā, paraudzījās pār plecu. Viņi sēdēja visi kopā: Makss viducī, apņēmis ar vienu roku Liliju, kas bija omulīgi pieglaudušies viņam, un Roksana uz zviļņa paroča ar mirdzošajiem akmentiņiem rokās. Viņa ģimenes portrets. Viņš pakavējās ar skatienu pie Roksanas. Viņš darīs visu, lai neaizmirstu, ka tā ir viņa ģimenes locekle.

—  Roksij, atā!

Luks aizcirta durvis un devās uz savu istabu gaiteņa otrā pusē. Viņš zināja, ka nakts atlikušo daļu pavadīs, domājot par savu vēlmju objektu, kas ir daudz nesasniedzamāks nekā briljanti.

* * *

Otrā rītā Roksana viņam parādīja garu degunu. Pēc īsa mēģinājuma viņa uzlēca uz motorollera, apķēra priekšā sēdošā skaistā blondīna vidukli un, jautri pamādama ar roku, izgaisa Parīzei tik parastajā mašīnu straumē.

—  Kas tas vēl tāds? — Luks pajautāja.

Makss bija apstājies pie puķu kioska, lai nopirktu neļķi savam pogcaurumam.

—  Par ko tu runā?

—  Nu par to nekauņu, ar kuru tikko aiztinās Roksija.

—  A, šis zēniņš! — Makss paostīja sarkano ziediņu un iestūķēja tā kātu pogcaurumā. — Antuāns jeb Alisters, skaidri neatceros. Students no Sorbonnas. Cik man zināms, mākslinieks.

—  Un tu viņai atļauj vizināties ar nepazīstamu zeņķi?

Tas bija nekrietni. Tas bija neizturami sāpīgi.

—  Ar kaut kādu franču zeņķi?

—  Roksana ir pazīstama ar viņu, — Makss uzsvēra. Priecādamies par dzīvi, viņš dziļi ievilka elpu. — Kad Lilija pārģērbsies, es ceru, mēs aiziesim pusdienot kādā simpātiskā ielas kafejnīcā.

—  Kā tu šobrīd vari domāt par ēdienu! — Luks pagriezās pret Maksu, apvaldot vēlēšanos sažņaugt pirkstos viņa kaklu. — Tavu meitu tikko aizveda galīgs svešinieks. Bet ja nu tas ir maniaks?

. Makss nosprauslojās, tad nolēma izraudzīties no letes duci rožu Lilijai.

—  Roksana ar viņu ideāli tiks galā.

—  Viņš blenza uz viņas kājām, — Luks_ nikni norūca.

—  Nu, tur šo puisi nebūtu ko vainot. A, tur jau nāk arī Lilija.

Makss pasniedza tai rozes un zemu paklanījās, par ko Lilija iespurdzās.

* * *

Roksana lieliski pavadīja laiku. Pikniks brīvā dabā, pļavu puķu smaržas, franču mākslinieks, kurš no galvas skandēja dzejoļus kastaņkoka paēnā.

Viņai iepatikās šī intermēdija, vieglie, biklie skūpsti, maigie čuksti pasaules pašā romantiskākajā valodā. Viņa iespurdza istabā sapņu pilna, ar,,■noslēpumainu smaidu lūpās un smejošām acīm.

—  Kur tevi pats nelabais trenkā?

Viņa iekliedzās, parāvās atpakaļ un cieši blenza uz Luku. Viņš sēdēja pie loga krēslā ar alus pudeli rokā. Pelnutraukā līdzās gulēja cigāra nodegulis, bet acīs gailēja slepkavnieciskas domas.

—  Velns parāvis, Kelahan, tu mani nobiedēji līdz nāvei. Ko tu dari manā istabā?

—  Gaidu, kad tev labpatiks atgriezties.

Viņas sirds atkal sāka strauji pukstēt, viņa atmeta matus no pleciem. Vējš bija tos* sajaucis brauciena laikā, bet Luks nodomāja, ka tā izskatās sieviete, kura nule izkāpusi no gultas pēc karsta un vētraina seksa. Tas bija vēl viens motīvs slepkavībai.

—  Nesaprotu, par ko tu runā. Vēl krietna stunda līdz teātrim.

Viņa ir atļāvusi šim suņu tēviņam sevi skūpstīt. Lai nu ko, to Luks zināja. Tas bija redzams uzreiz. Šīs maigās, pietūkušās lūpas, gurdenais skatiens, blūzīte saņurcīta. Viņa ir atļāvusi tam sevi noguldīt zālē un…

Šī doma vien bija neizturama. Lūkam bija smagi pat tad, ja viņa tur mājās staigāja ar amerikāņu puišiem. Bet ar francūzi… Katram cilvēkam ir sava robeža.

—  Es gribētu zināt, kas noticis ar tavu prātiņu. Vai tu pati apjēdz to, ka pinies ar pieglaimīgu franču nelieti, vārdā Alisteru.

—  Es braucu uz pikniku, — viņa asi atsvieda. — Un viņš nav pieglaimīgs un arī nekāds nelietis. Viņš ir patīkams, iejūtīgs cilvēks. Mākslinieks. —To viņa izmeta tādā tonī, kā iesviežot sejā cimdu. —Un, tavai zināšanai, viņu sauc Alēns.

—  Man viens sūds, kā šo sauc. — Luks lēni piecēlās no krēsla. Viņam vēl aizvien šķita, ka nespēs savaldīties.

—     Tu ar viņu vairāk nestaigāsi.

Viņa sašutumā zaudēja runas dāvanas. Bet tikai vienu mirkli.

—  Velns parāvis, par ko tu sevi uzskati? — Viņa gāja tam virsū, grasīdamās iesist pa krūtīm ar delnas malu.

—     Man ir tiesības staigāt, ar ko vien gribu.

Viņš to satvēra aiz plaukstas locītavas un stingri piespieda sev klāt.

—  Ne vella tev nav tiesību.

Viņas zods asi pacirtās uz augšu, acis piemiedzās.

—  Un kā tu domā, kurš mani apturēs? Tu? Tev, Kelahan, nav tiesību diktēt, kas man jādara, kas ne. Ne tagad, ne arī citreiz.

—  Nu, tā vis nebūs, — Luks izgrūda caur zobiem.

Vina roka ienira viņas matos un sažņaudzās dūrē. Viņš, i > > i '

likās, vairs nebija spējīgs mitēties. Viņš sajuta viņas smaržu, jauktu ar asu zāles, saules gaismas, lauku puķu aromātu. Viņu pārņēma zvērisks slepkavniecisks niknums no domas par to, ka viņai bijis tik tuvs kāds cits. Pieskāries viņai.

—  Tu atļāvi viņam skart sevi ar rokām. Ja vēlreiz tu tā izdarīsi, es viņu nogalināšu.

Roksana varētu iesmieties vai sākt kliegt, atbildot uz tādiem draudiem. Bet viņa ieraudzīja tā acīs kailu patiesību. Vienīgā iespēja pārvarēt bailes, kas aizžņaudza viņas kaklu, bija ļaut vaļu niknumam.

—  Tu esi jucis! Ja viņš ari ir man pieskāries, tas noticis tikai tāpēc, ka es to gribēju. Tāpēc, ka man tas patīk.

Viņa zināja: šobrīd tā nedrikst runāt, taču nespēja apslāpēt uguni, tieši tāpat kā Luks nespēja sevi atturēt no iedegšanās.

—  Un vēl es gribu, lai tu aizvāktu savas rokas. Tūlīn uz vietas!

—  Tu to gribi? — Viņa balss bija klusa, mīksta kā zīds. Tas Roksanu biedēja vēl vairāk, vairāk nekā viņa ņirdzīgie draudi. — Bet varbūt to visu nosauksim par bezmaksas mācību stundu? — Viņš nolādēja sevi pat tajā mirklī, kad pārklāja viņas lūpas ar savējām.

Viņa nepretojās, neprotestēja. Viņa vispār nebija pārliecināta, ka elpo. Un vai varēja būt pārliecināta, ka uguns iedegās tik strauji, sadedzinot viņā itin visu? Pat domas. Tas nemaz, nemaz nelīdzinājās mākslinieka maigajiem, rāmajiem skūpstiem, arī to zēnu izlaidīgajiem apskāvieniem, ar kuriem viņa dažu reizi bija tikusies. Šis bija kaut kas rupjš, primitīvs, biedējošs. Interesanti, viņa nodomāja, vai uz pasaules atrastos sieviete, kas vēlētos citādus skūpstus.

Viņu lūpas pilnīgi sakusa kopā. Luka bārdas rugāju pieskāriens — tos viņš bija aizmirsis noskūt — vienīgi pastiprināja galvu reibinošo sajūtu, ka viņa beidzot, beidzot atrodas vīrieša rokās. Nenoslēpjamā agresivitāte, uz āru izlauzusies kaisle, neapvaldāms niknums plūda no viņa, iemiesojoties skūpstā, kam nebija nekā līdzīga uz pasaules. Šis vienīgais, nesavaldīgais mirklis bija viss, par ko viņa spējusi tikai sapņot.

Vēl aizvien turot dūrē Roksanas matus, viņš pavilka tās galvu atpakaļ. Ja viņam jau šodien būtu lemts nokļūt ellē, tad viņš vismaz varētu teikt, ka dzīve nav nodzīvota velti, ja tajā bijis tāds mirklis. Viņš nedomāja, neuzdrošinājās par to domāt un tomēr iegremdēja savu mēli starp viņas lūpām un pilnīgi izkusa viņā.

Roksana bija viņa sapnis, vairāk nekā sapnis. Maiga, stipra, seksuāla. Viņa strauji un vētraini atsaucās tam, izgrūzdama stieptu vaidienu. Viņas augums saspringa un notrīsēja tā apskāvienā, viņas lūpas atbildēja ar kaisli uz tikpat stipru, karstu kaisli un saplūda ar Luka lūpām, izdvesdamas viņa vārdu. Viņš norija viņas vaidu kā bada cietējs maizes drupatu.

Viņš kāroja, izmisīgi kāroja nogāzt viņu gultā. Noraut viņas drēbes un ietriekties viņā. Aizkļūt līdz viņas ribu lokam, kad viņa to apkļaus. Viņš elpoja ar pūlēm aiz karstās vēlmes.

Viņam šķita, ka būtu iesprostots kastē. Tā aiznaglota. Tagad viņš tur slāpst nost. Likās, sirds un plaušas teju, teju pārsprāgs pušu. Viņš tās vairs nespēja kontrolēt. Nekontrolēja vairs neko.

Viņš rāvās atpakaļ, cenzdamies iekampt kaut nedaudz gaisa un atgūt saprātu. Viņa vēl joprojām to apvija, viņas acis bija tumšas un gurdenas, lūpas liegas un pavērtas, alkdamas kā vairāk. Kauns un iekāres vilnis sagrāba Luku, saduroties ar vilni, kas viņam lika meiteni atgrūst sānis.

—  Luk…

—  Nevajag. — Viņš bija ciets ka dzelzs un straujš kā ērzelis. Ja viņa tam pieskartos, tikai pieskartos, viņš tai uzkluptu kā zvērs. Lai Roksanu no tā atturētu, viņš ļāvās niknumam par to, ko gandrīz nebija izdarījis, un vērsa savu niknumu pret vinu.

—  Bezmaksas mācību stunda, — viņš atkārtoja, it kā neievērodams, ka viņas mute paveras sašutumā, bet acis iezibas no apvainojuma. — Vari gaidīt tikai tādu attieksmi, ja atkal vazāsies ar nepazīstamiem vīriešiem.

Viņai netrūka lepnuma, turklāt viņa bija pietiekami laba aktrise, lai noslēptu radušos tukšumu savā dvēselē.

—  Dīvaini, vai ne? Tu esi vienīgais, kurš jebkad ar mani tā apgājies. Un es tevi pazīstu. Pareizāk sakot, biju domājusi, ka pazīstu. — Viņa aizgriezās prom no tā un raudzījās laukā pa logu. «Es nesākšu raudāt,» viņa nozvērējās. Bet, ja arī apraudāšos, tad tā, lai viņš neko nepamanītu. — Vācies laukā no manas istabas, Kelahan! Ja vēl kaut reizi pieskarsies man tādā veidā, tu par to samaksāsi.

Es par to jau maksāju, Luks nodomāja. Viņš sažņaudza pirkstus dūrē, apspiezdams vēlēšanos noglāstīt viņai galvu. Lūgt piedošanu. Pretēji tam viņš devās uz durvīm.

—  Es runāju nopietni, Roksan.

Viņa pameta pār plecu spožu skatienu.

—  Es arī runāju nopietni.

Roksana paklausīja Lilijas padomam un ielaidās kompromisā ar Maksu, lai gan Roksana šo kompromisu uzskatīja par darījumu. Viņa iestāsies universitātē un veltīs nopietnu uzmanību savām mācībām koledžā. Ja viena gada laikā viņai vēl joprojām nezudīs nevaldāmā vēlēšanās līdztekus arī piedalīties tēva šovā, tad viņš to ņems sev līdzi kā mācekli.

Roksanu tāds stāvoklis pilnīgi apmierināja. Pirmkārt, tāpēc, ka viņai patika pats mācību process. Otrkārt, tāpēc, ka viņa nemaz negribēja mainīt savus lēmumus.

Noteikumiem, kuri viņai izvirzīti par skatuves karjeras turpinājumu un mācībām bija vēl viena pozitīvā puse. Viņai gandrīz nemaz nebija vaļas brīžu. Tas nozīmēja, ka tagad viņai palika iespējami maz laika Luka sabiedrībai.

Viņa varēja tam piedot uzkliedzienus un pat pavēles. Protams, viņa tam piedotu arī skūpstu. Bet viņa nekad tam nepiedos to, ka viņš pārvērti^ vienu no viņas skaistākajiem mirkļiem parastā mācību stundā, ko skolotājs sniedz skolniekam.

Viņa bija pārāk laba profesionāle, lai ļautu šim notikumam kaut kā ietekmēt savu vai viņa darbu. Kad trupas dalībniekus saaicināja uz mēģinājumu, viņa piedalījās mēģinājumā kopā ar viņu. Viņi nakti pēc nakts pavadīja kopā uzvedumos, un nekādi viņu pārdzīvojumi neizlauzās uz āru izrāžu laikā.

Kad trupa devās viesizrādēs, viņi brauca kopā un uzvedās pavisam pieklājīgi. No malas izskatījās, ka tie ir savā starpā nepazīstami cilvēki, kas nejauši gadījušies vienā lidmašīnā, vilcienā vai autobusā. Tikai reiz, kad Lilija klaji bažījās par to, ka Luka eskapādes kļūst aizvien sarežģītākas un bīstamākas, noslēptais nemiers izlauzās uz āru.

— Liec viņu mierā! — Roksana atsvieda. — Tādi vīrieši kā viņš vienmēr grib kādam kaut ko pierādīt.

Viņas mazā, jaukā atriebe izpaudās, satiekoties ar veselu virkni pievilcīgu vīriešu. Viņa tos bieži vilka uz mājām vakariņot, uz ballītēm un dažādām nodarbēm. Viņai sagādāja milzīgu prieku apziņa, ka viņas kārtējais pielūdzējs —

kā tos dēvēja Lilija — izrādes laikā atrodas zālē. Vēl lielāku baudu viņa guva, apzinoties, ka Lūkam tas ir zināms.

Viņa augstāk vērtēja erudītu puišu tipu, jo vispār viņu vīriešos pievilka možs prāts. Vienlaikus arī tādēļ, ka zināja— lai kā Makss pūlējās, viņam tā arī neizdevās pārliecināt Luku nepamest koledžu pēc pirmā kursa. Bija patīkami dažreiz iespraust sarunā, ka Metjū mācās par juristu, bet Filips gatavojas saņemt ekonomikas maģistra grādu.

Pati sev Roksana izvēlējās mākslas vēsturi un gemoloģiju. Maksam par prieku, viņa sev izvirzīja mērķi iegūt iespējami vairāk zināšanu par to, ko viņa uzskatīja par savu vaļasprieku. Kā viņa pati atzinās tēvam, ja kāds taisās zagt lielus mākslas darbus un tīrus dārgakmeņus, tad tam nepieciešamas zināšanas par ieguvuma izcelsmi un vērtību.

Makss lepojās, ka viņam tik tālredzīga meita.

Viņu priecēja arī tas, ka auga viņa artista un visas trupas popularitāte. Viņš augstu vērtēja savu gada burvju mākslinieka nosaukumu, ko bija piešķīrusi Maģisko mākslu akadēmija. Makss vairs nevairījās no nacionālās slavas. Novelto aktīvā bija divas veiksmīgas televīzijas pārraides, kas veltītas viņu jaunradei. Bez tam Makss nesen bija noslēdzis līgumu ar izdevniecību, ka uzrakstīs detalizētu grāmatu par iluzionista mākslu.

Pirms mēneša viņš bija «atbrīvojis» kādu Baltimoras matronu no opālu un briljantu komplekta, kur ietilpa broša un auskari. Šo ienākumu daļu pēc visu maksājumu nokārtošanas viņš izmantoja sava jaunā sapņa — filozofu akmens atrašanas īstenošanai.

Dažam šis akmens bija leģenda. Taču Maksam tas bija mērķis, ko viņam vajadzēja sasniegt tieši tagad, abu savu karjeru zenītā. Viņš gribēja paturēt rokās šo akmeni— šo visu burvju mākslinieku sapni. Un ne tikai tādēļ, lai pārvērstu dzelzi zeltā. Akmenim bija jākļūst savā ziņā par visa tā vainagojumu, ko viņš ir izzinājis, ko sasniedzis, ko guvis un atdevis visā savas dzīves laikā. Viņam jau bija izdevies sameklēt grāmatas, plānus, vēstules un dienasgrāmatas. Vārdu sakot, visu, kas šā vai tā skāra viņa vēlmju priekšmetu.

Filozofu akmens atrašanai vajadzēja kļūt par Maksimiliāna Novelto vislielāko varoņdarbu. Tiklīdz viņš iegūs akmeni, tūlīt pat dosies atpūtā. Katrā ziņā tā viņš domāja un cerēja. Tad viņi ar Liliju apceļos pasauli, kamēr viņu bērni turpinās Novelto tradīcijas.

Jaunorleānu apņēma auksta, lietaina ziema. Tomēr Makss bija mierā ar pasauli. Periodiskās kaulu sāpes rokās mitrā laika dēļ viņš, kā allaž, uzveica ar aspirīna tablešu palīdzību un ātri tās aizmirsa.

Roksanai patika lietus. Redzot, kā lāses bungo pa ietvi un straumēm plūst pa loga rūtīm, viņa gremdējās tīkamā, sapņainā noskaņā. Šobrīd viņa stāvēja Džeralda dzīvokļa lodžijā un vēroja, kā aukstā lietus plānais aizkars aizgaiņā gājējus. Ja viņa ieelpotu dziļāk, tad varētu sajust a la Džeralda kafijas smaržu, ko tas gatavoja mazītiņajā virtuvē.

Šeit jauki atpūsties lietainā vakarā, viņa nodomāja. Roksanai šķita tīkama Džeralda sabiedrība, viņa to uzskatīja par asprātīgu un pievilcīgu cilvēku. Šim cilvēkam patika klausīties Gēršvina mūziku un skatīties ārzemju filmas. Vina mazais dzīvoklītis, kas atradās virs suvenīru veikaliņa, bija pārpilns ar grāmatām, skaņuplatēm un videokasetem. Džeralds bija Kinomākslas fakultātes students un savācis milzīgu videotēku. Roksanai šķita, ka viņai nepietiktu sava mūža, lai noskatītos visas viņam piederošās filmas.

Šovakar viņi gatavojās skatīties Ingmārā Bergmaņa «Zemeņu lauku» un Hičkoka «Reiboni».

—  Vai tev nav auksti? — Džeralds ar svīteri rokās stāvēja šaurajā durvju ailē. Viņš varbūt bija puscollu īsāks nekā Roksana, tomēr plato plecu dēļ šķita garāks. Viņam bija taisni smilškrāsas mati, kas diezgan jauki, kā viņai likās, sedza pieri. Pareizi veidotā, ar gribasspēku apveltītā seja atgādināja aktieri Harisonu Fordu. Brūno acu maigo skatienu oriģināli izcēla brilles raga ietvaros, uzsverot cienīgumu.

—  Vispār ne. — Viņa tomēr ienāca istabā. — Liekas, šovakar pilsētā nav palikusi neviena dzīva dvēsele. Visi ērti ierīkojušies savās mājās.

Viņš aizsvieda svīteri pie malas.

—  Bet es priecājos, ka tu ierīkojies šeit.

—  Ari es priecājos. — Viņa viegli nobučoja to uz lūpām. " — Man šeit patīk. — Viņi satikās jau apmēram mēnesi, bet Roksana primo reizi bija atnākusi pie viņa uz mājām.

Tā bija tipiska studenta mītne. Sienas greznoja dažādas filmu afišas, uz izgulētā dīvāna izbalējis pārklājs, noskrambātais koka rakstāmgalds kaktā apkrauts grāmatām. Starp citu, elektronika bija augstākās klases.

—  Es domāju, ka viss šīs mājas kino pagaidām vēl ir

bērna autiņos.

—  Desmitgades beigās amerikāņu ģimenēs videomagnetofoni būs tikpat izplatīti kā tagad televizori. Visiem būs savas videokameras. — Viņš pasmaidīja un papliķēja savu kameru. — Visur uzradīsies amatieri režisori. — Viņš pieskārās meitenes matiem—juceklīgam cirtu mudžeklim, ko viņa nesen bija saīsinājusi līdz zoda līmenim.

—  Varbūt man kādreiz atļausi uzņet filmu par tevi.

—  Par mani? — Šī ideja Roksanu sasmīdināja. — Nevaru kaut ko tādu iedomāties.

Toties viņš varēja. Saņēmis Roksanu aiz rokas, pieveda pie dīvāna.

—  Sāksim ar Bergmani, labi?

—  Labi. — Viņa paņēma kafijas tasīti un ērti iekārtojās dīvānā. Džeralds apskāva Roksanu. Viņš sāka spaidīt tālvadības pults pogas. Viena iedarbināja videomagnetofonu, otra kameru, kas bija novietota grāmatu kaudžu vidū.

Roksana nodomāja, ka viņa droši vien ir plebejiete, taču Bergmanis viņu nemaz neapbūra. Tagad derētu kāds grāvējiņš ar pakaļdzīšanos, viņa domāja, mēģinot iedziļināties garlaicīgajā melnbaltajā kinogabalā, kas zibēja uz ekrāna acu priekšā.

Džeralda roka uz viņas pleca to nemaz nemulsināja. Viņš smaržoja pēc piparmētru zobu eliksīra un viegla, lēta odekolona. Roksanu neuztrauca arī, ka Džeralda pirksti viegli glāstīja tās delmu. Kad viņš pastiepās, lai noskūpstītu viņu, Roksana atlieca galvu un ļāva to izdarīt.

Bet, kad Roksana mēģināja atbrivoties no viņa apskāviena, viņš piespieda to sev klāt.

7*

—  Džerald, — viņa ievidžinājās un aizgriezās, — neredzēsi filmu!

195

—  Es to jau esmu redzējis. — Viņa balss bija zema, aiztrūkstoša, kad viņš metās apbērt skūpstiem viņas kaklu.

—  Bet es neesmu redzējusi. — Vispār viņa pārāk neuztraucās. Viņa jutās mazliet apmulsusi par to, ka viņš rīkojas tik atklāti un drudžaini, tomēr satraukumu neizjūta.

—  Vai tev nešķiet, ka šajā filmā ir erotika? No skata viedokļa, detaļās?

—  Vispār ne.

Filma viņai likās nepatīkama, tāpat kā tas fakts, ka Džeralds viņu tagad bija piespiedis guļus pie dīvāna spilveniem.

—  Bet droši vien es neesmu pietiekami izglītota.

Viņa ar roku aizsedza tam muti, taču nepaguva atturēt

drudžainos mēģinājumus atpogāt viņas blūzītes pogas.

—  Izbeidz, Džerald! — Viņa nevēlējās arī aizvainot tā jūtas. — Es neesmu atnākusi šurp tādēļ un nemaz negribu ar to nodarboties.

—  Es gribu tevi kopš tā brīža, kad satiku. — Viņam izdevās atplest viņas kājas, un viņš sāka trīties gar viņu ar uzbudināto locekli. Roksanas nepatīkamajām sajūtām piejaucās panika. — Es tevi izģērbšu kailu, manu mazulīt, un padarīšu par zvaigzni.

—  Neizdosies. — Roksana jau izmisīgi cīnījās ar viņu. Džeralds pa to laiku sagrāba viņas krūtis un saspieda tās. Roksanā pieauga šausmas, balss sāka drebēt. Viņa pieļāvusi kļūdu! Saprata to, kad viņš uzbudinājumā sāka smagi elst.

—  Velns un elle, rāpies no manis nost! — Viņa spārdījās kā mežonīgs zirgs, dzirdēja, kā saplīst blūzīte.

—  Tev gribas rupji, mazulīt? Tas labi. — Viņš sasvīdušām, kārām rokām sagrāba viņas džinsu rāvējslēdzi. — Re, tā ir labi. īpaši vizuāli. Pēc tam noskatīsimies.

—  Ak tu maukurs tāds!

Roksana tā arī nesaprata, kas tieši, biklums vai bailes, lika viņai no visa spēka iegāzt ar elkoni pa šā deniņiem. Viņš atsprāga nost. Viņa toties neapjuka, savilka roku dūrē un belza viņam ar to pa degunu.

Asinis izsprāga ar straumi, apšļācot blūzīti. Džeralds sāpēs smilkstēja kā piekauts kucēns. Viņa rokas uzlidoja pie sejas, nogrūžot brilles uz sāniem. Roksana pielēca no dīvāna, saķēra savu audekla somu un no visa spēka abām rokām iezvēla ar to Džeraldam pa ģīmi.

Brilles aizlidoja istabas kaktā.

—  Ei, ei! — Asinis pilēja no viņa rokām. Viņš skatījās uz meiteni, acis izbolījis. — Tu tak man sadauzīji degunu, vellamātīte!

—  Ja tu atkal tā līdīsi pie manis vai kādas citas, es tev kā vellamāte sadauzīšu tavu mīsli.

Viņš sāka lēni slieties kājās, tad atkal atslīga atpakaļ, redzot, ka Roksana, sažņaugusi abas dūres, nostājas boksera pozā.

—  Nāc tik šurp, — viņa dzēlīgi teica. Acīs saplūda asaras, taču nevis no bailēm. Tas bija negants niknums. — Gribēji nomēģināt mani, draņķi tāds?

Viņš pašūpoja galvu un satvēra pārklāja stūri, lai apturētu no deguna plūstošās asinis.

—  Tagad vācies prom! Jēziņ, tu esi vājprātīga.

—  Jā gan, — viņai uznāca histērija. Viņai sagribējās dauzīt šo tik ilgi, līdz šis taps tikpat izbiedēts un bezpalīdzīgs, kāda viņa bija pirms mirkļa. — Atceries to, riebekli, un turies tālāk no manis.

Viņa skaļi aizcirta durvis, kamēr šis nopakaļ kaut ko murmināja par slimnīcām un tiesām.

Nogājusi visu kvartālu, Roksana raudzīja notvert taksometru. Un te viņai pēkšņi nāca apskaidrība. Padarīšu tevi par zvaigzni? Pēc tam noskatīsimies? Viņa gandrīz sāka

kliegt aiz niknuma. Šitas nelietis visu ir uzņēmis kinolentē.

* * *

Likās, apkārt viss grimst kā murgos. Lai gan lietus vairs nelija kā pirmīt, bet tikai smidzināja, šī bija auksta un pretīga nakts. Turklāt nekas cits kā šī nakts tik ideāli neatbilda tam noskaņojumam, kādā šobrīd atradās Luks.

Viņš turēja rokā vēstuli, vēstuli, kas tikko bija aiznesusi atpakaļ tālā pagātnē. Kobs. Šis nelietis tomēr viņu bija atradis. Luks stāvēja pie ieejas Novelto savrupmājā, lietus sūcās aiz jakas apkakles. Kāpēc viņš tikko vēl bija pārliecināts, ka spētu izpildīt pašu bīstamāko triku?

Lai cik gudrs, cik panākumiem bagāts, cik stiprs bija, burtiski vienā mirklī viņš varēja pārvērsties tai mazajā, iebiedētajā puišelī. Pietika vienīgi dažu vārdu uz papīra.

«Sen neesam redzējušies, Kelahan. Es ar prieku gaidu, kad tevi satikšu, atcerēdamies bijušo. Ja nevēlies zaudēt savu jauko stāvokli, atnāc šovakar pulksten desmitos uz kafejnīcu «Pie Bodina» Burbonu ielā. Nemēģini izspēlēt numuru ar nozušanu, citādi man nāksies noturēt patīkamu, garu pārrunu ar taviem drauģeļiem Novelto. AI. Kobs.»

Luks gribēja nelikties zinis par šo vēstuli. Iesmieties un saplēst šo papīreli sīkos jo sīkos gabaliņos un ar to parādīt, cik maz tas nozīmē tādam cilvēkam, par kādu viņš kļuvis. Tomēr viņa rokas drebēja. Viņam radās sajūta, it kā kuņģis savilktos sīkos mezgliņos. Jā, viņš atcerējās. Viņš nekad nebija aizmirsis to, ko kurienes nācis un caur ko izgājis.

Un tomēr Luks nebija bērns, kas baidās tikties tumšā pieliekamā ar briesmoni. Viņš saburzīja vēstuli, iebāza to kabatā un izgāja uz ielas. Šovakar viņš tiksies ar Kobu un atradīs ceļu, kā piespiest šo pazust kopā ar tā neķītrajiem nodomiem.

Lietus bija izmērcējis viņa jaku un zābakus, un viņa noskaņojumu. Uzrāvis plecus, kārtīgi izlamājies, viņš slāja uz krustojumu.

Ieraudzījis aiz stūra iznirušo taksometru, viņš apsvēra, kas būtu labāks viņa pašreizējam dvēseles stāvoklim — brauciens automobilī vai pastaiga lietū.

Viņš aizmirsa abas iespējas, kad ieraudzīja no taksometra izkāpjam Roksanu. Viņa bija tieši piemērots objekts, uz ko izgāzt dusmas.

—  Tik ātri atpakaļ? — Luks viņai uzsauca. — Vai tad tavs brillainis tevi slikti uzņēma?

—  Ej tak tu uz poda, Kelahan! — Viņa nodūra galvu un straujā solī pagāja viņam garām, cerēdama ieslīdēt mājā nepamanīta. Bet Luka noskaņojums bija pietiekami draņķīgs, lai nepalaistu garām iespēju paņirgāties par viņu.

—  Ei! — Viņš to saķēra aiz rokas un pagrieza pret sevi.—Tev tika…— Viņš sastinga kā zemē iemiets, kad ieraudzīja, par ko pārvērties viņas apģērbs. No kādreiz košās žaketes apakšas izlīdusi rūtainā kokvilnas blūzīte bija saplēsta un nošļakstīta asinīm. Luku pārņēma panika. Viņš sagrāba Roksanu aiz pleciem, iecērtot tajos savus pirkstus.

—  Kas tev noticis?

—  Nekas. Liec mani mierā!

Viņš to asi sapurināja. — Kas noticis? —Balss iestrēga rīklē, it kā laužoties caur bārdas dzenamo asmenīšu aizsprostu. — Mazulīt, kas noticis?

—  Nekas, — viņa atkārtoja. Kāpēc viņa sāk drebēt? Viss taču beidzies. Beidzies uz visiem laikiem. — Izrādījās, ka mums ar Džeraldu ir dažādi uzskati par to, kas man būtu jādara viņa dzīvoklī. — Viņa atmeta atpakaļ galvu, sagatavojusies noklausīties sprediķi. — Man nācās izkliedēt dažus viņa nomaldus šajā ziņā.

Viņa sadzirdēja, kā Luks aiztur elpu. Viņš nebija tikai šokēts. Viņš drīzāk atgādināja plēsoņu, kas tūdaļ ierēksies mežonīgā balsī. Roksana ielūkojās Luka sejā, viņas jau tā nevienmērīgais pulss sāka sisties neiedomājamā ātrumā. Luka acis bija kā stikls, kas atstāj miesā dziļas, durtas brūces.

—  Es viņu nogalināšu! — Viņš tik stipri pirkstiem sažņaudza Roksanas plecus, ka tā iekliedzās. Luks tūliņ palaida viņu vaļā. Roksana sašūpojās, gandrīz nokrītot uz muguras. Kad viņa atguva līdzsvaru, Luks jau bija gabalā. Viņai nācās tam dzīties pakaļ.

—  Luk, apstājies! — Viņa to notvēra aiz piedurknes. Kad viņš pagriezās, Roksanai dūša saskrēja papēžos. Viņa acis spīdēja, zobi bija atšiepti. Tomēr viņa neatlaidās.

—  Nekas nav noticis. Nekas. Ar mani viss kārtībā.

—  Tu visa vienās asinīs.

—  Tās nav manas asinis.—Viņa centās pasmaidīt, atglaužot no sejas slapjos matus. —Nu pietiks, man, protams, patīk, ka tu tēlo cildeno bruņinieku, bet es esmu pati par visu parūpējusies. Tu taču pat nezini, kur dzīvo šis nelietis.

Viņš to būtu atradis. Luks bija pārliecināts, ka atradīs šo draņķi kā vilks zaķi. Bet tad viņš sajuta drebošo Roksanas roku uz sava delma.

—     Viņš tevi ievainoja? — Bija grūti saglabāt balsi nosvērtu un mierīgu, bet Lūkam likās, ka tieši tādu balsi viņa tagad no tā vēlētos dzirdēt. — Saki man taisnību, Roksij. Viņš tevi izvaroja?

—  Nē taču. — Viņa nepretojās, kad Luks viņu apskāva. Viņa saprata, ka nedreb no bailēm. Tā bija neatvairāma sajūta, ka tikusi nodota. Viņa iepazinās ar Džeraldu, viņš tai patika, bet viņš, kā izrādījās, gribēja vienīgi gulēt ar viņu. — Nē, viņš neizvaroja mani. Es tev zvēru.

—  Viņš saplēsa tavu blūzīti.

Šoreiz viņa pasmaidīja labprātāk.

—  Viņš teica, ka es esot sadauzījusi viņam degunu, bet man liekas, es viņam tikai nolaidu asinis. — Viņa iesmējās un nolika galvu uz Luka pleca. Cik labi stāvēt kopā ar viņu lietū un dzirdēt viņa sirds dobjos, ritmiskos. pukstus. Ik reizi, kad gadās kādas nepatikšanas, Luks nāk palīgā, viņa nodomāja. Tas nomierina. — Būtu tu dzirdējis, kā viņš sāka kaukt. Luk, es negribu, lai Makss un Lilija to zinātu. Lūdzu!

—  Maksam ir tiesības…

—  Zinu. — Viņa atkal pacēla galvu. Lietus ūdens plūda pa viņas seju kā asaras. — Te nav runa par tiesībām. Viņš satrauksies un izbīsies. Un viss taču jau aiz muguras, ko šis tagad var izdarīt?

—  Es neko neteikšu. Ja…

—  Es zināju, ka tu teiksi «ja».

•—Ja, — Luks atkārtoja, paceldams ar pirkstu viņas zodu, — tu ļausi man parunāt ar šo izdzimteni. Es gribu pārliecināties par to, ka viņš tev vairs nepieskarsies.

—  Tici, nav par ko uztraukties. Viņš var sūdzēt tiesā, bet arī tad es no viņa turēšos pa gabalu.

—  Vai nu es runāju ar viņu, vai ar Maksu.

—  Nolādēts, — viņa nopūtās un, sapratusi, ka nav izvēles, vienīgi paraustīja plecus. — Labi, es tev pateikšu, kur viņu atrast, ja…

—  Nu labi, kāds vēl te «ja»?

—  Ja tu apzvērēsi, ka tikai parunāsi ar viņu. Man nepavisam nav vajadzīgs, lai tu manis dēļ kādam sadotu pa purnu. — Viņa atkal pasmaidīja, un abi atcerējās Semu Vaijatu. — Šoreiz es pati viņu pieveicu.

—  Es tikai parunāšu, — Luks noteica. — Ja viņš pats neuzskatīs, ka ar runāšanu vien būs par maz.

—  Vispār tu man izdaritu pakalpojumu. — Viņa atviegloti nopūtās, zinot, cik Luks stūrgalvīgs. — Es neesmu pārliecināta, bet man šķiet… spriežot pēc tā, ko viņš teica, kad…

—  Ko viņš teica?

—  Liekas, viņam tur bija kinokamera. Viņš filmēja visu, kas notiek, saproti?

Luks atvēra muti un tūlīt to aizdarīja. Varbūt tā bija arī labāk, ka viņš apdullis nespēja runāt tālāk.

—  Piedod, ko tu teici?

—  Viņš mācās par kinorežisoru, — Roksana pasteidzās izskaidrot. — Kā jucis uz kino un šo video. Tāpēc arī gāju pie viņa uz dzīvokli. Gribēju noskatīties pāris klasisko filmu. Bet šis… — Viņa dziļi nopūtās. No mutes izlidojušais elpas mākonītis mirklī izkusa lietū. — Esmu gandrīz pārliecināta, ka viņš uzņēma lentē visu, lai mēs pēc tam varētu ar prieku uz sevi paskatīties.

—  Sūda izvirtulis.

—  Tas jau nu gan, bet es domāju, ja gribi ar viņu aprunāties, tad vari arī piespiest viņu atdot to filmu vai kā tas tur viņam saucas.

—  Es to dabūšu. Taču ja tu vēl kaut reizi ko tādu izstrādāsi…

—  Es izstrādāšu?! — Viņa uzsita ar rokām pa gurniem. — Klausies, tu cāļagalva, mani gandrīz izvaroja. Bet tas nozīmē, ka esmu cietusī, saproti? Es neesmu pelnījusi tādu attieksmi.

—  Es gribēju teikt…

—  Ej taču pie velna! Tu gluži kā visi vīrieši. — Viņa apgriezās, paspēra divus soļus, tad atkal pagriezās pret viņu. — Man viņam tas bija jāpalūdz, vai ne? Es iemānīju šo nelaimīgo, bezpalīdzīgo vīrieti savos tīklos un tad sāku bļaut nešķīstā balsī, kad viss notiek ne tā, kā vajag.

—  Aizveries! — Ar strauju kustību viņš to pievilka sev klāt un cieši saspieda. — Piedod! Es neko tādu negribēju teikt. Dievs Kungs, Roksan, vai tiešām tu nesaproti, ka izbiedēji mani? Nezinu, ko būtu izdarījis, ja viņš… — Luks skāra lūpām tās matus. — Nezinu, ko izdarītu.

—  Viss kārtībā. — Pa viņas muguru atkal pārskrēja trīsas. — Viss ir kārtībā.

—  Tad labi, — viņš nočukstēja, glāstīdams Roksanas galvu, cenzdamies viņu nomierināt pat tagad, kad meklēja viņas muti ar savējo. — Vairāk neviens tevi neaiztiks.

Uz viņas lūpām mirdzēja lietus pilieni. Viņš tos maigi noņēma ar skūpstu, pēc tam sāka skūpstīt vēl un vēl. Viņas rokas stingri aptvēra Luka kaklu, bet augums, piespiedies viņam, kusa kā vasks. Viņš atļāvās uz mirkli, uz vienu brīnišķīgu mirkli apskaut viņu un izjust, ka tas viss notiek īstenībā.

—  Vai tu jūties labāk? — Viņš saspringti pasmaidīja, atstumjot to no sevis.

—  Kaut ko jūtu. — Viņas balss atgādināja miglu, kas plūst pa zemi pie viņas kājām. Viņa pielika roku pie Luka vaiga, bet viņš satvēra šo roku un piespieda lūpas pie delnas. Viņa nobrīnījās, kāpēč lietus, kas krīt viņai virsū, nepārvēršas tvaikā.

—  Roks… varbūt mums labāk būtu… — Viņš aprāvās pusvārdā, pamanījis, ka no lietus aizkara iznāk cilvēki. Luks centās atbīdīt Roksanu malā un pēkšņi ieraudzīja Koba seju, viņa acis, un juta, ka visa viņa dzīve apgriežas kājām gaisā.

Kā viņš varēja kaut vai aiz muļķības aizmirst to, ka šonakt viņam jātiekas vaigu vaigā ar savu ļauno dēmonu.

Bet, ja neko citu nevarēja darīt, tad viņš varēja kaut vai pasargāt Roksanu no šīs draņķības.

—  Ej iekšā mājā, — viņš pavēlēja.

—  Bet, Luk…

—  Viens un divi, ej iekšā! — Viņš aizvilka to pie vārtiņiem. — Man te vēl kaut kas darāms.

i

—  Es uzgaidīšu.

—  Nevajag.

Viņš pagriezās. Roksana tomēr paspēja ieraudzīt viņa acis, kurās bija sastingušas dvēseles mokas.

Luks gāja caur lietu, lai sastaptu seno lietuvēnu.

—  Kādu brīsniņu neesam redzējušies, puis.

Als Kobs sēdēja trešās šķiras striptīzbārā Burbonu ielā un smēķēja cigareti Camel. Šeit viņš bija savā stihijā starp gurnus šūpinošām sievietēm ar gurdām acīm, sasmakušu dzērienu dvaku un kaut kādu gaisā virmojošu, neskaidru miesas kārību. Viņš zināja, ka Luks atnāks šurp uz tikšanos ar viņu.

Luks satvēra krēsla atzveltni, kurā sēdēja. Viņš centās piespiest sevi atslābināties, pa drusciņai vien izspiežot no galvas pretīgās atmiņas par pagātni.

—  Ko tev vajag?

—  Iedzert, maķenīt papļāpāt. — Koba skatiens aizklīda no pienākušās oficiantes krūtīm uz tās starpeni. — Dubulto burbonu.

—  Black Jack, — viņai teica Luks, zinot, ka ar ierasto alu nepietiks, lai visu aizmirstu.

—  īsta vīrieša dzira, — Kobs nosmējās, atklādams tabakas nomelnētos zobus. Ciešā draudzība ar pudeli viņam nebija nākusi par labu. Pat puskrēslā Luks ievēroja viņa sejā pārsprāgušo kapilāru labirintu, šo piebeigta alkoholiķa ielocīto sarkano karogu. Viduklis pieņēmies tik resns, ka likās, trikotāžas krekls uz tā tūliņ pārplīsīs.

—  Es prasīju, kas tev vajadzīgs.

Kobs neko neatbildēja. Šajā mirklī oficiante nolika uz galda pasūtītos dzērienus. Kobs pacēla savu glāzi, ierāva no tās krietnu malku un ņēmās raudzīties uz skatuvi. Tur rudmataina meiča ar reibinošām formām vilka nost franču istabenes uniformu. Viņa jau bija izģērbusies līdz gurnu apsējam un divām spalvu slotiņām rokās.

—  Ak Jēziņ, paveries, kādi pupi šitai kuņai! — Kobs iztukšoja glāzi un ar rokas mājienu pasūtīja jaunu. Viņš uzsmīnēja Lūkam. — Kas tev kaiš, puis? Kā, tev nepatīk skatīties uz pupiem?

—  Ko tu dari Jaunorleānā?

—  Iekārtoju šite sev nelielu atvaļinājumu. — Kobs aplaizīja lūpas, kamēr dejotāja te kratīja savas milzonīgās krūtis, te sažmiedza tās kopā. — Iedomāju, ja nu esmu atkļuvis līdz tejienei, tad vajadzētu sameklēt ari tevi. Vai negribi pavaicāt, kā klājas tavai mātei?

Luks piesardzīgi sūca viskiju, juzdams, kā siltums plūst lejup uz vēderu un atkausē sastingušos muskuļus.

—  Nē.

—  Bet tas tak nav normāli. — Kobs nošmaukstināja ar mēli. — Viņa tagad dzīvo Portlendā. Dažureiz mēs tiekamies. Šī tagad, vai zini, par to ņem naudu. —Viņš baudkāri pamirkšķināja Lūkam. Kobu iepriecināja tas, ka Luks, pablenzis uz viņu, sakoda zobus. — Bet vecā Megija tak ir diezgan sentimentāla, tāpēc pieņem mani par brīvu, kad es pie šās pieldaudzinu. Gribi, nodošu viņai sveicienu no tevis?

—  Es negribu, lai tu kaut ko viņai no manis nodotu.

—  Sūdi šķebina. — Kobs ar knipja sitienu pasūtīja vēl vienu viskiju. Pa to laiku mūzika kļuva aizvien skaļāka, aizvien uzmācīgāka. Kāds no apmeklētājiem mēģināja uzrāpties uz skatuves, bet tika aizdzīts.—Tu jau vienmēr esi mucis no sūdiem. Padzīvojis pie mums ilgāk, es tev būtu iedauzījis cieņu pret vecākiem cilvēkiem.

Luks paliecās uz priekšu, acis viņam spīdēja.

—  Un iztaisījis no manis maukuri.

—  Tev bija gan jumts virs galvas, gan gremoklis māgā. — Kobs paraustīja plecus un ieķēra vēl. — Es tikai gribēju, lai tu par to samaksātu.

Viņam nebija galvā pat doma ienākusi, ka varētu baidīties no Luka. Starp citu, viņam pietika atmiņu, lai atcerētos, kā bija puisi trenkājis ar siksnu, gāzdams no visa spēka. — Bet tagad jau tas viss ir pagātnē, vai ne? Tagadīt tu, jupis tevi parāvis, esi slavens jāklis. Es te gandrīz novēlos ar visu džina glāzi, kad tevi ieraudzīju teļļukā. — Viņš sāka šņākuļot glāzē. — Dieviņ tētīt, šis rāda trikus! Iemācījies vicināt burvju nūjiņu. Teiksi, ka ne, Luk? — Kobs sāka dārdoši smieties pats par savu joku, kamēr acīs saskrēja asaras. — Jūs kopā ar to veci šamē darbiņā esat norāvuši pamatīgu žūksni.

Smieklus nomainīja klepus, kad Luks viņu sagrāba aiz apkakles. Viņa seja tagad bija tuvu, un Luks sajuta viskija smaku, kas nāca no Koba mutes, noslāpējot visas pārējās alkoholisko dzērienu un tabakas dūmu piesātinātā bāra smakas.

—  Ko tev vajag? — noskaldot katru vārdu, Luks atkārtoja.

—  Tu domā paķert mani, puis? — Vienādiņ gatavs kautiņam, Kobs ar saviem gaļīgajiem pirkstiem sagrāba Luka delmu. Viņu izbrīnīja spēks, kuru ar tiem sajuta, tomēr ne mirkli nešaubījās par savu pārākumu. — Gribi ar mani pabadīties?

Lūkam gribējās saķerties ar viņu, gribējās tik stipri, ka visa viņa miesa sāka drebēt kā no vēlmes nodoties seksam. Tomēr sirds dziļumos viņš bija tas pats mazais, iebiedētais puišelis, kurš labi atceras, kā siksna ar svilpienu pāršķeļ maigo ādu.

—  Es negribu līdzināties tev.

—  Mēs dzīvojam brivā valstī. — Kobam pietika prāta, lai atskārstu: kautiņš viņam nedos to, pēc kā te nācis. Tāpēc viņš atrāvās atpakaļ un pasūtīja vēl viskiju. — Nelaime tikai tā, ka par visu, velns un elle, ir jāmaksā. Bet tu ar saviem trikiem taisi smuku naudiņu.

—  Ak tad redz, ko tev vajag! — Luks gribēja iesmieties, bet pretīgums iestrēga viņam kaklā. — Tu gribi, lai dodu tev naudu?

—  Es taču tevi audzināju, vai ne? Es aizstāju tev tēvu.

Tagad Luks iesmējās. Šais smieklos izskanēja tāds niknums, ka pie kaimiņu galdiņiem sēdošie ar bailēm pablenza uz viņu.

—  Lasies prom! — Taču, pirms Luks paguva piecelties, Kobs sagrāba viņu aiz piedurknes. — Es varu tev sagādāt nepatikšanas un arī tam vecim, ar kuru tu esi sapinies. Piezvanīt kādiem tiem reportieriem — āre, tas viss, kas priekš tam vajadzīgs. Kā tu domā, ko teiks televīzijas producenti, kad izlasīs par tevi? Kelahan, kā tu tagad saucies? Vienkārši Kelahans. Cirka klauns un pediņš.

—  Tie ir meli!

Taču Luks nobālēja, un Kobs to pamanīja. Uzviļņoja visas atmiņas, tās treknās, grābstīgās rokas, sviedru lāses uz ģīmja, smagie elsieni. — Es viņam neļāvu sev pieskarties.

—  Tu nezini, kas notika pēc tam, kad es tevi piekāvu līdz nemaņai. — Kobs ar prieku ķērās pie māņu manevra.

Viņš ar prieku ieraudzīja šausmas, šaubas, pēkšņo lūzumu Luka acīs. — Lai nu kā tas būtu, ļaudis sāks interesēties, varbūt ne? Viņiem patīk tā skaistulīte, ar kuru tu pinies. Domā, ka viņa ļaus tev pamērcēt galu, ja uzzinās, ka tu jau divpadsmit gadu vecumā drātējies ar zilajiem. — Viņš ļauni nosmējās, un viņa acīs sastinga naids. — Nav svarigi, puis, vai tie ir meli vai svēta patiesība, ja tas būs nodrukāts.

—  Es nogalināšu tevi! — Luka balsi aizžņaudza nelabums. Uz pieres izspiedās sviedru lāsītes.

—  Nebaidies, maksā man, un darīts. — Būdams pārliecināts, ka viņš ir stāvokļa saimnieks, Kobs izvilka no paciņas nākamo cigareti. — Man nevajag daudz. Sākumam pāris taukšķu. — Viņš uzpūta dūmus Lūkam. — Sākot ar rītdienu. Bet pēc tam uzskrīvēšu tev pāris rindiņu par to, cik man vajag un kur sūtīt. Citādi… griezīšos pie preses. Man nāksies viņiem pastāstīt, kā tu pārdevi sevi izvirtuļiem, kā tu pameti savu nabaga bēdu sagrauzto māti, kā sapinies ar šo Novelto. Liekas, šis ir pārkāpis kādu likumu, bet varbūt arī divus, dodot ''patvērumu pārbēdzējam. Un tad viss var izskatīties tā, ka viņš arī izmantojis tevi attiecīgajā veidā. Tu jau zini, kā. — Kobs atkal pasmīnēja, apmierināts par pēkšņo pārvērtību Luka sejā. — Un cilvēki, manis ierosināti, jautās, vai viņš nav dabūjis bez maksas to, ko tu pārdevi citiem.

—  Nejauc te iekšā Maksu.

—  Mīļuprāt. — Kobs, sapratis, ka tūlīt viņam nāks pretī, izpleta rokas. — Tu atnes man divus tūkstošus rītvakar tepat uz šejieni. Parādīsi savu apzinīgumu. Un tad jau es pats parūpēšos. Bet, ja neatnāksi, būšu spiests zvanīt avīzei National Enguirer. Nedomāju, ka mazās meitenītes un zēni, viņu māmiņas un tētiņi apjūsmos burvju mākslinieku, kuram tīk izbaudīt jaunu miesu. Nē, neapjūsmos vis. — Viņš ievilka vēl vienu dūmu. — Nevaru iedomāties, kā tu kārtējo reizi savus trikus rādīsi Anglijas karalienei pēc tam, kad tevi apvainos vīrišķu mīlestībā. Tā tas pie anglietēm saucas. Vīrišķu mīlestība. — Kobs atkal iesmējās un piecēlās. — Rītvakar. Es gaidīšu.

Luks sēdēja, pūlēdamies kaut atvilkt elpu. Meli, nešķīsti meli! Viņš taču var pierādīt, bet varbūt nevar? Viņa roka trīcēja, kamēr viņš sniedzās pēc glāzes. Neviens neticēs tam, nav spējīgs noticēt, ka Makss…

Riebumā viņš aizklāja acis ar plaukstām.

Kobam taisnība — ja tas nonāks presē un ļaudis sāks interesēties, nekam vairs nebūs nozīmes. Kauna traips, tas būs kauns un šausmas.

Ja viņš pats visu to izturēs, tad ar domu par to, ka šeit būs iejaukti Makss un Lilija, viņš nekādi nespēja samierināties. Vai Roksana! Mans Dievs, Roksana! Viņš aizmiedza acis un izdzēra savu viskiju, pēc tam pasūtīja vēl vienu glāzi. Pasūtīja vēlreiz, nolēmis piedzerties līdz bezsamaņai.

Viņa to gaidīja. Roksana iegāja mājā un nemanīta iešmauca savā istabā. Ilgā sēdēšana karstā vannā remdēja gandrīz visas fiziskās sāpes un daļēji arī garīgās. Pēc tam viņa iekārtojās uz balkona un sāka gaidīt.

Caur smalko lietus birgu un miglu viņa to ieraudzīja tenterējam. Kājas pinās, viņš klupa uz katra soļa, apstājās, sāka atkal meimurot ar dzērājiem raksturīgu uzmanību. Viņas nemieru un apjukumu nomainīja nevaldāms niknums.

Izrādās, ka viņš pametis to lietū, beigtu un pagalam, un devies meklēt pudeli. Vai ari vairākas pudeles, kā varēja spriest pēc viņa izskata. Roksana piecēlās no krēsla, cieši, kā kareivis pirms kaujas, savilka sava halāta jostu un noskrēja lejā, lai notvertu Luku pie mājas ieejas.

—  Nejēga tāds!

Viņš sazvārojās un, muļķīgi smaidīdams, centās noturēties līdzsvarā uz celiņa slīpuma.

—  Ko tad tu, mazulīt, dari lietū? S-sasaldēsies vēl. — Viņš nedroši spēra soli pretim viņai. — Kungs Je-ēzus, bet tu izskaties tā nekas, Roksij. Es no tevis palieku vai traks.

—  Tas redzams.

Kompliments neizdevās, jo tas bija pateikts gandrīz nesaprotami. Viņa satvēra Luku aiz rokas, baidīdamās, ka viņš teju, teju nozvelsies zemē.

—  Nekas, no rīta par visu samaksāsi.

—  Rī-īt va-akarā, — viņš nomurmuļoja, purinādams galvu. — Ma-aksāšu rī-ītva-akar.

—  Ja līdz tam nodzīvosi, — viņa nopūtās, atstutēja visu Luka blāķīgo augumu pret sevi un sāka vest viņu, pieturot aiz pleca. — Lai nu tā būtu, Kelahan, paraudzīsim, vai izdosies aizvest līdz gultai pietempušos īru, turklāt neuzceļot kājās visu māju.

—  Mans vecvectēvs bija no Sligo grāfistes. Māte kādreiz stāstīja. Esmu jums to jau teicis?

—  Nē, — viņa noburkšķēja, cenzdamās aizvilkt viņu līdz sānu ieejai.

—  Stāsta, ka balss viņam bijusi kā eņģelim. Zini, dziedājis alus krodziņos. — Luks atmeta ^atpakaļ galvu. Lietus, smalks un rets, skaloja viņa seju. — Š-šitas nešķīstenis nekad nav bijis mans tēvs. Manī itin n-nekā no viņa nav.

—  Paklau, no tevis nāk tāda smaka, it kā tu būtu izlacis veselu galonu viskija.

Luks pavīpsnāja un ar visu sparu ietriecās durvīs, pirms Roksana paguva tās atdarīt. — Atvaino, tu labi smaržo, Roksij. Kā pļavas puķes lietus laikā.

—  Ak tu, īru dzejnieki — ^iņas seja pietvīka. Ar vienu roku aptvērusi Luku, ar otru viņa attaisīja durvis.

—  Cik es esmu priecīgs, ka tavi pupi nav tik vareni kā tai bābai šonakt. Man tādi nepatiktu.

—  Nu, un cik tad tie vareni? — Roksana izdvesa. — Bet vispār vienalga.

—  Es pārāk nekaifoju, kad skatos, kā sievišķis izģērbjas desmit puisiešu priekšā. M-man, tu zini, labāk p-patīk, kad viens pret vienu, tu zini?

—  Satriecoši. — Roksana bez sirdsapziņas pārmetumiem viņu uzgrūda tieši uz virtuves galda. — Atstāji mani lietū, bet pats aizdrāzies skatīties striptīzu. Tu esi īsts bruņinieks, Kelahan.

—  Es esmu izdzimtenis, — viņš noteica ar dzēruma možumu balsī, — tāds nu esmu piedzimis, tads arī nomiršu. — Viņš pacēlās, Roksana pa to laiku centās viņu aizvilkt līdz kalpotāju kāpnēm. — Bet varbūt man viņu nogalināt? Tā būs pa tīro.

—  Nē! Tu apsolīji tikai parunāt ar viņu.

Luks novilka ar roku pār seju, kā gribēdams pārliecināties, ka tā ir savā vietā.

—  Ar ko parunāt?

—  Ar Džeraldu.

—  Ak jā, jā.

Tikko spēris pirmo soli, viņš nozvēlās un, lai gan nogāzās ar visu sparu, šķita, izlikās to nemanām. Roksanai par šausmām, viņš it vienkārši nostiepās uz kāpnēm, sataisījies turpat aizmigt. — Tas ir tik šausmīgi, dritvai kociņ, tik šausmīgi, kad viņš tev tā liekas virsū. Un tu zini, ka nevarēsi viņu apturēt. Viņš tevi sagrābj, šļaksta virsū siekalas. Ak Jēziņ… — Viņa balss pārgāja uz tikko dzirdamiem čukstiem. — Negribu par to ni domāt.

—  Nu un nevajag arī. Domā par to, kā uzkāpt augšā.

—  Gribu šepatās pagulēt, — noburkšķēja, kad Roksana mēģināja viņu piecelt kājās. — Liec mani mierā!

—  Es tevi, nelaimīgais plenci, neatstāšu šeit gulēt. Lilija sajuks prātā, kad tevi te ieraudzīs.

—  Lilija, — viņš nopūtās, kamēr Roksana stiepa viņu pa kāpnēm augšā. — Pirmā sieviete, kuru es jebkad esmu mīlējis. Viņa ir labāka par visām. Nevienam neļaušu sāpināt Liliju.

—  Nu, protams, neļausi. Kāp, kāp, vēl pavisam nedaudz palicis. — Viņas ritakleita atvērās, un Luks skaidri ieraudzīja maigo, balto gurnu. Pat viskijs nespēja atturēt viņa asinis no skurbuma.

—  Paceļamies ellē, — viņš skaļi iesmējās. Roksana viņam uzšņāca. — Taisnā ceļā uz elli. Ak Jēziņ, kaut jel tu būtu ko nebūt uzģērbusi zem halāta, atļauj nu man…

Taču, tiklīdz viņš pastiepa roku, lai pieskartos, tikai pieskartos šai maigajai, baltajai ādai, novēlās uz kāpņu augšējā laukumiņa.

—  Slienies augšā, Kelahan! — Roksana iešņāca viņam ausī. — Neuzdrīksties pamodināt Maksu un Liliju.

—  Labs ir, labs ir. — Viņš norija siekalas, kas izrādījās rūgtas kā inde. Tad viņš saviem spēkiem paslējās uz ceļiem un, pielicis maksimumu pūļu, ar Roksanas palīdzību uzcēlās visā augumā.

—  Vai man tūlīn būs jāvemj? — viņš pārjautāja, sajutis, ka nelabums kāpj kaklā.

—  Es ceru, — viņa izspieda caur zobiem, daļēji nesot, daļēji velkot viņu uz guļamistabu. — Patiesi ceru.

—  Nevaru ciest ko tādu. Es jūtos tāpat kā toreiz, kad Pelīte man pirmoreiz iedeva uzpīpēt. Es vairs nekad nedzeršu, Roks.

—  Labi. Viss… ak tu velns!

Viņš novēlās uz gultas. Lai gan Roksanai bija strauja reakcija, tai neizdevās laikus orientēties un tā nogāzās kopā ar viņu. Viņš uzvēlās tai virsū ar visu sava ķermeņa svaru, ka viņai aptrūka elpas.

—  Rāpies no manis nost, Kelahan!

Par atbildi atskanēja nesakarīga murmināšana. No mutes plūda viskija «Džeks Daniels» asā smaka, tāpēc viņa aizgriezās prom. Viņš sāka miegaini vilkt ar lūpām pa viņas kaklu.

—  Izbeidz! Ai, sasodīts! — Lādēšanās pārtapa klusinātā vaidā. Spēcīga un akla kaisle sagrāba viņu, kad Luks uzlika roku uz viņas krūtīm. Viņš neglāstīja, neskāva apkampienos, viņš vienkārši pavēlēja viņai.

—  Maigā, — viņš nočukstēja. — Maigā Roksana. — Pirksti slinki, it kā bezkaislīgi slīdēji pa plāno zīdu; lūpas miegaini berzās gar ādu.

—  Luk! Noskūpsti mani! — Viņas ķermenis jau traucās kaut kur tālē, viņa centās ar lūpām skart viņa lūpas. — Noskūpsti mani kā toreiz!

—  Mmmm, — viņš izdvesa stieptu, svelpjošu skaņu un atslēdzās.

—  Luk! — Viņa to purināja aiz pleciem. Nevar būt, viņa sev teica. Viņš vienā vakarā to divas reizes bija iznesis cauri! Bet, turot to aiz matiem, viņa saprata, ka Luks vairs neko ne dzird, ne redz. Griezdama zobus un klusībā lamādamās, viņa novēla no sevis tā ļengano augumu.

Viņa to atstāja guļam ar visām drēbēm šķērsām gultai un aizgāja remdināt saspringumu zem aukstas dušas.

14

Luks bija par mata tiesu no nāves. Pēc negantām paģirām un riskantiem pārdzīvojumiem viņš saprata, ka zaudējis laika un līdzsvara sajūtu. Eskapoloģijā pastāv noteikumi, stingri noteikumi, kas nosaka robežu starp dzīvību un nāvi.

Bet, iztēlojoties spēli pēc noteikumiem un ignorējot savu patmīļu, atlika nedaudz telpas manevriem. Un Luks nolēma parādīt eskapādi izrādes pirmajā daļā. Viņa augumu ieģērba trako kreklā, rokas un kājas iekala važās. Tādā izskatā Luks saliecies ielīda skatuves vidū stāvošajā dzelzs kastē.

Iekšā bija tumšs, karsts, gandrīz bez gaisa. Kā kapā, kapenēs, kā tai pieliekamajā. Gluži kā vienmēr, sākumā Luku uz mirkli sagrāba panika. Viņš ir lamatās!

Tu, puis, no šejienes neiziesi. Koba balss draudīgi atbalsojās Luka galvā. Neiziesi, kamēr tevi neizlaidīšu. Neaizmirsti to!

Senas, bezpalīdzīgas bailes pārņēma viņu. Kā vienmēr, Luks iedomājās, ka viņu lenc ņirdzīgi bandīti maskās. Viņš uzņēma lēnu, seklu elpu, lai nomierinātos, un pūlējās atbrīvot rokas.

Viņš taču vienmēr ir ticis ārā. Cik reižu jau pierādījis, ka nav neviena spēkos viņu kaut kur ieslodzīt. Koncentrējies viņš turpināja nākamo gājienu.

Kobs uzglūnēja viņam.

Atslēga ir pie manis, mazo izdzimteni, un tu sēdēsi tur, kur esmu tevi iespundējis. Tev jau ir laiks atminēties, kurš šeit saimnieks.

Miņā no jauna uzpeldēja pieliekamais, mazais, raudošais zēns, kas dauza ar sasietām roķelēm pret durvīm. Luks elpoja saraustīti, sirds drudžaini sitās pret ribām, atbalsodamās miglainajā galvā. Nepārejošs nelabums graizīja kuņģi, it kā tur būtu vesela jūra skābes. Bailes atgriezās, kā sīkiem kukainīšiem tekalējot pa sasvīdušo ādu.

Viņš ierēcās sāpēs, kad dzelzs važas iegriezās delmos. Bija mirklis, kad viņš burtiski metās cīniņā ar tām, kā cilvēks, kas, notiesāts uz nāvi, izmisumā pūlas noraut važas ceļā uz karātavām. Un tad viņš sajuta pats savu asiņu metālisko smārdu.

Es elpoju pārāk ātri, viņš sev teica, nobijies no gārdzošās skaņas plaušās, kam trūka skābekļa. Nomierinies, vellu veltos, nomierinies jel!

Viņš viss izlocījās. Sāpes manipulāciju laikā bija rokām pierastas, tās nomierināja. Plecs izlocījās līdz pēdējai iespējai, dodot viņam kustību brīvību trako kreklā.

Pulss deniņos lika viņam nolādēt «Džeku Dānieļu». Vajadzēja norimties un saņemt spēkus, lai pārvarētu sāpes.

Sāka reibt galva. Viņš skaidri atcerējās to stāvokli, kādā atradās iepriekšējā vakarā, un Roksanu. Atmiņu uzliesmojumi par iepriekšējā vakarā notikušo uzmācīgi pazibēja galvā, par spīti visiem viņa mēģinājumiem tos padzīt un koncentrēties roku atbrīvošanai. Viņas āda, mīkstā, baltā āda un viņa rokas, kas slīd pār to. Viņas augums, izliekts un padevīgs zem viņējā.

Ak, mans Dievs, vai tiešām viņš to pavedis, vai tiešām dvēseles apmulsumā un dzērumā īstenojis dzīvē iztēli, kas viņu vajā jau tik daudzus gadus?

Lūkam sviedri plūda karstām straumēm. Viņš bija zaudējis laika jēdzienu, bet tā bija nopietna kļūda. Ja viņam būtu palicis gaisa tikai vienam elpas vilcienam, viņš tūlīt būtu kliegdams nolādējis pats setfi. Kad beidzot izlīda no trako krekla, visi viņa muskuļi un locītavas smeldza no sāpēm. Viņam bija atlicis vienīgi dauzīt kastes sienas, kā kādreiz bija dauzījis pieliekamā durvis.

Viņi būtu tās atvēruši, izlaiduši viņu, ļāvuši ieelpot gaisu. Galva atmetās atpakaļ, asi atsitoties pret sienu. Tai cauri izskrēja dedzinoša sāpe; aizvērto acu priekšā lēkāja rēgi.

Kobs, kas ar Iūrīgu skatienu izspļāva nežēlīgus melus.

Luks sev ^apsolīja atrisināt Koba problēmu, ja vien izkļūs laukā. Šeit runa bija vienīgi par naudu.

Roksana. Šis Roksanas attēls uz lentes, kuru viņš ar iebiedēšanu bija atņēmis Džeraldam. Lūkam šķitās, ka dzird plīstam viņas blūzītes audumu, klusā balsī izteikto lūgumu laist viņu vaļā. Viņš redzēja, gandrīz juta Džeralda izšļakstītās asinis un viņas atbrīvošanos no tā apkampieniem.

Ak, mans Dievs, kā gan viņa ir turējusies, stāvot tur, sagatavojusies cīņai, gluži kā amazone. Kā viņa izstaroja vīrišķību, un vienīgi acis pauda bailes un naidu.

Kā viņš būtu vēlējies šajā brīdī viņu apskaut, ar glāstiem aizgainīt trīsas. Un gluži tāpat viņš gribēja piekaut jau tā apstrādāto Džeraldu.

Bet Luks nebija tikai saniknots. Viņam vēl bija arī kauns. Vai tiešām, dzēruma un iekāres apdullināts, viņš būtu izdarījis ar Roksanu to, ko Džeralds tikai grasījās darīt?

Nē, kādas muļķības! Vai gan viņš nepamodās no sāpēm un nelabuma un pilnīgi apģērbies? Pat zābaki bija kājās. Garšai mutē nebija nekā kopēja ar Roksanu, tā tikai sasmakušā viskija pretīgā garša.

Kaisle un šantāža. Ne viens, ne otrs nav nāves vērts. Viņš pacēla drebošo roku un stipri iesita sev vienu, tad otru reizi tā, lai sāpes padzītu no viņa smadzenēm visus miglainos tēlus.

Piesardzīgi rīdams atlikušo gaisu, viņš ķērās pie kāju važām.

* *

—  Pārāk ilgi, — Roksana izdzirda tramīgus toņus pati savā balsī un satvēra tēvu aiz piedurknes. — Tēti, viņam jau vairāk par divām minūtēm.

—  Zinu. — Makss uzlika savu ledaino roku uz meitas rokas. — Viņam vēl ir laiks.

Bija bezjēdzīgi viņai tagad sacīt, ka, ieraugot ģērbtuvē bālo Luka seju ar aiztūkušajām acīm, Makss bija pieprasījis atcelt šāvakara numuru.

Tikpat bezjēdzīgi bija Roksanai stāstīt par to, ka Luks neizpildīja šo viņa prasību. Zēns jau bija kļuvis par vīrieti; tagad viņa rokās pamazām pāriet vara ģimenē.

—  Kaut kas ir noticis. — Viņa iedomājās, ka viņš zaudē samaņu no gaisa trūkuma un bezpalīdzīgi saļimst. — Nolādēts! — Viņa jau pagriezās, lai skrietu aiz skatuves un izrautu Pelītem kastes atslēgas, bet, pirms paspēra soli, ieraudzīja, ka kastes augšējā mala ar krakšķi atveras.

Sajūsminātā publika sāka sist plaukstas, bet sviedriem pārplūstošais Luks paklanījās un piepildīja ar gaisu savas izslāpušās plaušas. Makss, ieraudzījis, kā viņš sazvārojas un visiem spēkiem cenšas nenokrist, deva zīmi Roksanai un tūlīt spēra soli uz priekšu, ar rokas mājienu piesaistīdams publikas uzmanību.

—     Idiots. Nelietis. Cāļagalva. — Smaidīdama publikai, viņa raidīja tam apvainojumus caur sakostiem zobiem, tad paņēma Luku zem rokas un aizveda prom no skatuves. — Ko tu darīji tur tik ilgi?

Lilija jau stāvēja gatavībā ar aukstu ūdens glāzi un dvieli rokās. Luks izdzēra visu līdz pēdējai pilei. Viņu māca nepārejošs nespēks.

—  Galvenokārt centos izlīst ārā, — viņš atbildēja, slaucīdams sviedrus no sejas.

Kad viņš sašūpojās, Roksana aptvēra viņu rokām. Viņas sirds kā pērkona dārds atbalsojās ausīs, kad viņa lamāja to tālāk.

—  Nebija vajadzības tev tur šovakar līst pēc žūpošanas.

—  Tur līst — tas ir mans darbs, — Luks viņai atgādināja. Viņam tagad bija labi, pat pārāk labi tāpēc, ka Roksana tur viņu ciet. Luks atraisījās no viņas apskāviena un devās uz savu ģērbtuvi. Gluži kā pārkaitināta terjerene Roksana sekoja pa pēdām.

—  Šovbizness nenozīmē, ka jānoved sevi līdz nāvei. Un ja nu tu… — Viņa apstājās t& ģērbtuves durvīs.—Ai, Luk, tev tek asinis.

Viņš paraudzījās lejup. No delmiem un potītēm sūcās asinis.

—  Mazdrusciņ pamocījos ar važām. — Luks pacēla roku, lai viņa nevarētu mesties pie tā. — Man jāpārģērbjas.

—  Tev jāizmazgā brūces, ļauj man…

—  Es teicu, ka man jāpārģērbjas. — Auksts skatiens Roksanu apturēja. — Es pats parūpēšos par sevi.

Viņa sakoda zobus, lai tie neklabētu. Vai Luks zināja, ka aukstais atteikums viņu bija ievainojis stiprāk nekā ass vārds? Viņa atmeta atpakaļ galvu. Protams, zināja. Kam citam, ja ne viņam to zināt?

—  Kāpēc tu ar mani tā apejies, Luk? Pēc vakarējās nakts…

—  Es biju piedzēries, — Luks viņu asi pārtrauca, taču viņa pašūpoja galvu.

—  Bet pirms tam? Tu taču nebiji pirms tam piedzēries, kad skūpstīji mani.

Liesmu mēlītes Luku apdedzināja kaut kur vēderā. Vajadzēja būt aklam, lai nepamanītu, ko pauda viņas acis. Bet viņš jutās slims, salauzīts un līdz pēdējam noguris.

—  Tu biji uztraukta, — viņš izdvesa, saglabādams apbrīnojamu mieru. — Un es tāpat. Es gribēju, lai tu justos vieglāk, tas arī viss.

Aizskartā patmīļa lika viņai nosarkt.

—  Tu melo. Tu gribēji mani.

Viņš pazemojoši tai uzsmaidīja. Tam viņam pietika pašsavaldes.

—  Paklausies, smukulīt, ja vispār kaut ko esmu iemācījies pēdējo desmit gadu laikā, tad tas ir — ņemt visu, ko man iegribas. — Viņš sažņaudza pirkstus dūrēs, acīs mirdzēja izsmejošas uguntiņas. — Pietaupi savas fantāzijas studentiņiem strīpainos uzvalciņos. Bet man vēl ir darīšanas pirms nākamā šova.

Viņš veikli aizcirta durvis tieši Roksanas degungalā, tad atslīga ar muguru pret tām.

Tas ir brīnums, ka tu izglābies, Kelahan, viņš, aizvēris acis, nodomāja. Vienmēr un visās lietās. Viņš atcerējās sāpes un sāka meklēt aspirīnu. Viņu gaidīja tikšanās ar Kobu. Uz to vajadzēja iet ar diviem tūkstošiem dolāru kabatā un skaidru galvu.

* * *

Neviens tik labi nezināja laika vērtību kā Maksimiliāns Novelto. Viņš pacietīgi sagaidīja otrās izrādes beigas, neizteicis nevienu komentāru, nevienu kritisku piezīmi. Viņš apņēmīgi noraidīja visus Lilijas un Roksanas iebildumus, kad Luks saliecies no jauna līda dzelzs lādē, tagad vakara pēdējā šova skatītājiem. Makss saprata: ja cilvēks nenustāsies ar seju pret savu ļauno dēmonu, tad tas viņu aprīs…

Pārnākot mājās, viņš laipni uzaicināja Luku viesistabā uz glāzīti, lai labāka gulēšana, un pirmais iegāja mājā, lai ielietu divas glāzītes konjaka, iekams viņa priekšlikums tiks pieņemts vai noraidīts.

—  Man gan vispār nav nekādas patikas dzert. — Lūkam kuņģis iesmeldzās no domas vien par alkoholu.

Makss mierīgi apsēdās savā mīļākajā krēslā ar pagalvi un sildīdams saņēma glāzi abām rokām.

—  Nē? Lai notiek, tad esi man kompanjons, kamēr es te iebaudīšu malku.

—  Šī bija grūta diena, — Luks bikli iesāka. Makss norādīja ar savas skaistās rokas slaidajiem pirkstiem uz krēslu. — Sēdies!

Vēl joprojām Lukā mita spēks, tas pats spēks, kurš kādreiz bija licis divpadsmitgadīgajam zēnam sagaidīt Maksu pie tumšās skatuves. Luks apsēdās, sadabūja cigāru. Viņš to burzīja pirkstos, gaidot brīdi, kad Makss iesāks sarunu.

—  Ir ļoti daudz veidu, kā izdarīt pašnāvību. — Maksa balss bija mieriga, kā cilvēkam, kurš gatavojas stāstīt pasaku. — Bet man jāatzīstas, ka es katru tādu paņēmienu uzskatu par gļēvuma izpausmi. Un tomēr. — Pamājis ar roku, viņš labvēlīgi pasmaidīja. — Izvēlēties kādu no tiem ir katra paša darīšana. Vai tu nepiekriti?

Luks apmulsa. Tā kā viņš jau sen bija iemācījies rūpīgi apdomāt katru vārdu, kad Makss izlika lamatas, viņš vienīgi paraustīja plecus.

—  Daiļrunīga atbilde, — Makss noteica ar sarkastisku dzēlienu, kas Lūkam lika samiegt acis.

—  Ja tu atkal sāksi pārdomāt, kuru no paņēmieniem izvēlēties, — Makss turpināja, iemalkojis konjaku un tīksmi nošmakstinājis lūpas, — tad es tev dotu padomu lietot ātrāku un tīrāku metodi, piemēram, izmantot pistoli, kura atrodas skapja augšējā plauktā manā guļamistabā.

Pirms vēl Luks paspēja izbrīnā samirkšķināt acis, Makss strauji metās uz priekšu. Vienā rokā viņš delikāti turēja glāzi, ar otru stingri satvēra Luku aiz krekla apkakles. Tuvinājis viņa seju savējai, Makss sāka runāt mierīgā balsī, bet viņa acīs spīdēja spējš niknums.

—  Nekad vairs neizmanto manu skatuvi vai maģijas trikus tādai gļēvulībai kā pašnāvība.

—  Dieva dēļ, Maks! — Luks juta, kā cietie, stiprie pirksti sagrābj viņa kaklu, neļaujot viņam pabeigt, bet tad atlaižas.

—  Es ne reizi neesmu pacēlis pret tevi roku. — Tagad Makss sāka zaudēt savaldību, kuru viņam bija izdevies saglabāt abu šovu laikā, nu, un arī pēc tiem. Viņš piecēlās, novērsās un tikai tad sāka runāt. — Pagājuši jau desmit gadi. Esmu turējis solījumu, kuru tev devu. Bet tagad brīdinu: es to lauzīšu. Ja tu vēl kaut reizi izstrādāsi ko tamlīdzīgu, kārtīgi piekaušu tevi. — Viņš pagriezās, nomērojot Luku ar savu tumšo, mirdzošo acu skatienu. — Protams, es būšu spiests likt Pelītem turēt tevi, kamēr to darīšu, bet, tici man, es zinu, kā iesist pēc iespējas sāpīgāk.

Vispirms Luku pārņēma dusmas. Viņš pielēca no krēsla. Uz mēles viņam bija visi iespējamie protesta un nolieguma vārdi. Un tikai tad elektriskās spuldzes gaismā viņš pamanīja, ka Maksa acīs nemirdzēja vis naids, bet asaras. Luku pārņēma tāds kauns, kāds nebūtu pēc tūkstoš piekaušanas reizēm.

—  Man nevajadzēja šovakar uzstāties, — viņš klusi teica. — Es zaudēju laika izjūtu. Man bija savas problēmas, nepatīkamas domas, kuras nekādi nespēju aizdzīt. Es zināju, ka tā būs, bet nevarēju… Zvēru tev, Maks, es negribēju neko sev izdarīt. Tā bija muļķība, lepnība.

—  Tas taču ir viens un tas pats, vai ne? — Makss iedzēra vēl vienu malku, lai atgūtu normālu balsi. — Tu novedi Liliju līdz asarām, bet kaut ko tādu man būs ļoti grūti piedot.

Pirmo reizi daudzu gadu laikā Luks sāka drebēt bailēs, ka tagad viņu padzīs. Ka viņš zaudēs visu, kas kļuvis tik dārgs.

—  Es kaut kā nepadomāju. — Luks zināja, ka tāda atvainošanās skan nepārliecinoši. Kāda viņa daļa tiecās pateikt īsto iemeslu. Bet viņš nespēja rīkoties citādi. Viņš nolēma atturēties. — Es aprunāšos ar Liliju. Pacentīšos visu vērst par labu.

—  Ceru, ka tas tev izdosies.

Mazliet nomierinājies, Makss uzlika roku viņam uz pleca. Šajā žestā bija gan mierinājums, gan pilnīga sapratne, kas neprasa daudz vārdu. — Tas viss ir sievietes dēļ, ja?

Luks iedomāja Roksanu, to, kā viņa roka dega no vēlēšanās pieskarties viņai. Bet ne jau vienīgi domas par viņu bija traucējušas koncentrēties atbildīgajā mirklī. Tas vispirms bija Kobs un pārāk lielā alkohola deva. Bet tagad viņam atlika tikai paraustīt plecus.

—  Man tev jāteic, ka neviena sieviete nav ne dzīvības, ne dvēseles miera vērta. Starp citu, tas viss, protams, nav tiesa. Makss sašķobīja lūpas un uz mirkli savilka roku dūrē. — Ir dažas tādas, un vīrietim jāpacenšas un tās jāatrod. Tur ir viņa svētlaime un viņa posts. Vai parunāsim par tām?

—  Nē, — Luks novilka nomāktā balsī. Pati ideja apspriest viņa neatslābstošās, aplamās alkas pēc Roksanas ar viņas tēvu Lukā izraisīja reizē vēlēšanos sākt smieties un kliegt.

—  Es arī tāpat spēju savaldīt savas jūtas.

—     Nu brīnišķīgi. Tad varbūt aprunāsimies par jaunu darbiņu.

—  Lai notiek. Jauki.

Priecīgs par to, ka saspīlējums noplacis, Makss atkal atlaidās krēslā. — Leklērs šeit sadabūjis šādu tādu interesantu informāciju. Kāds augstu stāvošs politisks darbonis uztur mīļāko bagātā Mērilendas štata priekšpilsētā, līdzās mūsu galvaspilsētai. — Makss aprāvās, lai iemalkotu konjaku. Luks ieinteresēts pastiepās pēc savas paša spicglāzītes. Viņa kuņģis vairs neizraisīja asociācijas ar mīnu lauku.

—    Nu tad tā. Mūsu valsts ierēdnis nekautrējas ņemt kukuļus — man domāt, tas ir pats netīrākais paņēmiens, kā pelnīt naudu, bet fakts paliek fakts. Lai nu kā tas būtu, viņš ir pietiekami saprātīgs, lai neiekārtotu par savām gratifikācijām dzīvīti savā paša stilā un nesaceltu visādas nevalodas. Toties viņš klusītēm iegulda naudu dārglietās un mākslas darbos, bet visus šos kapitālieguldījumus glabā pie savas mīļākās.

—  Meitietis droši vien ir kā nākas.

—  Tieši tā. — Makss viegli pielieca galvu un novilka ar pirkstu pār greznajām ūsām. — Neizprotami, kā cilvēks, kurš krāpj savu sievu un savus vēlētājus, var uzticēties sievietei, kas viņam palīdz tos krāpt, turot mājās greznumlietiņas divu miljonu vērtībā. — Makss tikko dzirdami nopūtās, kā allaž, brīnoties par cilvēku dabas untumainību.

—     Nezinu, vai es to atzītu mūsu mājas apburošo dāmu klātbūtnē, bet vispār vīrieti vadā nevis aiz deguna, bet gan aiz viņa daikta.

Luks pasmaidīja.

—  Bet man likās, ka ceļš uz vīrieša sirdi iet caur viņa vēderu.

—  Pareizi, manu zēn. Tādā mērā, kādā šis ceļš iet arī caur kājstarpi. Visi mēs galu galā esam dzīvnieki. Tiesa, ar intelektu, tomēr dzīvnieki. Mēs sevi apglabājam sievietē, vai tad tā nav? Vārda burtiskā nozīmē. Vai daudzi no mums ir spējīgi noturēties šīs ilūzijas priekšā— atgriezties sievietes klēpī?

Luks sarauca uzacis.

—  Es gan neteiktu, ka manī rodas tāda doma, kad guļu virsū sievietei.

Makss grozīja pirkstos konjaka glāzi. Viņš nereti lika lietā šo metodi — pa apkārtceļiem noveda puisi līdz atklātai sarunai.

—  Es gribu teikt, Luk, ka noteiktā brīdī — un paldies Dievam — intelekts it kā izslēdzas, bet dzīvnieciskais instinkts ņem virsroku. Kad visu dari pareizi, tu ne par ko nedomā. Doma uzrodas ātrāk: aizraušanās, aplidošana, kārdināšana, romāns. Tiklīdz vīrietis atrodas sievietē iekšā, tiklīdz viņa to apņem, smadzenes atslēdzas, zūd paškontrole. Tieši tāpēc es spriežu, ka sekss ir bīstamāks par karu, tajā ir daudz vairāk kaislību.

Luks tikai pašūpoja galvu.

—  Es domāju, nav nemaz tik grūti izbaudīt tuvību un tai pašā laikā nezaudēt galvu.

—  Redzams, ka tev vēl nav bijis īstas sievietes. Bet tu pagaidām vēl esi jauns, — Makss maigi teica. — Bet tagad, — viņš paliecās uz priekšu, — parunāsim par ceļojumu uz Vašingtonu.

* * *

Sagatavošanās ilga pusgadu. Visas detaļas vajadzēja apsvērt un apstrādāt tikpat rūpīgi kā skatuviskos priekšnesumus, kurus Novelto gatavojās parādīt Kenedija Centrā.

Aprīlī, kad ķirškoki bija smaržpilnos ziedos, Luks devās uz bagāto Potomakas priekšpilsētu Mērilendas štatā. Maskējies— uzvalks ar šaurām svītriņām, blonda parūka, apcirpta bārdiņa — viņš jau bija iejuties nekustamā īpašuma pirkšanas un pārdošanas aģenta^ lomā. Atdarinādams Bostonas izloksni, viņš izlikās par Čārlzu B. Holdermenu, bagāta Jaunanglijas rūpnieka pārstāvi, kurš ieinteresēts nama iegādē turīgajā Vašingtonas priekšpilsētā.

Viņu pievilka šis brauciens pats par sevi. Par labu nāks arī šķiršanās no Roksanas. Viņa tam atriebās pašā nelietīgākajā veidā. Uzvedās tā, itin kā gluži nekas nebūtu noticis.

Luks nebija atpūties jau vairākus mēnešus un uzskatīja šo braucienu par darba atvaļinājumu. Tajā bija vēl arī tādi patīkami momenti kā vairākistabu luksusa numurs mierīgajā, respektablajā «Medisona» viesnīcā; pastaiga pa pilsētas ievērības cienīgākajām vietām — viņam īpaši iepatikās dārgakmeņu birums Smitsona institūta muzejā —, jā, un arī iespēja pabūt vienatnē.

Viņš apbraukāja sarakstā minētās mājas vietējā pirkšanas un pārdošanas aģenta pavadībā, novelkot «hm» un «mjā» par atsevišķām mājām un dažādiem kvartāliem. Atbildes uz tiem jautājumiem, kurus'viņš uzdeva kā nākamā namīpašnieka pārstāvis, sniedza to, kas viņam bija nepieciešams kā potenciālam laupītājam.

Kas dzīvo kaimiņos, un ko tie dara? Vai tur ir nikni suņi? Vai staigā policijas patruļas? Kādu kompāniju var ieteikt apsardzes signalizācijas ierīkošanai? Un tā tālāk.

Pievakarē Luks devās pie pašas Mirandas Līzburgas. Viņš aizstaigāja pa ziedu iekaimētu, akmeņainu celiņu un pieklaudzināja pie ozolkoka parādes durvīm ar stikla vitrāžu.

Luks jau zināja, kas viņu sagaida. Viņš bija redzējis fotogrāfijās šo skaisto, kopto blondīni ar lielisku figūru un aukstām, zilām acīm. Viņš nebrīnījās, izdzirdot spalgas suņu rejas. Viņš zināja, ka Mirandai ir divi špici. Tiesa, nelāgi, ka šie tik skaļi vaukšķ.

Kad viņa atvēra durvis, Luks, sev par izbrīnu, ieraudzīja, ka viņas krāšņie gaišie mati bez žēlastības savilkti zirgastē, bet seju ar parupjiem, asiem vaibstiem klāj sviedri. Ap kaklu Mirandai karājās dvielis. Krāšņo, gluži kā izvirpoto augumu apņēma spilgti violets peldkostīms — bikini.

Viņa savāca abus suņus un piespieda tos pie krūtīm, kas kāpa pāri elastīgā auduma šaurajai josliņai kā divi balti mēneši.

Luks neaplaizījās baudas priekšnojautā, tomēr par to padomāja. Viņš saprata, kālab krietnais senators bija noslēpis šo savu ieguvu tālāk no ļaužu acīm.

Fotogrāfijās viņa izskatījās ideāli skaista, auksta un nepieejama. Dzīvē viņas seksuālās pievilcības pietiktu, lai apžilbinātu vīrieti divsimt metru attālumā. Luks atradās daudz tuvāk.

—  Izlūdzos piedošanu. — Viņš pasmaidījis notēloja sava personāža Čārlza jenkija izrunu. — Atvainojiet par traucējumu, — suņi bez mitas vaukšķēja, un viņam vajadzēja sasprindzināt balss saites. — Mani sauc Holdermens, Čārlzs Holdermens.

—  Es klausos. — Viņa vērtējoši nopētīja to no galvas līdz kājām, it kā šobrīd skatītos nevis uz dzīvu cilvēku, bet skulptūru muzejā. — Es, starp citu, redzēju jūs kaimiņu kvartālā.

—  Mans darba devējs vēlas iegādāties nekustamu īpašumu šajā rajonā. — Luks vēlreiz pasmaidīja. Rūpīgi sasietā, tumšā bordo krāsas kaklasaite sāka viņu žņaugt.

—  Atvainojiet, bet mana māja netiek pārdota.

—  Jā, saprotu. Bet es vēlētos lūgt jūs veltīt man kādu mirkli laika. Mēs varam aprunāties tieši šeit, ja jūs tas labāk apmierina.

—  Kādēļ lai mani apmierinātu stāvēšana pie durvīm? — Viņa paraustīja smalki iezīmēto uzaci, vēl aizvien nomērojot viņu ar skatienu. Skaists, labi veidots, pieklājīgs. Viņa noliecās un nolika suņus uz parketa — no šīs kustības elastīgais audums pastiepās, izceldams krūšu apbrīnojamo formu —, uzšāva tiem abiem pa dibenu, un tie aizdrāzās. Viņas mīļotais bija aizbraucis no pilsētas kārtējā divu nedēļu turnejā līdzekļu piesaistīšanai, un viņa garlaikojās. Šķita, ka Čārlzs B. Holdermens šobrīd varētu viņu interesanti izklaidēt.

—  Par ko jūs vēlaties ar mani parunāt?

—  Par tuvāko apkārtni. — Viņam ar pūlēm izdevās atraut skatienu no sievietes krūšu apaļumiem. — Manam darba devējam ir ļoti konkrētas prasības augsnes apstrādes un dārza iekārtošanas sakarā. Jūsu dārzs tam gandrīz atbilst. Sakiet — jūs pati ierīkojāt šos akmens pakalniņus dārzā?

Viņa iesmējās, pārvelkot ar dvieli pār krūtīm un sasvīdušo ieplaku starp tām. — Mans dārgais, es nevaru atšķirt atraitnītes no petūnijām. Tādiem darbiem es nolīgstu firmu.

—  A, nu tad varbūt jūs man iedosit tās koordinātas. — Apsviedīgais Holdermens izvilka no krūšu kabatas greznu bloknotu ādas iesējumā. — Es būšu jums ļoti pateicīgs.

—  Jā, es droši vien varēšu jums palīdzēt. — Viņa piedauzīja ar pirkstu pie lūpām. — Ienāciet iekšā, bet es iešu parakņāties kartotēkā.

—  Tas ļoti mīļi no jums. — Luks novāca bloknotu un sāka detalizēti pētīt priekšistabu, kāpnes uz augšstāvu, to istabu skaitu un izmērus, kuras bija izvietotas visapkārt hallei. — Jums ir brīnišķīga māja.

—  Jā gan, pirms dažiem mēnešiem es iztaisīju remontu.

Sienas apkārtas pasteļiem un gstampiem, kuros attēloti

ziedi. Pēc tā, cik te mājīgi, uzreiz bija redzams, ka te dzīvo sieviete. Reibinošais stāvs spilgti violetā ģērbā rosināja domas par seksu, par kaislīgiem apskāvieniem pļaviņā.

Luks centās aizgainīt šīs domas un koncentrēties uz Koro darināto gleznu.

—  Vienreizēja manta, — viņš teica, kad Miranda vaicājoši palūkojās pāri viņa plecam.

—  Jūs saprotat mākslu? — Pastiepusi lūpas, viņa nostājās līdzās un arī sāka pētīt gleznu.

—  Jā, mani ļoti aizrauj māksla. Koro ar viņa sapņaino stilu ir viens no maniem mīļākajiem māksliniekiem.

—  Nu protams, Koro. — Viņai bija galīgi ne silts ne auksts par kaut kādu stilu, toties ar precizitāti līdz pēdējam centam viņa Zināja šīs gleznas cenu. — Nekādi nevaru saprast, kāpēc ļaudīm patīk zīmēt kokus un krūmus.

Luks atkal pasmaidīja.

—  Droši vien tāpēc, lai citi ļaudis interesētos, kas aiz tiem slēpjas.

Viņa iesmējās.^

—     Labi teikts, Čārlz, lieliski. Kartotēka man atrodas virtuvē. Varbūt iedzersim kaut ko vēsu, kamēr meklēšu to dārzkopības firmu?

—     Ar prieku.

Virtuve bija iekārtota tikpat mājīgi, ar sievietes šarmu kā citas Luka redzētās istabas. Uz rožaini violetiem un krēmkrāsas skapīšiem, kas atstaroja sauli, atradās podiņi ar Āfrikas vijolītēm. Elektroaparātiem bija patīkama, neuzmācīga pludlīniju forma. Virtuves centrā uz blāvi rožaina paklāja ap apaļu galdiņu ar stikla virsmu stāvēja četri mīkstie krēsli. Tādus parasti var atrast saldējuma kafejnīcās. Ar šo interjeru nekādi nesaderējās no skaļruņiem dārdošā, ritmiskā mūzika ģitārista Edija van Helena izpildījumā.

—  Es vingroju, kad tu pieklauvēji. — Miranda atvēra ledusskapi un izņēma no tā limonādes krūzi. — Man patīk būt formā. — Viņa nolika krūzi un novilka ar rokām pār savām gūžām. — No tādas mūzikas es vienmēr svīstu.

Luks iekoda mēlē un Holdermena vārdā teica:

—  Jā, esmu pārliecināts, ka tā uzbudina.

—  Tieši tā, — viņa savā nodabā ieķiķinājās, izņēma ņo skapja divas glāzes un ielēja tajās limonādi. — Sēdies, Čārlz. Tūlīt es tev atradīšu to kartīti.

Miranda nolika glāzes uz galda. Tās nošķinda — stikls atsitās pret stiklu. Dodoties pie kartotēku skapja, viņa viegli pieskārās Lūkam. Viņas muskuša smarža aizgāja tieši līdz Luka atsaucīgajām gurnu ieriktēm. Ieriktēm, kuras, kā Luks nule nodomāja, neatrod īstu pielietojumu kopš tā brīža, kad viņš aiz «Džeka Daniela» laipnības atslēdzās, guļot virsū Roksanai.

Rāmi, vecīt, viņš nodomāja, sakārtodams kaklasaiti, un pasniedzās pēc glāzes.

—  Šodien brīnum jauks laiks, — viņš uzsāka valodas, kamēr viņa rakņājās kartotēkā. — Tev gan veicas, tu vari tādā dienā sēdēt mājās.

—  Ai, es vispār esmu pati sev saimniece. Man pieder veikaliņš Džordžtaunā. Ar tā palīdzību es arī izkūlos, ja tā var izteikties. Tiesa, man ir arī pārvaldnieks, viņš veic visu melno darbu. — Viņa izvilka no kartotēkas vizītkarti un paknibināja ar to delnu.^

—  Vai tu esi precējies, Cārlz?

•—Ne. Šķīries.

>

—  Un es ari, — viņa priecīgi pasmaidīja. — Es pārliecinājos, ka vislabāk ir tad, kad tava māja un tava dzīve nepieder nevienam citam kā tev pašai. Tikai cik ilgi tu vēl taisies būt šai rajonā?

—  Liekas, ka dienu vai divas, ne vairāk. Neatkarīgi no tā, vai mans principiāls šeit iegādāsies kādu īpašumu vai ne, es savu darbu esmu paveicis.

—  Un uz kurieni pēc tam?

—  Uz Bostonu.

—  Hmmm.

Tas ir labi, viņa nodomāja. It vienkārši lieliski. Ja viņš grasītos te palikt ilgāku laiku, viņa aprobežotos ar limonādi un vizītkarti. Bet tā viņš šķitās divu garu un apnicīgu nedēļu veiksmīgs noslēgums. Mirandai patika bieži, līdz nepieklājībai bieži mainīt partnerus un dejot.

Viņa nepazina to, nepazina arī senators. īss sekss ar nepazīstamo — tas viņas omai daudz labāk nekā vesela stunda, kas pavadīta ar šo sasodīto Nautilusu.

—  Nu labi,.. — Viņa nolaida roku, viegli pārvelkot ar to gar kājstarpi. — Tātad tu ieradies — un atkal prom.

—  Jā, apmēram tā..

Luks nolika glāzi, lai tā neizslīdētu no rokas.

—  Tā kā tu pagaidām esi šeit, — raugoties uz Luku, viņa ielaida vizītkarti aiz sava elastīgā bikini trijstūrīša, — kāpēc lai tu nepaņemtu to, ko kāro.

Luks šaubījās, bet tikai mirkli. Viss notika ne gluži tā, kā viņš bija iedomājies. Bet, kā teiktu Makss, spontānuma grams atsver aprēķina kilogramu. — Kādēļ gan ne? — Viņš piecēlās un, saorientējies daudz ātrāk, nekā viņa to gaidījusi, atvilka ar pirkstu elastīgās biksītes. Viņa bija karsta un mikla kā geizers.

Miranda šokā atrāvās, bet no viņas lūpām jau izrāvās pirmais saldkaislais vaidiens. Viņa nolaida biksītes. Ar pāris ātrām kustībām Luks atbrīvoja savu daiktu un ietriecās viņā. Pirmais orgasms Mirandu sagrāba negaidot. Are, ko nozīmē rīkoties gudri!

—  Ak, mans Dievs! — Viņa baudā izvelba acis. Luks saspieda viņas gurnus un pacēla augstāk. Viņa apvija kā

jas ap tā muguru. Izgrūdusi dažas skaņas, kā skalodama kaklu, viņa it kā sāka aulekšot uz strauja zirga.

Luks vēroja viņu. Karstas asinis virda viņā pašā, caur viņa miesu it kā skrēja dzirksteles, tas bija sekss. Tomēr apziņa palika pietiekami skaidra, un viņš redzēja sīkas grumbiņas pie viņas acīm, redzēja, kā viņa aši šauda mēli un aplaiza lūpas. Viņš zināja, ka suņi, nervozi piespiedušies viens otram, tup zem galda un ziņkāri ieklausās saimnieces izdvestajās, dīvainajās skaņās.

Skaļrunī ievaimanājās van Helens. Luks pieskaņojās tā asajam, saldkaislajam ritmam. Viņš skaitīja viņas orgasmus un saprata, ka pēc trešā viņa beidzot jūtas nogurusi un salauzta. Tad viņš ar baudu dāvāja tai vēl vienu, iekāms sasniedza orgasmu pats. Bet, pat nonākot līdz kulminācijas mirklim, viņš kontrolēja sevi un neļāva Mirandai no visa spēka triekties ar galvu pret kartotēku skapja ozolkoka durvīm, kā arī ieķerties viņa matos un noraut no galvas parūku.

—  Mīļais Dieviņ! — Ja viņš to nenoturētu ar savu ellīgi veiklo tvērienu, viņa nogāztos zemē. — Kas varētu domāt, ka tev zem tava glaunā uzvalka ir kaut kas tāds?

—  Vienīgi mans skroderis. — Nedaudz nosebojies, viņš pievilka klāt tās galvu skūpstam.

—  Kad tu brauc projām?

—  Vispār rītvakar. Bet šodien man vēl ir laiks. — Un šo laiku pilnīgi var izmantot mājas izpētei. — Vai gulta tev ir?

Miranda apķērās viņam ap kaklu.

—  To man ir veselas četras. Ar kuru tu gribētu iesākt?

—  Tā vien rādās, ka tu ar sevi esi apmierināts, — Leklērs atzīmēja, kad Luks nosvieda savas ceļasomas uz Jaunorleānas savrupmājas priekšnama grīdas.

—  Savu darbu esmu paveicis. Kāpēc lai nepapriecātos? — Luks atvēra portfeli un izvilka no tā bloknotu, kas bija pilns ar piezīmēm un zīmējumiem. — Šis ir viņas mājas plāns. Divi seifi: viens galvenajā guļamistabā, otrs viesistabā. Pirmā stāva hallē Koro glezna, taču virs viņas gultas neviens cits kā, vellu veltos, pats Monē.

—  Un interesanti, mans draugs, — kā tu atklāji seifu un gleznu viņas guļamistabā? — Leklērs noņurdēja, vērīgi šķirstīdams bloknotu.

—  Padevos viņas valdzinājumam un drātējos ar viņu līdz nemaņai. — Luks smīnēdams novilka ādas jaku. — Ļāvos krist tik zemu savās acīs.

—  Casse pas mon coevr* — Leklērs nomurmināja, viņa acis iemirdzējās priekā. — Nākamo reizi parūpēšos, lai Makss sūtītu mani.

—  Bonne chance,** vecais. Viena stunda šīs dāmas sabiedrībā ieraus tevi tā, ka pēc tam neizkulsies laukā. Ak Jēziņ, viņa uzvedās tā, ka tu nebūti… — Viņš aprāvās pusvārdā, izdzirdot soļus kāpņu laukumiņā. Tur stāvēja Roksana un turējās ar roku pie margām. Viņas sejā bija neizpratne, izteiksme gluži salta. Bet ar šo izskatu krasi kontrastēja divi sarkani karogi, kuros pārvērtušies viņas vaigi, kas varēja liecināt vai nu par galēju izbrīnu, vai tikpat galēju sašutumu. Neteikusi ne vārda, viņa pagriezās un aizgāja. Luks vienīgi dzirdēji kā aizcērtas durvis.

Tagad gan visnotaļ viņš jutās zemu kritis pats savās acīs. Ap sirdi kļuva pretīgi. Gribējās viņu par to nožņaugt.

—  Kāda velna pēc tu nepateici man, ka viņa ir šeit?

— Tu neprasīji, — Leklērs rāmā balsī atsaucās. — Allons***. Makss jau gaida kabinetā. Viņš grib uzzināt, ko esi noskaidrojis.

Augšstāvā uz mutes gultā gulēja Roksana, ar pūlēm valdīdama nepārvaramu vēlēšanos sadauzīt visu, kas vien plīstošs. Viņa nesalīgs ar Luku, viņš tai nav vajadzīgs. Viņa negrib būt kopā ar to, Luks viņai ir vienaldzīgs. Ja viņam patīk drātēt bagātas padauzas, tad tā ir tikai viņa darīšana.

Un lai viņš šļūc pie visiem velniem!

Ir taču vesels ducis — nu, vismaz pusducis — vīriešu, kuri ar milzīgu prieku atbrīvos viņu no nevainības nastas. Varbūt pienācis laiks izvēlēties vienu no tiem?

Tad arī viņai būs ar ko palielīties. Viņa plātīsies šim

'Pažēlo manu sirdi (fr,).

"Vēlu veiksmi (fr.).

*"Ejam (fr.).

deguna priekšā ar saviem seksuālajiem piedzīvojumiem tik ilgi, kamēr šim sametīsies nelabi.

Nē, viņa nolādēs sevi, ja pieņems tādu lēmumu vienīgi aiz dusmām.

Viņa divkārt nolādēs sevi, ja atkal sēdēs malā, kamēr vīrieši nosmalstīs visu krējumu. Kad šie dosies uz māju Potomakā, viņa noteikti būs kopā ar šiem.

Lai notiktu, kas notikdams.

* * *

—  Es esmu pilnīgi gatava, tēt. — Roksana pārvietoja akurāti salocīto blūzīti no čemodāna uz kumodes atvilktni Vašingtonas viesnīcas «Riča» numurā. — Esmu izpildījusi savus līguma noteikumus. — Viņa tikpat akurāti salika tur apakšveļu. — Esmu pabeigusi koledžas pirmo kursu ar labām atzīmēm. Man ir nodoms to turpināt jaunajā mācību gadā.

—  Esmu apmierināts ar tevi, Roksan. — Makss stāvēja pie loga, zem kura karstā Vašingtonas vasara kausēja asfaltu un klāja pāri pilsētai biezu dūmaku. — Bet šo pasākumu mēs plānojām vairākus mēnešus. Tev būtu prātīgāk iesākt ar kaut ko sīkāku.

—  Bet es uzskatu par labāku sākt ar pašu lielāko. — Viņa jau ar iedzimto rūpīgumu karināja skapī kleitas un vakartērpus. — Es neesmu iesācēja, un tu zini to. Jau kopš' bērnu dienām esmu daļiņa arī šajā tavas dzīves jomā, tiesa gan, šeit diemžēl stāvu aiz kulisēm. Es spēju atmūķēt atslēgu tikpat ātri un dažreiz vēl ātrāk nekā Leklērs. — Viņa uzmanīgi sakārtoja zīda drānas svārku ieloces. — Pateicoties Pelītem, esmu uzzinājusi gandrīz visu par motoriem un mehāniku. — Aizvērusi skapja durvis, viņa ielūkojās tēvam tieši acīs. — Par kompjūteriem zinu daudz vairāk nekā jūs visi kopā. Tu pats saproti, ka tāda izveicība ir zelta cenā.

—  Es augstu vērtēju tavu palīdzību šī darba sākuma stadijā. Tomēr…

—  Nekādus «tomēr>, tēti. Laiks ir jau klāt.

—  Jāņem vērā ne tikai prāta, bet ari fiziskie aspekti, — Makss grasījās iebilst.

—  Tu domā, ka es tāpat vien pēdējo gadu pa piecām stundām nedēļā esmu bendējusi veselību? — Roksana viņu pārtrauca. Viņi bija nonākuši krustcelēs. Roksana izvēlējusies savu ceļu un tagad iesprauda dūres sānos.—Tu pretojies man aiz sirdsapziņas pārmetumiem, ka noiešu no pareizā ceļa?

—  Protams, ne. — Viņš izskatījās šokēts, pēc tam aizvainots. — Es uzdrīkstos domāt, ka nodarbojos ar senu un retu mākslu. Zagšana — tā ir gadsimtiem apgaismota profesija, manu meitenīt. Tai nav nekā kopēja ar tiem huligāniem, kas aplaupa ļaudis uz ielas, vai asinskāriem stulbeņiem, kas ielaužas bankās ar ieročiem rokās. Mēs esam gluži citi cilvēki. Mēs esam romantiķi. — Viņa balss ieskanējās uzbudināti. — Mēs esam mākslinieki.

—  Nu labi, — viņa pagājās tam pretī un noskūpstīja uz vaiga. — Kad tad mēs sākam?

Viņš pavērās no augšas uz viņas smaidošo, pašpārliecināto seju un iesmējās.

—  Tu esi mans lepnums, Roksan.

—  Zinu, Maks, — viņa vēlreiz to noskūpstīja. — Es zinu.

15

Kenedija Centrs šoreiz piedāvāja skatuvi lielam, plaša mēroga šovam. Telekameras gatavojās to uzņemt īpašai programmai, ko parādīs rudenī. Makss bija inscenējis šovu trijās daļās ar orķestri, sarežģītu apgaismojumu un rūpīgi izstrādātiem kostīmiem. Izrāde bija paredzēta simt divām minūtēm.

Šovs iesākās, Maksam parādoties pilnīgi vienam uz aptumšotas skatuves, mēness starā, ko raidīja vientuļš starmetis. Viņš bija tērpies pusnaktszilā, ar mirdzošu sudrabu cauraustā samta mantijā. Vienā rokā viņš turēja nūjiņu, ari sudraba, kas zvīļoja prožektora staros. Otrā rokā — kristāla lodi.

Tā droši vien izskatījās Merlins no pasakas par karali Arturu, kad zīlēja karaļa piedzimšanu.

Izrādes temats bija — burvestība, un Makss ar cieņu un patosu tēloja brīnumdara mistiķa lomu. Viņš pacēla lodi uz pirkstgaliem. Lode mirguļoja daudzās uguntiņās, kad Makss stāstīja publikai par zintniecību, dēmoniem, alķīmiju un burvju mākslām. Skatītāji, visa teatrālā aizgrābti, ieraudzīja, kā lode peld pa gaisu — gar samta mantijas krokām, virspus burvju nūjiņas gala. Pēc Maksa skaļi izteiktajiem buramvārdiem lode ņēmās riņķot augstu virs viņa galvas. Visu šo laiku lodē pulsēja kāda iekšēja gaisma, meta gan spilgti sarkanus, gan safīra, gan dzintara, gan smaragda krāsas atspīdumus viņa augšup pavērstajā sejā. Skatītāji aizturēja elpu, kad lode svērteniski lidoja lejup, un sita plaukstas, kad tā apstājās dažus centimetrus virs grīdas un sāka veidot gaisā loku, ceļoties aizvien augstāk, augstāk pretī Maksa uz priekšu izstieptajām rokām. Makss vēlreiz paņēma lodi pirkstgalos. Tikai vienu reizi pieskārās tai ar mirdzošo sudraba nūjiņu un uzsvieda to augstu gaisā. Lode izšķīda sudraba lietū, kas pludoja lejup uz skatuvi, pirms tur nodzisa visas ugunis.

Pēc dažiem mirkļiem, kad skatuve no jauna tika apgaismota, tās vidū stāvēja Roksana. Viņa visa mirdzēja sudrabotā gaismā. Zvaigznes mirguļoja matos, uz delmiem dzirkstīja spīguļi. Viņa stāvēja taisna kā šķēps, sakrustojusi rokas uz krūtīm, acis aizvērusi. Kad orķestris iesāka spēlēt Bēthovena Sesto simfoniju, viņa sašūpojās. Acis atdarījās.

Viņa aizsāka runāt par apmātībām, par zaudētu mīlestību, par pāridarījumiem, Kad pacēla rokas, no pirkstu galiņiem izlidoja dzirksteles. Uz pleciem krītošās, ugunīgās cirtas ieplīvojās neredzamā vējā. Starmetis izrāva no tumsas viņai līdzās stāvošo galdiņu ar zvaniņiem, grāmatu un neaizdegtu sveci. Salikusi kopā plaukstas, viņa no tām izdabūja uguni, liesma izrāvās ārā kā aizturēta elpa. Kad viņa pārvilka roku svecei, liesma izlija no plaukstām un izšāvās no dakts ar zeltainu mirdzumu.

Mirklīga plaukstas kustība, un grāmatas lappuses sāka šķirties, sākumā lēni, tad ātrāk, vēl ātrāk, gluži kā viesulis. Zvaniņš pacēlās virs galda starp viņas izstieptajām plaukstām. Kad viņa sašūpoja rokas, tas iezvanījās. Piepeši zem galda, kur bija vienīgi tukša telpa, spoži iedegās trīs sveces. To liesmas cēlās aizvien augstāk un augstāk, līdz aptvēra visu galdiņu, pie kura liesmu un ēnu mijā stāvēja Roksana. Viņa pasvieda rokas uz priekšu, un degošā galda vietā nepalika nekā, vienīgi dūmi. Šai brīdī iedegās vēl viens prožektors. Skatuves kreisajā stūrī parādījās Luks.

Viņam mugurā bija melns, ar mirgojošu zeltu izrakstīts tērps. Lilijas veiksmīgi uzliktais grims izcēla viņa vaigukaulus, uzacis. Melnum melnie mati, gandrīz tikpat gari kā Roksanai, brīvi krita uz pleciem. Roksanai viņš šķita reizē līdzīgs satīram un pirātam. Viņas sirds nodevīgi iedrebēja, līdz viņa tūlīt pat nodzēsa sevī iekāres dzirksti.

Viņi stāvēja dažādos skatuves stūros, viņus šķīra dūmu plīvurs. Roksanas poza bija izaicinoša: galva atmesta atpakaļ, viena roka pacelta augšup, otra izstiepta sānis. Gaismas strūkla izrāvās no viņas pirkstgaliem Luka virzienā. Viņš pacēla roku un, likās, notvēra šo strūklu. Zālē nodunēja aplausi, kad šis duelis turpinājās. Tā dalībnieki tuvojās viens otram, svaidot dūmus un ..■Uguni. Prožektori pielēja skatuvi ar zeltaini rožainu gaismu, imitējot saullēktu.

Roksana aizsedza acis ar plaukstu kā spilgtās gaismas apžilbināta. Tad viņas rokas bezpalīdzīgi nolaidās lejup, galva noslīga uz krūtīm. Sudrabotais ģērbs dzirkstīja, šalkoja no šīs gaismas, kamēr viņa šūpojās uz vietas, it kā viņas ķermenis būtu ar virvēm piesaistīts Luka rokām. Viņš ar plaukstām aptvēra dažas reizes Roksanu, gandrīz neskarot viņu. Pēc tam novilka ar izstieptu roku gar viņas acīm, ļaujot noprast, ka viņa iegājusi transā, tad lēni, lēni aizstūma meiteni tālāk skatuves dziļumā. Viņas kājas pacēlās no skatuves grīdas. Viņas mugura bija taisna kā šķēps, kad Luks ar plaukstu līganiem mājieniem noguldīja viņu ne uz kā cita kā gaišzilo dūmu mākuļiem.

Viņš apgriezās pats ap savu asi, un, kad atkal atradās ar seju pret skatuvi, viņa rokās bija šaurs sudraba aplis. Ar graciozu kustību kā dejotājs viņš pārvilka ar to Roksanai no kājām līdz galvai, ieslidinot viņas augumu it kā aplī. Nolēmis paimprovizēt, viņš paliecās uz priekšu, it kā gribētu Roksanu noskūpstīt. Viņš juta, kā saspringst viņas ķermenis, kad viņa lūpas tuvojās tās sejai.

—  Neizjauc numuru, Roks, — Luks nočukstēja, atsprādzēja savu apmetni un pārklāja ar to Roksanu. Apmetnis uz mirkli sastinga, un ķermeņa aprises zem tā likās iz~ plūstam. Kad apmetnis noplīvoja uz grīdas, Luks jau turēja rokās baltu gulbi.

Atskanēja aplausu dārdi. Luks pieliecās, lai paceltu apmetni, lūdzot Dievu, lai šis nolādētais gulbis viņam atkal šobrīd neiecirstu ar knābi. Viņš pietupās, pavicinādams apmetni virs galvas. Un nozuda.

—  Es nebiju gatava nekādām improvizācijām, — izmeta Roksana, tiklīdz ieraudzīja Luku aiz kulisēm.

—  Nebiji? — Viņš atdeva gulbi Pelītem un uzsmaidīja Roksanai. — Bet man šķita, ka viss ir ļoti jauki. Kā tu domā, Pelīt? — Pelīte paglaudīja gulbi — viņš bija vienīgais, kas varēja to izdarīt, neriskējot ar saviem pirkstiem. — Jā… liekas gan. Jāiedod Mirtlai kaut kas uzkožams.

—  Paskat vien, — Luks novēzēja ar roku, pēc tam kad Pelīte aizgāja, — viņai neesot paticis.

—  Ja vēlreiz tā darīsi, tad es arī paimprovizēšu. — Roksana iebakstīja ar pirkstu viņa kreklā. — Beigsies ar pārsistu lūpu.

Luks satvēra viņas delmus, pirms viņa paspēja atlēkt atpakaļ. Spriežot pēc zālē dimdošajiem aplausiem, viņš saprata, ka Maksam un Lilijai nule kā beidzies pats saspringtākais brīdis. Viņa izjūtās viss kūsāt kūsāja. Vēl nekad viņam nebija bijis tik labi.

—  Paklau, Roks, tas, ko mēs rādām uz skatuves, tā ir nodarbošanās. Mūsu darbs. Tāds pats kā tas, uz kuru rīt dosimies Potomakā. — Lukā mītošais dēmons lika viņam pārvietoties telpā un cieši piespiest Roksanu pie sienas. — Nepāriesim uz personībām.

Viņai asinis saskrēja galvā, tomēr laimējās izdabūt draudzīgu smaidu.

—  Varbūt tev taisnība.

Viņš sajuta tās aromātu — smaržas, grimu, viegla sviedru muskusa smārdu. — Zināms, man taisnība. Viss ir tikai… — Luka elpa aprāvās, kad Roksana viņam iegāza ar elkoni pakrūtē. Viņa viegli izvairījās no atbildes sitiena un pasmaidīja, šoreiz daudz patiesāk.

—  Nepāriesim uz personībām, — viņa attrauca maigā balsī, tad iegāja savā ģērbtuvē, aizcirta aiz sevis durvis un ieslēdzās. Bija jāpārģērbjas nākamajam numuram.

Šoreiz viņa bija daudz tuvāk Lūkam, viņus šķīra tikai plāna finiera starpsiena. Viņi bija ieslēgti brinumlādē, divos tās atsevišķos nodalījumos, un dažu sekunžu laikā vajadzēja apmainīties vietām.

—  Tikai mēģini vēlreiz tā izdarīt, sīkulīt, — Luks nošņācās, kad viņi līda viens otram pāri. — Zvēru, ka dabūsi pretī.

—  Ai, es jau trīcu.

Roksana izlēca no kastes Luka vietā, aplausiem grandot,

Numura beigās viņi smalki palocījās publikai. Luks stipri, gandrīz līdz zilumam ieknieba viņai. Roksana ar pūlēm sekoja viņam pa pēdām.

Luks skaisti paklanījās, izvelkot rozes no tīra gaisa un pasniedzot tās viņai. Viņa pieņēma ziedus, bet, pirms vēl paguva izdarīt reveransu, viņš metās tai klāt. Nē, šo belzienu viņš tā neatstās. Viņš līdz pēdējai iespējai atlieca Roksanas muguru un noskūpstīja"4 'viņu.

Tā vismaz likās sajūsminātajai publikai. Patiesībā viņš tai iekoda.

—  Nelietis! — Viņa piespieda savas drebošās lūpas smaidīt. Viņi aizgāja skatuves dziļumā, kad sākās Maksa pēdējais uznāciens. Luks paņēma Roksanu pie rokas. Viņa acis vai izlēca no orbītām, kad Roksana ar strauju kustību izgrieza viņam īkšķi.

—  Ak Dievs, Roks, tikai neaiztiec rokas! Bez rokām es taču nespēšu strādāt.

—  Tad aizvāc tās no manis, draudziņ. — Viņa to palaida, priecājoties, ka Luka īkšķis tagad smelgs tāpat kā viņas apakšlūpa. Kopā ar Maksu un Liliju skatuves vidū viņi palocīdamies atvadījās no skatītājiem.

—  Es mīlu šovbiznesu, — Roksana smiedamās izdvesa.

Labsirdīgais humors viņas balsī vedināja Luku atlikt

nodomu iegāzt viņai pa krustiem. Viņš no jauna paņēma to aiz rokas, šoreiz piesardzīgi.

—  Un mani arī.

Roksana nedomāja, ka viesizrādes būtu pārāk pliekanas. Greznā pieņemšana Baltajā namā lieliski vainagoja šo vakaru. Viņa zināja, ka Makss ir pavisam apolitisks. Viņš piedalījās vēlēšanās, uzskatot to par savām tiesībām un pienākumu, taču visbiežāk meta biļetenus urnā ar nevērīgu, teatrālu žestu, kādu izmantoja kāršu spēlē.

Bet vispār viņš šo procedūru neuzskatīja par ko svarīgu.

Roksanai Vašingtonā patika ne tik daudz politika. Patika oficiālā, pompozā atmosfēra, ko šī politika radīja. Kā tas viss atšķiras no Jaunorleānas, viņa domāja, jūsminoties par bagāti ģērbtajiem, diezgan klīrīgajiem ļaudīm, kuri virpuļoja balles zālē.

—  Man liekas, tu esi likusi maģijai darboties tavā labā.

Roksana apgriezās. Viņas patīkamais, laipnīgais smaids

no pārsteiguma apdzisa.

—  Sem? Ko tu te dari?

—  Priecājos par svinībām. Tās ir gandriz tikpat brīnišķas kā tavs ilūzijas izpildījums.

Viņš saņēma meitenes roku un pacēla sastingušos pirkstus pie savām lūpām.

Viņš šķita pavisam pārvērties. Kārnais, nabadzīgi ģērbies pusaudzis bija kļuvis par brašu, visādā ziņā nevainojamu vīrieti. Rūsganie smilškrāsas mati apcirpti piedienīgi stingri ieturētajam smokingam. Uz rokas bikli mirdzēja briljanta gredzens. Kad Sema lūpas skāra Roksanas roku, viņa sajuta vieglu vīrieša odekolona aromātu.

Viņš bija gludi skuvies un nopulēts tikpat rūpīgi kā senlietas, kas pildīja Balto namu. Tāpat kā gaisā, kuru viņi pašreiz elpoja, no Sema skaidri, neapšaubāmi plūsmoja bagātības un veiksmes aura, Un kā jebkurā politikā, Roksana nodomāja, aiz šīs auras bija jaušama biškulīt korupcijas smaciņa.

—  Tu esi izaugusi, Roksan. Un tik skaista.

Viņa atbrīvoja savu roku no viņējās. Vietā, ko Sems bija noskūpstījis, viņa it kā sajauta elektriskās strāvas nāvējošo pieskārienu.

—  Varu to pašu teikt arī par tevi.

Viņa zobi nozibsnīja. Tie, kurus Sems bija zaudējis cīniņā ar Luku, veiksmīgi nomainīti ar jauniem.

—  Bet kādēļ mums… nepadejot?

Roksana varētu atteikties, noteikti, pieklājīgi, rotaļīgi, un būtu to veikli izdarījusi. Bet viņā pamodās ziņkāre. Bez neviena vārda viņa kopā ar Semu pievienojās dejotājiem.

—  Es teiktu, — viņa iesāka, krietni izbrīnījusies par Sema kustību smalkumu un slīpējumu, — lai nu kur, taču Baltajā namā nekad necerēju tevi ieraudzīt. Tikai…— Viņu skatieni sastapās. — Kaķi vienādiņ krīt uz ķepām.

—  O, es visu laiku gribēju satikties ar tevi — ar jums visiem. Dīvaini, ka liktenis savedis mūs kopā šeit tik… izcilā vietā.

Sems piespieda Roksanu ciešāk sev klāt. Viņam patika, kā Roksana stingri turas pie viņa tievā, lokanā auguma, turklāt pakļaujas viņam dejā ar tādu vieglumu, it kā soļotu pa ūdens virsu.

—  Šāvakara izrāde, protams, ir liels solis uz priekšu salīdzinājumā ar tiem sīkumiem, ķp jūs rādījāt tai noplukušajā klubā «Kvartālā». Pat labāka par to šovu, kuru Makss sarīkoja «Brīnumu pilī».

—  Viņš ir labākais no visiem.

—  Jā, viņam piemīt fenomenāls talants, — piekrita Sems. Viņš tuvināja savu seju Roksanai un ieraudzīja, kā samiedzas meitenes acis. Iekāre kā akmens iesita zemāk par jostasvietu. Viņš pietuvojās Roksanai tā, lai tā sajustu viņa uzbudinājumu.

—  Taču jāatzīst, ka no jums ar Luku man nudien aizrāvās elpa. Tā bija dikti seksīga ainiņa.

—  Ilūzija, — viņa auksti noteica. — Tam nav nekāda sakara ar seksu.

—  Ja zālē arī bija kaut viens vīrietis, kurš nenodrebēja, kad viņš tevi cēla augšup ar roku mājieniem, tad tas nozīmē, ka šis bijis mironis. — Cik aizraujoši būtu viņu iegūt, Sems prātoja. Sajust, kā viņa dreb no iekāres vai otrādi — viņa rokās pretojas. Būtu iznākusi lieliska atriebība, turklāt kvēla un svelmaina. — Apzvēru tev, ka es biju dzīvs.

Viņa sajuta spazmas vēderā, bet ne aci nepamirkšķināja.

—  Ja tu, Sem, domā, ka es kūstu no šī izciļņa tavās biksēs, tad maldies.

Viņai sagādāja prieku redzēt, kā Sems niknumā sakniebj lūpas. Bet vēl viņa ievēroja, ka tā acis bija palikušas iepriekšējās. Viltīgas, bailīgas, tās stāstīja, ka to īpašnieks spējīgs uz nelietību.

—  Uz kurieni tu devies, kad atstāji Jaunorleānu?

Tagad viņam jau gribējās ne tikai iegūt Roksanu, bet

arī vispirms nodarīt tai sāpes.

—  Gan šur, gan tur.

—  Šur un tur, bet galu galā nokļuvi… — viņa parādīja ar roku, — šeit?

—  Pa apkārtceļiem. Iznāca tā, ka šobrīd esmu Tenesijas štata pārstāvja labā roka.

—  Tu joko?

—  It nemaz. — Viņš uzlika tai roku uz krustiem. — Esmu senatora pirmais palīgs. Un plānoju panākt vēl daudz ko vairāk.

Pēc mirkļa viņa atjēdzās no šoka.

—  Nu jauki, es domāju, tas tev piestāv, ja ņem par pamatu, ka politika — tā galu galā ir blēdīšanās. Bet vai tavi bijušie grēciņi netraucē tev sasniegt savus godkārīgos mērķus?

—  Tieši otrādi. Mana grūtā bērnība dod man jaunu un pievilcīgu perspektīvu, kā atrisināt mūsu bērnu — pašas lielākās mūsu bagātības problēmas. Savā ziņā esmu paraugmodelis — es tiem rādu, par ko viņi visi var kļūt.

—  Nedomāju, ka savā autobiogrāfijā piemini, kā izmantoji meiteni, kas neko nenojauta, kad apzagi viņas draugus.

—  Toties kādi partneri mēs abi kopā bijām! — Viņš noklakšķināja ar mēli, it kā viņa nelietīgā rīcība bijusi tikai nevainīgs joks. — Bet vēl varenāki partneri mēs būtu tagad!

—  Diemžēl man jāatzīst, ka pati šī ideja man ir pretīga. — Roksana pasmaidīja, mirkšķinādama skropstas. Taču, kad viņa gribēja atiet no Sema nost, tas satvēra viņu aiz rokas tik stipri, ka viņa nodrebēja.

—  Es uzskatu, ka ir dažas lietas, kuras labāk neatcerēties. Tu tā nedomā, Roksan? Galu galā, ja tev pēkšņi traki sagribēsies patenkot par vecu paziņu, tad man nāksies darīt to pašu.

Bargi paraudzījies uz Roksanu, viņš ar spēku pierāva viņu sev klāt. No malas skatoties, varēja likties, ka viņi tūlīt skūpstīsies.

—  Es uzreiz vis neaizbraucu uz Jaunorleānu. Nodarbojos ar to, ka novēroju, iztaujāju. Gribēju daudz ko uzzināt. Un, ja es stipri nekļūdos, tu noteikti vēlētos, lai es par to visu klusētu.

Viņa juta, ka nobāl. Viņa spēja visu sevī kontrolēt, tomēr nebija varas pār savu, rudmatainas meitenes, nodevīgi maigo ādu.

—  Nesaprotu, par ko tu runā. Tu dari man sāpes.

—  To man negribētos. — Viņš atslābināja tvērienu. — Protams, ja būtu intīmāki apstākļi. Varbūt klusas pusnakts vakariņas, kuru laikā mēs varētu atjaunot veco pazīšanos.

—  Nē. Es saprotu, ka tas ir trieciens tavai patmīlībai, Sem, taču mani vispār neinteresē ne tava pagātne, ne tagadne, ne nākotne.

—  Tad nerunāsim par darījumiem. — Viņš piekļāvās ar lūpām pie Roksanas auss un nočukstēja tik bezkaunīgu priekšlikumu, ka meitene nezināja, vai ir vērts sabozties vai arī, vis;?m dzirdot, sākt skaļi smieties. Viņai neizdevās izdarīt ne vienu, ne otru, tāpēc ka viņu kāds saķēra aiz rokas un atvilka atpakaļ.

—  Neaiztiec viņu! — Luka seju saverkšķīja dusmas, kad viņš nostājās starp Roksanu un Semu. Viņam atkal bija sešpadsmit, un viņš bija gatavs kauties. — Nekad vairs viņai nepieskaries!

—  Redz, kā, liekas, esmu kādam uzkāpis uz varžacīm.

Atšķirībā no Luka niknajiem čukstiem Sema balss skanēja jautri. Galu galā viņam bija taisnība. Ne visas dzirksteles, kas lidoja pār skatuvi, bija īpašu efektu un maģijas rezultāts.

—  Luk! — Juzdama, ka klātesošo galvas pagriežas uz viņas pusi, Roksana paņēma to zem rokas. Tas deva viņai iespēju iecirst nagus Luka ādā. — Pieņemšana Baltajā namā nav īstā vieta, kur sarīkot scēnas, — viņa noteica, tēlojot priecīgu smaidu.

—  Saprātīgā un daiļā. — Sems pamāja ar galvu uz viņas pusi, neatraujot acis no Luka. Viss ir palicis pa vecam, un tas Semu iepriecināja. Viņš juta, kā viņa vēderā viss apgriežas otrādi no greizsirdības un naida. — Es gribu uzklausīt dāmas domas, Kelahan. Galu galā viņa dejoja ar mani, nevis ar tevi.

—  Vai tu zini, cik kaulu ir tavā rokā? — Luks runāja patīkamā balsī, un tikai acīs zibsnīja vēlēšanās nogalināt. — Ja vēl kaut reizi pieskarsies viņai, tu varēsi tos saskaitīt. Tāpēc, ka es tos pārlauzīšu pa vienam vien.

—  Izbeidziet! Es neesmu tas kauls, kura dēļ jums te vienam ar otru jāplēšas. — Roksana atvieglota redzēja, ka caur burzmu šurp spraucas Makss un Lilija. — Aizmirsīsim Jo, labi? Tēti!

Šķita, ka Roksanu pārņēmis prieks, kad viņa pagriezās pret Maksu. — Tu neticēsi, kas šeit ir, — Sems Vaijats! Tik daudz gadu pagājis.

—  Maks! — Glumi kā čūska apvīdamās, Sems pastiepa vienu plaukstu, ar otru saņēma Lilijas pirkstus, lai nobučotu. — Un Lilija. Tik skaista kā vēl nekad.

—  Neparko neuzminēsi, ar ko Sems tagad nodarbojas, — Roksana čivināja, it kā viņi būtu seni, labi draugi, kas satikušies pēc ilgas šķiršanās.

Makss ne uz vienu neturēja ļaunu prātu, kā arī prata saglabāt mieru jebkurā situācijā.

—  Tātad esi licies politikā?

—  Jā, ser. Jums tiesības teikt, ka šai ziņā man jāpateicas jums.

—  Patiesi?

—  Jūs, izrāžu organizētājs, man iemācījāt pievērst sev uzmanību.

Sems pasmaidīja gluži kā politiskā plakātā, kas izstaro veiksmi un jaunības enerģiju.

—  Senator Bušfīld, ser, — Sems pieaicināja elegantu, gandrīz plikpaurainu vīrieti ar nogurušām, brūnām acīm un greizu smaidu. — Liekas, jūs esat pazīstami ar Novello.

—  Jā, jā, — tenesieša skanīgā izruna neatbilda senatora gurdajai sejai. — Lielisks šovs, kā jau es jums teicu, Novello.

—  Es nestāstīju iepriekš par jums, senator, tādēļ, ka gribēju pārsteigt savus vecos draugus. — Uzmetis izsmējīgu skatienu Lūkam, Sems uzlika roku Maksam uz pleca. — Savā laikā vairākus mēnešus biju šī dižā triku meistara māceklis.

—  Ko jūs sakāt? — Bušfīldam interesē iedegās acis.

—  Tieši tā, — Sems pasmaidīja un piepina klāt leģendu par apjukušu, dzīvē vīlušos jaunieti, kuru pieņēmis un uzvedis uz īstā ceļa krietnais un augstsirdīgais cilvēks kopā ar savu ģimeni.

—  Diemžēl, — Sems nobeidza savu izklāstu, — man

nekas nesanāca ar uzstāšanos izrādēs. Bet, kad es šķīros no Novelto, tad biju iecerejis sev jaunu mērķi. — Viņš iesmējās un nemanāmi novilka ar pirkstu pār Roksanas muguru. — Ja tāda nebūtu, arī manis šeit nebūtu.

—   Rau, ko jums teikšu. — Bušfīlds tēvišķi papliķēja pa Sema muguru. — Šis puisis tiks tālu. Ass kā nagla un glums kā zutis, — viņš pamirkšķināja Maksam. — Varbūt ar dažādiem trikiem viņam/'-nekas nesanāca, toties vēlētājus viņš apbur caurcaurēm.

—  Valdzināt Sems prot, — Makss atzīmēja. — Varbūt pat arī trikos.

—  Es arī tagad esmu triku meistars. — Sems uzmanīgi pablenza uz Luku. — Es tikai zinu, kā jādara tas, kas jādara.

* * *

—  Šis riebīgais tips tevi visu apgrābstīja ar savām rokām.

Roksana tikai nopūtās. Liekas, Luks atkal sācis savu

veco dziesmu, no kuras viņa jau bija paspējusi atradināties. Tiesa, varbūt tādēļ, ka nebija ar viņu tikusies gandriz veselu diennakti.

—  Mēs dejojām, muļķīt.

—  Viņš laizīja tavu kaklu.

—  Vismaz viņš nekoda.

Viņa veltīja Lūkam pārāko smaidu un atlaidās mašīnas sēdeklī. Pelīte brauca lēni pa piepilsētu un jau tuvojās rajonam, kurā dzīvoja Miranda.

—  Klausies, Kelahan, pagaidām aizmirsti to, kas atrodas zem jostasvietas, un domā par uzdevumu.

—  Gribētu gan zināt, kas šim padomā, — Luks nočukstēja. — Tas nav uz labu, ka mēs ar viņu sadūrāmies aci pret aci.

—  Labs ir un paliek labs, manu zēn, — Makss ieteicās no priekšējā sēdekļa. — No tā, kā mēs pret viņu izturēsimies, atkarīgs, vai nu tas pārvērtīsies par ļaunumu vai arī ne.

Atbilstoši apstākļiem Makss novilka svārkus un virskreklu, zem kura slēpās plāns, melns svīteris.

Aizmugurē sēdošie Luks un Roksana arī mainīja savu izskatu.

—  Turies no viņa tālāk.

—  Brauc uz poda!

—  Bērni! — Makss apgriezies pašūpoja galvu. — Ja jūs neuzvedīsities pieklājīgi, tētis neņems jūs līdzi meklēt apslēptās bagātības. Trīsdesmit piecas minūtes, — viņš teica Pelītem. — Ne vairāk un ne mazāk.

—  Skaidrs, Maks. — Pelīte piebrauca pie ietves, pēc tam apgrieza mašīnu. Pār seju pārslīdēja vīpsnīgs smaids.

—  Lai veicas, Roks!

—  Pie velna vecmātes, Pelīt. — Viņa pieliecās un nobučoja to, pirms izkāpa no mašīnas.

Bija rāma, mikla nakts. Mēness sirpis tik tikko saskatāms aiz sutīgās dūmakas, un karstums karinājās gaisā kā apmetnis. Roksana sajauta rožu, jasmīnu, tikko nopļauta mauriņa, kā ari aplaistītas zemes valgo aromātu.

Līdzīgi ēnām viņi aizslīdēja pāri mauriņam, garām jau noziedējušām acālijām un tikko sariesušiem citu vasaras puķu pumpuriem. Garām aiznesās kāda sveša ēna. To ieraudzījusi, Roksana visā sparā uzgrūdās Lūkam. Sirds, likās, smagi atsitās pret ribām.

Bet tas bija tikai kaķis, kas devās meklēt vai nu peli, vai kādu draugu.

—  Tev bailes, Roks? — Luka zobi iezibējās tumsā.

—  Nē. — Viņa bija uzbudinājuma pārņemta un ļoti steidzās. Viņu nomierināja ādas maiss, kas ejot sitās pret gurnu.

—  Izrādās, ka šeit apkārt arī mežs, — viņš nočukstēja Roksanai pie auss. — Bet es apšaubu, ka būtu vilki. Iespējams, atradīsies tikai pāris mežonīgu suņu.

—  Mūs tie nekavēs, — attrauca Roksana, tomēr bailīgi atskatīdamās, vai tumsā nepazibēs dzeltenas acis vai ilkņi.

Kā jau bija plānots, viņi sadalījās pie savrupmājas austrumu fasādes. Lūkam vajadzēja pārgriezt telefona vadus, bet Maksam atslēgt signalizāciju.

—  Šeit nepieciešama viegla roka, — Makss pacietīgi apmācīja meitu. — Neder steiga un pašpaļāvība. Jāpraktizējas. — Tādus vārdus viņš neskaitāmas reizes bija teicis mēģinājumu laikā. — Artistam visu laiku jāpraktizējas. Pat slavena balerīna turpina nodarbības visas profesionālās dzīves laikā.

Roksana vēroja, kā viņš nostiepj vadus un notīra izolāciju. Tas bija liels, nogurdinošs darbs. Roksana stingru roku turēja lukturīti un vērīgi uzmanīja katru viņa kustību.

—  Te iekšā paslēpts bloks, kurā glabājas kods. Ja ir pietiekama meistarība, tad var io izvilkt.

—  Nu, un kā tas tev izdosies?

Viņš pasmaidīja un paplikšķināja meitai pa roku, lai gan smeldzīgi sāpēja pirksti.

—  Ticība veiksmei plus intuīcija un pieredze. Un… šī mazā uguntiņa nodzisīs. Et voila, — viņš nočukstēja, kad sīkais, sarkanais punktiņš pazuda tumsā.

—  Pagājušas sešas minūtes, — noliecies pie viņiem, pačukstēja Luks.

—  Stiklu negriezīsim ārā, — Makss turpināja savus norādījumus, piegājis pie aizmugurējām terases durvīm. — Redzat, uz tā ir vadi. Pat ja signalizācija atslēgta, tas ļoti sarežģīti un prasīs daudz vairāk laika nekā ar mūķīzeri dabūt vaļā durvis.

Viņš izvilka mūķīzeru komplektu, ko Leklērs viņam bija uzdāvājis pirms trīsdesmit gadiem, un zināmā mērā svinīgi pasniedza to Roksanai.

—  Izmēģini laimi, mana mīļā!

—  Ak Jēziņ, Maks, viņa taču līdz rītam netiks galā.

Pametusi niknu skatienu uz Luku, Roksana ķērās pie

sava uzdevuma. Pat viņš šobrīd nespēja sabojāt viņas noskaņojumu. Viņa visu darīja tā, kā tēvs mācījis. Pacietīgi, jutīgiem, tādiem kā ķirurga pirkstiem, viņa darbojās ap slēdzeni. Piespiedusi ausi pie durvīm un koncentrēti pievērusi acis.

Viņai likās, ka šobrīd atrodas slēdzenes iekšienē un ar savām vieglajām rokām atbrīvo mēlīti. Aizķer to, ieziež

ar ellu, velk ārā.

>> '

Pār viņas lūpām pārslīdēja smaids, kad viņa izdzirdēja ilgoto knikšķi.

—  Tas ir kā mūzika, — viņa nočukstēja, un Maksam aiz lepnuma saskrēja acīs asaras.

—  Divas minūtes, trīsdesmit astoņas sekundes. — Viņš paraudzījās uz Luku un nospieda sava pulksteņa podziņu. — Cik saprotu, tas nav sliktāk kā tev.

Iesācējam vienmēr veicas, Luks nodomāja, tomēr viņam pietika saprašanas paturēt šo spriedumu pie sevis. Viņi virtenē ieslīdēja pa atvērtajām durvīm un atkal sadalījās.

Luka izveidotā nama shēma izrādījās tik pilnīga, ka nebija nevienam jādod kukulis par mājas plānu. Roksanai uzdeva nodarboties ar gleznām. Viņa akurāti izgrieza no rāmjiem un saritināja Koro, Monē un lielisku Pisaro otai piederošu ielas skatu, salika visu mugursomā, ko uzmeta plecos. Pēc tam viņa devās pie tēva uz viesistabu.

Viņa zināja, ka nedrīkst to traucēt darba laikā. Maksa pirksti skraidīja pa seifa disku. Roksana prātoja, ka viņš tagad izskatās līdzīgs Merlinam, kurš izveicīgi noņemas ar buršanu. Sirds viņai dauzījās saspringti.

Seifa durvis atvērās, un viņi apmainījās smaidiem.

—-Tagad viss jādara žigli, dārgā. — Viņš attaisīja samta šķirstiņu un garenu, plakanu futrāli, sabērdams to saturu viņas maisiņā.

Vēlēdamās pārliecināties par dārgakmeņu īstumu, Roksana izņēma lupu un sava lukturīša gaismā iesāka pētīt safīra brošiņu.

—  Berlīnes zilais, — viņa nočukstēja, — ar lielisku…

Šajā brīdī viņi izdzirda, kā iesmilkstas suns.

—  Sūdi vagā!

—     Rāmi! — Makss nomierinot uzlika plaukstu uz viņas delma.— Pie vismazākajām briesmām tu būsi aiz durvīm un atpakaļ pie Pelītes.

Viņas nervi bija uzvilkti kā bandžo stīgas, taču uzticība kopējam pasākumam bija stiprāka.

—  Es tevi neatstāšu.

—  Atstāsi gan. — Makss ar straujām kustībām iztukšoja seifu.

Luks no otrā stāva nikni paraudzījās uz rūcošajiem špiciem. Viņš nebija aizmirsis tos. Iepriekšējās vizītes laikā viņš tika noskaidrojis, ka tiem patīk gulēt mājasmātes gultā.

Tālab arī viņa maisā atradās divi kauli.

Viņš izvilka tos un sastinga, kad Miranda miegā uzšņāca suņiem un apgriezās uz otriem sāniem. Viņš pieliecās, neredzams kā ēna, un pamānīja suņus ar kauliņiem.

Viņš neizdvesa ne skaņas, neriskēja pasaukt suņus balsī pat tad, kad Miranda iesāka viegli krākt. Starp citu, suņiem tas arī nebija vajadzīgs. Sajutuši barības smaržu, viņi izlēca no gultas un lika darbā žokļus.

Nomierinājies Luks atvēra grāmatplaukta slepeno sekciju un ķērās pie seifa.

Viņu nedaudz mulsināja tas, ka šeit, šajā istabā, gulēja sieviete. Ne jau pirmoreiz bija nokļuvis situācijā, kad blakus tai vietai, kur laupīja, miegā šņāca sieviete. Bet vēl ne reizi tā nebija dāma, ar kuru viņš pabijis gultā.

Tas piešķir situācijai pikantumu, viņš nodomāja. Bet vai jūs zināt, ka saldā Miranda guļ kā no mātes miesām nākusi?

Vieglais, itin kā seksuālais uzbudinājums, kādu viņš izjuta ikreiz, pieskardamies atslēgām, pārvērtās trīsās. Ap seifa atvēršanas laiku viņā viss bija sastindzis, un viņš fikko noturējās, lai nesāktu smieties par absurdo situāciju.

Luks jebkuru mirkli varēja ielīst pie viņas gultā un pavest viņu, kamēr viņa vēl pusmiegā. Turklāt viņš zināja, kādiem gājieniem viņa dod priekšroku.

Un, bez šaubām, viņa to pazīs pat tumsā.

Tas, protams, bija vilinoši, bet laiks neatļāva šādu soli.

Dabiski, šeit nākas, kā teiktu Makss, ievērot pieklājību un prioritāti. Bet tas pats Makss taču saka: kal dzelzi, kamēr tā karsta.

Visvarenais Dievs, Luks nodomāja, viņa paša dzelzs šobņd bija tik karsta, ka ar to varētu akmeņus kausēt.

Žēl gan, mazulīt, Luks nodomāja, pēdējoreiz uzmetis skatienu Mirandai, kas bija plaši izlaidusies gultā. Interesanti, vai viņa apdrošinājusies gadījumam, ja dārglietas nozustu. Pirms izzagās no istabas, viņam nācās vēlreiz aizturēt smieklus.

—  Nokavēji divas minūtes, — nošņāca Roksana, stāvot uz kāpņu apakšējā pakāpiena. — Es jau grasījos kāpt augšā. — Viņa samiedza acis. — Kāpēc tu tā savādi ej?

Luks klusināti iesmējās un pieklibodams notenterēja pa kāpnēm lejā.

—  Kas tev, vai savainojies? Tu… — Viņa aprāvās, ieraudzījusi, kas viņam traucē iešanu. — Jēziņ, tu taču esi izvirtulis.

—  Tikai īsts, veselīgs amerikāņu puisis, Roksij.

—  Slimais! — viņa izgrūda, degdama greizsirdībā. — Pretīgi.

—  Normāli. Sāpīgi, bet normāli.

—  Ak, mani bērni, — Maks, kā pie visa pieradis skolotājs skolā deva zīmi, lai tie apklust. — Droši vien to visu var apspriest mašīnā.

Kamēr viņi šķērsoja pļaviņu, Roksana bez mitas apbēra Luku apvainojumiem. Kad viņi nonāca pie mašīnas, notika izlādēšanās.

Viņa smiedamās ierāpās aizmugures sēdeklī aiz Pelītes un nobučoja to, kaut gan tas jau mierīgi vadīja mašīnu pa ielu. Pēc tam viņa šmakstoši nobučoja Maksu, un, tā kā viņai sagribējās būt dāsnai — un, iespējams, nedaudz atriebīgai, viņa pagriezās un uzspieda savas lūpas cieši Lijķa lūpām.

—  O Jēziņ!

—  Es ceru, tu pārcietīsi. — Atmetusies atpakaļ, viņa piekļāva pie krūtīm piebāzto maišeli. — Lieliski, tēt. Bet ko mēs darīsim nākamreizīti?

16

Roksana nemierīgi staigāja šurpu turpu pa Madāmas veikaliņu, mērojot ceļu no bārkstainās grīdas lampas līdz

ielogotojai gleznai, no kristāla nūjiņas līdz dārgakmeņiem rotātai lādītei. Nodilušos džinsos un milzīga izmēra Jaunorleānas sporta krekliņā viņa izskatījās pēc tās, kas viņa arī bija: koledžas absolvente, vēl tikko sākusi iziet dzīvē.

Madāma akurāti skaitīja pircējam izdodamo naudu. Savas darbošanās trīsdesmit gadu laikā viņa tā arī nebija pieradusi pie visiem šiem modernajiem krāmiem, proti, kases aparātiem. Vecs, rokām darināts portsigārs noderēja viņai pietiekami labi.

—  Lai jums prieks! — pamādama ar galvu, viņa noteica pakaļ pircējam, kas gāja ārā no veikala ar papagaiļa izbāzni padusē. Tūristi, viņa nodomāja, nopirks visu, kas pagadīsies. — Un tā, pichouette*, tu atnāci, lai parādītu man savu diplomu par koledžas beigšanu?

—  Nē. Makss, liekas, grib to pārklāt ar bronzu. — Viņa viegli pasmaidīja, grozīdama rokās porcelāna tasīti ar robiņu apzeltītajā apmalē. — Jūs droši vien domājat, ka esmu izgudrojusi līdzekli pret vēzi, bet patiesībā es ar Dievu uz pusēm esmu izvilkusi četrus gadys Tuleinas koledžā.

—  Būt piektajā vietā izlaiduma grupā — tas nemaz nav tik viegli panākams.

Paraustījusi plecu, Roksana atvairīja šo argumentu. Viņas sirds bija nemierīga, ai, cik nemierīga, un viņa ne-, kādi nevarēja saprast tā iemeslu. — Pietiek vienīgi ar uzcītību. Bet vēl man gauži labi padodas iegaumēt detaļas.

—  Un tas tevi uztrauc?

—  Nē jau. — Roksana nolika tasīti un smagi nopūtās. — Es uztraucos par tēvu. — Viņa izjuta atvieglojumu, ka var to pateikt skaļi. — Viņa rokas vairs nav tādas kā agrāk.

Par šo tēmu viņa nebija runājusi ne ar vienu, pat ar Liliju ne. Viņi visi zināja, ka Maksam ir progresējošais artrīts, ka viņam satūkst locītavas un stingst kādreiz tik lokanie pirksti. Nāca ārsti, parakstīja zāles un masāžu. Bet Roksana zināja, ka sāpes nav nekas, salīdzinot ar bailēm zaudēt pašu dārgāko. Viņa burvju mākslu.

—  Pat Makss nespēj pagriezt laiku atpakaļ, petite.

—  Es zinu. Saprotu. Un nevaru samierināties. Viņš to

'Sīkaliņ (fr.).

gauži pārdzīvo, Madām. Viņš ievelkas sevī, cauras dienas sēž viens savā darbistabā, meklē šo nolādēto burvju akmeni. Kopš tā laika, kad Luks pērngad pārvācās citur, tēvam kļuvis vēl sliktāk.

Madāma līdzjūtīgi paraustīja uzaci.

—  Vīrietis kļūst par vīrieti, un viņam vajadzīgs pašam savs pavards, Roksan.

—  Viņš gluži vienkārši gribēja, lai būtu kur vest sievietes.

Madāma sašķobīja lūpas.

—  Nu, tas ir svarigs iemesls. Bet viņš taču dzivo netālu, tepat šajā kvartālā. Jā, un turklāt vai tad viņš neturpina darbu kopā ar Maksu?

—  Jā, jā. — Roksana atmeta ar roku, izbeidzot šo tematu. — Bet es nedomāju par viņu. Es uztraucos par tēvu. Nevaru atrast ceļu pie viņa, kā tas man agrāk izdevās; un tas viss kopš tā laika, kad viņu apsēdis tas nolādētais akmens.

—  Akmens? Pastāsti, kas tas par akmeni.

Roksana piegāja pie letes. Viņa paņēma no turienes

Madāmas atstāto paliktni ar zīlējamām kārtīm un ņēmās tās jaukt.

—  Filozofu akmens. Tas, Madām, ir mīts, ilūzija. Kā vēstī leģenda, viss, kam tikai pieskaršoties šis akmens, pārvērtīšoties par zeltu. Un… — Viņa nozīmīgi paraudzījās Madāmā. — Večiem atdošot jaunību. Slimajiem — veselību.

—  Un tu netici tādām lietām? Tu, kas visu dzīvi pavadījusi līdzās burvestībām?

—  Es zinu, kā strādā maģija. — Roksana sadalīja kāršu kavu divās daļās un sāka izlikt «ķeltu krustu». — Sviedri un darbs, laika izjūta un apmāns. Emocijas un dramatisms. Es ticu burvju mākslai, Madām, bet ne burvju akmeņiem. Un ne jau pārdabiskajam.

—  Saprotams. — Madāma savilka uzacis, veroties uz vitrīnas gulošajās kārtīs. — Un tomēr tieši tur meklē atbildi uz tiem jautājumiem, kas tevi uztrauc?

—  Hmm. — Pieķerta izlikto kāršu pētīšanā, Roksana sarauca pieri un pietvīka. — To es tāpat vien, lai nosistu laiku. — Madāma saķēra viņu aiz rokas tieši tai brīdī, kad viņa sāka jaukt kārtis.

—  Nav labi pārtraukt zīlēšanu. — Madāma pati noliecās pār kārtīm. — Meitene teju, teju taps par sievieti. Priekšā stāv ceļojums, itin drīz. Tiešā un pārnestā nozīmē.

Roksana pasmaidīja. Te nu viņa neko nevarēja teikt.

—  Mēs dodamies jūras braucienā. Uz Ziemeļiem, pa Svētā Lorensa līci. Protams, uzstāsimies. Makss to sauc par darba atvaļinājumu.

—  Gatavojies pārmaiņām. — Madāma salika «Fortūnas riteni». — Savu sapņu piepildījumam, ja būsi gudra. Un to zaudējumam. Uzradīsies kāds no pagātnes. Atnāks skumjas. Būs vajadzīgs laiks, lai sadziedētu brūces.

—  Un tā nāves kārts? — Pavērdamās uz smīnošo skeletu, Roksana pārsteigta sajuta, kā pa augumu pārskrien skudriņas.

7

—      Nāve seko dzīvei no paša sākuma. — Madāma maigi noglauda kārti.—Tu esi pārāk jauna, lai sajustu tās elpu. Bet šī nāve nemaz nav nāve. Dodies savā ceļojumā, pichouette, un mācies būt gudra.

Luks bija pārpārēm gatavs aizbraukšanai. Viņš neko tik ļoti nekāroja kā doties kaut kur projām no šīs pilsētas. Pēdējais maksājums Kobam gulēja uz Luka kafijas galdiņa aploksnē ar adresi un uzlīmētu marku.

Pieprasījumi maksāt pienāca tikpat regulāri kā rēķini par ieķīlātu nekustamo īpašumu. Divi tūkstoši šurp vai turp, kopā sanāca piecdesmit tūkstošu gadā.

Bet ne jau nauda uztrauca Luku. Tās viņam bija vairāk nekā vajag. Bet viņam nācās apvaldīt pretīgu nelabumu, kas kāpa kaklā ikreiz, kad viņš atrada tukšu atklātni savā pastkastītē.

Uz tās parasti bija rakstīts «2 gab.». Dažreiz «5 gab.», kad Kobu vajāja neveiksmes. Un vēl atpakaļadrese. Vairāk nekā.

Lūkam pilnīgi pietika ar četriem gadiem, lai pārliecinātos par Koba prāta spējām. Viņš būtu muļķis, ja pieprasītu uzreiz apaļu summu un ātri to notriektu. Bet nē, vecais Als, kas labi prata rīkoties ar siksnu, zināja cenu pastāvīgam naudas avotam.

Un tā Luks bija vairāk nekā gatavs aizbraukšanai — no visām šīm atklātnēm, no paātrināta pulsa kaklā, no nemiera, kas cēlās aiz Maksa apsēstības atrast neesošo burvju akmeni.

Uz kuģa viņiem būs pārāk daudz darba, lai domātu par visām šīm padarīšanām. Tur būs uzstāšanās, iebraukšana ostās un pat viņu ieplānotais «tīrais darbs» Manhatanā.

Kad viņiem būs brīvs laiks, Luks bija iecerējis nosēsties pie baseina, uzlikt austiņas, gremdēties kādā grāmatā un iebaudīt aukstu alu, ko iznēsās oficiantes ar kuplām miesas formām.

Visā visumā dzīve bija jauka. Viņa rēķinos Šveicē atradās nedaudz vairāk par diviem miljoniem un apmēram tikpat daudz apgrozījās dažādās ^akcijās, obligācijās un Savienoto Valstu naudas tirgos. Šādi tādi sīkāki līdzekļi bija ieguldīti nekustamā īpašumā. Viņa skapī karājās uzvalki no Savile Row un Armani, lai gan viņš, kā agrāk, uzskatīja par labākiem Levi's džinsus. Varbūt viņš jutās labāk Nike krosa kurpēs, taču uz kurpju paliktņa greznojās līdz mirdzumam nospodrinātas Gucci kurpes un vairāki pāri John Lobb zābaku. Viņš braukāja ar vecu ChevroletCorvet markas automobili un pilotēja pats savu Cessna. Viņam patika importa cigaretes un franču šampanietis; turklāt viņam piemita vājība pret itālietēm.

Vārdu sakot, pusbadā nīkstošais kabatzaglēns bija pārvērties par izvēlīgu skaistas dzīves baudītāju.

Šī imidža uzturēšana viņam maksāja nelielu šantāžu, kā arī kādas nemitīgas, sūrstošas vēlmes apspiešanu.

Roksana.

Starp citu, Makss tika mācījis Luku nekad nerēķināt, cik kas maksā, ja vien nav runa par lepnumu.

Luks ar kafijas krūzi rokā izgāja uz balkona, lai paskatītos, kas notiek Džeksona laukumā. Tur bija meitenes skaistās vasaras kleitās, mazuļi ratiņos, vīrieši, kam kaklā karājās fotoaparāti. Skatiens apstājās pie trim melnādainiem zēniem, kas dejoja stepu. Viņu kājas šaudījās kā trakas. Pat no attāluma Luks dzirdēja, kā zēnu zābaki jautri klikšķēja un rībēja pret betona plātnēm. Apkārt bija salasījies diezgan daudz ļaužu, un viņš priecājās par dejotājiem.

Sieviete, kuras balsi Luks izdzirdēja, pirmo reizi būdams Jaunorleānā, «Kvartālā» vairs nedziedāja. Lūkam trūka tās balss, un, lai arī neviens no dziedoņiem viņu tik ļoti neaizrāva, viņam bija prieks, ka ielu artistu kartona kārbas pildās ar sīknaudu.

Ja nebūtu Maksa, viņš nodomāja. Ja nebūtu bijis Maksa un Lilijas, viņš nevarētu pat dejot par grašiem. Viņam klātos daudz sliktāk.

Šī doma lika saraukt pieri. Viņš zināja, kāpēc Makss citu pēc cita atdeva viņam un Roksanai trikus, kur nepieciešama roku veiklība. Lūkam pat šķita, ka viņš saprot, kāpēc Makss, kad jāgatavojas priekšnesumam, veltī tik daudz laika nolādētā filozofu akmens meklēšanai. Šī atskārsme sāpināja.

Makss novecoja Luka acu priekšā.

Klauvējiens pie durvīm lika viņam negribīgi pārtraukt ielas ainu vērošanu. Bet, atvēris tās, viņš nopriecājās.

—  Lilij! — Luks pieliecās, lai noskūpstītu viņu un ieelpotu brīnumaino un tik pazīstam® smaržu Chanel aromātu, tad ienesa saiņus un somas, ko Lilija bija atstiepusi sev līdzi.

. —Pastaigāju pa veikaliem, — viņa ievidžinājās, piekārtodama savus mīkstos, gaišos matus. — Domāju, ka tas ir acīm redzams. Tik ļoti gribējās ieskriet pie tevis. Cerams, ka ar tevi viss kārtībā.

—  Ar mani vienmēr viss kārtībā. — Viņš sagāza Lilijas iepirkumus mīkstajā krēslā, kas stāvēja līdzās žurnālu galdiņam. — Bet es jau nodomāju, ka tu grasies dot Maksam brīvību un pārvākties pie manis.

Viņa no jauna iesmējās dzirkstošiem smiekliem kā šampanietis, kurus viņš tā dievināja. Viņai jau pāri četrdesmitiem, bet palikusi tikpat dzirkstīga un skaista kā tai mirklī, kad Luks pirmoreiz viņu ieraudzīja staigājam pa skatuvi. Lai uzturētu šo ilūziju, vajadzēja daudz tīri sievišķīgas burvestības, bet Lilijai, likās, tās bija bezgalīgs krājums!

—  Ja es tā izdarītu, tad vienīgi tālab, lai izpētītu visas šīs lēdijas, kas virtenēm vien nāk pie tevis.

—  Es viņas visas patriektu vienas vienīgas īstas lēdijas dēļ.

Šoreiz Lilija neiesmējās, bet viņas acīs iedegās cita veida jautrība.

—  O, es nemaz nešaubos par to, ka tu tā rīkosies, mans dārgais. Tikai es novecoju, gaidot tavu nākamo soli. Bet, — viņa turpināja, pirms viņš paspēja to pārtraukt, — es neatnācu šurp, lai apspriestu tavas mīlas dēkas, kaut arī tas būtu interesanti.

Viņš pavīpsnāja.

—  Tu man liec sarkt.

—  Pilnīgi iespējams. — Vļpa izjuta lepnumu par Luku, un šis lepnums piepildīja viņas sirdi. Garš, stalts, satriecoši skaists. Bet pats galvenais — labestība, kuru viņa pati viņā ieaudzinājusi. — Es ieskrēju paraudzīties, vai nav jāpalīdz tev savākties. Varbūt kaut ko vajag nopirkt, kamēr staigāju pa veikaliem. Zeķes, apakšveļu?

Luks nespēja noturēties. Nolicis kafijas krūzi uz galda, viņš saņēma starp delnām viņas seju un vēlreiz noskūpstīja.

—  Es mīlu tevi, Lilij.

Viņa no prieka pietvīka.

—  Es arī tevi mīlu. Zinu taču, kā vīrieši necieš kravāt čemodānus, pirkt drēbju gabalus un citus niekus.

—  Man šīs mantas pārpilnam.

—  Varbūt tur jau parādījušies caurumiņi, gumijas pārtrūkušas.

Viņš ar svinīgu izskatu pacēla roku kā zvēresta laikā.

—  Zvēru pie Dieva, es neesmu ielicis nevienu zeķu pāri, par kuru man būtu kauns, ja ar mani kas notiktu.

Viņa pavīpsnāja, bet viņas acis bija jautras.

—  Tu smejies par mani.

—  Jā, jā. Kā būtu ar kafiju?

—  Man drīzāk derētu kas vēss, ja būtu pie rokas.

—  Limonādi? — Viņš devās virtuves virzienā. — Es laikam nojautu, ka tu atnāksi, kad šorīt spiedu sulu no tiem sasodītajiem citroniem.

—  Tu pats uztaisīji limonādi? No svaigiem citroniem? — Lilija lepojās ar Luku, it kā viņš būtu saņēmis Nobela prēmiju.

Viņš sameklēja vēderainu dzeltenzaļa stikla krūzi un glāzes no tā paša komplekta. Viņa virtuve bija ļoti maza un kārtīga. Tur atradās vecs divriņķu gāzes pavards un zems pludlīnijas formas ledusskapis. Lilija nodomāja, ka pats jaukākais šeit ir tās aromātiskās zālītes, kas auga uz palodzes.

—  Es zinu, ka tu proti visu. — Liliju mazdruscīt aizskāra tas, cik viegli viņš bez tās tiek galā. — Tu vienmēr esi varējis darīt visu, ko vien ieprātoji. — Viņa paņēma piedāvāto glāzi, apmaisīja tajā ledu un lēni aizgāja ar to atpakaļ uz viesistabu. — Cik tev laba gaume!

Viņš sarāva uzacis, pievēršot uzmanību tam, kā viņa pārvelk ar pirkstu galiņiem pa viņa mīlas gultu, kas bija veclaicīgs dīvāns. — Es to uztaisīju no tukša gaisa.

—  Pēc Maksa parauga, es zinu. Bet man ir briesmīga gaume. Man patīk kroplīgas lietas.

—  Visu, kas man ir, esmu saņēmis no jums abiem. — Satvēris Liliju aiz rokas, viņš aizvilka to sev līdzi uz mīlas guļvietu. — Tad kas tomēr lēcies, Lilij?

—  Lēcies? Es taču tev teicu, ka tāpat vien nolēmu ieskriet pie tevis. y

—  Es redzu trauksmi tavās acīs.

—  Kurai sievietei gan tās nav. — Un tomēr viņa novērsa skatienu.

Luks novilka ar pirkstiem pār viņas vaigu. Tas vēl bija maigs kā bērnam.

—  Ļauj man tev palīdzēt.

Tas bija viss, kas vajadzīgs, lai sagrautu trauslo sienu, ar kuru viņa bija nošķīrusi sevi, pirms pieklauvēja pie durvīm. Asaras aizmigloja viņas acis. Viņa paņēma glāzi, nolika to kaut kur malā, tad apskāva Luku.

—  Es esmu muļķe. Es zinu to, bet nespēju neko ar sevi iesākt.

—  Viss taču ir labi. — Viņš skūpstīja Lilijas matus, deniņus un gaidīja.

—  Man šķiet, ka Makss mani vairs nemīl.

—  Ko? — Viņam vajadzētu just līdzi, mierināt, atbalstīt. Bet Luks smiedamies atsprāga atpakaļ.

—  Kas par blēņām! Ak jupis! Nu, neraudi, Lilij! — viņš nočukstēja, kad viņa sāka bezpalīdzīgi elsot pilnā balsī.

Vienīgais, kam viņš nejaudāja turēties pretī, bija sievietes asaras.

—  Piedod, ka smējos. Kāpēc tu stāsti tik trakas lietas?

—  Viņš… viņš… — neko vairāk viņa nespēja izteikt, kad vaimanādama atslīga pie tā pleca.

Maini taktiku, Luks pavēlēja sev un noglauda viņai muguru.

—  Labi, labi, mīļā, neuztraucies. Tūlīt iešu un iebukņīšu

vinu tavā vietā. >

Lilija iesmējās caur asarām. Viņa nekautrējās ne smieklu, ne asaru. Viņa bija iemācījusies nekautrēties neviena, kad jutās labi.

—  Tu zini, es tik ļoti mīlu viņu. Viņš ir pats labākais, kas jebkad bijis manā dzīvē. Tu nevari pat iedomāties, kā bija senāk.

—  Nē. — Nomierinājies viņš pieglauda seju viņas matiem. — Nevaru vis.

—  Mēs bijām tik nabadzīgi. Un tomēr nedzīvojām slikti, tāpēc ka mana māmuļa bija brīnišķīgs cilvēks. Pat pēc tam, kad nomira tētis, viņa visu māju turēja savās rokās. Viņa nekad neaizmirsa sagādāt mazas izpriecas mums, kino, saldējumu. Tad es vēl nezināju, vienīgi vēlāk, ka viņa laiku pa laikam ņēma naudu no vīriešiem. Bet viņa nebija, palaistuve. — Lilija pacēla saraudāto seju. — Viņa tikai uzturēja savus bērnus.

—  Tad tev ar viņu jālepojas.

Nevienai mātei, viņa nodomāja, nekad nav bijis gudrāka dēla.

—  Es izgāju pie vīra ļoti agri. To zina tikai Makss un vairāk neviens.

—  Un vairāk neviens arī neuzzinās, ja tu to vēlies.

—  Tā bija kļūda, šausmīga kļūda. Man bija tikai septiņpadsmit, bet viņš šķita tik izskatīgs. — Viņa vēlreiz viegli pasmaidīja, saprazdama, cik muļķīgi tas izklausās. — Es paliku stāvoklī, un mēs apprecējāmies. Viņam nepatika būt nabagam, nepatika sieva, kurai no rītiem ir nelabi. Tad viņš sāka mani dauzīt.

Viņa juta, kā Luks saspringst, viņai kļuva mazliet neērti, bet stāstīja vien tālāk. — Viņš sita mani atkal, un kādā jaukā dienā es pateicu, ka aizeju. Māmuļa mani audzinājusi ne jau tādēļ, lai kļūtu par dauzāmo boksa maisu. Bet viņš nosauca māti par mauku un pie reizes arī mani. Viņš mani toreiz tā sadauzīja, ka es zaudēju bērniņu. — Viņa nodrebēja no senām atmiņām. — Man iekšā viss bija tā saārdīts, ka man teica — bērnu vairs nebūšot.

—  Man tevis ļoti žēl. — Un es nekā nevaru palīdzēt, Luks nodomāja. Itin nekā.

—  Es tev visu to stāstu, lai tu zinātu, no kurienes esmu nākusi. Ap to laiku nomira mana māte. Es zināju, cik pūliņu tas viņai maksāja, lai apgādātu mani ar labām lietām, un šī zināšana palīdzēja man kļūt stiprai. Un, kad viņš sāka man pielabināties ar atvainojumiem un solīt, ka vairs nekad nepacelšot pret mani roku, es tomēr aizgāju no viņa un devos strādāt uz karnevālu. Pareģoju likteni, sēžot būdiņā. Noņēmos ar sīkām krāpšanām. Tur arī iepazinos ar Maksu. Viņš jau tad bija īsts brīnumdaris. Viņš ar savu mazo Roksanu. Man likās, es uzreiz iemīlēju viņus abus. Viņš bija zaudējis siefru, bet reizē ar viņu arī daļiņu no sevis. Taču man gribējās būt kopā ar viņu, un es izdarīju to, ko izdarīs katra gudra sieviete, — pavedināju viņu.

' Luks piespieda viņu sev klāt.

—  Es esmu pārliecināts — viņš no tevis atkāvās kā zvērs, vai tā nav?

Šie vārdi Liliju sasmīdināja, un viņa nopūtās.

—  Viņš varēja paņemt to, ko es viņam devu, un ar to pašu visu izbeigt. Bet viņš tā neizdarīja. Viņš paņēma mani zem sava spārna. Izturējās pret mani kā pret lēdiju. Viņš parādīja man, kā visam jābūt starp vīrieti un sievieti. Viņš padarīja mani par ģimenes locekli. Bet pats galvenais — viņš mani mīlēja tikai par to, ka esmu pasaulē. Saproti, ko es ar to domāju.

—  Saprotu. Bet es nedomāju, Lilij, ka šīs jūtas bija bez atbildes. Man liekas, ka tu viņam atdevi tikpat daudz, cik pati saņēmi.

—  Es vienmēr centos, lai tā būtu, Luk. Es viņu mīlu jau divdesmit gadus. Un man šķiet, ka neizturēšu, ja zaudēšu vinu.

—  Kāpēc tu vispār par to domā? Viņš ir kā bez prāta pēc tevis. Starp citu, tas ir viens no tiem brīnumiem, kas man aizvien palīdz dzīvot; es ar to domāju, kā jūs abi izturaties viens pret otru.

—  Viņš attālinās. — Lilija divas reizes dziļi ievilka elpu, lai noskaņotu balsi. — Nē, viņš, tāpat kā senāk, ir mīļš pret mani, kad atceras, ka esmu kaut kur šeit, tuvumā. Makss nekad neaizvainotu ne mani, ne kādu citu ar iepriekšēju nodomu. Bet viņš stundām ilgi tup vientulībā, šķirsta grāmatas un bloknotus, un žurnālus. Šis nolādētais akmens! — Viņa nošņaukājās, meklēdama kabatlakatiņu. — Un vai pasaulē vispār bijis tāds ērms? Bet nu viņš ar to tiktāl apsēsts, ka gandrīz ne ar ko citu nenodarbojas. Un vēl viņš ir kļuvis aizmāršīgs. — Lilija iekoda lūpā un sāka žņaudzīt rokas. — Aizmirst dažādus sīkumus, ka norunātas tikšanās un pusdienas. Pagājušonedēļ mēs gandrīz nokavējām izrādi tāpēc, ka viņš to bija pavisam aizmirsis. Es zinu, viņš uztraucas, tāpēc ka nevar parādīt dažus trikus, un tas ietekmē viņa… —Viņa aprāva sakāmo, cenzdamās izteikties delikātāk. — Es gribu sacīt, ka Makss vienmēr ir bijis stiprs seksuālā ziņā. Bet pēdējā laikā mēs ar viņu gandrīz ne… nu, tu saproti.

—  Nu ko lai saka, man ļoti… — Luks gribēja teikt «žēl», bet viņam negribējās to teikt.

—  Bet es nedomāju pašu šīs norises tehniku, ja tā var izteikties. Ir pagaisusi romantika. Viņš vairs naktīs nepagriežas pret mani, nesaņem manu roku, neparaugās uz mani ar savu maigo skatienu.

Atkal asara noslīdēja pa viņas vaigu.

—  Viņš šobrīd ir apjucis, Lilij. Un tur visa tā vaina. Visa šī traukšanās ar telepārraidēm, grāmatu rakstīšana, ceļojums pa Eiropu. Un vēl arī «darbs». Makss vienmēr pārāk daudz uzņēmās plānošanas un izpildes ziņā. — Luks nepieminēja pēdējo «darbu», kad atrada Maksu kā transā stāvam atvērtā seifa priekšā. Bija vajadzīgas gandrīz piecas minūtes, lai atjēgtos un atcerētos, kas viņš ir un ko šeit dara.

—  Zini, ko es domāju, — Luks ierunājās, paņēmis jaunu mežģīņu salveti un notrausis ar to asaras no Lilijas sejas. — Es domāju, ka tu esi tāpat nomocījusies kā Makss. Vēl arī Roksanas mācību beigšana un gatavošanās tālajai turnejai. Bet es — pagaidi — stop! — Viņš satvēra Lilijas roku un pagrieza to ar delnu uz augšu. — Es redzu ilgu ceļojumu pa jūru, — viņš turpināja, kamēr Lilija šņaukāja degunu. — Mēnesnīcas naktis, sāļas brīzes. Romānus, — viņš pamirkšķināja ar aci. — Un satriecošu seksu.

—  Tu taču nezīlē pēc rokas.

—  Tu jau mani mācīji, vai ne? — Viņš noskūpstīja Lilijas delnu, pēc tam savija viņas pirkstus ar savējiem. — Tu esi pati brīnišķākā sieviete, kādu jebkad esmu pazinis, un Makss mīl tevi — gandriz tāpat kā es. Klau, tikai, lūdzu, atkal nesadrūvējies, labi?

—  Labi, — viņa pikti notrauca asaras. — Labi.

—  Gribu, lai tu man tici, kad es saku: viss būs jauki. Uz neilgu laiku aizbrauksim, atpūtīsimies, kuģa pūpē iemalkosim šampanieti.

—  Varbūt viņam tikai vajag atpūsties. — Lilija pēdējo reizi paraustīja plecus un nopūtāfš. — Man nudien nebija ne nodoma izraudāties pie tavām krūtīm, tik tiešām nebija. Bet esmu šausmīgi priecīga, ka sastapu tevi mājās.

—  Arī es priecājos. Izraudāties varēsi, kad vien vēlēsies.

—  Tagad iešu. — Noslaucīdama asaras no skropstām, viņa piecēlās. — Tu tiešām nevēlies, lai palīdzu tev saposties?

—  Man jau viss salikts. Es tāpat kāroju rītrītā aizbraukt kā tu.

—  Es par to sapņoju, — nomierinājusies viņa iedzēra malku no limonādes glāzes. — Tiesa, es vēl neesmu iesaiņojusi nevienu lietu. Roksana tik akurāti salika visu

un tikai divās ceļasomās. Nevaru iedomāties, kā tas viņai

> ' >

izdodas.

—  Šī knīpa cieš no organizētības mānijas jau kopš astoņu gadu vecuma.

—  Hmm, — viņa iedzēra vēl vienu malku un paraudzījās uz Luku. — Bet viņai vairs nav astoņi. Ja tu redzētu vakartērpu, kuru viņa nopirka pieņemšanas reizēm pie kapteiņa.

Luks tikai paraustīja plecus un atmetās krēslā.

—  Bet kā ir ar tevi? Vai šajās tavās somās ir kādi pikanti tērpi?

—  Šis tas ir.

Zinādams, kā Lilijai patīk izrādīt savus pirkumus, Luks viņai spēlēja līdzi.

—  Parādīsi?

—  Iespējams. —Viņa samirkšķināja vēl mitrās skropstas un atkal nolika glāzi vietā. Viņas skatiens pārslīdēja pār vēstuli, ko viņš bija atstājis uz galda, viņa atkal pameta acis uz to un sastinga.

—  Kobs, — viņas balss nodrebēja. — Kā, tu raksti viņam?

—  Nē, nerakstu, — domās nolādēdams sevi, Luks saņurcīja vēstuli un iebāza to kabatā. — Tie ir tīrie nieki.

; — Nevajag man melot, — viņas balsī pēkšņi ieskanējās metāliski toņi. — Un nekad vairs man nemelo.

—  Es nemeloju. Es teicu, ka nerakstu viņam.

—  Bet kas tad ir aploksnē?

Luka sastingusi seja nobālēja.

—  Tev gar to nav daļas.

Lilija mirkli klusēja, bet viņas saraudātajā sejā mainījās visdažādākās izjūtas.

—  Man ir daļa par visu, kas saistīts ar tevi, — viņa mierīgi noteica, celdamās no krēsla. — Bet varbūt man tā tikai licies. Es laikam iešu.

—  Neaizej, — viņš nespēja noturēties, lai nikni neizlamātos, un saņēma viņas roku. — Sasper jods, Lilij, neskaties tā uz mani. Vienīgi es zinu, kā tikt galā ar šo lietu. Atstāj to man.

—  Saprotams. — Viņa, tāpat kā daudzas citas sievietes, paliekot visnotaļ patīkama, prata satriekt vīrieti pīšļos. — Atnāksi pie mums mājās ap astoņiem. Mēs negribam nokavēt lidmašīnu.

—  Lai šis iet pie visiem velliem! Es viņam maksāju, vai saproti? Dažreiz sūtu naudu, un viņš liek mani mierā. — Luka skatiens bija slepkavnieciski bargs. — Viņš visus mūs liek mierā.

Pametusi ar galvu, Lilija no jauna apsēdās.

—  Viņš tevi šantažē?

—  Tas būtu maigi teikts. Varētu teikt, pieklājīgi runājot. — Luks, noskaities pats uz sevi, piegāja pie loga.—Es varu atļauties būt rnaigs un pieklājīgs.

—  Kāpēc?

Viņš tikai pašūpoja galvu.

Ne viņai, ne kādam citam, lai kas šis cilvēks būtu, Luks to neizstāstītu. Un vēl to, kas bija noticis ar viņu, par tiem murgiem, kuri viņu vajāja divas dienas pēc tam, kad bija ieraudzījis balto atklātni savā pastkastē.

—  Kamēr tu viņam maksāsi, viņš neliksies mierā, — Lilija teica Lūkam aiz muguras. Ar maigu kustību viņa uzlika roku uz viņa pleca. — Viņš tev nekad nedos mieru.

—  Varbūt arī nedos. Bet viņš zina kaut ko, par ko man tomēr kauns stāstīt, un tāpēc es esmu ar mieru maksāt viņam, lai neviens neko nezinātu.

Stepa dejotāji izklīduši citās zaļās ganībās, Luks nodomāja. Pa parku lidoja baloži.

—  Viņš var ķerties pie jebkuras negodīgas apmelošanas, sajaukt patiesību ar meliem tā, ka man pat dzīvot negribēsies. Tā es ari maksāju katru reizi pa dažiem taukšķiem par šo iedomāto mieru. Un uzskatu, ka nemaksāju veltīgi.

—  Un tu esi pārliecināts, ka neko vairāk viņš tev nenodaris?

—  Nē. — Luks apgriezās, vaigu muskuļi viņam raustījās. — Neesmu pārliecināts. Bet ļaunāk ir tas, ka nezinu, kam viņš vēl var sariebt. Tikai es negribu izaicināt likteni,. Lilij. Pat tevis dēļ ne.

—  Es tev ari to nelūdzu. Es tikai lūdzu man uzticēties un nākt pie manis ar visām savām bēdām. Vienmēr un visur. — Viņa pacēlās uz pirkstgaliem, lai noskūpstītu Luku uz vaiga. — Es zinu, ka esmu vientiesīga, aušīga…

—  Izbeidz!

Viņa tikai iesmējās.

—  Mans mīļais, es tikai zinu, kas esmu. Un par to nebēdāju. Esmu sieviete vidējos gados, kurai uz sejas pārāk daudz kosmētikas un kura nomirs, pirms viņai parādīsies kaut viens sirms mats. Bet es aizstāvu tos, kurus mīlu. Es mīlu tevi daudzus gadus. Nosūti to čeku, ja uz

skati par vajadzīgu. Bet, ja viņš sāks prasīt vairāk, nekā tu spēsi dot, griezies pie manis. Man ir šādi tādi ietaupījumi.

—  Paldies, — viņš noklepojās. — Bet viņš nespiež pārāk stipri.

—  Es gribu, lai tu saprastu vēl vienu lietu. Nav nekā tāda/ ko tu esi izdarījis vai varēji izdarīt, par ko man būtu jākaunas. — Viņa pagriezās un paņēma somas. — Labāk iešu mājās. Man taču vajadzēs pusi nakts, lai noskaidrotu, kas jāņem līdzi. Ak tētīt, — viņa piespieda delnas vaigiem. — Man vispirms jāsaved kārtībā seja. Nevaru taču rādīties ļaudīs ar pāri visam ģīmim izzieķētu tušu. — Viņa metās uz vannasistabu, paķērusi līdzi kosmētikas kārbiņu. — Jā, Luk, tu vari man nākt līdzi uz mājām, pārnakšņot savā vecajā istabā. Varbūt tā būs vieglāk savākties no rīta.

Varbūt arī, viņš nodomāja, sabāzdams rokas kabatās. Labi ir atgriezties mājās, kaut vai uz vienu nakti.

—  Iešu paņemšu čemodānus, — viņš tai uzsauca. — Aizvizināšu tevi mājās gods godam.

17

Izrādījās, ka viesu mājokļi uz dīzeļkuģa «Jenkiju princese» nav tik grezni, kā Roksana iedomājusies. Ņemot vērā viņu «ielūgto zvaigžņu statusu», viņiem bija ierādītas kajītes mazliet virs ūdenslīnijas.

Kajīte ar divstāvu kojām bija diezgan šaura, bet viņa priecājās kaut vai par to, ka tuvākā pusotra mēneša laikā viņai nenāksies šo telpu dalīt ne ar vienu citu. Tā kā Roksanai piemita praktiska domāšana, viņa nesāka blenzt iluminatorā, bet ņēmās izkravāt abas ceļasomas. Pēc paraduma viņa akurāti izlika lietas uz rakstāmgaldiņa, kaut ko sakāra mazītiņajā sienas skapī. Būdama visai romantiska, viņa tomēr neskrēja uz augšējo klāju, lai tur paspētu nokļūt brīdī, kad sirēna vēstīs par kuģa atiešanu.

Viņa nežēloja laiku tam, lai izņemtu un izvietotu ar daždažādām smaržām un losjoniem pildītus flakonus un kārbiņas. Daudz pūļu bija prasījusi to ievīstīšana, lai tie nesaplīstu; viņa zināja, ka plastmasa būtu daudz praktiskāka. Bet, kad paskatījās uz šīm skaistajām formām un krāsām, tad pasmaidīja. Bija vērts ņemt līdzi, kaut arī tie smagi un neērti.

Sākumam viņa pavērās spogulī uz sevi un nopriecājās, ka viņas mati tagad krīt uz pleciem un nekādi neatgādina prims diviem gadiem pieņemto pārsteidzīgo lēmumu saīsināt tos līdz zodam. Mati, tiesa, sagādāja daudz rūpju. Daudz laika pagāja, lai tos pēc mazgāšanas izžāvētu un izsukātu. Tomēr viņa apsvēra, ka ir vērts tērēt laiku un pūles.

Pa iekšējo radio aizbraukšanai par godu un Roksanai par prieku skanēja klasiskā mūzika. Tobrīd viņa noņēmās ar kosmētiku — nedaudz vairāk bronzas ēnojuma plakstiņiem, mazdrusciņ sārtākus vaigus. Tā nav godkāre, nemaz ar ne, viņa pārliecināja sevi. Novelto trupas pienākumos ietilpa tikšanās un biedrošanās ar pasažieriem. Vajadzēja būt sabiedriskiem, labi sevi parādīt un būt patīkamiem kompānijās.

Tā nebija augsta maksa par iespēju pusotru mēnesi atrasties greznā, peldošā viesnīcā.

Paņēmusi līdzi ietilpīgu audekla somu, Roksana izgāja uz kajītes un devās augšā. Nule uz klāja uzkāpušie pasažieri sturmēja šauros gaiteņos, meklēdami savas kajītes. Vesels lēvenis somu un čemodānu stāvēja pie kajīšu durvīm.

Doma par zādzību Roksanā izraisīja iekšējas trīsas. Vienkāršāk par vienkāršu būtu kaut ko nočiept vienā vietā, nospert citā. Gluži kā lasīt margrietiņas, viņa nodomāja, uzsmaidot apaļvēderim vīrietim, kurš ar beisbola cepurīti galvā gāja garām.

Vēl būs diezgan laika spēlēm un jautrībai, Roksana sev atgādināja. Pusotra mēneša. No šodienas viņa atrodas atvaļinājumā. Uzgājusi pa kāpnēm, viņa caur Lido salonu izgāja uz kuģa pakaļgala klāja, kur izslāpušie pasažieri kāri sūca bezmaksas kokteiļus, filmēja ar videokameru vai tāpat vien stāvēja, atspiedušies pret reliņiem, un tīksminājās par gaistošās Manhatanas skatu.

No oficianta paplātes viņa paņēma glāzi ar kādu koši rožainu šķidrumu un, sūcot pliekano ruma dzērienu, sāka acim nomērot savus ceļabiedrus.

Roksana uzreiz noteica viņu vidējo vecumu: 65 gadi. Tiesa, bija vairākas ģimenes ar bērniem un saujiņa jaunlaulāto. Taču visvairāk padzīvojušu pāru, vientuļu veču un večiņu, kā ari krietns birums vecējošu algotu deju partneru— žigolo.

—  Manuprāt, šo visu varētu dēvēt par «Vecumdienu kuģi», — Roksanai ausī iečukstēja Luks, tik negaidīti, ka viņa gandrīz izlēja zemē ruma kokteili.

—  Bet tas viss man liekas ļoti jauki.

—  Es nesaku, ka tā nav.

Nevērojot meitenes aso toni, viņš to draudzīgi apņēma ap pleciem. Viņš nosprieda — ja jau viņiem lemts vairākas nedēļas atrasties līdzās, tad jācenšas būt pieklājīgiem.

—  Tu redzi tur to ākstu?

Luks par rumu labāku uzskatīja viskiju un ar tā pudeli šobrīd rādīja uz impozantu, sirmu vīrieti karaflotes zilā divrindu svārkā un ideāli izgludinātās, baltās biksēs. Ap viņu jau čivināja vesels padzīvojušu dāmiņu spiets. — Smukulītis Džo.

—  Smukulītis no Palmbīčas, — viņa jautri teica. — Saderam, ka viņš prot glauni nodejot ča-ča-ča?

—  Iespējams, ka ari rumba viņam padodas. Bet, redz, tur, — Luks no jauna parādīja, šoreiz tikai pagrozot uzacis un tā novirzot Roksanas skatienu vajadzīgajā virzienā. Pie kreisā borta reliņiem stāvēja dūšīga, saburnīta blondīne žilbinoši rožainā sporta tērpā. Viņai kaklā karājās fotoaparāts un binoklis, un viņa pārmaiņus tos cēla pie acīm starp kokteiļa Surprise malkiem. — Sallija Tūriste.

—  Izlēcēja.

Viņš tikai pasmīnēja.

—  Tagad izvēlies sev kādu.

Viņa aplūkoja klāju, tad pārlaida mēli pāri virslūpai.

—  Mmm. Re, šito es ņemu. Toms Elegantais.

Luks nopētīja kuģa virsnieku, iedegušu blondīnu, lielisku

savā baltajā ietērpā. Lūkam uz rāvienu samaitājās garastāvoklis.

—  Nūja, tev tādi tipi patīk.

—  Patīk. — Nespējot iebilst, viņa pārspīlēti nopūtās.

—     Ai, kā patīk. Skaties, rekur Pelīte! — Roksana sāka māt ar roku, aicinot viņu augšā.

—  Nu kā tev klājas?

—  Spoži. — Pelītes dūšīgā, parasti bālā seja no prieka bija piesarkusi. Varenie muskuļi izspīlēja puķaino kreklu, kuru viņam bija izmeklējusi Lilija. — Sie man atļāva nokāpt mašīntelpā. Es samuldēju, ka man jāpārbauda iekārtas pirms izrādes un vēl ko tādā garā; bet tad viņi teica, ka es varot uzkāpt arī uz kapteiņa tiltiņa.

—  Nu, un kā, viņiem tur lejā sievietes arī ir? — Luks pajautāja.

—  Mašīntelpā? — Pelīte pasmaidīja un nošūpoja galvu.

—     Ni, ni, tikai bilžu veidā pie sienām.

—  Turies blakus man, draudziņ, un es tev sadabūšu vienu īstu.

—  Liec viņu mierā, staigājošais peni! — Cenzdamās pasargāt Pelīti, Roksana paņēma to'zem rokas. — Dzirdi? — Viņa sarāvās, jo atskanēja divi gari pūtieni. — Mēs dodamies ceļā.

—  Klāju augstāk, — pačukstēja Luks, kad viņa sāka staipīt kaklu.

Roksana pacēla galvu un ieraudzīja viņus: līksmā Lilija gaišzilā kleitā ar plašu izgriezumu, satriecošais Makss ziloņkaula krāsas žaketē un tumšzilās biksēs un Leklērs, kurš kā ēna slējās tiem pāri.

—  Ar Pelīti viss būs kārtībā. — Luks saņēma viņas pirkstus.

—  Jā, protams. — Viņa atmeta jebkuras šaubas par

to. — Iesim augšā. Es gribu izdarīt dažus uzņēmumus.

* * *

Tas nebija izpriecu ceļojums. Pirmā apkalpojošā personāla sapulce izkliedēja jebkādas cerības par to, ka tuvākās sešas nedēļas vērtīsies bezmaksas izbraucienā. Kopā ar citiem artistiem, kuriem jau šajā pašā vakarā jāuzstājas ar īsiem priekšnesumiem, Novelto trupai bija jāsniedz miniizrāde, kuras mērķis sveikt pasažierus uz kuģa. Programmā bija fanču dziedātāja, komiķis, kas savu monologu pavadīja ar žonglēšanu, un dziesmu un deju ansamblis sešu cilvēku sastāvā ar nosaukumu «Mēness taka».

Ārpus izrādēm viņus palūdza piedalīties dažādos pasākumos, sākot ar bingo un beidzot ar ekskursijām kuģa krasta pieturvietās. Kad izrādījās, ka Roksana veikli runā franciski, viņu tūlīt aicināja palīgā diviem kuģa tulkiem.

Tika arī izsniegti uzvedības noteikumi uz kuģa. Obligāti bija jābūt draudzīgiem un laipniem pret pasažieriem. Stāties ar viņiem intīmās attiecībās aizliegts. Tāpat bija aizliegts ņemt dzeramnaudu un žūpot. Pusdienot bija atļauts tikai pēc tam, kad paēduši pasažieri. Bet avārijas gadījumā apkalpes locekļi un apkalpojošais personāls drīkstēja kāpt glābšanas laivās pēc tam, kad visi pasažieri nogādāti drošībā.

Viens otrs no vairāk pieredzējušiem personāla locekļiem sāka kurnēt, kad izsniedza dienaskārtību nedēļai. Reisa direktors, vārdā Džeks, jauneklīgs izpriecu frontes veterāns ar desmit gadu stāžu, uzreiz «aizslaucīja» jebkuru neapmierinātību.

—  Ja jums kaut kas vajadzīgs, palūdziet. Un neklausieties uz šiem sīkmaņiem. Virsstundu darbs ar pasažieriem — tā taču ir tīrā izprieca.

—  To viņš tikai tā saka, — slaida, gara auguma blondīne, vārdā Dorija, tīkami uzsmaidīja Lūkam. — Griezieties pie manis, ja būs vajadzīga palīdzība. — Viņa uzsmaidīja Roksanai, liekot saprast, ka šis priekšlikums attiecas ari uz to. — Mums ir ļoti saspringts mēģinājums trijos trīsdesmit kinozālē. Tā atrodas uz Pastaigu klāja, kuģa pakaļgalā.

—  Bet pirmā izrāde astoņos, — Džeks papildināja. — Būs vēl jāizbrīvē laiks tam, lai noskaidrotu, kur šeit kas atrodas.

* * *

Roksanai izsniedza fuksiju krāsas krekliņu ar uzrakstu «Jenkiju princese», nozīmītes veida kartīti ar viņas vārdu un, lai viss labi izdodas, vēl uzšāva pa dibenu. Viņa izmēģinot apstaigāja kuģi, pēc tarn vēlreiz, atbildot uz jautājumiem, smaidīdama novēlot pasažieriem laimīgu ceļojumu.

Pēcpusdiena lēni vērtās vakarā. Pa visu šo laiku Roksanai bija izdevies nočiept ābolu un dažas siera šķēlītes no pasažieru pamestās bufetes. Savu ieguvumu viņa aiznesa uz pieliekamo pie ģērbtuves, kur viņai un Lilijai vajadzēja pārmainīt tērpus izrādei.

—  Viņu ir tik daudz, — Roksana teica, nokozdama siera kriksīti. — Un visi grib visu zināt.

—  Visi ir tik patīkami, draudzīgi. — Lilija gandrīz uzdūrās kartona kastei, kurai bija jākļūst par tumšo kambari uz skatuves, un ieģērbās izrādes kostīmā. — Paklausies, šeit salasījušies ļaudis no visas valsts. Tas ir tā, it kā mēs atkal būtu viesizrādēs.

—  Maksam tas taču patīk, vai ne?

—  Viņš to dievina. Viņš jau ir apmierināts. Roksanai ar ēdamo jau pietika, viņa saķēra rokām

vēderu, kad kuģis sāka šūpoties,,'Viļņos.

—  Kā tu domā, vai tas ilgi vēl vilksies?

—  Kas, mana mīlā?

—  Šūpošanās. — Viņa izpūta elpu, nolika ābolu malā un pastiepās pēc kostīma.

—  Tas taču ir kuģis! Mēs tagad šūposimies kā šūpulī. Tik līgani un nomierinoši.

—  Tā gan. Tieši tā. — Roksana ar pūlēm norija siekalas. Viņai kaut kā izdevās noturēties visu pirmās izrādes

laiku, bet tad šūpošanās viņu «nomierināja» tiktāl, ka viņai nācās ko kājas nes mesties uz kajīti. Viņa tikko mitējās laist pār lūpu, kad Luks saliecies ienāca pa durvju zemo aili.

—  Es taču aizslēdzu durvis, — vina teica ar visu cienu,

cik nu jaudaja to izradīt, sēžot uz grīdas.

—  Zinu. Es tās atvēru apmēram trīsdesmit sekundēs.

—  Ja es tās aizslēdzu, tad tas nozīmē, ka gribu pabūt viena.

—  M-m-m, hm. — Viņš samērcēja dvieli zem krāna. Tad palīdzēja meitenei piecelties un aizvadīja līdz gultai. — Apsēdies. Uzliec to uz pakauša.

Viņš izdarīja to pats, un viņa pateicīgi nopūtās.

—  Kā tu zināji, ka man ir slikti?

Viņš novilka ar roku pār viņas tērpa smaragda spīguļiem.

—  Tava seja bija akurāt tavas kleitas krāsā. Tas arī nodeva tevi.

—  Tagad man jau labāk. — Vismaz viņai tā likās. — Nekas, pieradīšu. Viņas acīs jautās bezcerība, kad viņa paraudzījās uz Luku. — Tā būs, kā tu domā?

—  Protams, pieradīsi. — Roksana Novello reti bija tik nevarīga, ka, to redzot, viņš tikko apvaldīja vēlēšanos piespiest viņu sev klāt un nomierināt. — Paņem pāris šīs. — Viņš turēja plaukstā divas baltas tabletes.

—  Ceru, ka tas nav morfijs.

—  Atvaino, vienīgi dramamīns. Uzdzer tām virsū divus malkus ingveralus, un viss pāries.

Darbodamies kā profesionāla medmāsa, Luks pārlocīja dvieli un atkal piespieda to ar vēsāko pusi viņas kaklam.

—  Ja tas nelīdzēs, iesim pie ārsta.

—  Kādas muļķības! — Vairāk sapīkusi nekā pārsteigta, Roksana iedzēra ingveralu un lūdza Dievu, kaut tas viss ātrāk beigtos. — Kā tikai netiku vizinājusies karnevālos, un nekas negadījās. Bet viens vakars uz kuģa, un esmu pagalam.

—  Gan pāries. — Tā kā viņas sejas krāsa jau gandrīz bija normāla, Luks nosprieda, ka viss ir pārgājis. — Ja tev atkal uznāks nelabums, mēs tevi otrā šovā nomainīsim.

—  Tas nenotiks. — Viņa piecēlās, piespiezdama gan kājas, gan visu organismu paklausīt. — Neviens Novello nedrīkst palaist garām savu numuru. Pagaidi mazliet. — Viņa nozuda vannasistabā, lai izskalotu muti un pārbaudītu, vai nav cietusi kosmētika. — Es domāju, ka esmu tev vienu brītiņu parādā, — viņa teica, atgriezdamās no vannasistabas.

—  Mazulīt, tu esi man parādā vairāk par vienu brītiņu. Vai esi gatava?

—  Protams, esmu gatava. — Viņa atvēra durvis un iznāca laukā. — Luk, labāk šo nepieminēsim, vai ja?

—  Ko nepieminēsim? — Viņš sarauca uzacis.

—  Labi. — Viņa tam uzsmaidīja. — Esmu tev parādā divus britiņus.

Tā kā jūras slimība Roksanai neatkārtojās jau divas dienas, viņa bija spiesta atzīt, ka kuģa šūpošanās vienīgi pasliktināja vispārējo stāvokli, ko radījušas spēcīgas emocijas, tukšā dūšā dzerts rums un nervu spriedze. Atzīties tajā nebija viegli sievietei, kas vienmēr lepojusies ar savām spējām tikt galā ar jebkurām problēmām. Vispār viņa bija pārāk aizņemta, lai pakavētos pie tādiem niekiem.

Viņa secināja, ka Džekam ir taisnība. Darba daudzums patiesi sagādāja prieku. Viņai patika biedroties ar pasažieriem, spēlēt ar tiem dažādas spēles, piedalīties pasākumos, kuru mērķis bija panākt, lai visu dienu nevienam nebūtu garlaicīgi. Pārējiem ģimenes locekļiem, šķiet, tas tikpat labi bija iepaticies. Makss un Lilija darbojās par deju konkursa tiesnešiem. Pelīte brīvā laika lielāko daļu pavadīja mašīntelpā un apkalpes mitekļos, toties Leklērs bija atradis partnerus pokera spēlei.

Stress, ko viņa, pati to nenojauzdama, bija atnesusi sev līdzi uz kuģi, mazinājās ar katru stundu. Tas pilnīgi izzustu, ja Roksana nebūtu pagriezusi galvu uz baseina klāja pusi, kur ar neko neredzošu, izklaidīgu skatienu stāvēja Makss.

—  Tēti!

Viņš neatsaucās. Tad viņa piegāja tuvāk un pieskārās viņa rokai. — Tēti!

Viņš sarāvās, un Roksana tā acis ieraudzīja paniku. Šajā mirklī asinis sastinga viņas dzīslās. Tēva skatienā viņa ieraudzīja kaut ko vairāk nekā paniku. Tas bija pilnīgs apjukums. Viņš to nepazina. Roksana skatījās viņam tieši sejā, bet viņš to nepazina.

—  Tēti, — viņa no jauna teica trīcošu balsi. — Kas ar tevi notiek?

Viņš sāka mirkšķināt acis, zods nervozi iedrebējās. Kā lēni aizslīdošs mākonis apjukumu skatienā nomainīja patiess sapīkums.

—  Ar mani viss kārtībā. Kas gan ar mani varētu notikt?

—     Nu, man šķita, ka tu… — Viņa piespieda sevi pasmaidīt. — Man likās, tu esi apmaldījies. Ar mani tas notiek visu laiku.

—  Es skaidri zinu, kurp eju. — Makss sajuta, kā viņam kaklā dauzās pulss. Viņš to gandrīz dzirdēja. Patiesībā viņš nezināja. Uz bridi viņš bija aizmirsis, kur atrodas un ko dara. Baiļu lēkme izsita viņu no sliedēm, un viņš uzklupa meitai.

—  Man nav vajadzīgs, lai kāds vazātos man pa pēdām. Un es necietīšu, kad šķendējas par katru manu kustību.

—  Piedod man! — Roksanas seja nobālēja. — Es nupat gāju pie tevis augšā uz kajīti. — Viņa ievēroja, ka tēvs tur padusē grāmatu. Nodriskātu, senlaicīgu grāmatu par alķīmiķiem. — Es galīgi netaisījos tev ko pārmest.

Viņas lepnums bija ievainots. Viņa vēsi novērsās.

Maksu pārņēma kauns, atsaucot viņu īstenībā.

—  Atvaino mani. Manas domas kavējas kaut kur citur.

Roksana tikai paraustīja plecus. Tā bija tīri sievišķīga

kustība, kas vīriešiem lika atmaigt.

Viņš salūkoja savas kajītes atslēgu. Pelīte, Leklērs un Luks viņu jau gaidīja.

—  Un tā, mani dārgie. — Makss izvilka istabas vidū vienīgo krēslu, kas bija stāvējis pie rakstāmgalda, un apsēdās tajā. — Pienācis laiks aprunāties par darbiem.

—  Lilija vēl nav atnākusi, — Luks izmeta, būdams nemierā ar to, ka Makss pārlaiž trulu skatienu istabai.

—  Ak, jā.

Roksana iegrima trauksmainā klusumā.

—  Jau vairāk par desmit pasažieriem pierakstījušies talantu konkursam. Tas paredzēts nedēļas beigās. Tam jāizskatās vareni.

—  Varu saderēt — kāds no viņiem dziedās «Mēness taciņu», — Luks ieteicās.

Roksana nervozi berzēja rokas, turklāt smaidīja.

—  Tikai es nederēšu. Dzirdēju, ka misis Steinere dejojot stepu. Varbūt… — viņa aprāvās, atviegloti ieraugot istabā ieskrējušo Liliju.

^—Piedodiet, ka nokavējos, — jauki piesarkdama, viņa teica un nolika uz grīdas somu un fotoaparātu. — Tur pie baseina sarīkoja ledus skulptūru konkursu, un es aizrāvos. Vienam izdevies satriecošs pāvs. — Viņa uzsmaidīja Maksam, bet tas tikai vienaldzīgi atmeta ar roku.

—  Un tā, kas mums ir?

Leklērs saņēma rokas aiz muguras.

—  Di Mato 767. kajītē. Briljantu auskari — iespējams, divi karāti. Pulkstenis «Rolekss» un safīra kulons ap pieciem sešiem karātiem.

—  Di Mato — tie ir tie, kuri svin savu. kāzu piecdesmito gadadienu, — piezīmēja Roksana, noraujot vīnodziņu no ķekara augļu groziņā, kas stāvēja uz rakstāmgalda. — Kulons — tā ir jubilejas dāvana. Viņi abi ir tik šausmīgi jauki.

Makss saprotoši pasmaidīja.

—  Vai ir kas vēl?

—  Vēl ir misis Galladžera no sešsimt divdesmitās, — piedāvāja Roksana.^—Rubīnu komplekts, rokassprādze, kaklarota, auskari. Šķiet, ka mantojums.

—  Ai, viņa ir apburoša būtne! — Lilija lūdzoši pavērās Roksanā. — Mēs ar viņu vakar dzērām tēju. Viņa dzīvo Rounokā, Virdžīnijas štatā, kopā •'"ar diviem kaķiem.

—  Vēl kāds piedāvājums? — Makss pārlaida roku pār istabu.

—  Ir Harijs Volless no četrsimt trīsdesmit sestās, — teica Luks, paraustījis plecus. — Briljanta aproču pogas, kaklasaites adata, ari «Rolekss». Bet, vellos, tik jauks večukiņš.

—  Jā, viņš ir patīkams, — sarunā ieslēdzās Pelīte. — Viņš man stāstīja par automobili De Soto, kuru restaurējis 1962. gadā.

—  Džemisoni, — caur zobiem izgrūda Leklērs. — Septiņsimt desmitajā kajītē. Briljanta gredzens, perfekti apslīpēts, ap pieciem karātiem. Gredzens ar rubīnu, varbūt pat no Birmas, aptuveni tādā pašā svarā. Senlaicīga smaragda broša…

—  Nensija un Džons Džemisoni, — Makss viņu pārtrauca. — Es vakar ar prieku uzspēlēju ar viņiem bridžu Pastaigu klājā. Viņš strādā pārtikas rūpniecībā, bet viņai pieder neliela grāmatnīca Kristus korpusā.

—  Bon Dieu, — nomurkšķēja Leklērs.

—  Mēs gan esam sentimentāli cilvēki, vai ne? — Roksana papliķēja pa Leklēra roku. — Bez šaubām, ka tev ar mums ir vienas mocības. — Izvēlējusies kārtējo vīnodziņu, viņa pārlika vienu kāju pār otru. — Nevaru iedomāties, kā mēs varam apzagt cilvēkus, ar kuriem tiekamies ik dienas, it īpaši, ja viņi mums tā patīk.

Makss salika delnas kopā un ar pirkstiem piesita zodam.

—  Tev pilnīga taisnība, Roksan. Tur, kur sākas emocijas, pazūd azarts. — Viņš vērīgi aplaida acis istabai, vērtējoši ielūkojās klātesošo sejās^

—  Tad esam vienojušies? Šonedēļ nekādu pasākumu nebūs?

Visi piekrītoši pamāja ar galvu, vienīgi Leklērs nočirkstināja zobus.

—  Galvu augšā! — Luks paņēma glāzi ar Maksa neizdzerto minerālūdeni un pacēla to kā tostam. — Šis ir pats labākais bridis šajos pusotros mēnešos. Bet var gadīties, ka uz kuģa uzkāps kāds, kurš mums nepatiks.

—  Tātad atliekam.

—  Vai tu man veltīsi vienu minūti laika? — Luks pavaicāja Maksam, kad visi izklīda.

—  Protams.

Luks pagaidīja, kamēr viņi palika vieni, tomēr piesardzības dēļ runāja čukstus.

—  Kāda vella pēc tu tā apejies ar Liliju?

Maksam mute palika vaļā.

—  Piedod, nesapratu.

—  Vellu vellos, Maks, tu taču viņai salauz sirdi.

—  Nieki, — apvainots līdz sirds dziļumiem, Makss piecēlās no krēsla un paņēma savu grāmatu. — Kur tu ķēri tādas blēņas?

—  No Lilijas. — Pārāk nokaitināts, lai ievērotu pieklājības noteikumus, Luks izrāva grāmatu no viņa rokām un iesvieda to gultā. —Viņa bija iegriezusies pie manis dienu pirms izbraukšanas uz Ņujorku. Nolādēts, tu novedi viņu līdz asarām.

—  Es? Es? — Satriekts no domas vien par to, Makss atkal apsēdās. — Kā tad?

—  Ar nevērību, — Luks izmeta, — ar vienaldzību. Ķitvai nazīt, tu esi tik ellīgi aizrāvies ar kaut kādu tur brinumakmeni, ka vairs neievēro, kas notiek tavu acu priekšā.

Viņa domā, ka tu viņu vairs nemīli. Es redzēju, kā tu izturējies pret viņu divas pēdējās dienas, un sapratu, kā viņas galvā radusies tāda doma.

Pavisam bāls un pārakmeņojies Makss ieurbās acīm Lukā. — Tas ir pats muļķīgākais paziņojums. Viņai nav iemesla šaubīties par manām jūtām.

—  Patiešām? — Luks, sēdēdams uz gultas malas, paliecās uz priekšu. — Bet kad tu pēdējo reizi biji tik laipns un stāstīji viņai, kādas tās ir, šīs tavas jūtas? Vai sēdējāt ar viņu divatā mēness gaismā, vai klausījāties jūras šalkoņā? Tu taču zini, cik lielu ievērību viņa veltī dažādiem sīkumiem, bet vai tu kaut pirkstu esi pakustinājis, lai uzdāvinātu viņai kaut vienu no tiem? Vai izmantoji šo gultu kam citam nekā tikai gulēšanai?

—  Tu aizej pārāk tālu. — Makss sastinga kā mietu norijis. — Pārlieku tālu.

—  Ne vella. Es netaisos stāvēt un skatīties viņas skumjajās acīs. Viņa tevis dēļ gatava lēkt ugunī, bet tu nevari veltīt viņai ne desmit minūtes no sava dārgā laika.

—  Tev nav taisnība. — Makss palūkojās uz savu sažņaugto dūri. — Bet, ja Lilija domā tā, kā tu man stāsti, tad tas nozīmē, ka viņai nemaz nav taisnība. Es viņu mīlu. Allaž esmu mīlējis.

-—Nu nē, es nekļūdos. Tu pat nepaskatījies uz viņu, kad viņa ienāca šeit.

—  Tā bija lietišķa saruna, — viņš iesāka, bet tūlīt aprāvās. Viņš vienmēr savā veidā lepojās ar savu godīgumu. — Varbūt es pēdējā laikā ari esmu druscīt izklaidīgs un nedaudz vairāk kā parasti iegrimstu sevī. — Viņš atrāva skatienu no smeldzošajām rokām. — Es nekad nespētu apvainot viņu. Es drīzāk izrautu sirdi no savām krūtīm nekā nodarītu viņai pāri.

—  Pasaki to Lilijai, — Luks devās uz durvīm, — nevis man.

—  Pagaidi! — Makss aizsedza acis ar pirkstiem. Ja viņš ir izdarījis kļūdu, tad bija gatavs darīt visu, lai to izlabotu. Viņa lūpās pavīdēja tikko manāms smaids. Viņš prata skaisti izlabot savas kļūdas. — Es gribu, lai tu man izdari pakalpojumu.

Tas, ka Luks vilcinājās, paradīja Maksam, cik dziļas vina audzēkņa dusmas un cik smagi vina paša grēki.

'—Kādu?'

—   Pirmkārt, man gribētos, lai šī saruna paliek starp mums. Otrkārt, es būtu ļoti priecīgs, ja pēc šāvakara izrādes tu aizkavētu Liliju un nelaistu viņu kajītē apmēram pusstundu. Pēc tam man jābūt pārliecinātam, ka tu atvedīsi viņu tieši uz šejieni.

—  Labi.

—  Luk!

Viņš jau bija uzlicis plaukstu durvju rokturim, tad atskatījās.

—  Ko vēl?

—   Paldies tev. Vīrietim laiku pa laikam jānorāda viņa trūkumi un labās īpašības. Tev izdevās gan viens, gan otrs.

—  Izdari tikai tā, lai viņai būtu labāk.

—  Protams, izdarīšu, — Makss pasmaidīja pār visu

seju. — To nu gan es varu apsolīt.

* * *

—   Mēs labi pastrādājām. — Roksana smagi atkrita atzveltnes krēslā diskozāles stūrī. Otrai vakara izrādei bija tādi paši panākumi kā pirmajai.

—   Mēs viņus galīgi satriecām. — Luks apsēdās un izstiepa kājas uz priekšu. — Vispār ar tāda vecuma publiku to nav grūti izdarīt.

Roksana nospurcās.

—  Neesi tik nikns. Izdari labu darbiņu, atnes mums ar Liliju kaut ko dzeramu.

—  Ai, es šoreiz atteikšos. — Lilija pavērās apkārt spožas gaismas pielietajā salonā, meklēdama Maksu. — Bet jūs, jaunatne, izklaidējieties!

—   Nu nē, — Luks satvēra viņu aiz rokas. — Tu neaiziesi no šejienes, kamēr nebūsi padejojusi ar mani. — Viņš to smejošu izvilka deju laukumiņā, kur Maikls Džeksons lika dziesmā kādam «aizvākties».

—  Vai tā ir tava sāncense? — Dorija iemetās Luka atbrīvotajā krēslā.

—  Viņu nav tik viegli uzveikt.

—  Viņa ir eleganta, — piekrita Dorija un paaicināja oficianti. — Tik burvīga, paraugies uz viņas figūru! Vai kaut ko dzersi?

—  Glāzi baltvīna, — Roksana izlēma. — «Rožaino lēdiju» Lilijai un alu «Beks» Lūkam.

—  Divus «Bekus», — teica Dorija un atkal noliecās pār galdu. Mūzika skanēja skaļi, bet ne nomācoši. Neliela pasažieru grupa griezās dejā Maikla Džeksona asajos ritmos.

Kad atnesa dzērienus, Dorija sacīja: — Es maksāju par pirmo apli. Man patīk strādāt uz izpriecu kuģiem. Ļaudis brauc uz tiem ar vienu vienīgu domu — izklaidēties. Tā ir vieglāk strādāt. Un turklāt var sastapt tik daudz dažādu ļaužu tipu. Starp citu, — viņa iedzēra prāvu alus malku. — Kas ir ar Luku?

—  Ar Luku? — Roksana paraudzījās turp, kur Luks grieza dejā Liliju.

—  Es ar to domāju — viņš tik lielisks, enerģisks, neprecējies. Viņš ir normāls, ja? *

—  Noteikti heteroseksuāls, — Roksana nosmīknēja.

—  Bet kā tad tu nemeties viņam virsū?

—  Nemetos? — Roksana gandrīz aizrijās ar vīnu. — Nemetos virsū?

—  Roksan, pietiek uz viņu paskatīties, kad jau siekalas tek. — Apliecinot savus vārdus, Dorija pārlaida ar mēli pār lūpām. — Es pati būtu metusies, tikai negribu būt trešā — liekā.

Ievilkusi dziļi elpu, Roksana pašūpoja galvu. — Mani izslēdz no šīs spēlītes, Dorij.

—  Jūs abus. Viss ir tik acīm redzami.

—  Kas ir acīm redzami?

—  Ka starp jums deg tāda kaislību uguns, kas spēj aizdedzināt šo kuģi.

Vaigi viņai pietvīka. Roksana cerēja, ka to var izskaidrot ar mirgojošām ugunīm.

—  Tu visu uztver nepareizi.

—  Vai tiesa? — Dorija vēlreiz pavērās uz Luku, iedzēra vēl malku, tad pagriezās pret Roksanu. — Tu gribi teikt, ka negribi būt kopā ar viņu? N

—  Nē. Tas ir, jā. Es gribu teikt… — Viņa nebija pieradusi pie tādiem atbruņojošiem jautājumiem. — Es gribu teikt, ka starp mums viss ir citādi.

—  Tāpēc, ka tā tu negribi?

—  Tāpēc, ka… tāpēc, ka nav tā.

—  Uh-hū… — Nu labi, nebāzīšu savu degunu citu darīšanās.

Roksana neizturēja un sāka smieties.

—  O, jā. Tas uzreiz redzams.

—  Lai nu kā tas būtu, — Dorija tīkami pasmaidīja. — Ja ari pabāzu degunu, tad dodu vienkāršu, laika gaitā pārbaudītu padomu. Ieintriģē, mulsini, kārdini. Bet, ja tas neiedarbosies, tad meties viņam tieši virsū. Nu man laiks iet.

—  Ja-ā, uz tikšanos! — Roksana pablenza uz savu glāzi un pārvilka tai ar pirkstiem. Viņas domas aizlidoja kaut kur tik tālu, ka viņa gandrīz salēcās, kad Luks un Lilija atgriezās savās vietās.

—  Tas bija brīnišķīgi. — Atvilkdama elpu, Lilija pastiepās pēc sava dzeramā.

—  Izdzer šo, un mēs abi turpināsim.

—  Nemūžam, — viņa atmeta ar roku. — Ej labāk padejot ar Roksiju.

Roksana no jauna gandrīz aizrijās un nosarka.

—  Mierīgi. — Luks papliķēja viņai pa muguru. — Gribi padejot, Roks?

—  Nē. Nu, varbūt vēlāk. — Viņa visa trīcēja. Sirds dauzījās unisonā basa ritmam, kas plūda no skaļruņiem. Varbūt tā ir kaisle? Vai tiešām tā ir tāda? Ja tā, tad — nāvīga. Viņa iedzēra vēl vienu vīna malku, šoreiz piesardzīgāk. Ieintriģē. Lai notiek, pamēģināšu.

—  Uz jums abiem bija tik patīkami skatīties. — Viņa viegli skāra Luka roku. — Tev ir vairākas klasiskas kustības, Kelahan.

Luks pavērās uz viņu. Kas tās bija par dzirkstīm, kas pamirdzēja viņas acīs? Ja šobrīd viņa priekšā būtu kāda cita sieviete, viņš to uzņemtu kā aicinājumu. Bet, tā kā šī bija Roksana, tad nesaprata, vai šī grib iekost vai vispirms ieskrāpēt.

—  Pateicos! — Viņš paņēma savu alu un paraudzījās pulkstenī.

—  Tev ir vēla tikšanās? — nomurmināja Roksana.

—  Ko? Nē.

Tomēr tas ir interesanti, Lilija nodomaja. Rotaļa starp kaķi un peli ar Roksanu kaķa lomā.

—  Ejiet, jūs abi, pastaigājiet pa klāju. Šodien ir brīnišķīgs vakars.

—  Laba ideja. Bet kāpēc mums nepastaigāt visiem kopā? — Luks satvēra Liliju aiz rokas un pašķielēja uz Roksanu. Viņam vajadzēja vēl desmit minūtes aizkavēt Liliju — pēc tam, viņš nodomāja, būtu prātīgi nozust.

—  Nē, nē, esmu druscītiņ nogurusi, — Lilija notēloja pamatīgas žāvas. — Iešu gulēt.

—  Tu taču vēl neesi izdzērusi, — Luks atkal apsēdās, neizlaizdams Lilijas roku no savējās. — Jā, starp citu, es tev kaut ko gribēju pavaicāt.

Ko tādu? Ko lai viņai pajautā, viņš drudžaini prātoja.

—  Nez vai rit Sidnejā būs lietus?

—  Austrālijā? — Lilija plaši iepleta acis.

—  Nē, Jaunskotijā. Mēs tur iebrauksim rīt no rīta. Man būs pat divas stundas laika, varam pastaigāt pa pilsētu.

Kas lēcies, kāpēc viņš nervozē, domāja Roksana. Starp citu, viņa uzskatīja, ka tas, lai cik dīvaini, izskatās diezgan pievilcīgi. Un aizraujoši.

—  Es arī gribu, — viņa nočukstēja. — Ņemsit mani līdzi?

—  Lai notiek…

—  Es patiesi esmu nogurusi, — Lilija atkal nožāvājās un atbrivoja savu roku. — Vēlu jums patīkami pavadīt laiku.

Vella milti, Luks nodomāja. Viņam atlika cerēt, ka Makss būs paspējis. — Es ari pats esmu mazliet noguris. — Luks piecēlās no krēsla, kad Lilija devās prom. Un izgrūda īsu, apspiestu skaņu, kad ari Roksana piecēlās un sadūrās ar viņu.

—  Pastaigā pa klāju, labāk nāks miegs. — Viņa atmeta galvu atpakaļ, viņu acis sastapās, un gandrīz sastapās viņu mutes. Luks juta, kā viņa lūpas dreb.

—  Nē. — Viņš padomāja par visu, ko varētu izdarīt ar meiteni, izdarīt sāļajā nakts gaisā, mēnesnīcā. — Skaidri zinu, ka to nedarīšu. Ari tev laiks iet gulēt.

—  Nedomāju, — viņa pārvilka ar pirkstu pār viņa roku. — Man liekas, šeit ir vēl kāds, kuram gribas padejot un pastaigāties. — Viņa viegli skāra viņa lūpas ar savējām. — Ar labu nakti, Kelahan!

—  Jā gan, — viņš noskatījās, kā viņa aiziet, pēc tam piegāja pie galda ar artistiem domātajiem dzērieniem. Viņam šķita, ka šovakar ne mirkli neaizmigs.

4c * *

Lilija atslēdza savas kajītes durvis un pasmaidīja, iedomājoties, kā Luks un Roksana, rokās sadevušies, pastaigājās mēnesnīcā. Viņa bija ilgi gaidījusi šo mirkli, kad viņas bērni atradīs viens otru. Varbūt šovakar, viņa nodomāja un atvēra durvis, kur viņu gaidīja mūzika, sveču gaisma un rozes.

—  Ai! — Viņa palika stāvot uz vietas. No šejienes bija redzams vienīgi siluets, ko iezīmēja spilgtā gaisma no gaiteņa. Makss atgāja no galda, uz kura stāvēja tikko attaisīta šampanieša pudele. Viņš pienāca Lilijai klāt un pasniedza sārtu rozi.

Viņš neteica neko, tikai paņēma viņas roku un pacēla to pie savām lūpām. Viņš aizvēra durvis un aizslēdza tās.

—  Ai, Maks!

—  Ceru, ka šobrīd nav pārāk vēlu atzīmēt jūras brauciena pirmā posma veiksmīgu noslēgumu.

—  Nē. — Viņa cieši saknieba lūpas, lai aizturētu asaras. — Nav par vēlu. Nekad nav par vēlu.

Saņēmis rokās Lilijas seju, viņš atlieca atpakaļ tās galvu.

—  Mana mīļotā! — viņš nočukstēja. Viņu lūpas sakļāvās maigā un ciešā skūpstā. Tad skūpsts vērtās dziļāks, viņu mēlēm sastopoties lēnā, intīmā dejā.

' Kad viņš to atstūma no sevis, viņa pamanīja senās ugunis viņa acīs.

—  Varbūt es varu lūgt tev vienu nelielu pakalpojumu?

—  Tu jau zini, ka vari.

—  To tumšsarkano peņuāru, kuru tu ieliki ceļasomā? Vai tu uzvilksi to, kamēr es salēju vīnu?

Beidzot viņš visu ir sapratis. Lūkam vajadzēja vairākas dienas un tikpat daudz mokošu bezmiega nakšu, tomēr galu galā viņš uzminēja, kas te notiek.

Viņa bija nolēmusi to padarīt traku.

Tas bija vienīgais saprātīgais izskaidrojums Roksanas uzvedībai. Un tas nebija tāpēc, ka viņa tam tik bieži smaidīja. Bet tas, kā viņa smaidīja. Viņas acīs tīri sievišķīgi spīdēja dīvainas, neparastas ugunis, tajās Luks redzēja reizē vilinājumu, izaicinājumu un vieglu izsmieklu. Viņš nevarētu Roksanai pārmest, ka viņa to ievilka vienā no balles zālēm raksturdeju demonstrējumos, kur obligāta visu programmu dalībnieku piedalīšanās, — tā viņam nācās to turēt savos apskāvienos, ieelpot viņas matu aromātu, kamēr viņas gūžas raustījās rumbas taktī zem viņa plaukstām.

Viņš nevarētu Roksanai pārmest to, ka reiz pēc pusdienām viņa tam uzskrēja virsū Kvebekas centrā, izpildījusi savus tulka pienākumus ekskursijā pa piekrasti, — ne arī to, ka viņš ar prieku padevās viņas aicinājumam un klīda ar viņu pa veikaliem, pērkot dāvanas un suvenīrus, kopā našķējās ar saldējumu un lauzās cauri tūristu pūļiem pa garām, šaurām ieliņām, lai paklausītos muzikantu, kas spēlēja koncertīno [9] .

Godīgi sakot, viņš nevarēja Roksanai pārmest arī to, ka tā it kā pārbaudīja viņu: nevienu dienu Luks nepalika bez skūpsta — viegla kā tauriņš —, kurš tikai modināja visas viņa sirds dziļumos apslēptās vēlmes, kā maizes garoziņa tikai pavairo bada sajūtu novārgušam cilvēkam.

Nē, ne par vienu no šiem notikumiem atsevišķi viņš nevarētu Roksanai pārmest, kamēr nesalika tos visus kopā, plus vēl mazāk redzamus, bet tikpat efektīvus viļņus, kurus viņa it kā izstaroja ik reizi, kad Luks atradās viņai tuvāk par piecām pēdām.

Tā viņš kurnēja savā nodabā, dodoties pa kāpnēm no Lido klāja uz Promenādi, no Promenādes uz Karaļa ielu. Viņš nav nekāds muļķa izsūtāmais zēns, domāja

Luks un gandriz tā arī pateica Džekam. Bet tad viņam nāktos atrast kādu saprātīgu skaidrojumu, kāpēc tik neatlaidīgi atsakās sameklēt Roksanu un nodot viņai kapteiņa lūgumu: palīdzēt tam uzņemt pie sevis pasažierus pirms atvadu vakara.

Viņi vēl aizvien stāvēja Kvebekas dokā. Pagriezies pret reliņiem, Luks ieraudzīja zaļus pakalnus, stāvas ieliņas, slaidos Fontenē pils torņus. Cik labi bija klaiņot kopā ar Roksanu pa vecpilsētu, klausoties viņas smieklus, redzot, kā uzspulgo viņas acis…

Viņš nespēja iedomāties, kā izturēs vēl veselas piecas nedēļas šai nolādētajā mīlošā brāļa lomā.

Luks apgriezās. Uz klāja gandrīz neviena nebija. Viņi aizbrauks no Kvebekas tikai septiņos, tāpēc vairums pasažieru paliks pilsētā līdz pašam vakaram. Tie, kas labāk izklaidējās uz kuģa, uzturējās divos apakšējos klājos, iebaudīdami tēju un mīkstas maizītes.

Bet Roksana atradās šeit. Viņa bija izlaidusies atpūtas krēslā, uz acīm spoguļbrilles, rokās grāmata, mugurā — nu neciešami mazs bikini, kas aizsedza vienīgi tik daudz, cik to prasīja noteikumi.

Dodoties pie viņas, Luks klusībā rupji izlamājās.

Viņa zināja, ka viņš ir šeit, zināja kopš tā paša brīža, kad viņš uznāca pa kāpnēm un apstājās pie reliņiem. Jau minūtes piecas viņa blenza vienā un tai pašā lappusē, pateicoties liktenim par viņai uzdāvāto laiku. Tieši pietiekami, lai nomierinātu sirds negudro dauzīšanos.

Viņa laiski pāršķīra lappusi un pastiepa roku pēc remdenās kokakolas, kas stāvēja uz galdiņa līdzās.

—  Es redzu, tev patīk briesmas.

Viņa pavērās augšup, pacēla uzacis un nobīdīja brilles zemāk, uz deguna galiņa, raudzīdamās uz Luku pāri ietvaram.

—  Ko es tādu daru?

—  Rudie viegli apdeg saulē. — Patiesībā viņas āda nebija ne apsvilusi, ne iedegusi. Tā tikai bija gaiši rožaina, svaiga un mirdzēja kā nobrieduša persika miziņa.

—  Es īsu brītiņu. — Viņa pasmaidīja un nolika brilles iepriekšējā vietā. Viņas augumu pāršalca tīkami vēlmes drebuļi. — Un nupat kā ieziedos ar losjonu. — Ļoti lēni viņa novilka ar pirkstu uz augšu pa mirdzošo gurnu. — Vai tu uzdāvāji Lilijai mežģīņu vēdekli, kuru viņai nopirki?

—  Jā gan. — Drošības labad Luks sabāza kņudošās rokas dziļāk kabatās, lai tās viņu nenodotu. — Tev bija taisnība. Viņa aiz sajūsmas bija kā bez prāta.

—  Redzi? Galvenais, klausi mani.

Roksana mazliet pavirzījās krēslā, bet viņš redzēja katru tās muskuli, katru sīkumu. Tievos riņķīšus viņas ausīs, greznās zelta ķēdītes ar smalku ametista kristāla mirdzumu uz viņas kakla, uz pakauša mezglā sasietos matus, sajuta erotiski pievilcīgo losjona smaržu, ar kuru viņa bija ieziedusi ādu…

Nogalēt viņu par maz!

—  Džeks gribēja uzzināt, vai tu varēsi šovakar palīdzēt pieņemšanas laikā. Viena no viņa meitenēm sasirgusi ar gripu.

—  Jā, domāju, es varētu palīdzēt. — Roksana uzcēla kāju uz guļamkrēsla malas un laiski pakasīja ceļgalu. — Gribi malciņu? — Viņa piedāvāja savu ar izkusušu ledu atšķaidīto kokakolu. — Tu izskaties tā, it kā būtu pārkarsis.

—  Ar mani viss kārtībā. — Vai arī būs kārtībā, kad viņam izdosies izkustēties no vietas. Velns, kājas, liekas, pienaglotas pie klāja. — Varbūt tev jāiet un jāsagatavojas?

—  Man vēl laika diezgan. Paklau, esi tik laipns, — viņa izstiepās kā kaķene, paķēra tūbiņu ar losjonu un pameta viņam, — sazied man muguru, labi?

—  Saziest muguru?

—  M-mm, — pieliekusies viņa nolaida guļamkrēsla atzveltni un ērti nogūlās. — Es pati netieku tai klāt.

Viņš nobrīnījās, ka losjons neizšļācās no tūbiņas kā geizers, — tik cieši viņš to saspieda.

—  Tava mugura izskatās normāli.

—  Nu, esi tik labiņš. — Ērti novietojusi galvu uz rokām, viņa gurdi nopūtās. Bet acis aiz spoguļstikliem bija platas un vērīgas. — Citādi man nāksies palūgt kādu no matrožiem.

To Luks nevarēja pieļaut. Sakodis zobus, viņš pieliecās un uzspieda losjonu viņai uz lāpstiņām. Viņa atkal nopūtās, viņas lūpas izliecās.

—  Cik patīkami, — viņa nomurmināja, — silts.

—   Protams, tūbiņa taču ir stāvējusi saulē. — Viņš sāka izzieķēt losjonu pirkstgaliem, aukstasinīgi, kā viņam pašam šķita. Galu galā tā ir tikai mugura. Ada un kauli. Mīksta, zīdaina āda. Slaidi, smalki kauli. Viņa izliecās zem viņa rokām, un viņš noturējās, lai neievaidētos.

Viņai iekšā viss pamira. Palika tikai viņa rokas, kas brīnumaini slīdēja pa viņas gludo ādu, uzburot vilinošas ainas, iededzot ugunis, aizmiglojot smadzenes. Bet ne tikai Luks vien prata savaldīt savas jūtas. Ja viņas balss ari izskanēja mazliet aizsmakusi, tad Roksana nodomāja, ka to var viegli izskaidrot ar atslābināšanos — tikpat viegli kā ar uzbudinājumu.

—  Jāatāķē krūšturītis.

Rokas uz viņas muguras sastinga. Spoguļstiklos atspoguļojās viņa apdullinātā seja.

—  Atvaino, ko tad?

—   Krūšturis, — viņa atkārtoja. — Atāķē to, citādi man paliks svītra.

—  A, pareizi. — Nekas sevišķs, viņš sev teica, bet pirksti divas reizes tuvojās un atkal atrāvās no vienkāršā āķīša, kamēr viņš saņēma visu savu gribasspēku.

Tagad Roksana patiesi aizvēra acis, lai labāk sajustu ņirbīgo pulsāciju savā ķermenī.

—  Mmmm… Tu varētu piepelnīties uz apakšējā klāja kopā ar Ingu.

—  Ingu? — Dīvaini, viņš nekad agrāk nebija ievērojis, cik daiļi viņas mugura sašaurinās ap jostasvietu.

—  Masiere. Vakarvakarā es pavadīju pie viņas trisdesmit minūšu seansu, bet zini, Kelahan, viņa tev netiek ne tuvu. Tētis vienmēr apbrīnojis tavas rokas, atceries? — Viņa nervozi ieķiķinājās — viņš novilka ar pirkstiem pa muguru uz leju, līdz pašam bikini. Ja Roksana nebūtu iesmējusies,viņa sāktu vaidēt. — Protams, pavisam aiz cita iemesla. Kas attiecas uz mani, es… — Viņa sarāvās līdz ar dziļu nopūtu, kad viņš mīksti ar plaukstām aptvēra viņas ribas.

' Ak Kungs, viņas kauli izkusa zem viņa plaukstām. Tā bija neizturami uzbudinoša sajūta. Ar katru glaudījienu viņas ķermenis kļuva siltāks, uztvēra vairāk fluīdu. Roksanās pakausis viņu līdz izmisumam kārdināja. Luka mute pildījās siekalām tikai no domas vien — piespiesties tam ar lūpām, izbaudot šīs no losjona slidenās ādas garšu, un sajust viņas trīsas. Vajadzēja pavisam nedaudz iztēles, lai tālāk iedomātos, kā viņa apgriežas uz muguras, šī muļķīgā smaragdkrāsas lentīte lido pie velna, kad viņa ļauj tam izpētīt šīs žilbinošās puslodes. Viņa iestenas, piekļaujas, atveras tam.

Un tad, beidzot tad…

Viņš atjēdzās pats no savas paātrinātās elpas. Viņa rokas sastinga pie pašām viņas krūtīm, viņa pirksti bija gatavi noslīdēt lejup un aptvert zīdainos apaļumus.

Viņa trīsēja no tikpat stipra un manāma uzbudinājuma kā viņš.

Un tas viss uz atklāta klāja, viņš ar pretīgumu nodomāja. Spožā saules gaismā. Vēl ļaunāk, daudz ļaunāk ir tas, ka viņi saistīti ciešāk nekā asinsradinieki.

Viņš atrāva nost savas rokas un pēc otrā mēģinājuma kaut kā aizskrūvēja tūbiņu.

—  Tā būs labāk.

Roksanas augums nodrebēja no nepiepildīta baudas solījuma. Viņa pacēla galvu, ar vienu roku neapzināti pieturot krūšturi, ar otru atkal nolaida lejup brilles. Bet šoreiz viņas skatiens likās tumšs un smagnējs.

—  Tu domā?

Nikns par to vieglumu, ar kādu Roksana satrieca viņa gribu, Luks ar saspringtiem pirkstiem saspieda tās zodu.

—  Es tikai negribu, lai tu apsvilinātos, Roksij. Pacenties mūsu abu labā un mēģini turēties tālāk no svelmes.

Viņa piespiesti pasmaidīja.

—  Par kuru no mums tad tu baidies, Kelahan?

Viņš nezināja atbildi, tāpēc atrāva roku un izslējās taisni.

—  Neizaicini likteni, Roksij.

Bet viņa ir cieši nolēmusi izaicināt likteni, Roksana nodomāja, kamēr Luks lieliem soļiem šķērsoja klāju un noskrēja lejup pa kāpnēm. Un izaicinās līdz tam brīdim, kad viss mainīsies. Sā vai tā.

—  Uz ko tu niknojies, loup[10]?

—  Ne uz ko. — Luks ar Lekrēru stāvēja pie ieejas kazino, vērojot, kā dejotāji slīd pa pastmarku manierē izkrāsoto grīdu «Montekarlo» zālē. Poļu muzikantu kvartets spēlēja «Nakti un dienu».

—  Tad kāpēc tik drūms? — Leklērs paraustīja ienīsto kaklasaiti, kuru bija spiests aplikt oficiālajā sarīkojumā pirmā izpriecu brauciena beigās. — Tev ir tāds skatiens, ka vīrišķi atsprāgst nost, bet bābieši trīc un nopūšas.

Par spīti sliktajam garastāvoklim, Luks sašķobīja lūpas smīnā.

—  Iespējams, ka tieši to es cenšos panākt. Bet kur tā sudrabainā franču lapsa, ap kuru tu parasti grozījies?

—  Marija Klēra. Viņa atnāks. — Leklērs pasūkāja pīpes iemuti, bet Luks aizsmēķēja cigāru. — Izskatīga sieviete, jā gan. Uz kauliem gaļa, bet sirdī — uguns, — Leklērs pasmējās, un pīpe ietrīcējās viņa zobos. — Bagāta atraitne — dieva dāvana vientuļam vīrietim. Viņai ir dārglietas. Ak, — viņš nobučoja pirkstgalus un nopūtās. — Vakarvakarā es turēju rokās viņas kulonu ar opālu. Desmit karātu, mon ami, varbūt divpadsmit, apkārt ducis nelielu briljantu… Bet tu un visi pārējie — jūs liekat man justies vainīgam jau no domas vien, ka varētu viņai tos nozagt. Tā ka rīt es viņai pačukstēšu adieu, un viņa brauks mājās uz Monreālu ar savu opālu un briljantiem, un gredzenu ar brīnišķīgas formas rubīnu, un daudziem citiem dārgumiem, kuri ir salauzuši manu sirdi. Esmu nolaupījis vienīgi viņas tikumu.

Luks uzjautrināts uzlika roku uz Leklēra pleca.

—  Dažreiz, mon ami, pietiek ar to. — Viņš palūkojās uz zāles galveno ieeju.

Tur stāvēja Roksana, bet kapteiņa pirmais palīgs skūpstīja viņai roku. Tas vien, ka viņš bija garš, iededzis un vēl grieķis, Lūkam jau šķita nepatīkami. Bet šis aizvainojums pārgāja apvainojumā, kad Roksana iesmējās zemā krūšu balsī.

Viņas kleita, var sacīt, bija īsa, akvamarīnā mirdzoša skranda. Ja neņem vērā šaurās lencītes, Roksanas rokas un pleci pilnīgi kaili. Ari muguras šai kleitai nebija. Vispār aizmugurē drānas šķita visai maz — tā bija sadrapēta virs gurniem zem jostasvietas un valšķīgi izbeidzās jau lielu gabalu virs ceļiem.

Pusdienas saules sakarsētā āda staroja blāvā zelta toni uz sapņaini zilās drānas fona. Viņas matus saturēja dārgakmeņiem rotāta sprādze tā, ka gribējās tos atbrīvot un papriecāties par plūstošo, ugunīgo kaskādi.

—  Nekas ar to viņai nesanāks.

—  Kas tad?

—  Es zinu, ko viņa cenšas panākt, — Luks izdvesa, — bet tas nenostrādās. — Viņš pagriezās un ātri aizgāja uz bāru, lai mierinātu sevi ar neatšķaidīta viskija porciju. Leklērs palika, kur bijis.

—  Jau ir nostrādājis, mon cher loup. Vilks ir iekritis lapsas lamatās.

Divas stundas vēlāk Roksana stāvēja ēnā aiz skatuves, gaidīdama savu pirmo iznācienu!' Brauciena beigām veltītajā uzvedumā piedalījās visi. Novelto no savas puses arī nolēma uzkurināt publiku.

Makss un Lilī uzstājās ar vienu no «Sadalītās sievietes» variantiem. Tai brīdī, kad Lilī atkal bija salikta kopā un devās paklanīties publikai, uz skatuves izskrēja Luks. Viņam bija jāizklaidē skatītāji ar jociņiem un dažādiem trikiem.

Paskaidrodams, ka tūlīt viņš publiski nodemonstrēšot atbrīvošanos no roku dzelžiem un aizslēgtas lādes, Luks pieaicināja no zāles divus brīvprātīgos par asistentiem un sāka šiem nemanāmi tīrīt kabatas par sajūsmu skatītājiem, kas raudzījās no malas.

Rokas kustība — un viņš jau šūpo virs neko nenojautušā asistenta galvas nule kā tam nocelto pulksteni. Ar roku dzelžu apskati novēršot abu apjukušo asistentu uzmanību, Luks izvilka viņu acu priekšā naudasmakus, pildspalvas un pat sīknaudu no kabatām.

—  Tātad,, kad mēs tos aizvērsim, manā rīcībā būs trīsdesmit sekundes, Harij! — Viņš uzsmaidīja blakus stāvošajam maza auguma briļļainim. — Vai drīkstu saukt tevi par Hariju?

—  Protams.

—  Nu, Harij, es palūgšu tevi uzņemt laiku. Tavam pulkstenim ir sekunžu rādītājs?

—  Jā, jā. — Labvēlīgais Harijs pacēla roku un tūlīt pat saviebās.

—  Viņš tiešām ir meistars, vai ne? — aiz Roksanas pleca nočukstēja Dorija.

Beidzot šo numuru, Luks izdalīja muļķīgi smaidošajiem brīvprātīgajiem viņu īpašumu. Orķestris sāka spēlēt strauju melodiju.

—  Jūs esat braši. Jūs bijāt it vienkārši lieliski. Tagad varat atpūsties. Un neuztraucieties, — viņš pamirkšķināja ar aci, sniegdams Harijam kaklasaiti, kuru tikpat veikli bija noņēmis no viņa kakla. Pēc tam Luks, kā vēlēdamies palīdzēt, sakārtoja Harija kreklu, rosīgi saraustīja žaketi, piedurknes.

—  Ko viņš dara? Tēlo sulaini, vai?— prašņāja Dorija.

—  Skaties, skaties!

Luks visu laiku kārtoja, pieglauda, pielīdzināja, pēc tam pēdējo reizi sirsnīgi uzsita brīvprātīgajam asistentam uz pleca. Kad Harijs pagriezās, lai kāptu nost no skatuves, Luks satvēra viņa kreklu aiz mugurpusē izlīdušās apkaklītes. Straujš parāviens uz augšu, un Harija maigi zilais krekls palika Luka rokās, bet tā īpašnieks nesaprašanā blenza uz kailajām krūtīm, kas bija atsegušās zem žaketes.

—  Nu, tas tik ir triks. Kā viņš to izdarīja? Kā dabūja piedurknes laukā no žaketes apakšas?

Roksana smējās, kā smējās ik reizi, kad Luks rādīja šo neparasto triku.

—  Atvaino, profesionāls noslēpums, — viņa vēlreiz iespurcās un izgāja uz skatuves.

Nākamo numuru viņa izpildīja kopā ar Luku. Tas bija skaists un straujš divu triku meistaru — profesionāļu duelis. Viņi stāvēja katrs savā skatuves galā, Roksanas kostīms kā Luka ietērpa spoguļattēls: melns, vidū ieņemts smokings ar mirdzošiem atlokiem. Šai numurā laika izjūta bija tikpat nepieciešama kā roku veiklība. Dažādi priekšmeti parādījās un pazuda viņu rokās, te to kļuva daudz, te tie mainīja krāsu un izmērus.

Noslēgumā Luks izspieda visu, ko vien spēja no sava solījuma — parādīt numuru ar atbrīvošanos. Viņš ilgi un glaimīgi lūdzās Roksanu būt par viņa asistenti. Tā atteicās.

—  Nu lūdzu, nāc, Roksij, nenostādi mani neērtā stāvoklī visu šo jauko cilvēku priekšā.

—  Dari vien to pats, Kelahan. Es atceros, kā bija pagājušo reizi.

Izpletis rokas, Luks pagriezās pret skatītājiem.

—  Nu, viņa pazuda uz dažām stundām. Bet galu galā es vinu dabūju atpakaļ.

—  Nē!

—  Nu, dod man iespēju. — Viņa atkal papurināja galvu, un viņš teatrāli nopūtās. — Labi, tad tikai paturi man aizkaru.

Roksana pētīgi aizdomīgām, piemiegtām acīm palūkojās uz vinu.

—  Tu gribi, lai es tikai paturu aizkaru?

—  Jā gan.

—  Un nekādu jociņu?

—  Absolūti nekādu. — Viņš pagriezās uz skatītāju pusi un pamirkšķināja ar aci.

—  Labi, esmu ar mieru, bet tikai tāpēc, ka šodien sanākuši tādi jauki skatītāji. Zini ko? Es labāk tev uzlikšu tavus paša roku dzelžus.

Un viņa šķindīgi sapurināja roku dzelžus, izraisot zālē smieklu vētru. Luks plati iepleta acis un aptaustīja savas kabatas.

—  Gauži veikli, Roksan.

—  O-o, man vēl daudz dažādu triku piedurknēs. Labi, nāc šurp, Kelahan.

Viņš pastiepa delmus, un no jauna nodārdēja mūzika. Pārspīlēti plaši vēcinādama rokas, Roksana uzlika viņam roku dzelžus, aizcirta tos un virspusē aptina drošības ķēdi. Pēc tam, atvērusi vāku, viņa pa apli apvilka lādi, lai visi redzētu, ka tai ir četras sienas un dibens. Luks ierāpās lādē, un Roksana, izmantodama to, ka viņam saslēgtas rokas, noliecās un sparīgi nobučoja uz lūpām.

—  Laimīgi! — Pēc tam iegrūda viņa galvu iekšā un nolaida vāku. Aizskrūvējusi skrūves, Roksana sadabūja kabatā atslēgu un pieslēdza katru skrūvi. Uzkāpusi uz lādes vāka, viņa nolaida uz visām četrām pusēm baltu aizkaru tā, ka tas tagad aizklāja visu, vienīgi viņas galvu ne.

—  Skaitām līdz trīs! — viņa iesaucās. — Viens. Divi.

Viņas galva nozuda, bet tās vietā parādījās Luka galva.

—  Trīs.

Zālē nogranda aplausi. Tie dārdēja nerimdami arī pēc tam, kad Luks atrāva vaļā aizkaru. Tagad viņam mugurā bija balts, sudrabaini vizošs smokings. Viņš vairākas reizes ceremoniāli paklanījās, pēc tam izklaidīgi pagrieza galvu pret lādi. No tās skanēja skaļa klauvēšana.

—  O! Kaut ko aizmirsu. — Viņš uzsita knipi, un pirkstos parādījas atslēga. Atslēdzis lādi, viņš noņēma skrūves un atsvieda vaļā vāku.

—  Veikli, Kelahan. Ļoti veikli!

Viņš tikai pasmaidīja, noliekdamies lejup un izvilkdams no lādes Roksanu. Ari viņa bija ģērbusies baltā smokingā, bet tagad viņas rokas ieslēgtas roku dzelžos un ķēdēs. Luks pēdējo reizi paklanījās ar Roksanu uz rokām un aiznesa to aiz skatuves.

—  Gatava? — viņš nočukstēja.

—  Gandrīz. Sāc!

Luks pagriezās atpakaļ, pretī nemitīgajām ovācijām. Viņš vēl tāpat turēja meiteni, tikai tagad Roksanas rokas bija brīvas, bet viņējās ieslēgtas dzelžos.

—  Varēji būt par pāris sekundēm veicīgāka, — viņš žēlojās, nolaizdams Roksanu viņas ģērbtuves priekšā. — Triku laikā tu visu laiku mazliet kavēji.

—  Nē, tas biji tu, kurš nedaudz steidzās. — Viņa pasmaidīja, tāpēc ka juta, cik stipri dauzījās Luka sirds, nesot viņu nost no skatuves. — Varbūt izplūksimies, Kelahan?

—  Nē, vellos. Tiec pati galā ar savu laiku.

—  Jau esmu galā. Mans laiks ir klāt, — viņa nočukstēja, kad viņš aizgriezās.

Roksana ļoti cerēja, ka nav kļūdījusies. Ak Kungs, viņa nervozēja kā kaķene, bet — vai nu tagad, vai nekad. Jau piekto reizi viņa raudzījās spogulī. Viņas mati bija grezni sasukāti, acis — viegli iekrāsotas. Garais ziloņkaula krāsas zīda tērps maigi piekļāvās visiem auguma izliekumiem. Roksana pašjakstīja gaisā smaržas, pēc tam izgāja cauri aromāta mākonim. Beidzot viņa izšķīrās. Meitene atstāja kajīti, tad devās pa gaiteni un cauri hallei uz Luka kajīti.

Pa to laiku viņš bija izģērbies, palikdams vienīgi peldbiksītēs, un raudzīja aizmigt. Gultā gulēdams, Luks pārdomāja variantus jaunajam numuram ar atbrīvošanos.

Viņš tikai ieņurdējās, izdzirdis klauvējienu pie durvīm. Luks izklaidīgi skatījās, kā atveras durvis, un pēkšņi iepleta acis pārsteigumā, ieraudzījis Roksanu.

—  Kas tad nu? Vai kaut kas lēcies?

—   Nedomāju vis. — Viņa atspiedās ar muguru pret durvīm. Šī kustība nebija provocējoša kustība, viņai tikai gribējās pret kaut ko atbalstīties, kamēr pāriet nodevīgā kāju drebēšana. Viņa aizsita aizslēgu. — Es gribu tikt galā ar laiku, — viņa noteica, ejot pāri istabai pie viņa. Viņš pielēca kājās un sabozās, gatavs viņu atgrūst. Taču Roksanai vajadzēja tikai pieskarties ar delnu viņa kailajām krūtīm, lai naidīgums izzustu un Luks nbdrebētu.

—  Tev bija taisnība, — viņa plaši izpleta pirkstus pār viņa dunošo sirdi. Šī sajūta viņai deva drosmi, iedvesa pārgalvību, vēlmi. — Par manu laiku. Sen jau man vajadzēja pasteigties.

Viņš juta — nervi nostiepjas un sāk drebēt kā krasi nospiestas bremzes. Viņa smaržoja pēc grēka.

— Esmu aizņemts, Roksan, un ir jau pārāk vēls mīklām.

—  Tev jau ir atbilde uz šo mīklu. — Ar zemiem, bezrūpīgiem smiekliem viņa pārbrauca delnām augšup pa viņa krūtīm uz plecu pusi. Viņa muskuļi bija cieši saspringti. — Kas notiks, ja atstās vīrieti un sievieti divatā mazā istabiņā?

—   Es teicu… — Bet viņa ar strauju kustību aizsedza tā muti ar savējo. Viņš nevarēja neko izdarīt: atbildot visa viņa būtne metās viņai pretī, kā tīģeris mestos pret būra durvīm. Bet viņš spēs noturēties pret turpmāko. Luks lūdza Dievu, kaut viņš spētu.

—  Redzi. — Viņa apsvilināja tā lūpas ar savējām vienu reizi, otru, tad atlieca galvu atpakaļ un pasmaidīja viņam acīs: — Es zināju, ka tev ir atbilde!

Viņam tas nevedās viegli, tomēr viņš mierīgi nolaida rokas un atvirzījās sānis.

—  Viss, spēle beigusies. Man vēl jāpastrādā.

Spēja un asa sāpe kā stileta dūriens ieurbās viņas sirdī. Labi, Roksana nodomāja, lai viņai sāpēs, lai viņa visa noplūst asinīm, bet viņa neatkāpsies bez cīņas.

Pēc Dorijas padoma viņa bija izgājusi uz skatuves pavedinātājas lomā. Un lai velns viņu parauj, ja viņa tam parādīs, cik pati nobijusies.

—  Tas nenostrādāja pārāk labi, kad man bija divpadsmit. — Viņa spēra soli tuvāk, no gaismas ēnā, pārdomāti dzenot viņu stūrī. — Bet tagad neizdodas nemaz. Tu raugies uz mani.—Viņas lūpas sašķobījās kā burvei, valdonīgai savā pašpaļāvībā. Viņa piegāja vēl tuvāk, tā, ka viņš negribot pameta rokas uz priekšu, lai aizsargātos un viņu augumi nesaskartos. — Es jūtu, kā tu raugies uz mani, kad eju tev garām. Es gandrīz dzirdu, ko tu domā. — Viņas acis bija divas tumšas, dziļas jūras, un viņš jau slīka. Kad viņa runāja, viņas balss ietina Luku kā migla. — Tu domā: kā gan starp mums tas būtu?— Viņa pieskārās tā zodam, novelkot ar slaidajiem pirkstiem pār vaigu. Viss, ko viņš juta un vēlējās, pārpildīja viņa smadzenes, lai kā negaiss pārlītu asinīs. — Un es tāpat. Tu domā: kā tas būtu— iegūt mani un izdarīt ar mani visu to brīnumaino, ko tu gribi darīt. Un es tāpat.

Viņš gandrīz nejaudāja paelpot. Katrs viņas elpas vilciens bija viņas aromāta piesātināts, un Luks domāja, ka vēl mazliet, un viņš uzliesmos. Ja tas bija vilinājums, tas nozīmēja, ka viņš to nebija izjutis nekad agrāk, nekad nebija iedomājies, kādās karstās važās Roksana spēs viņu tik prasmīgi ieslēgt. Iekritis, tas bija vienīgais, kas viņam ienāca prātā. Iekritis neiespējamu alku sprostā, un vienīgā izeja bija viņa paša atslābstošā griba.

Lampas gaisma atmirdzēja viņas matos. Nepaspējis padomāt, viņš pacēla roku un savilka to nokaitētā dūrē.

—  Tu nezini, ko gribu izdarīt. Ja tu zinātu, tu aizbēgtu, kliedzot šausmās.

Viņas augums noliecās uz priekšu ar kaisli, kas bija stiprāka par bailēm.

—  Es neaizbēgšu. Es nebaidos.

—  Tu vispār nesaproti, kas tas ir — dzīvot. — Bet viņš taču saprata. Palaidis vaļā viņas matus, Luks atgrūda viņu ar vienu drudžainu kustību. — Es neesmu tāds kā tavi lētticīgie puišeļi no koledžas, Roksij. Es nebūšu pieklājīgs, nesolīšu un nerunāšu tikai to, kas tev patiks. Manī palicis tas, no kurienes es esmu atnācis, tā pasaule dzīvo manī, kaut ari neparādās virspusē. — Viņa skatienā Roksana izlasīja kaut ko dīvainu: pretīgumu pašam pret sevi, nožēlu, dusmas? Roksana nepaspēja apjēgt, ko īsti. Tad viss izzuda. — Tāpēc esi rātna meitene un bēdz prom no šejienes.

Viņa sajuta, kā asaras kož kaklā, bet galva palika augstu pacelta un acis sausas.

—  Es nekad neesmu bijusi rātna meitene. Un nekur neiešu.

Viņš nopūtās. Ar tādu jautru bezcerību, ka viņa nodrebēja.

—  Roksij, tu iegrūdi mani tādā stāvoklī, ka esmu spiests darīt tev pāri. — Uzmarligi pārvietodams trauslās kājas, kas bija kā no stikla, viņš tai tuvojās un noglaudīja galvu. Viņš zināja, ka pat pļauka šobrīd viņai neliktos tik apvainojoša. — Saprotu, ka tu pacenties izskatīties lieliski šajā ainā ar pavedināšanu, bet… Es patiesi esmu glaimots, ka tu ar mani tā aizrāvies.

—  Aizrāvos? — viņa nočukstēja. Pēc viņas niknā skatiena Luks saprata, ka izvēlējies pareizo ceļu.

—  Ļoti jauki, un paldies tev par to, tikai mani tas neinteresē. Tu neesi mans tips, mazulīt. — Viņš nevērīgi atslējās pret naktsgaldiņu. — Tu esi jauka, un es nesākšu apgalvot, ka pa visu šo laiku, kamēr mēs strādājām kopā, man nebūtu ienākušas prātā dažādas interesantas fantāzijas, bet labāk atgriezīsimies uz zemes.

—  Tu… — No pēkšņām atraidījuma sāpēm viņa gandrīz nokrita uz ceļiem. — Tu teic, ka negribi mani.

—  Tieši tā, — viņš pameta ar galvu un paņēma no naktsgaldiņa cigāru. — Es tevi negribu, Roksan.

Viņa tam gandrīz noticēja. Viņa balss bija tik maiga, saprotoša, tik sirsnīga, lūdzoties piedošanu. Viņa skatiens, kas ievainoja kā bārdasnazis, likās jautrs un viegli izbrinīts, bet lūpās rotājās tikko manāms smaids. Viņa gandrīz tam noticēja. Bet ieraudzīja, ka viņa rokas tik cieši savilktas dūrēs, ka pat kauliņi nobāluši. Cigārs jau bija saņurcīts un saspiests.

Roksana uz dažiem mirkļiem nolaida acis, zinot, ka viņai vajadzīgs tieši tik daudz, lai tajās rastos triumfa mirdzums.

—  Nu tad labi, Luk. Es palūgšu tikai vienu…

Viņš mierīgi uzelpoja, sajūtot atvieglojumu.

—  Neraizējies, Roksij. Es nevienam neko neteikšu.

—  Ne jau tas. — Viņa atmeta atpakaļ galvu, un viņas skaistuma reibinošā vara notrauca atvieglojuma smaidu no Luka sejas. — Redzi, kas man tev jāpalūdz, — pierādi to!

Viņa izslējās taisni un atraisīja kleitas jostu.

—  Izbeidz! — Viņš nospieda saspiesto cigāru un atkāpās. — Ak Jēziņ, Roksan, vai tu apdomā, ko dari?

—  Tikai parādu to, ko tu negribi, kā pats tikko paziņoji. — Nenovērsdama skatienu no Luka, viņa nolaida lencītes un ļāva matētajam zīdam mīksti noslīdēt uz grīdas. Zem tā atradās plāns, tādas pašas maigas ziloņkaula krāsas krekliņš, rotāts mežģīnēm. Viņš centās elpot mierīgāk, bet no viņas pleca kārdinoši nokrita šaurā lencīte. — Ja tu runā patiesību, tad kas gan tur sevišķs? Vai arī…

—  Apģērbies! —Tagad viņa balss skanēja gārdzoši kā dzērājam. — Vācies prom no šejienes! Vai tiešām tev nav lepnuma?

—  Ai, šīs mantas man ir papilnam. — Un Roksanas lepnums bija atriebts: Luka acīs viņa skaidri redzēja bezpalīdzīgas alkas. — Šķiet, tas, kā man šobrīd pietrūkst, ir kauns. — Zīdam čaukstot, viņa devās pie tā. — Šobrīd, — viņa čukstēja, apvijot rokām Luka kaklu, — manī, rādās, nav palicis ne kripatas kauna. — Pieliekdama galvu, viņa viegli iekoda tā apakšlūpā. Viņš ievaidējās, bet Roksana sāka klusi smieties. — Nu, pasaki vēlreiz, ka tevi tas galīgi neinteresē. — Viņa pavēra trīsošās lūpas, piespiedusi viņa mutei. — Pasaki vēlreiz!

—  Kaut velis tevi parāvis, Roksij, — viņš atkal ielaida rokas viņas matos un savilka dūres. — Vai tu gribi to? — Viņš apsvieda meiteni apkārt tā, ka viņa atsitās pret naktsgaldiņu, un kāri iezīdās viņas mutē. — Tu gribi redzēt, ko es varu ar tevi izdarīt, ko varu piespiest darīt tev? — Daļa no viņa vēl arvien cerēja izdzīvot, atteikties no mazdūšības, atgrūst viņu. — Tu gribi, lai tevi izmantotu un pamestu?

Viņa atgāza galvu atpakaļ.

—  Pamēģini!

Viņš izlamājās, viņš gānīja gan viņu, gan sevi ik reizi, kad atrāva savas lūpas no viņējām. Lukā trakoja niknums, pat kad viņš vilka viņu uz gultu un abi kopā nogāzās uz pārklāja. Bez mīļuma, bez maiguma viņš mīcīja viņu rokām, plēšot zīdu, ievainojot miesu un ienīstot pats sevi par uzbudinājuma drebuļiem, kas caurstrāvoja viņa ķermeni no katra viņas vaida vai šņuksta.

Tagad viņi abi nokļūs ellē, pazibēja Lūkam galvā. Bet pirms tam, ak Kungs, viņus gaidīja ātra, karsta skriešana caur paradīzi.

Caur vēlmju un baiļu uzplūdiem viņa sajuta tā niknumu. Un viņa alkas. Viņš samelojis, Roksana nodomāja, iekliegdamās, kad viņa mute kāri saspieda viņas krūti.

Ai, kā viņš samelojis!

Viņa ielaida pirkstus tā matos. Roksanu kratīja drebuļi. Vienīgi tā bija patiesība, šī izmisīgā, aizraujošā sajūta bija īstenība. Viss pārējais — ilūzija, izlikšanās, māns…

Viņš pacēla galvu un pavērās tai acīs, juzdamies bez elpas. Bez elpas un sadauzīts. Bet viss viņa niknums bija izgaisis — kā burvju mākslinieks dūmu mutulī.

Zem viņa trīcēja meitenes augums, tieši kā izrāvienam gatava lieliska mašīna. Viņš varēja to vadīt, to viņš gan saprata, bet baidījās, šausmīgi baidījās, ka zaudēs kontroli un viņi ielidos bezdibenī, sadegs.

Saprazdams, ka ir pazudis, viņš lēni piespieda pieri pie viņas pieres.

—  Ak, Roksij, — viņš nočukstēja, maigi glāstīdams tās plecus.

Bez šaubu atēnas viņa cieši apskāva viņu.

—  Klausies, Kelahan: ja tu tagad pārstāsi, tad man nāksies tevi nogalināt.

Luks atviegloti iesmējās, tomēr smiekli nemazināja spriegumu, kas plēsa viņu vai pušu.

—  Roksij, tagad es varētu pārstāt, vienīgi ja būtu jau beigts! — Viņš pacēla galvu, un viņa ieraudzīja tā sejā pazīstamo koncentrētības izteiksmi kā pirms sarežģīta trika vai bīstama numura. — Mēs esam pārkāpuši svītru, Roksan. Es tevi šonakt nelaidīšu vaļā.

Viņas lūpās lēni izplauka smaids.

—  Paldies Dievam.

Viņš pašūpoja galvu.

— Tu labāk būtu Dievu pielūgusi, — viņš brīdināja un nolieca galvu pār viņas muti.

19

Beidzot. Tā bija pēdējā sakarīgā doma, kas pazibēja Roksanas prātā, kad karstās, pavērtās Luka lūpas piekļāvās viņas lūpām. Beidzot.

Cita sieviete varētu vēlēties maigus vārdus, glaudīgas rokas, mīļu pierunāšanu. Bet Roksanai tas tagad nebija vajadzīgs. Jebkura viņas apslēptā vēlēšanās, jebkura izdomātā fantāzija — viss kļuva par īstenību zem viņa mežonīgajām, prasīgajām rokām un lūpām.

Viņa sniedza viņam pašu vēlamāko un retāko velti, ko sieviete var dāvāt vīrietim. Viņa pilnīgi atdevās tā gribai.

Tas bija viņas spēks un viņas triumfs.

Visas vēlmes, kas zagšus caurstrāvoja viņas būtību, vienā mirklī uzplauka pilnos ziedos. Bet tām piejaucās arī bažas, kas tagad izraisīja tik smeldzīgu sāpi, ka Roksana nodrebēja. Viņa nekad nebija zinājusi un pat savās drosmīgākajās fantāzijās nevarēja iedomāties, ka ir spējīga izjust kaut ko tādu.

Bezpalīdzīga un stipra. Apreibusi un pie pilna saprāta.

289

Viņa atkal iesmējās — no šīs pilnīgās ekstāzes, no šīs neprātīgās, izmisīgās traukšanās pa stāvajiem kalniem, brāžoties augšup, grimstot lejup pa negaidītiem pagriezieniem, zibenīgi izlidojot caur tumšiem, tumšiem noslēpumainu alku tuneļiem. Viņa tam piekļāvās, taču ne pēc atbalsta, bet lai būtu droša, pilnīgi droša, ka viņš ir blakus šai pašā trauksmīgākajā skrējienā.

10-124

Katra nopūta, katrs vaids tikai pastiprināja viņa slāpes. Tā bija Roksana, kas zem viņa, viņas lokanais, ašais augums trīcēja no viņa pieskārieniem, viņas alkatīgā mute iezīdās viņējā, viņas smarža aizdzina saprāta paliekas no

vina smadzenēm. >

Viņam vairs nevajadzēja domāt — un viņš vairs ari nespētu domāt. Vēlāk viņš atcerēsies Maksa stāstu par to, kā dzīvnieki uzvedas pārošanās laikā. Bet šobrīd Lūkam bija tikai viena vienīga vēlme — paņemt to, ko tik traki kāroja viņa ķermenis.

Kajītē vēl joprojām spilgti dega gaisma, kas tik tāla mīlniekiem. Viņi aizmirsa noņemt no gultas pārklāju, un tas likās kailajai ādai ciets un mezglains. Šaurā gulta šūpojās līdzi kuģa gaitai. Bet Roksana piespiedās Lūkam klāt, un pasaulē nebija vairs nekā cita, vienīgi viņa un tas, ko viņa tik pārgalvīgi sniedza…

Viņam kārojās vairāk, viņam vajadzēja vairāk, un viņš noplēsa viņas krekla pārpalikušos lanckariņus, lai atkailinātu visu viņas augumu.

Nepacietīga, steidzīga viņa roka traucās lejup, un viņš pirkstiem sataustīja viņu, karstu, miklu, gaidošu. Un ar vienu rupju glaudījienu iemeta viņu pašā pirmajā, nevaldāmajā orgasmā.

Viņa juta, ka it kā pārplīst uz pusēm tikpat viegli kā zīda krekls. Viņas ķermenis sarāvās, izliecās konvulsijās un eksplodēja, pirms viņas saprāts paguva atskārst, kas īsti noticis. Tikko šis vilnis atplūda, atstādams Roksanu apžilbinātu un satricinātu, Luks atkal nesaudzīgi iegrūda to atpakaļ, kāri plosot valgo, trīsošo miesu.

Viņa gribēja tam uzsaukt: pagaidi, ļauj man atjēgties un atgūt elpu. Bet viņš jau nežēlīgi vilka viņu tālāk, kamēr gaisa vietā vienīgi elsas plosījās viņas plaušās, bet nākt pie sajēgas nebija iespējams.

Plēsonīgi viņš mielojās pie viņas krūtīm, gan pie vienas, gan otras, gan ar zobiem, gan ar mēli, gan lūpām, un atbildot dziļa smeldzoņa caururba viņas ķermeni tā, ka tas viss līdz pat kaulu smadzenēm nodrebēja.

— Lūdzu! — Viņas rokas meklēja atbalsta punktu, pirksti

žņaudza saņurcīto pārklāju. — Lūdzu, — nekaunēdamās viņa atkal atkārtoja līdz ar vaidu.

Smagi elpodams, viņš norāva no savām gūžām nevajadzīgās peldbikses. Asinis sitās viņam galvā, nežēlīgi dauzījās gurnos. Drebēdams kā ērzelis, viņš noliecās pie tās, apķēra viņas gurnus, pacēla un metās dziļumā.

Viņa iekliedzās, izliekdamās lokā, kad asa sāpe iekšā saplēsa visu, līdz pat asiņainai miesai, kā karstums pārplēš ledu. Viņas gūžas instinktīvi atrāvās, lai izbēgtu no sāpēm, bet viņš izgrūda vaidu.

—  Ak Dievs, Roksan! — Uz Luka pieres izspiedās sviedru pilieni, viņš no visa spēka turējās, lai vairs nekustētos un nenodarītu atkal viņai sāpes. — Ak Kungs!

Jaunava. Viņš papurināja galvu, izmisīgi pūlēdamies nākt pie sajēgas, bet viņa augums vibrēja uz naža asmens starp vilšanos un piepildījumu. Viņa bija jaunava, bet viņš ietriecās tajā kā piedzēries šoferis ar kravas mašīnu.

—  Piedod. Piedod man, mazulīt! — Bezjēdzīgi un veltīgi vārdi, viņš nodomāja, raudzīdamies, kā pa viņas vaigiem norit pirmās asariņas. Viņš atbalstījās uz rokām, sasprindzinādams muskuļus, un izgāja no viņas tik uzmanīgi, cik vien spēja. — Es tev vairs nedarīšu sāpes.

Viņas elpa drudžaini rāvās no pusatvērtajām lūpām. Sāpe vēl bija, dedzinoša sāpe, un arī cita — dziļa, smeldzīga. Bet kaut kur aiz tām bija vēl neaizsniegtas sajūsmas apziņa. Sajutusi, ka viņš atvirzās, viņa instinktīvi izlieca gūžas.

—  Nekusties! — Viņam iekšienē viss savilkās slīdošos mezglos, kad viņa to pavilka atpakaļ pie sevis. — Dieva dēļ, ne… — Viņš gandrīz sajuka prātā no dzīslās plūstošās baudas. — Es tūlīt apstāšos.

Viņa strauji atdarīja acis un pavērās uz viņu.

10*

—  Ne velna tu neapstāsies! — Sarāvusies pirms nākamā sāpju viļņa, Roksana satvēra viņu aiz gurniem. Viņai šķita, ka viņš izlamājās. Bet viņa vairs ne par ko nevarēja būt pārliecināta. Tāpēc, ka sāpju nebija nemaz, tikai dziļa, plosoša, reibinoša bauda. Un Roksana metās tajā, jūtot, kā dreb un vibrē viņas ķermenis, un pasaulē nepalika nekā bez mežonīgās sajūsmas, ka viņa ir ieguvusi savu tēviņu.

291

Viņš nespēja pretoties. Viņa ķermenis nodeva viņa gribu, un viņš par to pateicās Dievam. Viņš paslēpa seju viņas matos un ļāva Roksanai paņemt viņa miesu.

Šobrīd viņa pati sev likās trausla, kā no stikla. Viņa baidījās pakustēties aiz bailēm, ka sašķīdīs tūkstošos mirdzošu gabaliņu. Tad lūk, ko apdziedāja dzejnieki, viņa nodomāja. Viņas lūpas pašapmierināti izliecās. Zināms, tas ir vareni, bet Roksana šaubījās, vai viņa pati sacerētu sonetus par šo notikumu.

Lai gan… Viņa nopūtās un iedrošinājās noglaudīt Luka muguru. Lai gan cik tas ir brīnišķīgi — gulēt un just, cik ātri un smagi dauzās viņas mīļotā sirds blakus viņas pašas sirdij. Viņa būtu laimīga palikt tā, blakus viņam, daudzas dienas.

Bet te viņš sakustējās. Roksana saviebās no gultas čīkstoņas. Viņai vēl nedaudz sāpēja tur, kur viņš bija iegājis viņā. Negribot zaudēt šo $ilto tuvības sajūtu, viņa piespiedās Lūkam, kad viņš pagriezās uz muguras.

Nav tādu vārdu, lai precīzi pateiktu, kāds viņš tomēr ir draņķis, pa to laiku domāja Luks, skatoties griestos. Viņš to paņēma kā dzīvnieks, bez maiguma, bez izsmalcinātības. Luks aizvēra acis. Ja viņš pats nenosprāgs no vainas izjūtas, tad viņu nositīs Makss.

Pagaidām viņam tomēr bija jāizdara kaut kas, lai izlabotu to, ko viņš tik neapdomīgi sagrāvis.

—  Roksij.

—  Mmmm…

—  Tā ir mana vaina.

Pusmiegā vina ērtāk iekārtoja savu galvu uz vina pleca.

—  Uhū…

—  Es negribu, lai tu pārdzīvotu vai justos vainīga.

—  Par ko?

—  Par to, — Luka balsī ieskanējās nepacietība. Kāda vella pēc viņa runā tik miegaini, tik pavedinoši, tik apmierināti? — Tā bija kļūda, bet tā nedrīkst visu sagraut.

Roksana atvēra vienu aci, pēc tam otru. Smaidu, kas rotājās viņas lūpās, nomainīja drūma grimase.

—  Kļūda? Tu man saki, ka tas, kas tikko šeit notika, bija kļūda?

—  Jā, protams. — Viņš novēlās no gultas, meklēdams peldbikses, kamēr ķermenis nav piespiedis viņu atkārtot šo kļūdu. — Neskaitāmu dažādu iemeslu dēļ. — Viņš pavērās uz Roksanu un sakoda zobus. Tagad viņa sēdēja taisni, viņas izspūrušie mati krita uz pleciem, pavedinoši vijoties pār krūtīm. Bet asiņu traips uz saņurcītā pārklāja izsita no viņa atkal modušos kārdinājumu.

—  Patiesi? — Maigā, sapņainā sajūta izzuda. Ja Luks nebūtu tik ļoti aizņemts ar to, ka lādēja pats sevi un savu rupjību, viņš tās acīs ieraudzītu kareivīgas ugunis.

—    Nu, pastāsti man kaut vai par dažiem šiem iemesliem.

—  Dieva dēļ, tu taču būtībā esi mana māsa.

—  A, — viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un iztaisnoja plecus. Tagad Roksana izskatījās draudīga, ja neņem vērā to, ka bija pilnīgi kaila.

—  Domāju, ka uzsverams galvenais vārds «būtībā». Mēs neesam asinsradinieki, Kelahan.

—  Makss mani pievāca. — Lai palīdzētu sev pārvarēt kārdinājumu, Luks izvilka naktsgaldiņa atvilktni un sameklēja tur sporta krekliņu. Viņš pasvieda to Roksanai.

—    Viņš uzdāvināja man mājas, ģimeni, dzīvi. Es to visu esmu nodevis.

—  Buļļa sūds!'— Viņa atsvieda krekliņu atpakaļ.—Jā, viņš pievāca tevi un deva tev mājas. Bet tas, kas notika šeit, bija starp mums, tikai starp mums. Tam nav nekāda sakara ne ar Maksu, ne ar nodevību!

—  Viņš man uzticējās. — Saraucis pieri, Luks paspēra soli tuvāk un pamēģināja uzvilkt Roksanai pār galvu krekliņu. Viņa atgrūda tā rokas un pielēca kājās.

—  Tu domā, ka Makss apvainosies vai noskaitīsies par to, ka mēs gribam viens otru? — Niknumā viņa norāva krekliņu no saviem pleciem un aizlidināja to pa gaisu. — Tu man neesi brālis, kaut velns tevi rāvis, un, ja tu stāvēsi šeit un stāstīsi, ka vēl pirms maza brīža domāji par mani kā par māsu, tu nudien būsi nolādēts melis!

—  Nē, es nedomāju par tevi kā par māsu, — viņš saķēra to aiz pleciem un spēcīgi sapurināja. — Es vispār nedomāja, un tas ir slikti. Es gribēju tevi. Es jau daudzus gadus gribu tevi. Šī vēlēšanās izgrauž mani no iekšienes.

Viņa atmeta galvu. Tas bija izaicinošs žests, bet viņas acu dzīlēs uzausa maigas, siltas uguntiņas. Daudzus gadus. Viņš to gribējis jau daudzus gadus.

—  Tas nozīmē, tu spēlējies ar mani, metot gan ugunī, gan salā, vēl kopš tā laika, kad man bija sešpadsmit. Un tas viss tādēļ, ka tu vēlējies mani, bet tavās nožēlojamās smadzenītēs bija iesēdusies doma, ka tas būs — nu kā lai izteic — emocionāls asinsgrēks?

Viņš pavēra muti, tad atkal aizvēra. Kādēļ gan piepeši tas izskanēja tik smieklīgi?

—  Gandrīz vai tā.

Viņš nezināja, kādu atbildi no viņas gaidīt, bet noteikti tikai ne smieklus. Roksana smējās tā, ka viņai pat asaras saskrēja acīs. Kratīdamās aiz smiekliem, viņa apsēdās uz gultas malas.

—  Ak, kāds muļķis tu gan esi!

Tagad jau ievainots bija Luka^lepnums. Velis lai parauj, ja viņš pieļaus, ka plika un par viņu smejoša sieviete uzbudina viņu tā, ka viņš būtu gatavs sākt činkstēt un lūgties.

, —Neredzu neko smieklīgu.

—  Vai tu ņirgājies? Prātā var sajukt, — viņa novāca matus no sejas un starojoši uzsmaidīja viņam. — Bet tas ir šausmīgi jauki.

—  Aizveries!

Viņa tikai parāva augšup zodu un noslaucīja no smiešanās izsprāgušās asaras.

—   Padomā pats, Kelahan. Padomā par to nopietni kaut vienu brīdi. Tu šeit stāvi un nomokies ar vainas apziņu, ka esi mīlējies ar sievieti, kura darījusi visu, lai tevi pavedinātu, ar sievieti, kuru tu pazini pusi sava mūža un kura nekādi, es atkārtoju, nekādi tev neiznāk radiniece. Ar vientuļu un pilngadīgu sievieti. Vai tev neliekas, ka tas ir jocīgi?

Viņš sabāza rokas kabatās un sabozās.

—  Ne pārāk.

—     Tu esi zaudējis humora izjūtu? — Roksana piecēlās un apskāva Luku. Viņas kailie krūšgali pieskārās viņa krūtīm, un Roksana apmierināta sajuta, kā Luka muskuļi notrīs. Bet viņš to neapskāva. — Domāju, ja tu patiesi esi pārliecināts par to, ko runā, tad man nāksies katru reizi pavedināt tevi par jaunu. Tieši to es taisos tūlīt izdarīt. — Viņa viegli iekoda viņa lūpās un pasmaidīja, jūtot, kā tās paklausīgi pavērās. — Bet, šķietas, tev nekas nav pretī.

—  Liecies mierā. — Taču viņa balsī nejuta pārliecību. — Pat ja šajā ziņā tev izdevās mani pārspēt, tad pastāv vēl arī kas cits.

—  Labi, — viņa vieglītēm paglaudīja ar pirkstiem tā muguru, vienlaikus skūpstot kaklu. — Kas tad vēl cits?

—  Vellu veltos, tu biji nevainīga, — viņš saķēra to aiz rokām un ar rāvienu atbīdīja no sevis, glābdamies no skūpstiem.

—  Tevi tas sarūgtināja? — Viņa uz mirkli uzmeta lūpu, apsvērdama tā vārdus. — Es vienmēr domāju, ka tieši otrādi, vīriešiem tas patīk. Nu, zini, «Zvaigžņu ceļa» sindroms.

—  Kas?

—  Drosmīgi doties turp, kur līdz tam vēl neviens nav bijis.

Viņš apspieda smiekliņu.

—  Ak Jēziņ! — Lūkam piepeši sakārojās alus — labi būtu veselu klājienu ar sešām kārbām auksta alus. Bet, tā kā alus nebija, viņš apmierinājās ar pudeli remdena minerālūdens. — Paklausies, Roksan, tur jau tas āķis, ka es to izdarīju nepareizi.

—  Nepareizi? — Viņa izbrīnā pielieca galvu. — Es pat nevarēju iedomāties, ka tam ir dažādi paņēmieni.

Viņš gandrīz aizrijās un nolika pudeli malā. Nevis vienkārši jaunava, palīdzi man, ak Kungs, — bet arī pati erotiskā nevainība. Neiespējami, un tai pašā laikā…

—  Vellu veltos, vai ar visiem tiem puikiņiem no koledžas kaut kas nav bijis kārtībā? Vai tad viņi nezināja, ko ar tevi darīt?

—  Domāju, ka zināja — ja es to gribētu. — Roksana atkal pasmaidīja, pārliecināta par savu varu. Kad viņa no jauna ierunājās, viņas balss skanēja brīnumaini maigi:

—     Es gribēju, lai tu būtu pirmais. — Viņa ieraudzīja tā acīs alkas un piegāja tuvāk. — Es gribēju tikai tevi.

Nekas un neviens dzīvē viņu nevarētu satraukt stiprāk. Viņš ar roku maigi noglauda viņas matus.

—  Es tev nodarīju sāpes. Ja tu paliksi kopā ar mani, tad, iespējams, atkal tev nodarišu sāpes. Es runāju par tiem murgiem, kas mīt manā iekšienē. Tas viss ir patiesība. Ir lietas, ko tu nezini. Ja tu zinātu…

—  Es zinu, — viņas rokas slīdēja pa Luka muguru, pirksti pārskrēja pār vecajām rētām. — Zinu jau daudzus gadus, kopš tās dienas, kad tu visu izstāstīji Maksam. Es toreiz jūs noklausījos. Es raudāju tevis dēļ. Pagaidi, — viņa ciešāk piespiedās Lūkam klāt, neļaujot tam aizgriezties. — Vai tiešām tu domā, ka es tevi mīlēšu mazāk tāpēc, ka par tevi ņirgājās, kad biji vēl bērns?

—  Man nav vajadzīgs žēlums, — viņš cieti noteica.

—  Bet es tevi nežēloju. — Roksana atmeta galvu atpakaļ, ar tumšām un degošām ^cīm raugoties Lukā.

—    Tikai sapratne — to tev nāksies pieņemt. Šo sapratni tu vari gūt vienīgī no tās, kura ir pazinusi un mīlējusi tevi visu savu dzīvi.

Kā bezspēkā viņš piespieda pieri viņas pierei.

—  Es pat nezinu, ko tev teikt…

—  Nesaki neko. Tikai esi kopā ar mani…

Viņai bija pārāk maz laika, lai izbaudītu atdošanās sajūtu Luka apskāvienos, un pavisam nebija, lai no rīta laiski pavāļātos kopā gultā. Vienu mirkli Roksana viņam piespiedās ciešāk, klausoties vietējā radiomezgla paziņojumu par kārtību, kādā pasažieri izkāps krastā. Pēdējais ilgais, miegainais skūpsts, vilšanās nopūtas, un viņa piecēlās, uzvilkusi peldbiksītes un sporta krekliņu, no kura bija atteikusies iepriekšējā vakarā. Ar vienu roku pieturēdama peldbikses uz sava tievā vidukļa, viņa pavēra kajītes durvis un pārskatīja gaiteni. Viņai aiz muguras skaļi smējās Luks, tāpēc viņa pār plecu uzmeta tam nicīgu skatienu.

Izspūruši mati, degoša seja, gurdas un miegainas acis. Viņa izskatījās tāda, kāda patiesībā arī bija, Efoks ņodomāja, aizturēdams elpu. Kā sieviete, kura pavadījusi nakti kopā ar savu mīļoto.

Un viņš bija tās mīļotais. Viņas pirmais. Viņas vienīgais.

—  Visi uz klāja, Kelahan! — Viņas balss bija aizsmakusi, kā jau no rīta.—Tiksimies pēc piecpadsmit minūtēm.

—  Ai, ai, ai!

Drošības pēc pieturēdama peldbiksītes, Roksana metās uz savu kajīti. Viņu nevarēja saukt par gausu, un jau pēc nepilna stundas ceturkšņa viņa parādījās uz Lido klāja. Pasažieri pamazām savācās salonos, ap viņiem bija somu un saiņu kaudzes, viņi žāvājās, tērzēdami un gaidīdami savu kārtu, lai pamestu kuģi. Ik pēc dažām minūtēm skanēja paziņojums gan angļu, gan franču valodā, kas aicināja uz izkāpšanu pasažierus ar noteiktas krāsas bagāžas birkām. Sākumā bija sarkanas, zilas, baltas, dzeltenas zīmītes; pēc tam nāca kārta sarkanām ar baltām svītriņām un baltām ar zaļām. Roksana spieda rokas, sniedza vaigu skūpstiem, uz šķiršanos apkampjoties, bet pūlis pakāpeniski izklīda, troksnis pieklusa.

Ap pulksten desmitiem uz borta bija palikusi tikai komanda un neliels skaits pasažieru, kas kopā ar kuģi atgriezīsies atpakaļ Ņujorkā. Jaunajiem atpūtniekiem bija jāparādās ne ātrāk kā vienos dienā. Makss nolēma izmantot klusuma brīdi un noturēt mēģinājumu.

Cik labi redzēt, ka Makss no jauna iegrimis darbā, domāja Roksana. Viņš kustējās druscīt lēnāk nekā agrāk, taču bez šaubīšanās un apjukuma, kas bija tā uztraucis.

Roksanai šķita, ka viņa turas lieliski gan kāršu triku laikā, gan numurā ar virvi un arī sarežģītākos priekšnesumos, ne ar ko neizrādot to, kas skanēja viņas galvā un sirdī. Atminoties to, kā Luks viņu iesvieda gultā, kā ugunīgie uzliesmojumi apņēma viņas augumu ar siltumu un sajūsmu, viņa tomēr centās stingri sevi uzmanīt. Roksana bija apmierināta, ka neviens nezina par brīnumaino pavērsienu viņas liktenī — tikai viņi ar Luku.

Bet, protams, mīlestība ir akla.

Lilija nopūtās ik reizi, kad skatījās uz viņu pusi. Viņas romantiskā sirds pārplūda laimes asarām. Leklērs smīkņāja. Pat Pelīte, kurš lielākoties nepievērsa uzmanību maigajām attiecībām starp vīriešiem un sievietēm, — pat Pelīte sarka un smaidīja.

—  Vai tas nav lieliski? — Lilija atkal nopūtās, kad viņi ar Maksu, izbaudīdami brīvo stundu, palika vieni uz pustukšā Lido klāja. Viņu priekšā bija tasītes ar buljonu un zāļu tēju.

—  Protams, tā ir. — Viņš papliķēja tai pa roku, nodomājis, ka Lilija runā par apkārt valdošo klusumu, atspirdzinošo brīzi un skatu uz Monreālu no ostas puses.

—  Tāda sajūta, it kā īstenotos pats svarīgākais sapnis. — Lilija pielika pie lūpām tasīti ar tēju, pirkstos pamirdzēja gredzeni. — Es jau sāku domāt, ka tas nekad nenotiks.

—  Jā, tā bija gan smaga nedēļa, — Makss piekrita. Ari viņam gandrīz nebija brīva laika, lai turpinātu savus pētījumus par filozofu akmeni. Varbūt tad, kad viņi noenkurosies Sidnejā, viņš varēs tikt vaļā no tūrista lomas un pavadīt dažas stundas ar savām grāmatām un piezīmēm. Viņš tam nāca aizvien tuvāk. Vklš to jau varēja sajust.

—  Interesanti, vai palīdzēja tas, ka mēs uz kuģa, es domāju — mēs visi dzīvojām vienā vietā, it kā cits citam kabatā. Viņi nekādi vairs nevarēja izvairīties viens no otra.

—  Protams, ne. — Makss samirkšķināja acis un sarauca pieri. — Kas tad?

—  Roksija un Luks, dumiķīt. — Salikusi elkoņus uz galda, viņa sapņaini nopūtās. — Varu saderēt, ka šobrid viņi pastaigājas pa Monreālu, rokās saķērušies.

—  Roksana un Luks? — Tas bija viss, ko Makss spēja izdomāt un pateikt. — Roksana un Luks?

—  Jā, protams, saulīt manu. Bet ko tu domāji, par ko es runāju? — Viņa sāka smieties, priecādamās kā ikviena sieviete par savu pārākumu visā, kas skar mīlestību un romantiku. — Vai tu neievēroji, kā viņi šorīt skatījās viens uz otru? Brīnums, ka zāle neaizdegās visapkārt — tik daudz dzirksteļu no viņiem lidoja!

—  No viņiem vienmēr šķīst dzirksteles. Bet parasti viņi tikai strīdas.

—  Saulīt, tas ir tikai tāds rituāls pirms tuvināšanās.

Makss aizrijās ar tēju.

—  Tuvināšanās? — viņš vārgā balsī atkārtoja. — Kungs Jēzus!

—  Maks, mīļais! — Izsista no sliedēm un izbiedēta, Lilija abās rokās saspieda viņa plaukstas un juta, kā tās dreb. — Tu taču neuztraucies, vai ne, pasaki man? Viņi tik lieliski sader kopā un tik stipri iemīlējušies.

—  Tu saki, ka viņš, ka viņi ir… — Vairāk viņš nespēja izdvest ne vārda.

—  Es ar sveci klāt neesmu stāvējusi, bet šorīt viss norādīja uz to. Es teiktu, ka starp viņiem kaut kas noticis. — Lilijas balss skanēja tikpat bezrūpīgi, bet Makss satriekts joprojām vērās vienā punktā, Lilijas tonis mainījās. — Maks, tu nedusmojies?

—  Nē, nē, — viņš nogrozīja galvu un piecēlās. Kā transā viņš piegāja pie reliņiem. Viņa mazulīte, domāja Makss, viņš jutās tā, it kā no sirds būtu izrauts kāds gabaliņš. Viņa mazā meitenīte. Un zēns, kuru viņš tik ilgi bija uzskatījis par savējo. Viņi to ir pārauguši. Acīs sakāpa asaras. — Droši vien man arī peišam tas bija jāpamana, — viņš nomurmināja, kad Lilija piegāja un apskāva viņu.

Viņš atkal pašūpoja galvu. Vājuma asaras nozuda. Makss piekļāva Liliju ciešāk.

—  Kā tu domā, viņiem būs tā, kā ir mums?

Viņa nolika galvu uz tā pleca un pasmaidīja.

—  Nē, tā nevar būt nevienam citam, Maks.

* * *

Šonakt viņš aizgāja pie viņas. Viņa gaidīja to. Lai cik cieši Roksana iedvesa sev, ka tas ir muļķīgi, vienalga — viņa uztraucās stiprāk nekā iepriekšējā vakarā. Viss bija atkarīgs no paškontroles, viņai likās. Iepriekšējā vakarā, viņu pirmajā vakarā, viņa bija ņēmusi iniciatīvu savās rokās un tādēļ jutās tik pārliecināta par notiekošo.

Bet šovakar bija viņa kārta.

Roksana bija pateicīga Lūkam, ka tas neatnāca uz viņas kajīti tūlīt pēc izrādes un deva viņai iespēju mierīgi atgrimēties un spīdīgā kostīma vietā uzģērbt vienkāršu, zilu rītakleitu. Taču šis vienatnē pavadītais laiks darbojās arī pret viņu, likdams viņas sirdij sisties skaļāk un ātrāk.

Cik jauki bija pagājusi šī pēcpusdiena! Viņi darīja tieši to, ko Lilija bija iztēlojusies. Klaiņoja pa Monreālas nolaidenajām ietvēm, klausījās amerikāņu mūziku, kas plūda pa veikalu atvērtajām durvīm, sēdēja blakus pie galdiņa ielas kafejnīcā.

Tagad viņi atkal palika divatā. Puķu pušķis, ko Luks tai bija nopircis pie ielas tirgotāja, smaržoja uz galdiņa. Gulta bija kārtīgi uzklāta. Grīda aizpeldēja viņai no kājapakšas —^ kuģis griezās uz dienvidiem.

—  Šovakar bija laba publika. — Neko vairs idiotiskāku nevarēja pateikt, Roksana domās sevi nolamāja.

Sajūsmināts, Luks pagrieza delmu, un viņa rokā uzradās balta, vientuļa roze. Roksana sajuta, ka viņas sirds atkūst.

—  Paldies. — Viss būs lieliski, viņa nodomāja, ieelpojot zieda smaržu. Tagad viņa zināja, ko gaidīt, un viņa dega nepacietībā sajust viņa rokas uz*savas ādas, brāzmaini krist aizmirstībā. Sāpes ātri pāriet. Daži nepatīkami mirkļi — nav liela maksa par to, lai pēc tam jauki attaptos, guļot viņa apskāvienos.

Luks spēja saskatīt nemieru viņas acīs tikpat skaidri, kā varēja izšķirt to krāsu. Tagad vairs nebija jēgas atkal lamāt sevi par iepriekšējā vakara steigu. Vismaz viņam pietika saprāta neko citu nedarīt, vienīgi apskaut viņu visu atlikušo nakti.

Viņš pieskārās ar delnu viņas zodam, un viņa lēni pavērsa skatienu no rozes uz viņa seju. Viņš pateicās Dievam, ka viņas acīs nebija tikai bailes vien. Viņš spēs izdarīt tā, lai bailes izzustu. Luks novilka ar roku viņas sejas priekšā, un vina iesmējās, ieraugot vina pirkstos sveci.

' — Veikli.

—  Tu taču vēl neko neesi redzejusi. — Viņš piegaja pie galdiņa un nolika uz tā no ēdamzāles atnestu kristāla svečturi. Rūpīgi tajā ievietojis sveci, Luks uzsita knipi. Dakts uzšvirkstēja un iedegās ar līdzenu liesmu.

Nedaudz atslābinājusies, Roksana pasmaidīja.

—  Es varu aplaudēt?

—  Vēl ne. — Nenovērsdams skatienu no viņas, Luks izslēdza gaismu un novilka svārkus. — Pagaidi, kamēr izrāde beigsies.

Viņa neapzināti pielika roku pie kakla.

—  Vai tad vēl kas būs?

—  Vēl daudz kas. — Viņš piegāja Roksanai klāt. Droši vien tas ir netaisnīgi, ka par vakarvakara neuzmanību viņu, Luku, gaida atalgojums, nevis krietns pēriens. Bet viņš izdarīs tā, lai viņa to nenožēlotu. Lai viņi abi nenožēlotu. Viņš saņēma tās roku, kura bija sastingusi pie kakla, pagrieza to, piespiezdams savus pirkstus pie meitenes plaukstas pamatnes, pie trauslās locītavas, kur skaļi sita pulss.

—  Es tev teicu, ka ir daudz paņēmienu, ne tikai viens vien, Roksan. — Vēl joprojām turot viņas roku, viņš ātriem un viegliem skūpstiem pārklāja viņas vaigus un zodu. — Bet tas gluži kā maģijā: parādīt vienmēr ir labāk nekā izstāstīt. — Viņš ieraudzīja, kā nolaižas viņas skropstas, un izķēra rozi no slaidajiem pirkstiem. — Es tev vairs nedarīšu sāpes.

Viņas acis atkal atvērās. Tajās cīnījās bailes un vēlme.

—  Viss kārtībā, — viņa nočukstēja un sniedza viņam lūpas skūpstam.

—  Tici man.

—  Es ticu.

—  Nē, pagaidām vēl ne. — Viņš aizsedza viņas gaidošo muti ar savējo, lēni atvelkot galvu, kamēr viņa nošūpojās viņam pretī. — Bet tu noticēsi, — viņš pateica, slēgdams to savās skaujās.

Viņa sagatavojās straujam uzbrukumam. Kāda viņas daļa gaidīja šīs stiprās, raupjās rokas, neatlaidīgo un prasīgo muti. Bet šonakt viņa lūpas bija maigas, tik maigas, pavedinošas, pat nomierinošas, kad tās čukstēja viņai mīlas vārdus. Roksana apjuka, viņai aizrāvās elpa, bet izrāvās izbrīna iesauciens, par ko Luks pasmaidīja.

—  Es tev parādīšu vietas, kur tu nekad agrāk neesi bijusi. — Viņa mēle ieslīdēja mutē, spēlējoties ar viņas mēli. — Brīnumainas vietas.

Viņai nebija izvēles — vienīgi sekot viņam. Viņas miesa lidinājās gaisā jau pirms tam, kā viņš beidza šo pirmo, izšķērdīgo skūpstu. Atstājis viņas trīsošās, alkainās lūpas, Luks devās tvīkanā ceļojumā pa viņas ādu, "apstādamies pie kakla bedrītes, kur viņas pulss sāka dauzīties zem tā lūpām kā noķerta putna sirsniņa.

Luku apskāvušās rokas atlaidās. Un viņš saprata, ka tā jau pieder viņam.

—  Es gribu paraudzīties uz tevi, — viņš nočukstēja, nemanāmi nobīdot rītakleitu no viņas pleciem. — Ļauj man paraudzīties uz tevi.

Viņas skaistums apdedzināja Luka sirdi. Viņa asinis sāka kūsāt kā verdošs ūdens. Bet trīsošajā sveces gaismā viņš tai pieskārās vienīgi ar pirkstgaliem, pārbaudot ar tiem viņas ķermeņa apaļumus un ieliekumus. Viņš sajūsmināts juta viņas miesu zem savām rokām, straujo trīsu noburts, ar kādām viņa atbildēja tā maigajiem glāstiem.

—  Mēs vakar pasteidzāmies. — Noliecis galvu, viņš maigi, ļoti maigi samitrināja ar mēli viņas smeldzošos krūšgalus. — Varbūt vēlāk atkaksteigsimies. — Izslējies taisns un vērdamies viņai acīs, viņš saspieda mitro krūšgalu starp īkšķi un rādītājpirkstu, viegli paknaibīdams, lai novestu viņu līdz nevarīgam stāvoklim, kas svārstījās starp sāpēm un tīksmi.—Bet tagad mēs izmantosim visu savu laiku, Roksan. — Viņš novilka ar pirkstu viducī pār visu viņas augumu lejup un līksmi sajuta ikvienu tās trīsu aiz tvīkuma, kad caur mīksto matu trijstūri sasniedza apslēpto, jutīgo pauguriņu.

Kad viņas acis aizplīvurojās, elpa aizrāvās, bet augums, karsti atsaukdamies, nodrebēja, Lūkam pat galva sāka griezties. Bet viņš vienīgi pasmaidīja.

—  Es gribu izdarīt tā, lai mums abiem būtu labi.

Un viņš atkal pieplaka viņas lūpām, bet tagad glāstīja

viņas augumu nevis ar pirkstiem, bet ar rozi, zīdainās ziedlapiņas slīdēja pa viņas krūtīm, kairinot krūšgalus ar savu smaržīgo maigmi, pārslīdēja pār daiļajiem izliekumiem virs vidukļa un gūžām.

—  Saki man, ka tev patīk.

Viņas elpa trīsuļoja starp lūpām. Viņa redzēja Luku sveces gaismā. Viņa krūtis tagad bija kailas, lai gan tā nevarēja atcerēties, pa kuru laiku viņš paspējis nomest kreklu. Roksana sajuta, cik smags ir viņa loceklis, kurš piespiedies pie viņas kājas, un aptvēra, ka Luks ir tikpat kails kā viņa pati.

—  Es nejaudāju. — Viņa pacēla roku, lai pieskartos viņam caur gaisu, kas likās salds un biezs kā sīrups. — Tikai neapstājies.

—  Vai tā? — Viņš lēni slīdēja lejup, ar mēli kņudinādams tās krūts pumpuriņu, tad satverdams to ar zobiem un sūkdams tik kāri, it kā gribētu aprīt Roksanu visu. Viņa izgrūda garu, dziļu vaidienu, vēl vairāk satracinot Luku.

Tā bija viena no pašām izsmalcinātākajām mocībām. Velkoša, smeldzoša bauda izplūda pa viņas ķermeni, kamēr likās — vēl mazliet, un viņa nomirs no tās. Gulta iečīkstējās, viņam pārvietojoties. Roksanas āda trīsēja zem viņa rokām, dziedāja zem pacietīgās, meklējošās mutes. Kad viņa mēle nolaidās pie viņas gurna, Roksana saprata, ka nav tādas ķermeņa daļas, kuru tas nepieprasītu, un nav nekā, ko viņa varētu tam atteikt.

Viņa ar atdevīgu nopūtu atvērās tam. Un tai pašā mirklī remdējošais siltums uzsprāga, pārvērtās kvēlē, it kā viņā būtu nonākusi komēta un piepildījusi ar uguni visas viņas šūnas. Viņas atvieglojuma kliedziens pārgāja dziļā vaidā, kas nāca no balsenes.

Bet viņš vēl bija tikpat pacietīgs, nepiekāpīgi pacietīgs un atkal glaudīja viņu un uzbudināja, gaidot, līdz viņa atkal atslīdēs lejā no augstienēm.

Nopūtas, vaidi un solījumu čuksti. Sveces mirgošana, blāvā mēnessgaisma, smagais ziedu un kaisles aromāts. Viņa iegaumēja to visu, lai gan viņas ķermenis drebēja un kusa no pacietīgā uzbrukuma.

O jā, viņš bija atnesis tai veltes, tieši tā, kā solījis. Izsmalcinātas, neiespējamas, delikātas veltes.

Viņš tai parādīja, ko nozīmē tas, ka tevi alkst, lolo un beidzot, beidzot lēni paņem, it kā laivai miglājā laižoties lejup pa mierigu, aizmigušu upi.

Viņš iegāja viņā nevainojami, bez jebkādām sāpēm, pa slidenu, karstu un viņu sen jau gaidošu ceļu. Viņas ķermenis lokani pacēlās viņam pretī. Viņš nezināja, ka tas notiks tik viegli un ka izjutīs tādas saldas, saldas sāpes, kad tā apņems sevī viņa locekli. Alku ritms, uzvilnīdams kā mūzika, atbalsojās viņa galvā.

—  Roksan, — viņš aizsmakušā balsī nočukstēja tās vārdu. Luks centās savaldīt sevi, kā cīnoties ar mežonīgu zvēru, — paraugies uz mani. Es gribu, lai tu paraugies uz mani.

Viņai likās, ka tā balss nāk no gara, tumša tuneļa gala, kurā lidinās viņas ķermenis. Viņa pacēla smagos plakstus un redzēja vienīgi viņu. Viņa acis bija dedzinoši zilā krāsā kā zils, karsts punkts pašā liesmu mēles vidū.

—  Tagad tu piederi man. — Viņš piespieda muti viņas mutei, un viņas ķermeņa dzīlēs eksplodēja orgasms. Tikai man, nodomāja Luks un ļāvās sekot viņai.

Viņa neticēja, ka vēl kādreiz spēs pakustēties, bet, darot to, pagrieza galvu, meklējot tā lūpas. Viņš atbildēja ar nesaprotamu murmināšanu un, novēlies malā, apgūlās viņai blakus.

—   Jau labāk, — Roksana nopūtās, kad atkal bija atguvusi spēju elpot. Viņa patrinās ar vaigu pret Luka krūtīm un iekārtojās ērtāk. — Es pat nezināju, ka iespējams kaut kas tāds.

Arī viņš agrāk nezināja. Bet Luks sajuta, ka atzīties būtu muļķīgi, tāpēc tikai klusēdams noglāstīja viņas matus.

—  Tev nebija sāpīgi?

—   Nē. Es it kā… — Viņa izdvesa skaņu, kas līdzinājās kaķa murrāšanai pie krējuma bļodiņas. — It kā lidoju uz Mēnesi! — Viņa ar plaukstu noglauda viņa krūtis. Kad tās pirksti nolaidās zemāk par vēderu, Roksana sajuta, kā viņa muskuļi saspringst. Labi, labi, viņa nodomāja, smejoties sevī. Ne tikai Lūkam ir vara pār viņu, bet arī viņai pār to. Šis atklājums bija nekavējoties jāizmanto.

. —Tas nozīmē… — Viņa pacēla galvu un uzsmaidīja viņam no augšas lejup. — Tad cik daudz ir šo dažādo paņēmienu?

Viņš pacēla uzacis.

—  Dod man tikai pāris minūšu, un es tev visu parādīšu.

Noreibuši pati no sava prieka, Roksana apgriezās un

apsēdās jāšus viņam virsū.

— Bet kāpēc neparadīt tūlīt? — viņa piedavāja un uzspieda savu muti Luka lūpām.

20

Gan Luks, gan Roksana dedzīgi noraidītu pieņēmumu, ka viņi iepinusies parastu kūrorta romānu tīklos. Jūras vējš, vizmojošie saulrieti un mēnesnīcas pielietie klāji varētu ietekmēt jebkuru, tikai ne viņus. Viņi abi būtu šausmās no paša medusmēneša vien, bet, ja godīgi apzīmētu šo svarīgo periodu kā iespēju koncentrēties uz savu partneri, labāk iepazīt vienam otru un papilnam baudīt seksu, tad viņu medusmēnesis turpinājās jau trešo nedēļu.

Notika arī atklājumi. Sev par atvieglojumu, Luks noskaidroja, ka viņš nav bijis greizsirdīgs muļķis. Tagad viņam šķita pat tīkami, ka vīrieši pagriež galvu, Roksanai parādoties. Viņš varēja smaidīt, vērojot, kā viņa ar kādu flirtē vai arī kā flirtē ar viņu. Protams, viss atkarīgs no uzticēšanās un lepnuma plus vēl pašu mazumiņu uzpūtības. Viņa bija skaista, un viņa piederēja viņam.

Roksana uzzināja, ka zem rupja, nervoza puišeļa maskas, kuru viņa pazinusi gandrīz visu savu mūžu, viņas mīļotais vīrietis varēja būt maigs un labsirdīgs. Patiesības sagrozījuma un ārējās pievilcības iespaids izrādījās smalks aizsegs viņa dvēselē bangojošajām kaislībām. Tām piejaucās vēl saasināta uzticība un stipras ilgas pēc mīlestības — tieši kā viņai pašai.

Viņi abi spēja koncentrēties viens uz otru pat ļaužu pārpilnā telpā. Viņiem nevajadzēja ne vārdu, ne pieskārienu — viena paša skatiena bija diezgan, lai saprastu, ko domā otrs.

Varbūt tāpēc medusmēneša noteiktā pēdējā prasība tika izpildīta tik dabiski un nevainojami.

Bet šajā dienu un nakšu fantastiskajā mirdzumā abi piekrita, ka viņiem trūkst tikai viena. Viņiem nebija īstu mērķu un īsta darba. Zagļu asinis nedeva miera. Tiesa, uz laiku viņi apslāpēja savu nepacietību, atbrīvodami kādu misis Ķeseli no dažām antīkām rotaslietām ar rabīniem un markazītiem*. Vecā īgņa pavadīja visas septiņas dienas uz «Jenkiju princeses» borta, gan par kaut ko sūdzoties, gan kaut ko pieprasot un pārvēršot kruīza direktora Džeka dzīvi par gatavo elli. Visi Novello nosprieda, ka tas ir goda jautājums — radīt madāmai īstu, neizdomātu iemeslu žēlabām un sūdzībām.

Bet darbs izrādījās nožēlojami vienkāršs. Roksanai tikai vajadzēja ieslīdēt misis Ķeseles kajītē divu savu izrādes numuru starplaikā un pagrābt lādīti ar dārglietām pusizsaiņotas bagāžas kaudzē. Pametusi skatu uz atslēgu, viņa nolēma mainīt sākotnējo plānu. Roksana neiznesa lādīti no kajītes, lai nodotu to Lūkam, bet pati to atvēra ar misis Ķeseles matadatu. Kad markazīti bija ērti izvietoti viņas smokinga kabatās, viņa aizslēdza lādīti, nolika iepriekšējā vietā un izslīdēja no kajītes.

Kā jau bija ieplānots, garām uz kuģa pūpes pusi gāja Luks.

—  Vai problēmas?

Roksana pasmaidīja.

—  Nemaz ar ne. — Nozīmīgi pacēlusi vienu uzaci, viņa uzsita sev pa kabatām. — Man tikai bija kaut kas jāpaņem no kajītes, — Roksana pateica, kad Luks nosmējās. — Negribu nokavēt savu uznācienu.

Viņš satvēra Roksanu un noskūpstīja. Veiklie pirksti ienira viņas kabatās un aptaustīja laupījumu.

—  Tev vēl ir trīs minūtes, Roks.

Viņai pietika ar mazāk par pusi no šī laika, lai paslēptu savu ieguvumu kosmētikas kārbas dubultajā dibenā. Roksana vēl paspēja atsvaidzināt lūpukrāsu, ko Luks bija izzieķējis, un pēc tam laikus uznākt uz skatuves.

Visi piekrita, ka tas ir ļoti elegants komplekts, greznos ietvaros, ar visai labiem akmeņiem. Bet tas bija iegūts bez riska, tāpēc uzvarai trūka saldmes.

Novello visi kā viens beidzās vai nost bez īsta darba.

—  Varbūt mums pamēģināt kaut ko nostrādāt kādā ostā? — Roksana domīgi ieminējās. Viņa kopā ar Liliju stāvēja uz klāja. Jaunie pasažieri, kas bija iekāpuši Mon-

"Markazīts — gaišdzeltens minerāls ar metālisku spīdumu, sēra un dzelzs savienojums, atgādina zelta graudiņus. (Tulk.) reālā, cits pēc cita nāca ārā no kajītēm ar bezmaksas kokteiļiem rokās un sagatavotiem fotoaparātiem. Luks ar Pelīti bija aizšmaukuši uz Olimpisko stadionu, lai noskatītos, kā «Ekspo» uzvarēs «dodžerus».

—  Varbūt varam. — Lilijas domas visu laiku atgriezās pie Maksa. Todien viņa pamodās pirms rītausmas. Makss sēdēja uz šauras kušetītes zem iluminatora, visapkārt mētājās viņa grāmatas. Viņš manipulēja ar zelta monētiņu pirkstos. Kad tā otrreiz izslīdēja no rokas un nokrita, Lilija ieraudzīja sāpju izteiksmi viņa sejā. Lilija zināja, ka šo sāpi viņa nekad nespēs atvieglot.

—  Es domāju — Ņūportā, — Roksana turpināja. — Tur ir daudz savrupmāju. Kad «Princese» nākamreiz tur piestās, mēs varētu vismaz izlocīt kājas.

—  Tu esi tik līdzīga viņam, — Lilija nopūtās un pagriezās no reliņiem pret Roksanu. — Ja tev nav nekāda darba, tu nekavējoties centies to izdomāt. Vienīgi tā jūties laimīga.

—  Dzīve ir pārāk īsa, lai nebaudītu prieku par savu darbu. — Viņas smaids bija straujš un blēdīgs. — Tikai Dievs zina, kā es mīlu savējo.

—  Bet ko tu darītu, ja nekā nebūtu? — Pēkšņi sanervozējusies, Lilija sāka grozīt pirkstos nefrīta kulonu, kuru Makss bija viņai nopircis Halifaksā. — Ja tu vairs neko nespētu darīt? Ne maģijā, ne citā ziņā?

—  Ja es kādurīt pamostos, un tas viss būtu beidzies? Un paliktu tikai parastā rutīna? — Roksana domīgi saknieba lūpas, tad iesmējās. Divdesmit viena gada vecumā nav iespējams noticēt, ka visiem kādreiz pienāk mūža gals. — Iebāztu galvu pirmajā cepeškrāsnī, kas pagadītos!

—  Nerunā tā! — Lilija saķēra viņas roku un saspieda tik stipri, ka Roksana sāpēs saviebās. — Nekad nerunā tā!

—  Mana dārgā, es jau tikai jokoju. — Roksanas acis izbrīnā plaši iepletās.—Tu taču pazīsti mani. Cilvēki, kas visu mūžu noņemas ar vienu un to pašu darbu kā mēs, aizmirst: nekas nevar turpināties mūžīgi. Nav svarīgi, darbi sokas lieliski vai draņķīgi, — ir tikai jāpagaida, un viss mainīsies.

—     Jā, protams. — Juzdamās kā muļķe, Lilija atlaida viņas roku, bet kamols palika kaklā. — Nepievērs man uzmanību, saulīt. Liekas, esmu pārāk nogurusi.

Tikai tagad Roksana vērīgi ielūkojās Lilijā un ieraudzīja vieglas, gandrīz nemanāmas ēnas zem rūpīgā grima. Izbrīnu nomainīja bažas.

—  Vai ar tevi viss kārtībā? Kā tu jūties?

—  Lieliski. — Lilija tik ilgi bija darbojusies uz skatuves, ka prata notēlot to, ko gribēja. — Esmu tikai nogurusi. Un tik muļķīgi — bet liekas, es mazliet skumstu pēc mājām. Man jau sen gribas nobaudīt Leklēra gambo.

—  Ā, es tevi saprotu. — Tas tik pilnīgi atbilda Roksanas^ pašas izjūtām, ka viņa pasmaidīja un nomierinājās. — Šeit ir lielisks uzturs, bet pēc pāris nedēļām esi gatavs atdot simt dolāru par čīzburgeru un ceptiem kartupeļiem… Un desmitiem reižu sapņo par dienu, kad varētu ne ar vienu nerunāt.

Vajag tūlīt iet prom un pabūt vienai, saprata Lilija, kamēr vēl nav izrādījusi visas savas bailes un pārdzīvojumus.

—  Zini, es aizšmaukšu no šejienes. — Pamirkšķinājusi ar aci, viņa noskūpstīja Roksanu uz vaiga. — Uz stundiņu ieslēgšos kajītē, uztaisīšu sejai masku, kājām vanniņu un izlasīšu vēl vienu sava romāna nodaļu.

—  O-o! Tu to attēlo tā, ka es taisni apskaužu tevi.

—  Zini ko? Piesedz mani uz stundiņu. Pēc tam es piesegšu tevi.

—  Norunāts. Ja kāds prasīs, es teikšu, ka tu šuj klāt savam kostīmam notrūkušos vizuļus.

-—Lieliski. — Un Lilija aizsteidzās, lai ātrāk atrastos aiz slēgtām durvīm un tad atļautos no sirds izraudāties.

Palikusi viena, Roksana pārlaida skatienu kuģa klājam. Jaunas sejas, viņa nodomāja, jauni likteņi. Viņai vienmēr patika daudzveidība. Tomēr tagad gribējās, lai Luks būtu līdzās viņai, nevis sūktu krastā alu un lādētu tiesnešus divās valodās uzreiz. Kopā ar viņu viss bija interesantāks: aplūkot jaunos pasažierus, izdomāt tiem vārdus un dzīves stāstus.

Ar laiku Roksana jau bija sapratusi, ko nozīmē strādāt uz kuģa desmitajā vai divpadsmitajā izpriecas braucienā, un aizvien vairāk tiecās domāt, ka stunda vienatnē ar masku uz sejas un romānu rokas — tas nemaz nav tik slikti.

Bet viņa pagriezās ar savu «Jenkiju princeses» smaidu uz lūpām, kad kāds viņu pasauca vārdā. Smaids uz mirkli sadrebēja, tomēr noturējās vietā. Galu galā Roksana bija profesionāle.

—  Sems. Cik pasaule ir maza!

—  Vai tad ne? — Likās, viņš ir izkāpis no Gentleman's Quarterly reklāmas tūristu braucienu apģērbiem. Tumšdzeltenas bikses ar iegludinātām vīlēm, tik asām, ka pret tām varētu sagriezties kā pret naža asmeni, mīksts kokvilnas krekls — velns viņu zina, cik tas viss maksā, un tāpēc izskatās, it kā viņš būtu ģērbies bez īpašas ievērības. Kailajās kājās «doksaideri», roka ap vingras, labi koptas blondīnes vidukli. Tai kājās greznas, spilgti zilas zīda bikses, kas atbilda acu krāsai, un mīksta, drapēta blūze tādā pašā tonī. Uz Roksanu gan daudz lielāku iespaidu atstāja vienkārša prāvu pērļu virtene ar safīra kulonu centrā. Safīrs bija Pelītes īkšķa lielumā.

—  Džastīn, dārgā, iepazīsties ar manu senu paziņu. Roksana Novelto. Roksana, šī ir mana sieva, Džastīna Springa Vaijata.

—  Cik patīkami! — Džastīna jauki pasmaidīja, bet viņas acis palika vienaldzīgas. Viņa strauji un cieši paspieda Roksanas roku, it kā viņai patiesi būtu prieks ar to iepazīties.

Ideāla sieva politiķim, Roksana nodomāja.

—  Priecājos.

Ahā, viņai vēl ir ari auskari, Roksana atklāja. Divi pilienveida indigo krāsas akmeņi, virs kuriem mirdzošas pērles.

—  Biju pārsteigts, ieraugot tevi uz klāja, — Sems iesāka. — Un divkārt izbrīnījos par to, ka esi komandā.— Viņa skatiens pārvietojās zemāk, uz nozīmīti ar vārdu uz viņas krūtīm, apstājās, atkal pacēlās augšup. — Vai tad tu esi pametusi savu maģiju?

—  Protams, ne. Mēs sniegsim izrādes uz kuģa vēl dažas nedēļas.

—  Lieliski. — Viņš, protams, to zināja, viņš visu bija uzzinājis jau agrāk un nespēja laupīt sev prieku pavadīt nedēļu kopā ar Novelto ģimeni. — Džastīn, Roksana ir izcila burvju māksliniece.

—  Apbrīnojami, — Džastīnas lūpas pavērās smaidā, atsedzot nevainojamu zobu rindu. — Jūs uzstājaties bērnu izrādēs?

—  Pagaidām ne. — Roksana paņēma kokteili no garāmejoša oficianta paplātes.—Vai jūs esat pirmoreiz uz «Jenkiju princeses»?

—  Uz šī kuģa — jā. Man vienmēr ir patikuši izpriecu braucieni. Esmu bijusi Kārību salās, Vidusjūrā — un tamlīdzīgi, — viņa izklaidīgi pacēla šauro, balto roku, lai parotaļātos ar savu kulonu. Briljanti, kas ieskāva safīru, iemirgojās mazām, dzirkstīgām uguntiņām, kas satrauca Roksanas asinis. Tas bija līdzīgi seksuālam uzbudinājumam — ko sniedz ilgs, valgs, nesteidzīgs skūpsts.

—  Cik burvīgi! — Viņai vajadzēja saņemt rokās savu gribasspēku, lai neaplaizītos. — Ceru, ka arī šis brauciens jums patiks.

—  Esmu pārliecināta. — Safīrs pamirkšķināja kā šķelmīga acs. — Es tā nopriecājos kad Sems uzvedināja piedalīties šajā braucienā mūsu medusmēneša laikā.

—  O-o, tad jūs esat jaunlaulātie! — Zinot, ka tā ir tīri sievišķīga reakcija un tāpēc nekaitīga, Roksana nolaida acis uz Džastīnas laulības gredzenu. Jā, viņa nodomāja, desmit karātu smaragds, slīpēts saderināšanās gredzenam, un jauks platīna gredzentiņš ar briljantu ķēdīti— kāzām. Viņa nožēloja, ka nav klāt lupas. — Ai, kāds daiļums! Apsveicu, Sem!

—  Paldies! Man būs liels prieks atkal redzēt tavu ģimeni — un, protams, Luku.

—  Gan redzēsi. Bija patīkami iepazīties ar jums, Džastīn. Laimīgu braucienu!

Roksana pasmaidīja un aizgāja. Beidzot viņi atraduši piemērotu mērķi.

Luks izmantoja gadījumu, lai izsautētos un padzītu savu nogurumu saunā uz apakšējā klāja. Viņš šaubījās, vai gulējis vairāk par piecām stundām diennaktī kopš tā vakara, kad Roksana ienāca viņa kajītē ar ziloņkaula krāsas zīda kleitu mugurā un karstu lēmumu asinīs.

Nē, viņš nežēlojās, bet sauna viņam nenāktu par sliktu. Vismaz tagad bija brīvs brīdis, lai attīrītu smadzenes un apsvērtu visu to, ko pastāstīja Roksana, noķērusi viņu šo pēcpusdien.

Misters un misis Vaijati.

To tikai vajadzēja — izvēlēties tieši šo no visiem izklaides braucieniem pa visām pasaules ostām un jūrām, neapmierinātu grimasi viņš nodomāja. Labi, vellos, visu nākamo nedēļu viņiem vienam no otra nav kur sprukt. Bet viņš nebija pārliecināts, ka dalīsies Roksanas entuziasmā par līgavas un līgavaiņa atbrīvošanu no lēdijas akmentiņiem.

Nē, tas viņam bija lēni un rūpīgi jāapsver, aplēšot visus «pan> un «pret».

Saunas koka durvis nočīkstēja, un Luks atvēra vienu aci. Pēc tam atkal aizvēra un palika nekustīgi sēžot, atspiedis muguru pret sienu, uz gurniem nevērīgi uzmests balts dvielis.

—  Dzirdēju, ka tu esot uzradies uz kuģa, Vaijat.

—  Un tu vēl aizvien velc ārā trusīšus no pakaļas, lai nopelnītu maizi? — Sems apsēdās uz sola zemāk par Luku. Viņam bija vajadzējis tikai dažus aplinkus jautājumus, lai noskaidrotu, kur Luks varētu pavadīt savu brīvo stundu. — Un danco pēc veča stabules?

—  Bet vai tu gadījumā neesi iemanījies apgriezt kavu ar vienu roku?

—  Es jau sen esmu atmetis šīs spēlītes.

Luks tikai pasmaidīja.

—  Es tā nedomāju. Tev vienmēr bijušas draņķīgas rokas — nekur citur nederigas, vienīgi lai dauzītu mazas meitenes.

—  Bet tu esi ļaunatminīgs. — Sems ērtāk atspiedās elkoņiem uz lāviņas. Aizritējušie gadi bija uz viņu atstājuši labu iespaidu. Viņš nopietni nodarbojās ar savu fizisko veidolu, un viņa augums atspoguļoja rezultātus, ko devušas sistemātiskās nodarbības personīgā trenera vadībā. Sems izmantoja savu stāvokli, bet tagad arī savas sievas naudu, lai apgrieztu matus pie labākajiem frizieriem, regulāri iztaisītu manikīru, liktu maskas un izdarītu masāžu, lai palutinātu seju. Viņš sevi iztēlojās kā īstu varoni — uzvarētāju,

jaunu un pievilcīgu, bet jau diezgan ievērojamu cilvēku. Tagad viņš bija bagāts un dzīve kļuvusi kā torte ar glazūru.

—  Dīvaini, — viņš turpināja. — Bet Roksana uzvedās citādi. Viņa bija diezgan… hm, labvēlīga.

Šos vārdus dzirdot, Luks nemaz nejuta niknumu, kā tas varētu būt agrāk. Nē, tas bija tikai patiess izbrīns.

—  Vecīt, viņa taču tevi sakošļātu un izspļautu!

—  Vai patiesi? — Sema rokas uz svilinošā koka saspringa. Bija tikai viena lieta, kuru nevarēja nopirkt ne par naudu, ne par stāvokli. Humora izjūtu, ja tas skāra Semu pašu. — Domāju, ka viņa var atzīt mani par viņai * piemērotāku pēc stila, nekā tev liekas. Tāda sieviete kā Roksana drīzāk novērtē cilvēku ar stāvokli nekā to, kas tā arī nav iemācījies nogludināt asos stūrus! Tu esi palicis tāds pats neveiksminieks, Kelahan.

—  Es vēl esmu tāds pats… arī daudzās citās lietās.— Luks atdarīja acis un, pieliecis galvu, pētīgi paraudzījās Sema sejā. — Viņi labi pastrādājuši ar tavu degunu. Tagad neviens pat nepateiks, ka tas kādreiz bijis lauzts. — Viņš laiski izstaipījās un nolēca lejā no lāvas. — Izņemot mani, protams. — Labi, uz drīzu redzēšanos.

Aiz Luka jau aizcirtās durvis, bet Sems vēl joprojām sažņaudza un atlaida dūres. Izrādās, vecajam paziņam vajadzīga stingrāka mācība. Varbūt jāaizsūta telegramma Kobam, Sems domāja, liekot atslābināties niknumā trīcošajiem muskuļiem. Pienācis laiks piespiest stingrāk.

Viņš atlaida dūri un paraudzījās uz savu gludo delnu, kur bija redzamas dziļas manikirēto nagu pēdas.

Daudz stingrāk, viņš nolēma.

* * *

—  Es jums saku, tasir lielisks variants, — Roksana drūmi pārlaida skatienu no viena uz otru. Sapulce, kas notika Maksa kajītē starp izrādēm, nemaz neritēja pēc viņas plāna. — Jebkurai sievietei, kura nēsā dārglietas, rau, tā, jau dienas laikā, — to jābūt papilnam. Un jebkura sieviete, kas apprecējusi tādu nelieti kā Sems, ir pelnījusi, lai tās zaudētu.

—  Pieņemsim, ka tā ir. — Makss sažņaudza pirkstus, cenzdamies iedziļināties viņas vārdos. — Bet bīstami zagt no tiem, ko mēs pazīstam un kas pazīst mūs, it īpaši tādā situācijā kā šī.

—  Mēs varam to izdarit, — Roksana uzstāja. — Leklēr, ja es tev dabūšu pašu labāko mantu fotogrāfijas un sīku aprakstu, cik daudz laika vajadzēs taviem draugiem, lai iztaisītu kopijas?

—  Nedēļu, varbūt divas.

Viņa gandrīz atieza zobus.

—  Bet ja steidzami?

Viņš padomāja.

—  Ja mēs viņus piebarosim, tad četras vai piecas dienas. Bet, protams, bez pārsūtīšanas.

—  Tādam nolūkam pastāv «Federālais ekspresis». Mēs griezīsimies pie viņiem. — Roksana no jauna metās pie tēva: — Viņu pēdējā vakarā uz kuģa. Kamēr Džastīna aizkļūs mājās un pamanīs starpību, mēs jau būsim aizkopušies. — Viņa ar nepacietību gaidīja atbildi. — Tēti!

—  Kas ir? — Viņš atsprāga atpakaļ, šausmās mēģinot uztaustīt aizslīdošo sarunas pavedienu. — Mums ir pārāk maz laika, lai visu labi izplānotu.

Bet kā viņš varēja kaut ko plānot, ja tikko spēja domāt? Viņam uz muguras izspiedās auksti sviedri. Vēl joprojām tie visi skatījās uz viņu, nenolaida no viņa acis. Gaidīdami atbildi.

—  Atbilde negatīva, — viņš pieceldamies asi izmeta. Viņš gribēja, lai viņi iet prom, lai iet it visi; viņš vairs nespēja paciest žēluma .un izbrīna izteiksmi viņu sejās. — Saruna beigusies.

—  Bet…

—  Beigusies! — Viņš to izkliedza, tāpēc Roksana sāka mirkšķināt acis, bet Lilija iekoda apakšlūpā. — Es pagaidām šeit esmu galvenais, jaunā lēdij! Ja man vajadzēs tavus priekšlikumus un padomus, es pats tev paprasīšu. Līdz tam laikam dari to, ko tev saka. Skaidrs?

—  Pilnīgi. — Lepnums viņai neļāva noliekt galvu, bet acīs bija satraukums un sāpes. Tēvs nekad agrāk nebija uz viņu kliedzis. Protams, viņi strīdējās, bet vienmēr starp viņiem palika mīlestība un cieņa. Toties tagad viņa tēva sejā saskatīja patiesu niknumu. — Ja jūs atļausit, iešu pastaigāties pirms izrādes.

Luks lēni piecēlās, kad aiz Roksanas aizcirtās durvis.

—  Man jāpiekrīt taviem ieganstiem atlikt šo lietu, Maks, bet vai tev nešķiet, ka tu pret viņu izturējies pārāk bargi?

Brīnumdaris apsviedās ar seju pret Luku, Maksa niknums šaustīja kā ar zibens cirtieniem.

—  Nedomāju, ka man vajadzīgs tavs ieskats, kā apieties pašam ar savu bērnu! Tu vari gulēt ar viņu, bet viņas tēvs esmu es! Mana augstsirdība pret tevi visus šos gadus vēl nenozīmē, ka tev ir tiesības iejaukties mūsu ģimenes darīšanās.

—  Maks! — Lilija metās uz priekšu, lai noturētu Luku aiz rokas, bet viņš jau purināja galvu.

—  Viss kārtībā, Lilij. Liekas, es arī iešu pastaigāties.

Jūra tērzēja ar zvaigžņu gaismu. Stingri ieķērusies reliņā, Roksana raudzījās uz to. j Kaut kur aizacīs pulsēja mokoša sāpe — tiešas aizturēto asaru sekas. Nē, viņa nečinkstēs kā bērns par to, ka tēvs viņu nostrostējis.

īzdzirdusi sev aiz muguras soļus, viņa dedzīgi apsviedās. Bet tas nebija Luks, kā viņa cerējusi. Tas bija Sems.

—  Brīnišķīgi, — viņš teica un tvēra Roksanas plīvojošos matu galus. — Daiļa sieviete zvaigžņu gaismā uz jūras fona.

—  Vai pazaudēji savu sievu? — Viņa tīši pavērās aiz tā muguras, pacēlusi uzacis. — Šķiet, ka es nekur viņu neredzu.

—  Džastīna nav no tām sievietēm, kuras mīl tupēt vīram kabatā. — Viņš paspēra soli uz priekšu un nolaida abas rokas uz reliņa, ieslēgdams Roksanu starp tām. Kā zibens spēriens Semu caurstrāvoja pēkšņa iekāre. Viņa bija skaista un piederēja kādam citam. Ar to Semam bija pietiekami, lai tīkotu pēc tās. — Džastīna ir pievilcīga, apķērīga, bagāta, un viņai netrūkst godkāres. Pēc dažiem gadiem viņa kļūs par lielisku namamāti Vašingtonā.

—  Kā tad, tu droši vien apbūri viņu ar visiem šiem romantiskajiem komplimentiem.

—     Dažām sievietēm labāk patīk tieša pieeja. — Viņš pieliecās, bet bija spiests apstāties, kad Roksana ātri pacēla roku, atgrūzdama viņu.

—   Es neesmu tava sieva, Sem, bet tieša pieeja labāk patīk ari man. Kā patīk šāda te? Es tevi uzskatu par pretīgu, uzpūtīgu un caurredzamu tipu. Par kaut ko līdzīgu sprāgušam skunksam ceļmalā. — Tas viss bija pateikts pašā tīkamākajā tonī un ar apburošāko smaidu. — Bet tagad tinies labāk prom no šejienes, kamēr neesmu pateikusi tev ko apvainojošu.

—  Tu to nožēlosi. — Sema balss tāpat skanēja mānīgi maigi, lai nepievērstu staigājošo pasažieru uzmanību. Bet acis stindzināja kā ledus. — Gauži, gauži nožēlosi.

—   Nesaprotu, kāpēc. Tieši otrādi, es guvu milzīgu baudījumu. — Viņas acis bija tikpat aukstas kā viņam, bet to dziļumos dega draudīgas uguntiņas.—Tagad, lūdzu, paej nost no ceļa.

Niknums lika viņam aizmirst atturību. Saķēris Roksanu aiz rokām, Sems aizgrūda viņu atpakaļ.

—  Es ar tevi vēl neesmu galā.

—   Domāju… — Aprāvusies viņa atgrūda Semu malā un ātri nostājās starp viņu un kā vanags uzlidojušo Luku.

—    Nevajag, — Roksana izgrūda caur sakostajiem zobiem, ieķērusies ar pirkstiem Luka smokinga atlokos.

—   Ej uz kajīti, Roksan. — Lūkodamies pāri viņas galvai, Luks nenovērsa skatienu no Sema. Ja ar skatienu varētu nogalināt, Sems jau būtu miris mokpilnā nāvē.

—   Nē. — Viņa acīs Roksana ieraudzīja slepkavību. Ja aties nost, viņai pazibēja prātā, tad šķiet, ka Sems savu dzīves ceļu beigs aiz borta. Lai gan šī glezna ari bija velnišķi pievilcīga, Roksana nevarēja pieļaut, ka Luks nestu atbildību viņas dēļ. — Pēc dažām minūtēm mums jāuzstājas. Tu nespēsi izdarīt to, kas jādara, ja apdauzīsi roku pret tā tur purnu. — Viņa naidīgi paskatījās pār plecu.

—    Vācies pie velna no šejienes, vai arī zvēru, ka laidīšu

vinu vaļā! > >

—  Lai notiek. Man nav nekādas vajadzības rīkot šeit scēnas. Citreiz. — Sems pameta ar galvu Lūkam. — Citā vietā.

Roksana vēl arvien stāvēja, ieķērusies smokingā, līdz redzēja, ka Sems aizgājis no klāja.

—  Kaut velns tevi parautu, — viņa nošņāca.

—  Mani? — Viņa niknums vēl joprojām vārījās kā kuģa ķīļūdens, taču viņš spēja vienīgi blenzt uz Roksanu un atkārtot: — Lai velns mani parautu?

—  Jā. Jel saproti, ko tu gandrīz izstrādāji? — Viss niknums un vilšanās, ko viņa bija pārdzīvojusi kopš tā brīža, kad izskrēja no tēva kajītes, aizcērtot durvis, tagad lauzās uz āru un gāzās pār Luka galvu. — Kā mēs izskaidrotu Džekam vai pat kapteinim, kāpēc tu piekāvi pasažieri un pārsviedi viņa nejūtīgo ķermeni pāri bortam?

—  Viņš līda pie tevis. Vellu veltos, kad iznācu uz klāja, viņš bija tevi galīgi piespiedis pie reliņiem. Vai tad tu domā, ka es varēju stāvēt un noskatīties, kā viņš ar tevi apietas?

—  Bet kas tu tāds esi, ser Kelahan? Mans baltais bruninieks? Zini, ko es tev teikšu, draudziņ? — Vina bak-

» ' ' > 7

stīja tam ar pirkstu krūtīs. — Ar saviem pūķiem es spēšu tikt galā pati. Neesmu nekāda vāja pinkšķe, kam vajadzīgi glābēji. — Viņa atkal tam iebikstīja, gandrīz saskrāpēdama viņu līdz asinīm. — Es pati spēšu tikt galā. Saprati?

—  Jā gan. Sapratu. — Un, nolēmis, ka tiešām ir sapratis, Luks pierāva viņu sev klāt, pārklādams ar skarbiem skūpstiem, līdz viņas klusinātie protesti aprima un viņa to apskāva cieši jo cieši.

—  Atvaino 1 — Aizgriezusies viņa piespieda seju viņa plecam. — Tam nav nekāda sakara ne ar to stulbeni, ne ar tevi.

—  Es zinu. — Viņš noskūpstīja viņas matus. Luku ari bija apsvilinājusi Maksa paceltā pletne, un tas bija daudz sāpīgāk par jebkuriem Ala Koba siksnas sitieniem.

—  Viņš mani apvainoja. — Roksanas balss piepeši kļuva tik slāba, ka viņa saknieba lūpas un centās tai piešķirt lielāku stingrību. — Viņš nekad agrāk mani tā nebija apvainojis. Un runa nebija par darbu, Luk. Runa bija par…

—  Es zinu, — Luks atkal atkārtoja. — Nevaru to izskaidrot, Roks, bet iespējams, ka viņš domāja par ko citu, varbūt viņš slikti jūtas, var būt ducis iemeslu. Viņš nekad agrāk nebija tev tā uzbrucis. Neturi uz viņu ļaunu prātu.

—  Tev taisnība,—viņa nopūtās un atvirzījās nost.—Es to pārāk ņēmu pie sirds. — Viņa pacēla roku un maigi noglauda Luka vaigu. — Un izgāzu to visu uz tevi, kad tu biji tik lielisks čalis. Tu manis dēļ būtu Semam sadevis, vai ne, mazais?

Luks atviegloti nosmējās, apmierināts, ka viņa nākusi pie jēgas un jau ir spējīga atkal pazoboties par viņu.

—  Tu vēl prasi, lellīti Es taču viņu būtu saberzis pulverī.

Viņa nodrebinājās un sniedza viņam lūpas.

—  O-oh, kā man tīk, kad mani skūpsta asi zēni!

—  Tad nu gan šis var tev patikt.

* * *

Ar paklāju* segtais gaitenis no viņa kajītes līdz Luka kajītei Maksam izrādījās viens no pašiem grūtākajiem ceļiem mūžā. Viņš zināja, ka viņa meita ir tur kopā ar cilvēku, kuru viņš vienmēr uzskatījis par savu dēlu. Viņš pacēla roku, lai paklauvētu, tad atkal nolaida. Šovakar viņa pirkstus lauzīja dziļa, kaulos ieslēpusies sāpe. Un viņš ar spēku iesita ar tiem pa durvīm, it kā lai sodītu pats sevi.

Luks atvēra durvis. Viņš uzreiz apjuka no pārsteiguma un neveiklības. Viņa apjukums izpaudās laipnā sastingumā.

—  Maks? Tev ko vajadzēja?

—  Es gribētu ieiet, ja tev nekas nav pretim.

Luks vilcinājās. Paldies Dievam, vismaz viņi ar Roksanu vēl bija pilnīgi apģērbti.

—  Protams. Vai kaut ko iedzersi?

—  Nē, nevajag. Paldies! — Makss pārkāpa pār slieksni un apstājās, bēdīgi lūkodamies uz savu meitu. — Roksan!

—  Tēti!

Viņi tā pastaveja vēl mirkli, pamiruši kā trijstūri. Viņi trijatā vienmēr bijuši tik tuvi, tik daudz kopā pārdzīvojuši. Makss saprata, ka visas viņa sagatavotās runas izkūpējušas no galvas kā dūmi. — Piedod man, Roksij! — Tas bija viss, ko viņš varēja iedomāt un pateikt. — Man nav attaisnojuma.

Viņas pleci atslāba.

—Viss kārtībā. — Tēva dēļ tā varēja aizmirst pat savu lepnumu. Tā viņa arī izdarīja, kad, izstiepusi rokas, pārskrēja pāri istabai pie tēva. — Pati esmu vainīga, ka kašķējos ar tevi.

—   Nē.—Tik vieglas piedošanas pazemots, Makss pievilka abas viņas rokas pie savām lūpām. — Tu aizstāvēji savus uzskatus, kā allaž esmu gaidījis, lai tu dari. Es biju netaisnīgs… — Viņa smaids notrīsēja, kad viņš atkal pacēla acis pret Roksanu. — Ja tas var kalpot par mierinājumu, tad pirmoreiz gandrīz divdesmit gados Lilija uz mani kliedza un pat nosauca dažādos vārdos…

—  Jā? Un kādos tad?

—Man liekas, viens bija «muļķis».

Roksana pašūpoja galvu.

—  Man nāksies viņai iemācīt dažus stiprākus vārdiņus. — Roksana tēvu noskūpstīja un atkal pasmaidīja.

—     Tu salīgsi mieru ar viņu?

—  Droši vien tas man izdosies labāk, ja vispirms salīgšu mieru ar tevi.

—  Labi, tu jau esi salīdzis.

—  Ar abiem jums, — Makss nomurmināja, pagriezdamies pret Luku.

—   Skaidrs. — Lai gan viņai nekas nebija skaidrs, taču Roksana noprata, kas jādara. — Nu, tad labi, es aiziešu pie Lilijas un sagatavošu viņu. — Roksana pieskārās Luka rokai, ejot tam garām, tad atstāja viņus vienus.

—  Man kaut kas tev jāpasaka..— Makss pacēla roku viņam neierastā, bezpalīdzīgā žestā. — Droši vien es tomēr kaut ko iedzeršu.

—   Zināms. — Luks izvilka no apakšējās atvilktnes nelielu brendija pudelīti un atdarīja to. — Baidos, ka man nav glāzīšu.

—  Iztiksim, ja tev nekas nav pretim.

Pamājis ar galvu, Luks salēja brendiju parastajās tējas glāzēs.

' — Tu gribi parunāt par mani un Roksanu, — Luks iesāka.

—    Es brīnījos, kāpēc tu negribēji to apspriest jau agrāk.

—  Smagi atzīties, bet es nezināju — kā. Tas, ko teicu šodien…

—  Tu sastrīdējies ar Roksiju, — Luks viņu pārtrauca,

—     ne ar mani.

—  Luk! — Makss uzlika delnu uz viņa rokas. Viņa acīs bija mīlestība un nožēla. — Neaizcērt durvis manā priekšā. Es biju nikns, bet niknums atšķirībā no pazīstamā uzskata ne vienmēr izteic patiesību. Es gribēju nodarīt tev sāpes, tāpēc ka man pašam bija sāpīgi. Man kauns par sevi.

—  Aizmirsti to. — Luks samulsis nolika brendija glāzi un piecēlās. — Tev tikai bija slikts noskaņojums, tas ir ari viss.

—  Un tu uzskati, ka tam, ko es teicu sliktā garastāvoklī, ir lielāks svars nekā visam, ko esmu teicis un darījis šos daudzos gadus?

Luks paraudzījās uz viņu, tās atkal bija tā mežonīgā, izmisušā zēna acis.

—  Tu man esi devis visu, kas man ir. Tu neko man neesi parādā.

—  Žēl, ka cilvēki nesaprot, kāda vara ir vārdiem. Tad viņi tos vairāk cienītu, pirms izrunātu. Roksanai piedot ir vieglāk, tāpēc ka viņa nekad nav šaubījusies par manu mīlestību. Es cerēju, ka arī tev nebūs iemesla par to šaubīties. — Pat nepielicis glāzi pie lūpām, arī Makss nolika savējo blakus Luka glāzei. — Tu esi mans un Lilijas dēls, kuru mēs tā ari nespējām radīt. Vai tu vari saprast, ka lāgiem es uz ilgu laiku esmu aizmirsis, ka tevī nerit manas asinis? Bet, kad atcerējos, tad tam nebija nekādas nozīmes.

Brīdi Luks klusēja — viņš gluži vienkārši nespēja neko pateikt. Pēc tam viņš nometās uz gultas malas.

—  Jā. Tāpēc, ka bija laiks, kad es pats to gandrīz tiku aizmirsis.

—  Un varbūt tāpēc, ka jūsu dzīves līnijas savijušās manā sirdī, man bija grūti, ļoti grūti pieņemt to, kas notiek starp tevi un manu meitu.

Luks aprauti iesmējās.

—  Jā, es ari pārdzīvoju tādu brīdi, turklāt tā, ka gandrīz aiztriecu viņu prom. — Viņš pacēla galvu. — Es nespēju viņu aiztriekt, atteikties no viņas, Maks. Pat tevis dēļ ne.

—  Viņa neaizietu. — Makss pazina abus savus bērnus. Viņš uzlika roku Lūkam uz pleca un saspieda to, kaut gan caur pirkstiem izskrēja sāpe. — Tā ir bezmaksas mācību stunda, — Makss nomurmināja un ieraudzīja, kā Luks smaida. — Mīlai un maģijai ir daudz kas kopīgs. No tām dvēsele kļūst bagātāka, bet sirds laimīgāka. Un tās abas prasa pastāvīgus un neatlaidīgus treniņus.

—  Es to iegaumēšu.

—  Tā ka skaties. — Makss devās uz durvīm, bet apstājās, prātā viņam ienāca vēl viena doma. — Es gribētu, lai man būtu mazbērni, — viņš noteica, un Lūkam aiz izbrīna pavērās mute. — Es to ļoti gribētu.

21

Sems bija pilnīgi apmierināts ar to, kā attīstījās viņa plāni. Viņš bija visu cienīts sabiedrības loceklis, ievērojams spēks Vašingtonā. Kā senatora labajai rokai viņam bija pašam savs birojs, vienkārši iekārtots vīrišķīguma bastions ar ādas krēsliem un neitrālas krāsas tapetēm. Viņam bija ari pašam savs sekretārs, attapīgs politiķis — veterāns, kurš skaidri zināja, kāds numurs jāuzgriež, lai uzraktu vajadzīgo informāciju.

Lai gan Semam labāk patiktu spilgta ārzemju mašīna, viņš raudzījās nākotnē un brauca ar kreisleru. Starp iedzīvotājiem aizvien biežāk atskanēja balsis, ka amerikāņiem jāpērk tikai amerikāņu ražojumi. Bet Sems taisījās kļūt par Amerikas mīļoto dēlu.

Saskaņā ar savu grafiku Semam pēc sešiem gadiem bez kādām problēmām bija jāieņem senatora krēsls. Viss sagatavošanās darbs jau paveikts. Pašaizliedzīga darba gadi sabiedribas labā, pazīšanās Vašingtonas biznesmeņu vidē un pat ielās.

Pārliecināts par savām priekšrocībām, Sems gandrīz riskēja balotēties pēdējās vēlēšanās. Bet pacietība uzvarēja. Viņš zināja, ka tagad viņa jaunība var kaitēt viņam, un daudzas līdzjūtīgas sirdis uz šādu viņa soli skatītos kā uz nodevību pret veco bezdeli Bušfīldu.

Tā viņš cerēja un gatavojās, bezkaislīgi gaidot pienākam deviņdesmitos gadus. Viņš lenca un apprecēja Džastīnu Springu, bagātu universālveikalu īpašnieka mantinieci ar

koptu ārieni un nevainojamiem radu rakstiem. Viņa vadīja visas svarīgākās labdarības biedrības, varēja, pat aci nepamirkšķinājusi, izplānot pusdienas piecdesmit personām; turklāt viņai piemita viena papildu priekšrocība: viņa bija pasakaini fotogēniska.

Kad Sems uzvilka gredzenu Džastīnas pirkstā, viņš saprata, ka spēris vēl vienu svarīgu soli. Amerikāņu tautai patīk, ka tās vadoņi ir precējušies. Ja visu pareizi aprēķina, tad viņš sāks cīņu par senatora krēslu kā viena bērna mīlošs tēvs, bet ziedošā un grūtā Džastīna tieši tolaik gaidīs otro un pēdējo.

Viņš sapņoja, ka kļūs līdzīgs Kenedijam tā pēdējās dienās — protams, ne politikā. Pašreiz ritēja Reigana gadi. Bet — ar savu jaunību, pievilcību, jauku sievu un jaunu, apburošu ģimenīti.

Tam visam bija jāiedarbojas, tāpēc ka viņš zināja, kā spēlēt šo spēli. Sems rāpās pa kāpnēm, kas veda uz augšu, uz Ovālo kabinetu, lēniem, aprēķinātiem soļiem, un jau bija veicis pusi no ceļa.

Tikai viena sīka neveiksme kā skabarga grauza Semu. Šie Novelto. Tikai te galus nevarēja dabūt kopā, tikai te palika neatbildēti bīstami jautājumi. Viņš šiem Novelto gribēja atriebties aiz personiskiem iemesliem, bet tas bija jāveic tīri profesionālās interesēs. Viņam un viņa karjerai bija svarīgi, lai tie pārvērstos vājos, nožēlojamos cilvēciņos un neviens neņemtu nopietni visu to ļauno patiesību, kuru tiem varētu iegribēties izstāstīt.

Semam bija pietiekami laika, lai pavērotu tos sava medusmēneša brauciena laikā. Tagad, ērti iekārtojies greznajā Helmslija pilī Ņujorkā, gaidot svētkus un svinības par godu Brīvības statujas simtgadei, viņš varēja mierīgi pārdomāt savus iespaidus.

Vecais izskatījās noguris. Sems atcerējās tā zibenīgās roku kustības vēl tikai pirms desmit gadiem un nosprieda, ka Makss zaudē savu izveicību. Interesanti bija arī tas, ka savecējušais mags veltīja tik daudz laika kaut kāda mistiska akmens meklējumiem.

321

Sems uzrakstīja uz elegantā viesnīcas papīra «filozofu

11-124

akmens» un slinki apvilka aplīti. Varbūt viņš liks kādam no saviem ļaudīm izdibināt, kas tas ir par brīnumu.

Tur bija arī Lilija, tikpat spilgta, kuplām krūtīm kā agrāk. Un tikpat naiva, Sems nodomāja, atiezis zobus smaidā. Viņš kā nekā reiz raudzīja papļāpāt ar viņu uz klāja, un, kad devās prom, šī papliķēja viņam pa roku un teica, cik šai liels prieks, ka viņš ziedojot savu dzīvi kaut kam derīgam.

Un Roksana. Ak, Roksana! Ja maģija vispār pastāv, tad šeit bez tās noteikti nav iztikts. Kāda burvestība pārvērtusi kārno, pinkaino skuķi satriecošā sievietē? Žēl, ka viņam nebijaiespēju spert dažus soļus šajā virzienā pirms laulībām ar Džastīnu. Viņš ar baudu būtu Roksanu pavedis un izdrāzis tādos veidos, kas varētu šokēt un apvainot viņa glīto, taču remdeno sievu.

Bet, lai cik vilinošs liktos šis plāns, te Semam bija jāuzvedas piesardzīgāk. Indicents uz kuģa gandrīz kļuva par iemeslu scēnai, kādu sabiedrisks darbinieks — precēts sabiedrisks darbinieks — nez vai^varēja atļauties.

Šīs domas viņam atsauca miņā Luku. Mūžīgi šis Luks. Viņš bija atslēga Novelto ģimenei. Sems varēja aizmirst Pelīti un Leklēru tikpat vienaldzīgi, kā viņš aizmirsa kalpus. Viņi neko nenozīmēja. Bet Luks bija kā ratu tapa. Satriekt viņu — tas nozīmēja izsist plaisu Novelto sienā, kuru, iespējams, viņi vairs nekad nespēs aizlāpīt. Tā būtu tik salda viņa personīgā uzvara.

Intriga ar Kobu attīstījās ne gluži tā, kā cerēja Sems. Viņam bija vajadzīgi gadi pēc tam, kad aizbrauca no Jaunorleānas, lai iegūtu stāvokli, kurā varēja atļauties nolīgt detektīvus un uzzināt visu par Luka izcelsmi.

Tas maksāja naudu, turklāt lielu naudu, bet Sems uzskatīja, ka, pirmkārt, tas bija kapitālieguldījums nākotnei, otrkārt, maksa par pagātni. To, ka detektīvi spēja atrast narkomāni un padauzu, kura bija Luka māte, varēja nosaukt it vienkārši par veiksmi. Bet Kobs, Kobs Semam kļuva par īstu likteņa dāvanu.

Sems aizvēra acis, un atmiņas aiznesa viņu no elegantā Helmslija numura uz piesmakušo ostas bāru.

Tur smirdēja pēc zivīm un urīna, un vēl pēc lēta

viskija un tabakas, ko lietoja bāra saimnieki. No istabas dziļumiem skanēja nikni biljarda bumbu būkšķi, bet spēlētāji, kas drūzmējās ap galdu, meta uz viņu drūmus skatienus un trina ar kritu savas kijas.

Bāra letes galā sēdēja vientuļa padauza ar alkatīgām acīm un, gaidot kādu klientu, sūca «Četras rozes». Viņas skatiens noslīdēja pāri Semam, kad tas pasēdās kaktā, truli pakavējās uz mirkli pie tā, tad aizgriezās prom.

Viņš izvēlējās vietu ēnā. Cepure zemu uzmaukta uz acīm, maisveida mētelis slēpa pat viņa stāvu. Bārā bija diezgan auksts, logos sitās ziemas vējš ar lietu un sniegu. Bet Sems sajuta, kā no tikšanās gaidām uz ādas viņam izplūst lipīgi, karsti sviedri.

Viņš ieraudzīja, kā ienāk Kobs. Apstājās, sakārtoja savu siksnu ar smago sprādzi, pēc tam apskatīja telpu. Ieraudzījis cilvēku kaktā, viņš pameta ar galvu un devās pie letes ar tīšu nevērību, kā Sems sprieda. Ar viskija glāzi rokā Kobs pienāca pie galda.

—  Tev darīšanas ar mani? — viņš rupji pajautāja, pirms lika glāzi pie mutes.

—  Man ir lietišķs priekšlikums.

Kobs paraustīja masīvos plecus un pieņēma garlaikotu izskatu.

—  Nu?

—  Kā rādās, mums ir kopīgs paziņa. — Savam viskijam Sems pat nepieskārās. Viņš ar vieglu pretīgumu ievēroja, ka glāze nebūt nebija tīra. — Luks Kelahans.

Koba acīs pazibēja izbrīns, un viņš samiedza acis.

—  Nevaru pat pateikt, vai es tādu pazīstu.

—  Nesarežģīsim vienkāršas lietas. Tu jau daudzus gadus drātē Kelahana māti pa visiem caurumiem. Tu dzīvoji ar viņiem, kad Luks vēl bija puišelis, — biji kaut kas līdzīgs neoficiālam patēvam. Tai laikā tu nodarbojies ar dažu primitīvu savešanu un vēl iebāzi degunu pornogrāfijā — īpaši ar bērniem un pusaudžiem.

Koba sejā pieplūda asinis, tā ka spilgti izcēlās koši sarkanu, plīsušu kapilāru tīkls.

11*

—  Nezinu, ko tev sastāstījis šis nepateicīgais sūdabrālis,

323

bet es ar viņu apgājos itin labi. Stūķēju ēdamo šā puncī, ka vai nu! Parādīju šam, kas ir kas.

—  Tu atstāji viņam savu zīmi, Kob. Es pats to redzēju. — Sems iesmējās, un Kobs pamanīja balto zobu spīdumu.

—  Puišelim bija vajadzīga disciplīna. — No uztraukuma Koba vēderā sāka urgt viskijs, un viņš ātri ierāva vēl. — Es šo redzēju teļļukā. Tagadīt varens zellis. Bet neatminos gan, ka viņš būtu pateicies man vai vecajai lēdijai par visiem tiem gadiem, kad noņēmāmies ar viņu.

Sems dzirdēja tieši to, ko bija cerējis dzirdēt: aizvainojumu, rūgtumu un skaudību.

—  Tu domā, ka viņš tev kaut ko parādā?

—  Jupis lai viņu parauj, zināms, ka parādā! — Kobs noliecās uz priekšu, bet caur dūmiem un drūmajām ēnām notvēra tikai Sema sejas nenoteiktus apveidus. — Un, ja viņš tevi atsūtīja šurp, lai pieliktu mani pie ķēdes…

—  Mani neviens nav sūtījis. Kejahans arī man ir parādā. Tu vari būt man derīgs. —■ Sems iebāza roku kabatā un izvilka aploksni. Atri aplaidis skatienu istabai, Kobs to izķēra no Sema rokas. Viņa platais īkšķis pārskrēja pieciem simtiem nobružātos divdesmitniekos.

—  Ko tu par to gribi?

—  Gandarījumu. Redz, kas tev būs jāizdara…

Tā Sems aizsūtīja savu dzinējsuni uz Jaunorleānu.

Bet šantāža neizrādījās tik efektīva, kā viņš bija rēķinājis, Sems apsvēra. Luks bez iebildumiem maksājis trīsdesmit vai četrdesmit tūkstošus gadā. Tā kā Sems bija skaidri izpētījis, kādus ienākumus Luks uzrāda savās deklarācijās, bija laiks pievilkt skrūves. Kad Luks atgriezīsies Jaunorleānā, viņu tur gaidīs parastā pasta atklātne. Bet šoreiz viņš tur ieraudzīs desmit tūkstošus.

Sems rēķināja, ka dažos mēnešos šīs vārdos skopās atklātnes pilnīgi izputinās Luku. Jo drīz viņam vairs nebūs plika graša pie dvēseles.

Atklātne viņu noveda līdz trakumam. Luks saņurcīja dūrē balto taisnstūri un aizsvieda to pāri istabai. Viņš izjuta šausmas.

Desmit tūkstoši dolāru. Runa nebija par naudu. Nauda viņam bija, un viņš viegli varēja dabūt vēl lielāku summu. Runa bija par ko citu, kā Luks saprata: Kobs nedomāja vienkārši nozust no viņa dzīves, bet kļuva aizvien alkatīgāks un alkatīgāks.

Nākamajā reizē tie var būt divdesmit tūkstoši vai pat trīsdesmit.

Lai šis zābaks iet uz avīzēm, Luks nodomāja. Bulvāru prese var priecāties, cik patīk. MAĢIJAS MAĢISTRA NOSLĒPUMAINĀ BĒRNĪBA

— Nu un tad?

MAĢIJAS TRIKU MEISTARS SĀCIS AR PROSTITŪCIJU

Uzkakāt!

KROPLĪGAIS NOVELLO TRIJSTŪRIS — maga sakari ar savu skolotĀju un sava SKOLOTĀJA MEITU

Ak Dievs! Luks saspieda galvu rokās un centās padomāt. Viņam bija tiesības uz savu dzīvi, nolādēts. Uz dzīvi, kuru viņš bija salicis no gabaliņiem kopš tā brīža, kad aizbēga no tā džina piesātinātā kambara, kliegdams aiz sāpēm mugurā un aiz nezināšanas šausmām par to, ko tie varējuši ar viņu izdarīt, kamēr viņš gulējis bez samaņas.

Viņš negribēja, nevarēja pārciest, lai tas, no kā toreiz aizbēga, uzceltos no pīšļiem un apšļāktu viņu ar netīrumiem no galvas līdz kājām. Viņš negribēja redzēt šo netīrumu smirdošās pēdas uz saviem vienīgajiem mīļotajiem cilvēkiem. Un tomēr… Tomēr kāda viņa daļa it kā mira katru reizi, kad viņš atbildēja uz šo kārtējo atklātni kā labi izdresēts mērkaķītis.

Atlika tikai viena izeja, kuru viņš līdz pat šim brīdim vēl nebija aplūkojis. Luks paņēma rokās tasīti, uzmanīgi apskatīdams smalko vijolīšu zīmējumu uz gaišas krēmkrāsas porcelāna. Viņš, protams, bija sapņojis par šo izeju, bet vēl nekad nebija tai pieskāries nopietni.

Viņš varēja aizlidot uz Menu un izmānīt Kobu no tā alas. Pēc tam viņš varēja izdarīt to, pēc kā dedzīgi tiecās ik reizi, kad siksna šķēla viņa ādu. Viņš varēja to nogalināt.

Tasīte sašķīda viņa rokās, bet Luks pat nenodrebēja.

Viņš vēl joprojām raudzījās lejup, vienā punktā, kamēr galvā radusies aina kļuva gandrīz reāla, bet pa delnu kā smalks smaids sāka ritēt asinis.

Viņš varēja nogalināt.

Viņš atjēdzās no klauvējiena pie durvīm. Slepkavības aina vēl joprojām griezās viņa acu priekšā kā daudzkrāsainas, mirgojošas ugunis, kad viņš parāva durvju rokturi.

—  Sveiks! — No Roksanas samirkušajiem matiem ūdens pilēja viņai acīs. Slapjais sporta krekliņš bija pielipis augumam. Viņa sniedza Lūkam lūpas, atnesot sev līdzi lietus un vasarīgas pļavas smaržu. — Es nodomāju, ka tev patiks pikniks. •

—  Pikniks? — Viņš visiem spēkiem centās padzīt sirdī liesmojošo niknumu un uzsmaidīja viņai. Pametis skatienu pa logu, kur trakoja lietusgāze, viņš aizvēra aiz Roksanas durvis. — Liekas, tādā laikā mūs gandrīz nemaz netraucēs skudras.

—  Cāļu spārniņi «barbekjū» mērcē, — paziņoja viņa, sniegdama Lūkam kartona kārbu*"

—  Ojā? Mmmm…

—  Zini, tādi gandrīz pārvārīti un liela bļoda ar Leklēra kartupeļu salātiem, kurus es nočiepu no ledusskapja, un pudele lieliska baltā «Bordo».

—  Liekas, tu par visu esi padomājusi. Vienīgi par desertu ne.

Viņa šķībi palūkojās uz Luku un nolaidās ceļos uz paklāja.

—  O, es arī par to padomāju. Kāpēc lai tu neatnestu divas glāzes… Kas tas? — Viņa pacēla saplēstās tasītes lausku.

—  Es… sasitu tasīti.

Kad viņš pieliecās, lai savāktu lauskas, viņa pamanīja uz tā rokas asinis.

—  Ai, kas tev lēcies? — Roksana saķēra Luku aiz rokas, sāka rūpēties par to, slaukot asinis sava krekliņa apakšmalā.

—  Tā ir tikai skrambiņa, dakterīt.

—  Nejoko. — Bet viņa ar atvieglojumu ieraudzīja, ka tiešām tā bija tikai skramba, pie tam ne jau dziļa. — Tavas rokas dārgi maksā, pats taču zini. Profesionāli!

Viņš novilka ar pirkstu no augšas lejup pa viņas krūtīm.

—  Profesionāli?

—  Jā. Bet es personīgi arī esmu tajā ieinteresēta. — Viegli iekodusi viņam lūpās, viņa atsprāga atpakaļ un notupās uz papēžiem. Tā bija stratēģiska atkāpšanās. — Tad kā būs ar glāzēm — un korķu viļķi?

Gatavs paklausīt, viņš piecēlās un devās uz virtuvi.

—  Sameklē sev sausu krekliņu. Citādi sapilināsi kartupeļu salātus.

—  Nekas, nesapilināšu. — Samirkušais krekliņš noplakšķēja uz gridas soļa attālumā no viņa, apšļakstot linoleju. Luks pavērās lejup vispirms uz to, pēc tam uz Roksanu. Interesants pikniks, viņš nodomāja. Cāļi, kartupeļu salāti un slapja, puskaila sieviete. Nervu sprieguma atliekas pamazām izgaisa, un Luks iesmējās.

—  Man patīk praktiskas meitenes.

Bija tumšs. Viņš slāpa no ēnām un sviedru smirdoņas. Sienas visās četrās pusēs atradās pavisam tuvu viņam, bet virs galvas karājās zemi griesti kā zārka vāks.

Ne durvju. Ne aizšaujamā. Ne gaismas.

Viņš zināja, ka ir kails, jo karstums apsvilināja viņa neaizsargāto ādu kā laktu, pa kuru dauza un dauza nežēlīgais āmurs. Pa viņa augumu kaut kas līda. Kādu šausmīgu mirkli viņš izbijās, ka tie ir zirnekļi. Bet tur tikai no paša izgarojumiem pa ādu skraidīja tirpas.

Viņš centās sēdēt klusu, ļoti, ļoti klusu, bet viņa smagā elpa šņāca, dārdēja un skanēja ar dobju atbalsi pat šajā šaurajā, slēgtajā telpā.

Viņi atnāks, ja viņš nesēdēs, klusu.

Bet viņš neko nevarēja padarīt. Viņš nespēja pavēlēt savai pārbiedētajai sirdij nedauzīties krūtīs, nespēja savaldīt šausmu zvēriskās skaņas, kas burbulēja kaklā.

Viņa rokas bija sasietas. Virve grauzās vājajos apakšdelmos, kamēr viņš spārdījās un izlocījās, pūloties atbrīvoties. Viņš sajuta asiņu smaku, asiņu garšu, bet sāļie sviedri dzēla viņa saplosīto ādu kā uguns. ^

Viņam bija jātiek ārā. Jātiek. Šeit bija jābūt kādai izejai. Bet nebija ne nomaskētu durvju, ne viltīgas mehāniskas ierīces, ne atbīdāma paneļa, kas viegli aizslīdētu malā no viņa pieskāriena.

Galu galā viņš bija tikai puišelis. Un viņam bija grūti domāt. Būt stipram. Pēkšņi no šausmām sviedri uz viņa ādas pārvērtās mazās ledus lodītēs — Luks saprata, ka nav šeit viens. Viņš jau juta pavisam tuvu smagu, satrauktu elpu, saoda skābo džina smaku.

Viņš iekaucās kā vilks, kad rokas satvēra viņu, sakratīja, pagrūda, pacēla augstu gaisā.

—  Tu darīsi to, ko tev saka. Tu darīsi, ko saka, mazais nelieti!

Siksnas blieziens caururba miesu, asinis un kaulus ar balti nokaitētu sāpi. Un viņš iekliedzās, kliedza raustoties un izlokoties. Kādu mirkli viņa apžilbinātās acis redzēja vienīgi tumsu. Viņa āda vēl trīcēja no siksnas dzēliena, kad kāds pieskārās viņam…

Viņš atsprāga nost, dūres sažņaugtas, zobi atņirgti. Un ieraudzīja Roksanas satriekto spju.

—  Tu murgoji, — viņa mierīgi"'teica, kaut gan viņas sirds dauzījās divreiz straujāk nekā parasti. Viņš neizskatījās vesels. — Tie bija murgi, Luk. Tagad tu esi pamodies.

Neprāts lēni izgaisa viņa skatienā, un viņš ar vaidu aizvēra acis. Viņš vēl aizvien drebēja, kad viņa uzdrošinājās pieskarties viņa plecam.

—  Tu miegā svaidījies. Es nevarēju tevi uzmodināt.

—  Atvaino. — Viņš aizsedza seju ar plaukstām, cenzdamies aizdzīt nelabumu.

—  Tev nevajag atvainoties. — Viņa maigi atglauda no viņa pieres sviedriem klātos, mitros matus. — Droši vien tev sapnī rādījās kaut kas traki neparasts.

—  Tjā, — viņš pastiepa roku pēc pudeles un izdzēra pārpalikušo vīnu vienā rāvienā.

—  Pastāsti — kas?

Viņš tikai papurināja galvu. Bija lietas, par kurām nevarēja stāstīt, pat viņai ne.

—  Viss jau pārgājis. — Bet uz viņa vaiga raustījās nervs. Lai to apturētu, Roksana apsedza pulsējošo dzīsliņu ar pirkstiem.

—  Gribi, es atnesīšu tev ūdeni?

—  Nē. — Viņš satvēra Roksanu aiz rokas un piekļāva sev, it kā nevarētu pieļaut, ka viņa aiziet prom — pat tikai uz blakusistabu. — Paliec šeit. Labi?

—  Labi. — Viņa to apskāva.

Viņš aizmirsa, ka viņi bija kaili. Bet tagad, o-o, šī brīnišķīgā viņas auguma izjūta! Tā it kā padzina pēdējās sapluinītās murga atliekas. Luks piespieda seju viņas pleca maigajam liekumam.

—  Vēl joprojām līst, — viņš nomurmināja.

—  Uhū. — Viņa neviļus noglaudīja tā muguru, vēsie pirksti pārslīdēja pa veco brūču rētām. — Man patīk lietus šalkoņa. No lietus gaisma kļūst liegāka, bet gaiss smagāks.

Viņš skatījās uz lietusgāzi, vēl tikpat spēcīgu un gāzmainu, lai gan pērkona grāvieni jau bija pārvietojušies uz rietumiem. Balkona durvju priekšā auga ģerāniju krūms, svinīgi izceldamies pret tumšumu.

—  Sarkani ziedi man vienmēr patikuši labāk par citiem. Nekādi nevarēju saprast, kāpēc. Pēc tam reiz attapu, ka tie man atsauc prātā tavus matus. Tad man kļuva skaidrs, ka es tevi mīlu.

Viņas pirksti apstājās uz tā muguras. Ari viņas sirds uz mirkli it kā apstājās, bet tik reibinoši saldi, kā tas var būt vienīgi no prieka.

—  Man pat nenāca prātā, ka tu man kādreiz to teiksi, — ar nervozu smiekliņu viņa pieplaka Luka kaklam. — Es jau grasījos aiziet pie Madāmas un palūgt viņai mīlas dzērienu.

—  Tu — vienīgā burvestība manā dzīvē. — Viņš atkal piekļāva viņas seju savējai. — Es tikai baiļojos to pateikt. Sie trīs vārdi ir kā maģiska formula, kas palaiž brīvībā visādus sarežģījumus un nepatikšanas.

—  Pārāk vēlu, — viņa pasmaidīja, piespiedusies viņam pie lūpām. — Burvestība jau izskanējusi. Lūk, tā, — Roksana pacēla rokas ar delnām pret Luku un gaidīja, kamēr viņš pieliks tām savas delnas. — Es ari mīlu tevi. Nekas nespēs to mainīt. Ne buršana, ne noskaušana, ne

ļauna acs. >

Ļoti lēni viņš savija savus pirkstus ar viņējiem tā, ka viņu atvērtās delnas kļuva par divām cieši sažņaugtām dūrēm.

—  Starp visiem trikiem un ilūzijām tu esi vienīgā īstenība, kas man vajadzīga.

Viņš jau zināja, ka samaksās Kobam, uzdejos, saķēries ar pašu velnu, lai tikai viņa būtu drošībā, lai saglabātu neaptraipītu to, kas bija viņu starpā.

Roksana pamanīja spīdumu viņa acīs, kā zibens atspogu uz drūmu debesu fona. Viņa pirksti saspringa.

— Tu man esi vajadzīga, Roksan. — Luks atlaida viņas rokas un pievilka viņu tuvāk, piespiezdams ar muguru pret paklāju. — Tagad. Ak Dievs, tieši tagad.

Kā liesma apsvilinot asinis, šīs vēlmes spēks pārlija no tā uz viņu. Luka neprāts nogrūda viņus abus uz paklāja, dzirkstīm iededzot viņas vēlmi, uzpūšot uguns mēles aizvien augstāk un spilgtāk, līdz viņus aptvēra šalcošs ugunssārts.

Viņa rokas bija visur, kā zibens, svēlieni uz viņas miesas, kas lika tai pulsēt ar simtiem trīcošu dzīsliņu. Viņu rotaļīgā, jautrā mīla iepriekšējā vakarā tagad nobālēja kā mēness saules gaismā.

Luks atkal satvēra viņas plaukstas savējās un saturēja izplestās rokas, lai ar muti aptaustītu visu viņas augumu. Viņa zobi skrāpēja un koda, it kā Luks būtu izsalcis pēc viņas miesas garšas. Viņa pamēģināja saliekt rokas, bet veltīgi — viņš tās turēja dzelžainā tvērienā, kamēr viņas ķermenis alkaini izbaudīja, kā to paņem, kā to iegūst. Kā to aprij…

Iekārot ar tādu spēku, un lai tevi iekāro ar tādu pašu spēku. Viņa nekad nevarēja nedz izskaidrot šīs jūtas, nedz aprakstīt

Viņa varēja vienīgi pateikties Dievam par to, ka tās bija. Kad viņš uzkūra viņas kaisli vēl negantāk, līdz žilbinošai kvēlei — bauda kļuva tik kvēla, spilgta, ka pat Roksanas dvēsele notrīsēja.

—  Vēl! — Vienīgais, ko viņa spēja nodomāt.

Viņa izrāva rokas brīvi, lai ātri un alkaini apkamptu Luku. Lokana, veikla, gandrīz kā neprātā viņa apgriezās un uzmetās uz viņa, sajuzdama viņa karsto, miklo, glaumeno ķermeni. Viņu pavērtās mutes sadūrās kā divi mirdzoši, bīstami kinžali.

Jaunais spēks tagad mita Roksanas iekšienē, dziedāja viņas asinīs, šķīla dzirkstis no pirkstgaliem, kad viņa sajuta, kā saspringst un trīc Luka muskuļi no viņas pieskāriena. Viņš pats bija viņai iemācījis šo maģiju visā tās bagātībā un daudzveidībā. Tagad bija pienācis brīdis, kad skolnieks

ieņem meistara vietu. >

Viņš ievaidējās, viņas negaidītā uzbrukuma un straujuma pārsteigts. Par atbildi Roksana iesmējās zemiem, saraustītiem un iznīcinošiem smiekliem. Luks varētu apzvērēt, ka istabā sāk ost pēc elles, kam piejaukts savvaļas puķu svelotais aromāts.

—  Roksan, — drudžaini elsodams, viņš nočukstēja tās vārdu. — Tagad. No Dieva puses.

—  Nē. — Viņa atkal iesmējās, nolaizdama galvu zemāk.

—    Vēl ne, Kelahan. Es vēl neesmu galā ar tevi. — Viņa kairināja tā krūšgalu, pēc tam novilka ar mēli lejup pa krūšukurvi, pa saspringto vēderu, vēl zemāk, kamēr viņš sāka lādēties.

Alkas viņu plēsa vai pušu kā mežonīgs zvērs, kas nikni un plēsonīgi laužas izkļūt brīvībā. Bet Roksana turēja viņu pavadā, mocīja un vilināja, nepieļāva to pēdējo uzsprādzienu, aiz kura gaidīja atbrīvošanās.

—  Tu mani nogalini, — viņš ar pūlēm izdvesa.

Viņa novilka ar mēli tam pār augumu.

—  Es zinu.

No šīs zināšanas viņai griezās galva. Varas noreibuši, viņa to noveda līdz smalkai, trīcošai atvieglojuma šķautnei, bet tad atkal atkāpās. Kā ragana viņa aizslīdēja pa tā ķermeni uz augšu.

—  Saki man vēlreiz. — Viņas atplestās acis spīdēja.

—     Saki tagad, kad tu mani gribi tik stipri, ka gandrīz pārsprāgsti pa daļām. Saki tūlīt.

—  Es mīlu tevi. — Viņš saspieda tās gurnus ar atslābušām rokām, un Roksana izpleta kājas.

—  Burvju vārdi, — viņa nočukstēja, pavirzīdamās augšup, lai uzņemtu viņu savā miesā.

Kad viņš piepildīja viņu, kad viņas pulsējošie muskuļi savilkās ap tā locekli, viņa atmeta galvu, apdullinošās baudas sajūtas satriekta. Veselu duci sirds sitienu ilgi viņa stingri noturēja to sevī, viņas augums izliecās atpakaļ un sastinga kā statuja.

Luks nekad neaizmirsīs, kā šajā mirklī viņa izskatījās: viņas ādas blāvi zeltains, sviedriem pārklāts vizmojums, pilnīgas, pavērtas lūpas, acis aizdarītas, mati kā uguns aizplūst pa muguru.

Tad viņas augums nodrebēja, it kā pārlūza no varena un strauja orgasma. Viņas acis mirdzēja dziļāk un dziļāk par jebkuriem smaragdiem, kādus viņš varētu iegūt.

Viņa pastiepās pēc viņa rokām, saspieda tās un laidās bezprātīgā auļojumā.

Visbeidzot vairs nebija palicis nekā, ko varētu dot vai ņemt, un viņas ķermenis notecēja kā ūdens lejup, pie viņa ķremeņa. Lietus bija mitējies. Istaba piepildījās ar noslēpumainu un miglainu saules gaismu. Viņš noglaudīja tās matus.

—  Pārvācies pie manis, — viņš teica.

Viņa sakopoja visas sava spēka atliekas, lai uzrautu uzacis.

—  Es jau sakravāju mantas.

Viņš iesmējās un viegli ieknieba viņai dibenā.

—  Cik tu esi pašpārliecināta.

—  Tieši tā, velna milti! — Viņa skaļi to nobučoja. — Man ir tikai viens jautājums.

—  Kas par jautājumu?

—  Kurš gatavos ēdamo?

—  A-ā-ā…— Viņš novilka ar pirkstu uz leju pa viņas ribām, meklējot drošu patvērumu. — Man vienmēr viss piedeg.

Bet arī Roksana nebija vakarējā.

—  Man tāpat.

Te taču vienkārša izeja, viņš nosprieda. — Kvartālā restorānu papilnam.

—  Ahā! — viņa nosmīkņāja. — Nu redzi, kā mums paveicies.

Un atkal viņa ērti iekārtojās uz tā rokas. Viņi gulēja līdzās vieglā saules gaismā, un likās, pati lielākā problēma, ar kuru viņiem nāksies saskarties, būs tikai viņu jaunestigā apetīte.

22

Tas bija tikpat viegli kā izvilkt no cepures trusīti. Galu galā viņi daudzus gadus bija nodzīvojuši zem viena jumta. Viņi pazina viens otra paradumus, trūkumus un kaprīzes.

Viņa cēlās, saulei lecot; viņš uzvilka segu pāri galvai. Viņš varēja bezgala ilgi stāvēt zem dušas, kamēr beidzās karstais ūdens; viņa ņēma vannā līdzi lētus romānus un gulēja, iegremdējusies sižetā un putās, kamēr atdzisa ūdens.

Viņš strādāja ar svaru bumbām dzīvojamā istabā uz grīdas; viņa uzskatīja par labāku trīs reizes nedēļā iet uz treniņiem.

Stereo rēca no roka, kad pie tā piegāja Luks, un vaidēja no blūziem, ja pie noskaņošanas ķērās Roksana.

Bet viņiem bija ari ļoti daudz kopēja. Nevienam no viņiem pat prātā nenāktu sūdzēties par nebeidzamiem mēģinājumiem, viena un tā paša trika vēlreiz, vēlreiz un vēlreiz atkārtošanu. Viņi abi dievināja «keidžinu» virtuvi, četrdesmito gadu filmas un ilgas, bezmērķīgas pastaigas pa Franču kvartālu.

Un viņi abi skaļi brēca, ja sastrīdējās.

Dažu nākamo nedēļu laikā viņiem iznāca diezgan daudz pabrēkāt. Tur viņiem bija labi panākumi. Rīvēšanās bija tikpat svarīga viņu attiecību daļa kā elpot, un sirds dziļumos abi nožēlotu, ja tā piepeši izzustu.

Kamēr augusts iztvaicēja no Jaunorleānas vasaras mikluma, tuvinot rudens svētīto atviegli, viņi ķildojās un līga mieru, ņurdēja un ņirdza zobus, ik pa brīdim liekot viens otram gan locīties smieklos, gan birdināt asaras.

Dzimšanas dienā Luks viņai uzdāvināja burvju nūjiņu — garu un tievu ametista kristālu ar sudraba mežģīnēm, greznotu ar rubīnu, citrīnu un tumšzilu topāzu.

Viņa novietoja to uz galda loga priekšā tā, lai saule ik dienas rotātos tās šķautnēs un pildītu istabu ar savu burvestību.

Viņi bija neprātīgi iemīlējušies, un viss viņiem bija uz pusēm. Viss, izņemot noslēpumu, par kuru Luks katru mēnesi maksāja ar desmittūkstoš dolāru čeku.

Makss sasauca kopsapulci, bet nesteidzās sākt. Sūcot karstu, pēc cigoriņiem smaržojošu Leklēra kafiju, viņš vilcinājās. Cik labi bija atkal redzēt visu ģimeni sapulcējušos ap viņu. Viņš nebija varējis iedomāties, kāds trieciens tas būs, kad Luks un Roksana abi aizies no viņa mājas. Lai gan līdz viņiem bija tikai dažu minūšu gājiens, šis zaudējums viņu satrieca.

Viņš juta, ka ir zaudējis pārāk daudz tik īsā laika sprīdī. Savus bērnus, kuri vairs nebija bērni, un savas rokas — ar nepaklausīgiem, stīviem pirkstiem, kas tagad Maksam bieži likās sveši. Pat savas domas, un tas viņu biedēja visvairāk. Tagad tās bieži ( jt kā aizpeldēja no viņa un palika kaut kur tur, aiz aizsniedzamības robežām, tā ka viņš apstājās un izmisīgi centās tās notvert.

Viņš sev teica, ka tas viss ir tāpēc, ka viņa galvā pārāk daudz rūpju. Tieši tāpēc viņš nogriezās pa nepareizo ielu ceļā uz Franču tirgu un galu galā pilnīgi apmaldījās pilsētā, kurā nodzīvojis lielāko daļu sava mūža. Tieši tāpēc viņš sāka visu aizmirst. Piemēram, sava pilnvarotā vārdu. Vai arī, kurā no Leklēra skapjiem jau daudzus gadus atrodas kafijas tasītes.

Bet šodien, kad viņi visi sapulcējās apkārt viņam, viņš jutās stiprāks un drošāks. Kad sauca sapulcējušos pie kārtības, viņa balsī nevarēja sajaust ne šaubu ēnas.

— Liekas, man padomā kaut kas interesants, — viņš iesāka, kad visi nomierinājās. — Dārglietu kolekcija. — Makss ievēroja, ka Roksana nenovērš acis no Luka. — Visvairāk šajā kolekcijā mani pievelk safīri. Šķiet, ka lēdiju īpaši saista šie akmeņi, un, spriežot pēc viņas dārglietām, — to ir daudz. Starp tām ir vēl diezgan eleganta kaklarota no pērlēm un briljantiem, kuru mēs arī neatstāsim bez ievērības. Dabiski, tā ir tikai daļa no viņas kolekcijas, bet mūsu vajadzībām, domājams, pietiks.

—  Cik vispār ir priekšmetu? — Roksana izņēma no somiņas blociņu un sagatavojās pierakstīt informāciju savā personīgajā slepenajā kodā. Makss sāka starot lepnumā, nospriedis, cik nopietna un praktiska ir viņa meita.

—  Ar safīriem pavisam desmit. — Makss salika rokas ar delnām kopā. Dīvaini, bet tagad, kad spēle bija sākusies, viņš tajās vairs nejuta sāpes. — Divas kaklarotas, trīs pāri auskaru, aproce, divi gredzeni, piespraude un kulons. Viss apdrošināts par pusmiljonu. Kaklarota ir novērtēta par deviņdesmit tūkstošiem, bet man šķiet, ka tas nedaudz pārspīlēts. Astoņdesmit tūkstoši — lūk, tās reālā vērtība.

Luks paņēma cepumu no Lilijas pasniegtā šķīvīša.

—  Bet paskatīties uz to var?

—  Protams, Zan.

Leklērs paņēma tālvadības pulti un pavērsa to pret televizoru. Tas noklikšķēja, videomagnetofons sāka dūkt.

—  Es ierakstīju fotogrāfijas videolentē. — Kad uz ekrāna parādījās pirmais attēls, Leklērs aizdedza sērkociņu un, turot to virs čubuka, aizkūpināja pīpi. — Man patīk šīs jaunās spēļlietas. Šī kaklarota, — viņš turpināja, — izskatās diezgan konservatīvi, tajā nemana iztēli. Toties paši akmeņi ir labi. Šeit vispār ir desmit slīpētu, rudzpuķzilu safīru. Kopējais svars divdesmit pieci karāti. Briljanti ari ļoti labas kvalitātes, bagetes formā, kopsvars apmēram astoņi komats divi karāti.

Bet Roksanas uzmanību piesaistīja nākamā fotogrāfija ar kulonu. Izbrīnā iekliegušies, viņa pavērās uz ekrānu, pēc tam uz tēvu.

—  Džastīna Vaijata. Ja tā nav tā pati mantiņa, kuru es redzēju viņai uz kuģa šovasar, tad esmu galīga idiote.

—  Tā vaina tev nekad nav piemitusi, saulīt manu,— Makss atbildēja. — Šī patiesi ir tā pati manta.

Viņa vispirms pasmaidīja, pēc tam smaids kļuva platāks, un visbeidzot lieliska noskaņojuma uzplūdā viņa sāka smieties pilnā kaklā.

—  Tātad mēs tomēr to izdarīsim? Kāpēc tu man neko neteici?

—     Man gribējās, lai tas būtu pārsteigums. — Apmierināts ar viņas reakciju, Makss atguva enerģiju. — Uzskati to par Ziemassvētku dāvanu, lai gan, kamēr visu sadabūsim, klāt jau būs Lieldienas. — Viņš pamāja uz televizora pusi. — Pagriez uz priekšu, Žan, labi? Mēs par to vēl parunāsim. Fotogrāfijas nokopētas no apdrošināšanas papīriem. Mūsu pašu papildinājums izskatās interesantāks.

Attēls ātri aizskrēja līkločiem uz priekšu, bet tad apstājās. Tie bija videokadri, kas uzņemti uz «Jenkiju princeses».

—  Ģimenes filma, — novlpsnāja Pelīte ar cepumiem pilnu muti. — To es uzņēmu.

—  Jā, mūsu vidū aug nākamais Spīlbergs, — Makss viņu uzlielīja.

Un patiesi, uz lentes nebija neviena smērējuma, attēls nelēkāja, skaņa likās nevainojama. Tuvie un tālie plāni, objektu maiņa — viss plūdeni sekoja cits citam bez jebkādiem lēcieniem vai raustīšanās, kas tipiski amatieru filmai.

—  Ai, paskatieties! Tā ir jaukā misis Vulburgere. Tu atceries, Maks? Viņa sēdēja pirrnajā rindā katrā izrādē.

—  Bet tā ir Dorija. — Roksana noliecās uz priekšu, atbalstījusies uz ceļiem. — Bet tas… O! — Viņa nedaudz pietvīka: Pelītes objektīvs pagriezās pret klāja reliņiem, ietverot viņu un Luku, sastingušus ilgā skūpstā.

Bija dīvaini un satraucoši redzēt sevi ielaižam pirkstus Luka garajos matos, skatīties, kā viņš pieliec galvu, lai viņa mute varētu stiprāk piespiesties viņas mutei…

—  Bet šeit mīlestības līnija, — smaidot pār visu seju, vēstīja Pelīte. — Mīlestības līnijai jābūt katrā labā filmā.

—  Pagriez šo gabalu vēlreiz! — Luks ar pirkstiem saspieda Roksanas plecu.

Roksana izķēra vadības pulti, pirms Leklērs paspēja paklausīt.

—  Ahā, intriga kļūst sarežģīta, — viņa nomurmināja, kad uz klāja parādījās Sems un Džastīna. Roksana paliecās uz priekšu — kamera sastinga pie rokassprādzes, kuru viņi tikko bija redzējuši fotogrāfijā. Sems un Džastīna devās tālāk uz atpūtas krēsliem, kamera tiem sekoja.

Šeit nebija nekādu slepenu smaidu vai jaunlaulāto ieilgušo saskārienu. Nepārmijuši ne vārda, viņi apsēdās blakus, viņa ar spodrpapīra žurnālu, viņš ar Toma Klensija tehnotrilleri.

—  Velnišķīgi romantisks pārītis, vai nav tiesa? — piezīmēja Roksana, nopētot Semu. Juras brīze cilāja viņa matus. Viņam bija tāda cilvēka viegls iedegums, kurš pieradis pavadīt daudz laika svaigā gaisā. — Viņš labi izskatās lentē. Jādomā, ka tā politiķim ir vērtīga īpašība.

—  Bārbija un Kens, — Luks komentēja tūlīt pēc viņas. — Tādi dīvaini plastmasas cilvēki.

Pelīte nodomāja, ka Semam acis ir kā haizivij, bet neko neteica, jo sprieda, ka pārējie varētu sākt smieties, un viņam nemaz negribējās izskatīties pēc klauna. Sirds dziļumos viņš vēlējās, lai Makss turētos pie sava sākotnējā lēmuma un viņi liktu mierā gan Semu, gan viņa sievu un visus tās grabuļus. Bet Pelītem Makss bija pats gudrākais cilvēks pasaulē, un viņam nekad ij prātā nenāca šaubīties par Novelto lēmumiem.

Ekrāns noņirbēja, pēc tam uz tā atkal parādījās attēls. Roksana klusītēm iesvilpās.

—  Tātad šī arī ir tā kaklarota.

—  Brīnišķīga, vai nav tiesa? Apturi attēlu, dārgā! — Roksana paklausīja, un Makss iesāka lasīt lekciju kā īstens profesors.

—  Šī kaklarota ir vecāku dāvana viņas pilngadības svētkos, tas notika pirms četriem gadiem. Kaklarota nopirkta pie «Kartjē» Ņujorkā par deviņdesmit diviem tūkstošiem, pieciem simtiem un deviņdesmit deviņiem dolāriem plus visi atbilstošie nodokļi.

—  Viņi tevi uz to uzveda Ņujorkā, — Luks nomurmināja, un Makss apstiprinot pamāja ar galvu.

—  Nespēju noticēt, ka palaidu garām nepamanītu tādu mantu, — Roksana komentēja.

—  Viņa to uzlika atvadu vakarā, — Lilija lieliski atcerējās šo kaklarotu. — Man liekas, jūs ar Luku bijāt… aizņemti. „ līdz pašam izrādes sākumam.

—  A-ā, — to Roksana ari atcerējās un pār plecu pašķielēja uz Luku. — Jā, liekas, mēs patiešām bijām aizņemti.

Luks apķēra viņu ap vidukli un novilka no spilventiņa, uz kura viņa sēdēja, sev uz ceļiem.

—  Jā-ā, tā gan ir manta, vai ne?

Makss staroja laimē. Viņš bija labi iepazinis savus bērnus.

—  Jā, un, kā tas parasti mēdz būt, tādēļ no tās būs grūtāk tikt vaļā, kaut gan neiespējami nav. Man liekas, ar to pietiks, Roksan.

Televizors apdzisa. Makss atgriezās pie temata. Viņa domas šobrīd bija tik skaidras, ka burvju mākslinieks nobrīnījās, vai patiesi eksistē tā migla, kas pēdējā laikā tik bieži aptumšoja viņa saprātu?

—  Tagad mēs gaidām viņu Tenesijas štata mājas, kā ari Ņujorkas rezidences plānus. Signalizācijai abās gan vajadzēs kādu laiku.

—  Toties pagaidām mums atliek laika, kā nākas, nosvinēt Ziemassvētkus! — Tas tika pieņemts bez iebildumiem. Lilijai bija svēta lieta papriecāties par katru svinīgu brīdi. — Ja reiz visi esam te sanākuši, šovakar mēs varam izrotāt eglīti. —^ Viņa šķelmīgi pavērās uz Roksanu un Luku. — Bet Žanam cepeškrāsnī gaida cepetis.

—  Ar tādiem maziem, kraukšķīgiem kartupelīšiem un burkāniem? — Luks sajuta, kā viņa kuņģis, kurš jau divas nedēļas bija spiests iztikt ar dažādiem līdznesamiem produktiem un vienu neveiksmīgu mēģinājumu izcept cāli mājās, badīgi novaidējās.

Roksana viņam iegrūda ar elkoni zem ribām. Galu galā tieši viņa bija cepusi to slaveno cāli.

—  Šim puisim ir taisni vilka apetīte. Mūs nevajag piekukuļot, lai mēs paliktu.

—  Nekas, tas netraucēs. — Luks lūdzoši paraudzījās uz Leklēru. — Un cepumi?

—  Tu vēl prasi. Varbūt pat paliks pāri, ko paņemt līdzi uz mājām cienastam jaunajam vilcēnam.

Ziemassvētki un Jaungads ātri pagāja. Bija daudz darba: nopirkt un iesaiņot dāvanas, izcept cepumus. Tiesa, reizēm Novello — Kelahana apartamentos tas saucās «sadedzināt cepumus». Ikgadējā burvju izrāde par labu bērniem invalīdiem savāca tiem tik vajadzīgos piecus tūkstošus dolāru. Bet tagad Luks turpināja Maksa tradīciju izklaidēt bērneļus, kuri pavadīja pašu burvīgāko nakti gadā, piekalti pie gultas vai invalīdu krēsla.

Pēc stundas, kas pagāja, izvelkot monētiņas no mazajām austiņām vai acu priekšā brīnumaini uzziedinot puķes no tukšiem podiņiem, Luks saprata, kāpēc Makss veltīja šiem bērniem tik daudz laika.

Viņi bija paši pateicīgākie skatītāji. Viņi zināja, kas ir sāpes, un īstenība pret viņiem bieži bija nežēlīga. Bet viņi ticēja. Šajā stundā vienīgi tas bija svarīgi.

Tajā naktī, pēc tam kad viņš šķīrās no šiem mazajiem ģīmīšiem, Lūkam atkal rādījās sapnis. Tas bija viņa vecais murgs, un viņš pamodās, stipri dauzoties sirdij, ar kliedzienā aizžņaugtu kaklu.

Roksana sāka grozīties, miegā kaut ko murminādama. Viņš nosedza ar saviem aukstajiem pirkstiem tās roku un ilgi gulēja, vērdamies griestos.

Garā, lietainā ziema spītīgi bija ieķērusies martā. No tā cieta tie tirgoņi, kuri pieraduši izstādīt savu preci ielu stūros. Šartras mājā Leklērs rūpējās par to, lai viņa virtuvē vienmēr būtu mājīgi un silti. Lai gan no tā cieta viņa patmīļa, tomēr viņš uzskatīja par labāku uzturēties mājās, reti devās pat uz tirgu. Kad viņš izgāja uz ielas, tad juta katru vēja brāzmu, kas pūta cauri viņa izžuvušajai ādai un ķēra līdz par kaulu smadzenēm.

Vecums, lai jupis tevi rāvis, viņš sprieda, kad atļāvās pārdomāt šo sāpīgo tēmu.

Kad durvis atvērās, ielaižot mājā aukstu vēja brāzienu ar smidzinošu lietu, viņš sašuta:

—  Aiztaisi ciet šīs velna durvis! Tu neesi ienācis alā!

—  Atvaino.

Bet no atvainošanās Leklērs kļuva vēl drūmāks. Luks bija bez cepures un bez cimdiem, aizsardzībai pret trakojošo stihiju uzvilcis tikai vienkāršu audekla jaku. Leklērs sajuta sirdī asu skaudības dūrienu.

—  Ko tad tu, vai pēc ubagdāvanas atnāci?

Luks paošņāja gaisu un nemaldīgi sajuta ceptu ābolu smaržu.

—  Ja man ko iedos.

—  Kāpēc lai tu pats neiemācītos gatavot? Tu domā, ka var atskriet šurp, kad sagribēsies, un pēc tam aizskriet ar pilnu vēderu? Te man nav bezmaksas ēdnīca trūkumcietējiem.

—  Redzi, kas par lietu. — Luks jau sen bija pieradis pie keidžena rupjajiem izteicieniem, tāpēc neņēma tā vārdus pie sirds un mierīgi ielēja sev tasīti no kafijkannas, kas sildījās uz plīts. — Es tā uzskatu, ka labi, patiešām labi cilvēki var paveikt tikai ierobežotu darbu daudzumu.

Leklērs nosprauslojās.

—  Un kādos darbos tad tu esi tik labs, mori ami3 ka nevari uzvārīt olas?

—  Maģijā. — Luks paņēma tējkaroti cukura un sabēra balto kristālu strūkliņu piltuvītē starp īkšķi un rādītājpirkstu. Brītiņu pagaidījis, viņš atpleta plaukstas — tās bija tukšas. Leklērs paņirdza, bet šo skaņu varēja mierīgi noturēt par smiekliņu. — Zagšanā. — Luks pasniedza Leklēram apbružāto kabatas portfeli, ko bija izvilcis no vecaiņa bikšu pakaļējās kabatas, kamēr gāja šim garām uz plīti. — Un mīlējot sievietes. — Paņēmis tasīti, Luks iedzēra kafiju. — Bet te nu tev jātic man uz vārda, jo demonstrācijas nebūs.

Leklēra krunkainā seja pastiepās izsmieklā.

—  Tātad tu domā, ka visas šitās lietiņas dari labi, ehē?

—  Tās visas es daru, nudien, lieliski. Bet tagad — kā būtu ar vienu ceptu ābolu?

—  Apsēdies un ēd pie galda, kā esi mācīts. — Samierinājies ar Luka sabiedrību, Leklērs atgriezās pie mīklas. Viņa rokas prasmīgi tika galā ar mājas darbiem; pa tām it kā vijās un šķeterējās čūskas. — Bet kur ir Roksana?

—  Vingrošanas klasē. Viņa teica, ka pēc nodarbībām iešot pusdienot ar draudzenēm.

—  Bet tu tātad klīsti, meklēdams laupījumu, oui?

—  Es izstrādāju jauna trika elementus un nolēmu izkārtot pārtraukumu. — Viņam negribējās atzīties, ka bez Roksanas dzīvoklis šķietas tukšs. — Uz Mardi Gras[11] viss būs gatavs.

—  Tev ir tikai divas nedēļas.

—  Ar to pietiek. Droši vien cilvēku pūļi sanāks noskatīties, kā es kūļājos degošā virvē virs Pončārtreina ezera. Lieku piecdesmit zaļos, ka tikšu ārā no roku dzelžiem un uzkāpšu atpakaļ uz tilta, pirms virve sadegs.

—  Bet ja neizdosies?

—  Tad zaudēšu piecdesmit tūkstošus un izmirkšu slapjš.

Leklērs pārlika mīklu lielā bļodā un to apsedza.

—  Kritiens iznāks pamatīgs.

—  Nekas, es protu nirt. — Luks ar dakšiņu aizķēra siltu, aromātisku ābolu un nogādāja to mutē. — Man tieši gribējās apspriest pāris detaļu ar Maksu. Vai viņš ir šeit?

—  Viņš guļ.

—  Tagad? — Luks izbrīnā savilka uzacis. — Pulksten vienpadsmitos?

—  Viņš naktīs slikti guļ. — Leklērs norūpējies sarauca pieri, bet tajā brīdī stāvēja ar muguru pret Luku, mazgājot no pirkstiem pielipušo mīklu. — Cilvēkam pašam savā mājā ir tiesības gulēt tik, cik viņš grib.

—  Nē, es nerunāju par to… agrāk viņš nekad nemodās tik vēlu. — Luks paskatījās uz halles pusi un tikai tagad ievēroja, cik mājā bija kluss. — Vai ar viņu viss kārtībā?

Luks nenolaida acis no Leklēra nekustīgās muguras. Prātā viņš skaidri redzēja Maksu, vingrinot rokas, vingrinot pirkstus, te izliecot, te iztaisnojot, te ātri pārcilājot tos, kā pianists pirms uzstāšanās.

—  Kā ar viņa rokām? — Pēc tā, kā saspringa Leklēra pleci, Luks saprata, ka viņa jautājums trāpījis mērķī. Gaidot atbildi, Luks no mājīgās garšvielu, ābolu un maizes mīklas smaržas pēkšņi jutās kā slims.

—  Nezinu, par ko tu runā. — Vēl tāpat stāvot ar muguru pret viņu, Leklērs aizgrieza krānu un cītīgi noslaucīja rokas dvielī.

—  Žan! Nejauc man prātus. Tici, ka uztraucos par viņu tikpat stipri kā tu.

—  Ko tad tu, vai pēc ubagdāvanas atnāci?

Luks paošņāja gaisu un nemaldīgi sajuta ceptu ābolu smaržu.

—  Ja man ko iedos.

-—Kāpēc lai tu pats neiemācītos gatavot? Tu domā, ka var atskriet šurp, kad sagribēsies, un pēc tam aizskriet ar pilnu vēderu? Te man nav bezmaksas ēdnīca trūkumcietējiem.

—  Redzi, kas par lietu. — Luks jau sen bija pieradis pie keidžena rupjajiem izteicieniem, tāpēc neņēma tā vārdus pie sirds un mierīgi ielēja sev tasīti no kafijkannas, kas sildījās uz plīts. — Es tā uzskatu, ka labi, patiešām labi cilvēki var paveikt tikai ierobežotu darbu daudzumu.

Leklērs nosprauslojās.

—  Un kādos darbos tad tu esi tik labs, mori ami, ka nevari uzvārīt olas?

—  Maģijā. — Luks paņēma tējkaroti cukura un sabēra balto kristālu strūkliņu piltuvītē starp īkšķi un rādītājpirkstu. Brītiņu pagaidījis, viņš atpleta plaukstas — tās bija tukšas. Leklērs paņirdza, bet šo skaņu varēja mierīgi noturēt par smiekliņu. — Zagšanā. — Luks pasniedza Leklēram apbružāto kabatas portfeli, ko bija izvilcis no vecaiņa bikšu pakaļējās kabatas, kamēr gāja šim garām uz plīti. — Un mīlējot sievietes. — Paņēmis tasīti, Luks iedzēra kafiju. — Bet te nu tev jātic man uz vārda, jo demonstrācijas nebūs.

Leklēra krunkainā seja pastiepās izsmieklā.

—  Tātad tu domā, ka visas šitās lietiņas dari labi, ehē?

—  Tās visas es daru, nudien, lieliski. Bet tagad — kā būtu ar vienu ceptu ābolu?

—  Apsēdies un ēd pie galda, kā esi mācīts. — Samierinājies ar Luka sabiedrību, Leklērs atgriezās pie mīklas. Viņa rokas prasmīgi tika galā ar mājas darbiem; pa tām it kā vijās un šķeterējās čūskas. — Bet kur ir Roksana?

—  Vingrošanas klasē. Viņa teica, ka pēc nodarbībām iešot pusdienot ar draudzenēm.

—  Bet tu tātad klīsti, meklēdams laupījumu, oui?

—  Es izstrādāju jauna trika elementus un nolēmu izkārtot pārtraukumu. — Viņam negribējās atzīties, ka bez Roksanas dzīvoklis šķietas tukšs. — Uz Mardi Gras* viss būs gatavs.

—  Tev ir tikai divas nedēļas.

>

—  Ar to pietiek. Droši vien cilvēku pūļi sanāks noskatīties, kā es kūļājos degošā virvē virs Pončārtreina ezera. Lieku piecdesmit zaļos, ka tikšu ārā no roku dzelžiem un uzkāpšu atpakaļ uz tilta, pirms virve sadegs.

—  Bet ja neizdosies?

—  Tad zaudēšu piecdesmit tūkstošus un izmirkšu slapjš.

Leklērs pārlika mīklu lielā bļodā un to apsedza.

—  Kritiens iznāks pamatīgs.

—  Nekas, es protu nirt. — Luks ar dakšiņu aizķēra siltu, aromātisku ābolu un nogādāja to mutē. — Man tieši gribējās apspriest pāris detaļu ar Maksu. Vai viņš ir šeit?

—  Viņš guļ.

—  Tagad? — Luks izbrīnā savilka uzacis. — Pulksten vienpadsmitos?

—  Viņš naktīs slikti guļ. — Leklers norūpējies sarauca pieri, bet tajā brīdī stāvēja ar muguru pret Luku, mazgājot no pirkstiem pielipušo mīklu. — Cilvēkam pašam savā mājā ir tiesības gulēt tik, cik viņš grib.

—  Nē, es nerunāju par to… agrāk viņš nekad nemodās tik vēlu. — Luks paskatījās uz halles pusi un tikai tagad ievēroja, cik mājā bija kluss. — Vai ar viņu viss kārtībā?

Luks nenolaida acis no Leklēra nekustīgās muguras. Prātā viņš skaidri redzēja Maksu, vingrinot rokas, vingrinot pirkstus, te izliecot, te iztaisnojot, te ātri pārcilājot tos, kā pianists pirms uzstāšanās.

—  Kā ar viņa rokām? — Pēc tā, kā saspringa Leklēra pleci, Luks saprata, ka viņa jautājums trāpījis mērķī. Gaidot atbildi, Luks no mājīgās garšvielu, ābolu un maizes mīklas smaržas pēkšņi jutās kā slims.

—  Nezinu, par ko tu runā. — Vēl tāpat stāvot ar muguru pret viņu, Leklērs aizgrieza krānu un cītīgi noslaucīja rokas dvielī.

—  Žan! Nejauc man prātus. Tici, ka uztraucos par viņu tikpat stipri kā tu.

'Mardi Gras — karnevāls, kas tradicionāli notiek Jaunorleānā katoļu Vastlāvju laikā.

—  Ej pie velna! — Bet šajos vārdos nejuta pārliecību, un Luks saprata viņa atbildi.

—  Vai viņš ir bijis pie ārsta? — Luka iekšienē viss savilkās kamolā. Dakšiņa nošķindēja pret šķīvi, kad viņš to strauji atbīdīja malā.

—  Lilija viņu pierunāja. — Leklērs beidzot pagriezās, un viņa mazajās, tumšajās ačelēs atspoguļojās rūgtums un satraukums, ko viņš centās apslēpt. — Viņi tam iedeva tabletes, lai remdinātu sāpes. Sāpes pirkstos, comprends*? Ne šeit, — viņš padauzīja ar dūri pret sirdi.—Tabletes viņam neatdos maģiju. Nekas neatdos…

—  Bet varētu taču būt kaut kas…

—  Rien**, — Leklērs viņu pārtrauca. — Nekas. Katram cilvēkam iekšā ir saraksts. Un tas noteic: tagad viņa acis aizmiglosies, bet ausis sāks sliktāk dzirdēt. Tajā rītā viņš pamodīsies un nespēs tikt laukā no gultas aiz kaulu un locītavu sāpēm. Pēc tam izies no ierindas urīnpūslis vai kļūs vājas plaušas, vai plīsīs sirds. Ārsti viņam dos padomu darīt to, lietot šito, bet bon Diew ir nolicis laiku, un, kad Viņš teiks «C'est assez»***, tad viss būs galā.

—  Es tam neticu. — Luks negribēja ticēt. Viņš piecēlās un atgrūda krēslu. — Tu saki, mēs nekādi nevaram to iespaidot, ka esam bezspēcīgi?

—  Bet tu domā, ka varam? — Leklērs aizsmakušā balsī iesmējās. — Luk, tā ari ir jaunības pārdrošība. Tu domā, tas bija gadījums, ka tu atnāci tajā vakarā uz karnevālu un ka jūs ar Maksu atradāt viens otru?

Luks pārāk skaidri atcerējās valdonīgo seju uz afišas un to, kā uzzīmētās acis ievilināja viņu teltī.

—  Tas bija laimīgs gadījums.

—  Laimīgs gadījums, oui. Tas ir tikai vēl viens likteņa vārds.

Luks vairs nevēlējās klausīties fatālista Leklēra prātojumus. Tie jau pārāk tuvojās viņa paša slepenajiem uzskatiem.

—  Tam visam nav nekāda sakara ar Maksu. Mums viņš jāaizved pie speciālista.

•Saproti? (Fr.)

"Nekas (fr.).

""Diezgan, pietiek (fr.).

—  Pourquoi?* Lai tas iztaisītu dažādas analīzes, kas galīgi salauztu viņa sirdi? Maksam ir artrīts. Sāpes var atvieglināt, bet izārstēt viņu nevar. Viņa rokas tagad esi tu, tu un Roksana.

Luks atkal apsēdās, skumji raugoties uz atdzisušo kafiju.

—  Bet vai viņa zina?

—  Ar prātu varbūt ne, bet ar sirdi zina. Tāpat kā tu. — Leklērs vilcinājās. Uzticēdamies intuīcijai un savam paša liktenim, viņš apsēdās iepretim Lūkam. — Tas vēl nav viss, — viņš mierīgi teica.

Luks pacēla acis. No Leklēra sejas izteiksmes viņam pa muguru sāka skraidīt baiļu skudriņas.

—  Kas tad?

—  Viņš stundām ilgi sēž pie savām grāmatām un kartēm.

—  Filozofu akmens?

—  Oui, šis akmens. Viņš sarunājas ar zinātniekiem, profesoriem, pat medijiem.

—  Akmens ir pārņēmis viņa iztēli, — Luks noteica. — Kas tur slikts?

—  Pats par sevi — nekas. Tas ir viņa Svētais Grāls. Domāju, ja viņš to atradīs, tad nomierināsies. Bet pašreiz… Es ievēroju, kā viņš lasīja grāmatu: pēc stundas vēl skatījās uz to pašu lappusi. Brokastu laikā viņš var palūgt Pelītem novietot kabineta dīvānu priekšistabā zem loga. Bet pusdienu laikā jautā, kāpēc pārvietotas mēbeles. Viņš saka Lilijai: šodien mums jāizmēģina jauns numurs, un viņa gaida to darbistabā, pēc tam iet meklēt, bet Makss sēž bibliotēkā, ieracies grāmatās. Un viņš neko neatceras par ^mēģinājumu!

Šausmas ieķērās Lukā ar asiem zobiem un nagiem.

—  Viņam it vienkārši pārāk daudz visa kā galvā.

—  Redzi, viņa galva ari mani uztrauc, — Leklērs nopūtās. Viņš bija domājis, ka viņa acis ir pārāk vecas asarām, bet piepeši sajuta tajās karstu miklumu un bija spiests apklust. — Vakar es viņu atradu pagalmā. Viņš bija uzvalkā, bez mēteļa vai apmetņa. «Zan,» viņš teica, «kur ir treilers?»

'Kāpēc? (Fr.)

—  Treilers? Bet…

—  Mums nav treilera. — Leklērs pacēla galvu un ieskatījās Lūkam tieši acīs. — Jau desmit gadu kā mums nav treilera, bet viņš jautā, vai Pelīte to esot izmazgājis pirms izrādes. Tad es teicu, ka šodien izrādes nebūs un viņam jānāk iekšā, siltumā, jo ārā auksts… — Leklērs paņēma savu tasīti un iedzēra lielu malku. — Bet viņš kā apjucis pavērās apkārt, un viņa acīs es ieraudzīju bailes. Aizvedu viņu mājā, augšā, un noliku gultā. Viņš vaicā, vai Roksana pārnākusi mājās no skolas, es saku: nē, vēl nav atnākusi. Bet drīz būs klāt. Viņš saka: šodien Luks atkal atvedīs uz vakariņām savu smuko draudzenīti, atbildu: bien, es sagatavošu йtouffйe*. Tad viņš aizmieg, bet, kad uzmostas, tad domāju — vairs neko no tā neatceras.

Luks atlaida dūri un nolika plaukstu uz ceļgala.

—  Ak Dievs!

—  Ja ķermenis pieviļ cilvēku, tad viņš kustas lēnāk. Bet ko darīt, ja pieviļ saprāts?^

—  Viņam jāgriežas pie ārsta.

—  Bet, oui, tā ari notiks, tāpēc ka to uzstās Lilija. Un ari tev būs kaut kas jāizdara.

—  Ko es varu izdarit?

—  Tev jāsaprot, ka viņš nevar lidot kopā ar tevi uz Tenesiju. — Neļaudams Lūkam ko bilst, Leklērs turpināja: — Makss piedalīsies organizēšanā, bet ne izpildījumā. Ja nu viņš pēkšņi aizmirsīs, kur atrodas un ko dara? Tu spēj tā riskēt? Tu vari tā riskēt ar viņa dzīvību?

—  Nē,— pēc ilga klusuma brīža Luks atbildēja. —Bet es negribu ari aizvainot viņu, — viņš padomāja, pēc tam pameta ar galvu. — Liekas, mums vajadzētu…

—  Žan, kas tā par brīnišķīgu smaržu? — Virtuvē ieskrēja Makss. Viņš izskatījās tik veselīgs un enerģisks, ka Luks gandrīz uzreiz aizmirsa visu Leklēra stāstījumu. — A, Luk, tevi arī atvilinājusi smarža. Kur ir Roksana?

—  Pie draudzenēm. Kafiju gribi? — Luks jau pielēca augšā un gāja pie plīts. Makss apsēdās un nopūzdamies

'Sautēta gala (fr.).

izstiepa kājas. Viņa pirksti visu laiku kustējās, kustējās, kustējās, kā cilvēkam, kurš spēlē uz neredzama pianīna.

—  Ceru, ka viņa neslaistīsies pārāk ilgi. Es zinu, ka Lilija gribēja aiziet kopā ar viņu nopirkt jaunas kurpes. Šim skuķim kājās, rādās, nekas neturas.

Luka roka sadrebēja. Kafija izšļakstījās uz plīts. Makss par Roksanu runāja tā, it kā viņai atkal būtu divpadsmit.

—  Viņa atnāks. — Sirds viņam dauzījās krūtīs kā āmurs uz laktas, kamēr viņš nesa kafijas tasi atpakaļ uz virtuves galdu.

—  Tu jau visu sagatavoji «Pārbaudei ar ūdeni»?

Lūkam gribējās uzkliegt Maksam, lai viņš izbeidz, pārstāj, atbrīvojas no šīs šausmīgās laika mašīnas, kura notvērusi slazdā viņa saprātu. Tomēr viņš tikai mierīgi teica:

—  Tagad es strādāju pie «Degošās virves». Atceries? — Un mīksti piebilda: — Tas notiks otrdien Vastlāvjos. Nākamnedēļ.

—  «Degošā virve»? — Maksa roka aprima. Tasīte ar kafiju, apstājusies pusceļā uz lūpām, sāka drebēt. Bija sāpīgi noskatīties, kā viņš mokoši centās atgriezties tagadnē: mute pavērās, apakšlūpa gurdeni noslīga, acis vērās nekurienē. Pēc tam tajās atkal atgriezās saprātīga izteiksme. Roka ar tasīti turpināja savu ceļu pie lūpām. — Tu savāksi milzīgu pūli, — viņš teica. — Reklāma presē ir grandioza.

—  Zinu. Par labāku aizsegu Vaijata lietai nevar pat sapņot. Es gribu turp doties to pašu vakaru.

Makss sarauca pieri.

—  Bet ir dažas sīkas detaļas, kuras vēl neesam izstrādājuši.

—  Vēl ir laiks. — Sevi nicinādams, Luks atlaidās atpakaļ krēslā. Viņš nevērīgi pārmeta vienu roku pāri atzveltnei. — Maks, es gribu tev ko lūgt.

—  Labi.

—  Man gribētos visu izdarīt pašam. — Maksa sejā Luks skaidri ieraudzīja apvainojuma un vilšanās izteiksmi. — Man tas ir ļoti svarīgi, — viņš ar pūlēm turpināja. — Es zinu likumu, ka darbā nedrīkst vadīties no personiskajiem motīviem, bet tas ir izņēmums. Pārāk daudz visa kā bijis starp mani un Semu.

—  Tāpēc jo svarīgāk, lai jūtas neaizēnotu lietas būtību.

—  Tās pašas jau ir lietas būtība, — vismaz tas bija patiesība. — Viņš man ir parādā. Tāpat jau pagājis pārāk daudz laika. Veci parādi jāatdod. — Un, sevi ienīzdams, viņš meta galdā trumpja kārti: — Ja tu neesi pārliecināts, ka es to varēšu paveikt, ja tu domā, ka neesmu pietiekami labs šai lietai, tad tā ari pasaki.

—  Protams, es esmu pilnīgi pārliecināts pār tevi. Bet ir tā, ka… — Viņš nezināja, kas tur ir, bet juta vienīgi to, ka dēls attālinās no viņa vēl par vienu soli. — Tev taisnība. Ir jau pienācis tavs laiks pamēģināt kaut ko izdarīt patstāvīgi. Tu tiksi galā.

—   Paldies! — Lūkam gribējās saspiest šīs nenogurstoši kustīgās rokas savējās, bet viņš tikai svinīgi pacēla tasīti

ar kafiju. — Mani taču ir mācījis labākais no labākajiem.

* * ♦

jS

—  Kā tu domā — tu viens pats dosies uz šo darbu? — Roksana pārjautāja. Ar vingrošanas somu plecā viņa gāja Lūkam pa pēdām uz guļamistabu no dzīvojamās istabas, kur viņš tai bija paziņojis pēdējos jaunumus.

—  Tikai to, ko teicu. Tā būs mana izrāde.

—  Ne velna. Mēs visi strādājam kopā. — Par spīti uzbudinājumam, Roksana paļāvās savai iedzimtajai kārtības mīlestībai un, attaisījusi somu, izņēma no tās dvieļus un sporta tērpu. — Tētis tam nepiekristu.

—  Viņš jau piekrita. — Luks novilka audekla jaku un aizsvieda to krēsla virzienā. Tā noslīdēja no roku balsta un noplakšķēja uz grīdas. — Un kas tur īpašs?

—  Daudz kas. — Roksana aizvēra somu un nolika to vietā skapja plauktā, atgrūžot malā tur kaudzē sasviestos Luka zābakus. — Ja mēs visi kopā visu organizējām un atlicis tikai aiziet un paņemt, kāpēc tu nospriedi, ka jāizklaidējas tev vienam?

—  Tāpēc. — Viņš ar visu sparu iegāzās gultā un salika rokas aiz galvas. — Tāpēc, ka es tā gribu.

—  Pielūko, Kelahan…

—     Pielūko pati, Novello. — Parasti viņa smiedamās ķiķināja, kad viņš to uzrunāja uzvārdā. Tagad viņas lūpas izliecās smīnā, bet zods spītīgi pacirtās uz augšu. — Mēs ar Maksu visu apspriedām. Viņš ir ar mieru, tātad tā ari notiks.

—  Viņš varbūt ir ar mieru, bet es — ne! — Viņa iesprauda rokas gurnos. — Es ari piedalīšos šai lietā, drauģeli. Lūk, tā!

Viņa acis nozibēja.

—  Es gribu to izdarīt viens.

—  Re, tiepša! Es gribu, lai man būtu taisni, gaiši mati, bet vai es kaut reizi par to esmu gaudusies?

—  Bet man patīk tavi mati, — teica viņš, cerot novērst viņas domas. — Tie līdzinās aizsvilušos korķuviļķu saišķim.

—  Ai, cik tas poētiski!

—  It īpaši, kad tu esi izģērbta. Tu gribi izģērbties, Roksij?

—  Pievaldi savus hormonus, Kelahan. Tu no manis vaļā netiksi. Es braukšu.

—  Nu, kā gribi. — Nebija svarīgi, vai viņa brauks vai ne. Bet šim strīdam bija jānovērš viņas domas no Maksa.

—     Tikai komandēšu es.

—  Sapņos. — Viņa abām rokām atbalstījās pret gultu.

—     Mēs ar tevi esam līdztiesīgi partneri.

—  Man bija lielāka pieredze.

—  Tu arī par seksu tā teici, bet es tevi panācu, vai ne?

—  Nu, ja tu to atcerējies. — Viņš metās uz priekšu un centās Roksanu saķert. Bet viņa viegli atlēca malā.

—  Nāc šurp! — Luks pasauca.

Roksana pielieca galvu un uzsmaidīja viņam pār plecu ar ilgu, pavedinošu smaidu.

—  Kelahan, tu esi pietiekami spēcīgs, lai pieceltos uia pastaigātos. Nu, noķer mani!

Bet viņš zināja spēles noteikumus. Nevērīgi paraustījis plecus, Luks ieurba skatienu griestos.

—  Nē, paldies. Man pārāk stipri nekārojas.

—  Labi. Vai tu negribi aiziet vakariņās ātrāk, kamēr vēl nav burzmas?

—  Protams. — Nepakustēdamies viņš nolaida acis lejup un ieraudzīja, ka viņa lēni novelk kreklu. Zem tā bija balts, plāns kokvilnas krūšturitis, kas izskatījās tikpat pavedinoši kā auksts gambo. Asinis atplūda no Luka galvas un aiztraucās uz gurniem.

—  Man gribētos kaut ko karstu. — Viņa akurāti salocīja kreklu un nolika to uz naktsgaldiņa. Pēc tam nesteidzīgi atpogāja džinsus. Viņš sadzirdēja kluso rāvējslēdzēja švīkoņu un koncentrējās, lai nenoritu savu mēli. — Un piparotu.

Viņa novilka bikses, atklājot kokvilnas biksītes tādā pašā sniegbaltā krāsā kā krūšturītis. Viņas āda bija balta kā ziema. Džinsi izgāja cauri tai pašai rūpīgajai procedūrai kā krekls.

Pēc tam viņa laiski paņēma matu suku un papliķēja ar to pa delnu.

—  Ko tad tu īsti gribi, Kelahan? — Viņa piegāja pietiekami tuvu, lai viņš varētu izstiept roku un saķert viņu dzelžainā tvērienā. Smiedamās Roksana novēlās uz matrača.

—  Es uzvarēju, — Luks paziņoja, uzveldamies viņai virsū.

—  Uh-ū. Neizšķirts, — viņa pacēla galvu, lai sagaidītu viņa lūpas ar savējām. — Mēs esam partneri. To neaizmirsti.

23

Treknā Otrdiena sākās ar pankūkām. Lai ko tur Leklērs teiktu par veiksmi un likteni, tomēr viņš ticēja, ka nodrošināties nav par ļaunu. Cik Roksana spēja atcerēties, pēdējā dienā pirms Lielā gavēņa viņš vienmēr cepa pankūkas, bet viņa bija pietiekami saprātīga meitene, lai neceltu augstu degunu māņticības priekšā. Viņas vienīgā izmaiņa ierastajās tradīcijās bija miksera pirkums, kas ievērojami vienkāršoja Leklēra sarežģīto recepti.

Varbūt viņas pankūkas iznāca pārāk plānas un gar malām apsvila, bet tās pilnībā atbilda galvenajām prasībām. Viņai izdevās sakošļāt tikai vienu f no šiem gumijai līdzīgajiem aplīšiem, bet, tā kā Luks ar gardu muti notiesāja ap pusduci, tad Roksana nosprieda, ka visu nākamo gadu viņiem veiksme garantēta.

Iespējams, ka tas tā arī bija.

Franču kvartāla ielas un ietves pildīja cilvēki, kuri svinēja pēdējo Vastlāvju dienu. Mūzikas skaņas un smiekli plūda caur balkonu pie viņas tāpat kā visu iepriekšējo karnevāla nedēļu. Šonakt viņa zināja, ka karnevāla spēks un trakums sasniegs savu apogeju. Parādes, ķekatnieki, dejas — pēdējais jautrības uzvilnījums pirms četrdesmit atturības dienām līdz pašam Lieldienām. Bet būs arī meimurojoši dzērāji un uzbrucēji ielās, un nežēlīgi kautiņi, un noteikti dažas slepkavības. Zem skaistās un pievilcīgās Mardi Gras maskas varēja slēpties drūma seja.

Ja ^šis vakars viņai būtu brīvs, viņi ar Luku dotos uz māju Šartrānā un no balkona raudzītos uz svētku gājienu. Bet viņiem nāksies lielu karnevāla nakts daļu pavadīt Tenesijā, atbrīvojot misteru un misis Vaijatus no dārglietām pusmiljona dolāru vērtībā.

Godīgs darījums, Roksana pasmīnot nodomāja. Vaijati saņems savu netīro apdrošināšanas naudu kompensācijai par rūgto apvainojumu, ka viņu īpašumu kāds nospēris tieši viņu degungalā. Bet Novello paliks droši posmi senajā zagļu ķēdē. Galu galā ne jau viņi vien iedzīvosies no šīs lietas.

Sajutusi vieglu nelabumu, Roksana piespieda roku pie kuņģa. Šī pankūka, viņa nodomāja, nav gājusi man labumā.Roksana cerēja, ka Luka tērauda kuņģis izturēs visu. Kad viņš kūļāsies ar kājām gaisā virs Pončārtreina ezera, nelabums viņam vismazāk būs prātā.

Roksanai ari pašai jau bija laiks iet uz tiltu. Līdz trikam ar atbrīvošanos bija atlicis nedaudz vairāk par stundu, un Luks gribēs, lai viņa būtu tuvumā. Viņa uztraucās jau tikai no domas vien par «Degošo virvi», lai gan savā veidā bija pieradusi gan pārdzīvot, gan nervozēt par visiem viņa bezprātīgajiem trikiem.

Vina saķēra somiņu un ar vaidu atkal nometa to uz > j i

grīdas.

Šīs nolādētās pankūkas, viņa nodomāja un traucās uz vannasistabu.

—  Viņai jābūt šeit. — Nemiers un aizkaitinājums Luku plēsa vai pušu. Viņš centās noskaņot savu prātu uz gaidāmo darbu. Viņa ķermenis bija tam gatavs. — Kāpēc gan viņa neatnāca kopā ar mani?

—     Tāpēc, ka sagatavošanās laikā viņai nav nekā cita ko darīt kā tikai raizēties. — Lilija nenovērsa acis no Maksa, kurš bija nolēmis dot interviju kādam no televīzijas reportieriem. Viņai bija savi iemesli uztraukumam. — Saņem sevi rokās, — viņa pavēlēja Lūkam. — Roksana uzradīsies.

—  Dievs viņu zina, kā viņa spēs tagad šurp nokļūt, — Viņš nopētīja tiltu. Aiz iežogojuma drūzmējās un grūstījās ļaužu pūļi, cenšoties piekļūt tuvāk darbības vietai, lai labāk redzētu. Vietējie varasvīri piekrita slēgt tiltu auto satiksmei stundu pirms izrādes, lai Lūkam būtu laiks visu sagatavot. Bet ļaužu barus tas nespēja atturēt. Viņi gāzās uz tiltu no abām pusēm un tagad spiedās virsū nožogojumam.

Luks slinki nodomāja: interesanti, cik kabatu iztīrīs šodien virs ezera. Tādos gadījumos viņam vienmēr radās vēlēšanās sniegt kolēģiem palīdzīgu roku.

Bet, velis un elle, kur gan ir Roksana?

Viņš ar delnu piesedza acis no tieši virsū spīdošās, žilbinošās saules un pēdējoreiz uzmeta skatienu tiltam Jaunorleānas pusē.

Lilijai taisnība, viņš pats sev teica. Viņam jākoncentrējas tūlītējam darbam. Roksana ieradīsies, kad varēs.

Tādā augstumā virs ūdens pūta stiprs vējš. Luks bija šo faktoru ierēķinājis, bet viņš zināja, ka daba nereti ar aprēķiniem izspēlē ļaunus jokus. Šis vējš viņam vēl papurinās nervus.

—  Ir laiks.

Viņš spēra soli uz priekšu. Pūlī acumirklī sāka aplaudēt, atskanēja pamudinoši izsaucieni. Kameras sastinga pret viņu. Pēc taktiskas diplomātiskas apspriedes tika nolemts, ka izrādi komentēs Lilija, nevis Makss. Viņa pārņēma mikrofonu un, iespaidīga savā piegulošajā, sarkanajā triko tērpā, pacēla roku, lai visi apklustu.

—  Labdien, dāmas un kungi! Šodien jūs kļūsit liecinieki vienam no pašiem pārdrošākajiem trikiem, kādi jebkad izpildīti. Tas ir — «Degošā virve»!

Viņa sīkāk paskaidroja, kam jānotiek, un sapulcējušos iepazīstināja ar diviem policijas virsniekiem, vienu no Jaunorleānas, otru no Lafaijetas. Tie apskatīja važas un trako kreklu, no kuriem Lūkam bija jātiek vaļa, kuļājoties zem tilta.

Kad Luks izstiepa rokas, puisis no Lafaijetas aizcirta vienu rokudzelžu pusi uz viņa delma, izvēra cauri ķēdi un aizslēdza otru. Atslēga tika svinīgi nodota mis Luiziānai, kura pilnā vakara ietērpā un tiāru galvā parādījās uz tilta.

Ap Luka potītēm virvi apsēja Nacionālā rodeo čempions teļu sasiešanā. Atskanēja bungu rīboņa — vietējā augstākā skola bija laipni atsūtījusi savu pūšamo un sitamo instrumentu orķestri.

Luku nolaida ar galvu uz leju pret Pončārtreina ezera ūdeņiem. Pūlī kāds iekliedzās. Luks domās bija viņiem pateicīgs par pareizo laika izjūtu. Nekas tā nepalīdz labai drāmai kā histērijas piegarša un nedaudz ģīboņu publikā.

Negaidīts vēja brāziens viņam tik spēcīgi iesitās sejā, ka acīs saskrēja asaras. Viņa augums svārstījās un šūpojās. Luks jau darbojās ar rokudzelžiem.

Viņš sajuta rāvienu, kad virve bija iztinusies līdz galam. Viņam bija piecas sekundes līdz tam, kad brīvprātīgais virvi aizdedzinās un uguns sāks līst uz viņa pusi. Lūkam vajadzēja pārvarēt pēkšņu galvas reiboni, kad vējš sagrāba viņu kā rotaļīgā rokā un lika griezties riņķī.

Velna fizika, viņš nodomāja. Ķermenis kustībā ir un paliek ķermenis kustībā, un Luks kā milzīga pulksteņa vēzēklis plaši šūpojās šurpu turpu. Šis skats biedēja un sajūsmināja pūli, bet vērta grūtāku viņa uzdevumu.

Atbrīvojis rokas, Luks nepriecājās ilgi. Viņš jau sajuta dūmu smaku. Lokans un lunkans kā čūska, viņš izlieca savu ķermeni un izrāva to no trako krekla pinekļiem, sajuzdams skaudru sāpju uzliesmojumu cietušajās locītavās. Pirksti aši ķērās pie darba.

Viņa prāts precīzi kontrolēja notiekošo. Tikai viena uzmācīga doma bez mitas atkārtojās, kā dūre sitoties cauri nepielūdzamai mehāniskai darbībai.

Viņš nepaliks slazdos.

Luks virs sevis sadzirdēja pūļa rēkoņu, kad tukšais trako krekls ielidoja viļņos. No glābšanas laivas, kas vagoja ezera ūdeņus, atskanēja apsveikuma taures pūtiens. Lai gan Luks bija pateicīgs par līdzjūtību, taču saprata, ka atkorķēt šampanieti vēl ir par agru.

Piepūlē nokrekstēdams, viņš saliecās jostasvietā. Sasprindzinot vēdera muskuļus, Luks pavilka ķermeni augšup, pie kājām, lai tagad cīnītos ar kovboja mezgliem. Viņš nepaskatījās uz liesmu, bet saoda to. Tā bija tikai dažas collas attālu un nāca aizvien tuvāk.

Viņš nodomāja, ka liktenis viņam ir lēmis nāvi apdegušu pēdu dēļ, bet nosprieda, ka tas būtu ellīgi nepatīkami. Pulkstenis galvā brīdināja, ka viņam palikušas tikai dažas minūtes līdz tam, kad uguns galīgi sadedzinās virvi un Lūkam nāksies uz galvas nirt ezerā.

Luks noskaidroja, ka kovbojiem bijuši kaut kādi īpaši mezgli. Viņš nožēloja, ka nepaklausījis Leklēram un neiebāzis zābakā nazi. Bet nu jau par vēlu to nožēlot. Viņam vai nu nāksies tikt galā ar mezgliem, vai arī izpeldēties aukstajā ūdenī, lai, atdzesētu kājas.

Virve atslāba. Šobrīd, pēdējā stadijā, bija nepieciešams precīzs aprēķins. Ja viņš atbrīvosies pārāk ātri, tad iegāzīsies ezerā. Ja novēlosies, tad viņa triks beigsies slimnīcas gultā, apdegušo palātā. Ne vienu, ne otru viņš nevēlējās.

Viņš satvēra rokā otru virvi. Tā bija tieva kā vadiņš, tāpēc skatītāji to neredzēja, un neviens par to viņiem nebija stāstījis. Luks sajuta, kā karstums no degošās virves apdedzina viņa pirkstu kauliņus, un saspieda pirkstus stiprāk.

Paspārdījies kājām, viņš tās atbrīvoja un sāka līst augšup. No tilta izskatījās, ka viņš rāpjas augšup pa tievu uguns kolonnu. Un patiesi, Luks nodomāja, viņam vajadzēs krietni daudz Leklēra lieliskās ziedes pret apsvilumiem un apdegumiem.

Skatītāji aizturēja elpu, bet katru reizi, kad vēja brāziens atkal uzbruka Lūkam, no viņu plaušām izrāvās draudzīgs izsauciens. Kad bija nokļuvis līdz augšai, Luks uz savām rokām sajuta drošās un stiprās Pelītes plaukstas. Arī Leklērs noliecās lejup, it kā šķietami apsveikdams ar uzvaru.

—  Vai turi? — Luks čukstus pavaicāja Pelītem.

—  Jā gan.

— Bien. — Leklērs ātri izvilka no piedurknes nazi un pārgrieza abas virves.

Pūlim pārskrēja drebuļi, dzirdēja griezīgus kliedzienus — virve kā ugunīga čūska iekrita ezerā.

—  Gribi uzcelt mani augšā? — Luks jau gandrīz bija atguvis elpu. Viņš zināja, ka vēlāk, kad adrenalīna līmenis asinīs kritīsies, viņam nāksies pamocīties sāpēs. Ar Pelītes palīdzību viņš dabūja augšā savas kājas. Visas kameras bija vērstas uz viņu, bet Luks meklēdams lūkojās pūlī.

—  Roksana?

—  Redzams, nav tikusi cauri pūlim, — noteica Pelīte un ar spēku iegāza Lūkam pa muguru tā, ka tas sašūpojās. — Tavs krekls kūpēja, — viņš maigi paskaidroja un nosmīnēja. — Tas bija vareni, Luk. Varbūt aizbrauksim uz Sanfrancisko un uzstāsimies ar šito uz Zelta tilta? Cik tas būtu lieliski!

—  Protams. — Drošības labad viņš pārlaida roku pār matiem, lai pārliecinātos, ka tie nesvilst. — Kāpēc gan ne?

Varbūt tas bija muļķīgi un galīgi egoistiski. Varbūt viņa aizvainojumam atrastos daudz nepievilcīgu epitetu, bet Luks zināja tikai vienu: kad viņš iegāja guļamistabā, izplatīdams dūmu un triumfa smaržu, tad atrada Roksanu mierīgi guļam gultā. Viņā pamodās dusmas.

—  Nu, tas patiešām jauki! — Viņš nosvieda atslēgas uz naktsskapīša, ka nožvadzēja vien, tāpēc Roksana iekunkstējās un atvēra acis. — Es jau domāju, ka ar tevi noticis Dievs zina kas, bet tu mierīgi te pampsti!

Lai gan šī darbība Roksanai likās šausmīgi riskanta, vina tomēr mēģināja pavērt muti un ierunāties: ' —Luk…

—  Es jau sapratu — tev galīgi neko nenozīmē tas, ka pie šā trika es strādāju daudzus mēnešus, ne arī tas, ka šis bija pats satriecošākais numurs manā mūžā, ne tas, ka tu man apsolīji būt tur, kad es tikšu augšā. — Viņš ar lepnu un augstprātīgu izskatu piegāja pie gultas, sarauca pieri un tikpat lepni novērsās. — Tikai tāpēc, ka man vajadzēja koncentrēties, es gaidīju kādu atbalstu no savas sievietes…

353

—  Tavas sievietes? — Ar to pietika, lai Roksana uzsprāgtu. — Tu to pasaki tādā tonī, it kā mana vieta

12-124

būtu kaut kur skapī, starp taviem zīda kostīmiem un skaņuplašu kolekciju!

—  Tu esi vairāk vērta nekā manas plates, bet pilnīgi skaidrs, ka mana vieta ir dažus pakāpienus zemāk.

—  Neesi tāds idiots.

—  Vellu vellos, Roksij, tu taču zināji, cik man tas bija svarīgi!

—  Es grasījos iet, bet…—Viņa apklusa, jūtot no kuņģa uzplūstošo vilni.—Vai, velns! — Roksana izķepurojās no gultas un grīļodamās metās uz vannasistabu.

Kad vemšanas lēkme mitējās, Luks, smagas nožēlas mocīts, jau stāvēja līdzās ar vēsu, mitru dvieli rokās.

—  Tagad, maziņā, atpakaļ gultā. — Viņas izvārgušais augums slābani iekrita viņa rokās un pēc tam uz palagiem.

—    Piedod man, Roksij! — Viņš maigi noslaucīja viņas lipīgo seju. — Es te staigāju un plātos rokām, bet uz tevi pat kārtīgi neparaudzījos.

—  Es izskatos ļoti slikti?

—  Nevaicā. — Viņš to noskūpstīja uz pieres. — Kas noticis?

—  Es domāju, ka vainīgas pankūkas. — Viņas acis bija aizvērtas, bet galva nekustīgi gulēja uz spilvena; mazliet pavērusi muti, Roksana čukstēja: — Cerēju, ka tu pārnāksi mājās viscauri zaļš, tad es skaidri zinātu, ka tā ir saindēšanās ar pārtikas produktiem.

—  Nu, piedod, — viņš pasmaidīja un atkal piespieda lūpas pie viņas pieres. Roksana bija nosvīdusi, bet Luks nedomāja, ka viņai ir temperatūra. — Es teiktu, ka tev tikai uznācis neliels vājums.

—  Ar mani nekad nekas tāds nav noticis.

—  Ar tevi nekad nekas nenotiek, — viņš precizēja.

—     Bet, ja tev kas lēcies, tad tas ir nopietni un uz ilgu laiku.—Viņš atcerējās . vējbakas, vienīgo bērnu slimību, ar ko tā bija aplipuši. Vējbakas un jūras slimības lēkme uz «Jenkiju princeses» — tie. bija vienīgie gadījumi, kad Roksanai nācās ievērot gultas režīmu. Līdz šai dienai.

—  Man tikai brītiņu jāatpūšas. Tad es būšu uz strīpas.

—  Roksan, — Luks nolika dvieli pie malas un saņēma viņas seju savās plaukstās. — Tu nebrauksi.

Viņa strauji atvēra acis. Mēģināja piecelties sēdus, bet viņš to noturēja uz vietas, tikai viegli piespiezdams pie gultas.

—  Bet, saprotams, es braukšu. Tā bija mana ideja. Es netaisos palaist garām tās atrisinājumu tāpēc, ka esmu apēdusi sliktu pankūku.

—  Tur nav vainojamas pankūkas, — Luks viņu pārlaboja. — Bet iemesls nav svarīgs. Tu esi galīgi slima.

—  Nē! Man vienkārši mazliet nelaba dūša.

—  Tu nebūsi spējīga izpildīt darbu.

—  Es jūtos lieliski.

—  Labi, piedāvāju darījumu.—Viņš atgāja nostāk, nenovērsdams no viņas acis. — Tūlīt tu piecelsies un aiziesi uz dzīvojamo istabu un tad atpakaļ. Ja ceļā nenogāzīsies, tad viss notiks pēc vecā plāna. Ja netiksi galā — es braukšu viens.

Tas bija izaicinājums, tāpēc viņa nevarēja pretoties.

—  Labi, paej nost.

Kad viņš piecēlās, Roksana sakoda zobus un vienā rāvienā nolaida kājas zemē. Galva viņai sagriezās, pieri un kaklu pārklāja sviedri, bet viņa tomēr piecēlās.

—  Neturēties, — Luks piemetināja, kad viņa atbalstījās ar roku pret sienu.

No šīs piezīmes viņas mugura saspringa. Viņa izslējās taisni, spēra dažus grīļus soļus uz dzīvojamās istabas pusi. Un atkrita krēslā.

—  Tūlīt, tikai vienu mirklīti…

—  Nekas neiznāks, — Luks notupās viņas priekšā. — Roksij, tu taču zini, ka nevari braukt.

—  Mēs varam atlikt… — Viņa aprāvās un pakratīja galvu. — Nē, tas būtu muļķīgi. Es tikai pati esmu stulbene. — Novārgusi un vīlusies viņa atmeta galvu pret krēsla atzveltni. — Man tā negribas to palaist garām,' Kelahan.

12*

—  Saprotu. —Viņš pacēla Roksanu rokās, lai aiznestu atpakaļ uz gultu. — Domāju, ne vienmēr viss notiek tieši tā, kā mēs gribam. — Luks nosprieda, ka tagad nav īstais brīdis pieminēt, ka arī viņa plāni ir cietuši. Viņu kopējam triumfam bija jāpārvēršas romantiskā vakarā, kura

355

laikā Luks grasījās, pilnīgi dabiski, piedāvāt Roksanai savu roku un sirdi. Bet tagad tas var pagaidīt.

—  Tu nepazīsti signalizācijas sistēmu tik labi kā es.

—  Mēs taču to atkārtojām vai duci reižu. Ne jau pirmo reizi eju uz darbu.

—  Tev tam būs vajadzīgs vairāk laika.

—  Sems un Džastīna ir Vašingtonā. Man laika būs pietiekami.

—  Paņem līdzi Pelīti. — Pēkšņi izbijusies, viņa saķēra Luku aiz rokas. — Nebrauc viens.

—  Roksij, nomierinies. Es to pat miegā varētu izdarīt. Tu pati zini.

—  Man kaut kāda dīvaina sajūta.

—  Tu gluži vienkārši slikti jūties, — viņš pārlaboja. — Es gribu, lai tu mazliet atpūstos. Tūlīt piezvanīšu Lilijai un palūgšu, lai viņa atnāk. Neizslēdz gaismu, maziņā. — Viņš to viegli noskūpstīja. — Es atgriezīšos pirms saullēkta.

—  Kelahan! — Viņš pakāpās atpakaļ, un Roksana ciešāk sažņaudza rokas. Cik muļķīgi, viņa nodomāja, bet tik šausmīgi negribējās laist Luku vienu. — Es mīlu tevi.

Viņš pasmaidīja un noliecās uz priekšu, lai vēlreiz viņu noskūpstītu, viegli un draudzīgi, kā cilvēks, kurš zina, ka drīz panāks savu. — Es arī mīlu tevi.

—  Lai tev veicas! — Viņa nopūtās un palaida Luku vaļā.

Lūkam patika lidot. Patika kopš tā brīža, kad pirmoreiz ierāpās kabīnē un Pelīte sāka apmācības kursu. Nebija tik svarīgi apgūt jaunas praktiskas iemaņas, kas varētu noderēt abās viņa karjerās. Svarīgi bija tas, ka Lūkam neapnika tīksmināties par šo brīnišķīgo lidojuma sajūtu.

Lidmašīna, ko viņš vadīja, bija reģistrēta uz Džona Kerola JBreikmena, neesoša apdrošināšanas inspektora vārda. Šī personāža ārējam izskatam Luks izvēlējās īsu, kārtīgu bārdiņu un sīksvītrainu «trinīša» uzvalku ar dažiem pareizās vietās saliktiem vates polsteriem. Viņa melnie mati deniņos iemirdzējās sudrabā.

Nolaidies Tenesijā, viņš piereģistrējās, plānā pārbaudīja atpakaļlidojuma grafiku un aiznesa savu diplomātu ar monogrammu uz mirdzošo, noīrēto mersedesu-450. Viņš aizbrauca līdz «Hiltonai», noīrēja jau agrāk rezervēto numuru un palūdza viņu netraucēt.

Pēc piecpadsmit minūtēm, jau bez bārdas, vates un sudraba deniņos, viņš steidzās lejup pa kāpnēm uz autostāvvietu. Tur viņu gaidīja tumšs sedans, kas bija pasūtīts uz cita vārdu. Luks uzlauza atslēgu un savienoja pa taisno aizdedzes vadu — tas bija drošāk nekā paņemt atslēgas pie portjē. Motors sāka darboties, un sedans mierīgi aizripoja projām no viesnīcas.

Kad darbs būs galā, viņš noliks sedanu crtpakaļ stāvvietā un aizslīdēs atkal uz savu istabu. Atkal nogrimēsies un izrakstīsies no viesnīcas. Kļuvis apmēram par pusmiljonu dolāru bagātāks, viņš aizlidos atpakaļ uz Jaunorleānu. Un nekas ne viņu, ne visas izdomātās personas nesaistīs ar notikušo aplaupīšanu.

Varbūt tas bija apvedceļš, bet, kā parasti teica Makss, aplinku ceļš tomēr novedīs jūs turp, kur jūs vēlaties nokļūt.

Luks apturēja savu tumšo, necilo sedanu kokiem apstādītā ielā divu kvartālu attālumā no Sema savrupmājas. Šajā piepilsētas paradīzē visi mauriņi bija nopļauti, visi suņi uzvedās labi un visām mājām pulksten vienos naktī jau bija tumši logi.

Viņš viegli izvairījās no ielas laternu gaismas apļiem. No galvas līdz kājām ģērbies melnā, Luks slīdēja starp ēnām. Zemi klāja viegla migla, kuras dēļ varēja rasties problēmas lidostā. Bet šobrīd viņš juta, ka šī migla kā radīta viņam. Debesīs bija redzams mēness sirpis, taču tā gaisma izzuda kaut kur virs slīdošajiem mākoņiem, bet gaiss smaržoja pēc tuvīnā pavasara.

Viņš apgāja apkārt Vaijatu savrupmājai, milzīgai divstāvu ēkai ar baltām kolonnām, kuras puskrēslā izskatījās pēc tieviem kauliem. Mājas priekšā mašīnu nebija. Signalizācijas uguntiņas kā rapieri mirdzēja virs pļaviņas, izraujot no tumsas dobes ar bāli zeltainām narcisēm un vēl neizplaukušās, bet jau zaļganās koka lapas. Viņam kļuva pat nedaudz žēl, ka Sems atradās Vašingtonā. Ja Luks ieietu mājā un paņemtu, ko gribēja, kamēr viņa vecais ienaidnieks krāktu guļamistabā, tas darītu pikantāku viņa saldo gandarījumu.

No trijām pusēm māju aizsargāja augsts, biezs dzīvžogs, bet priekšpusē bija sarindojušies veci, zaraini koki. Tuvodamies savrupmājai, Luks paslēpās to ēnā.

Viņam ļoti trūka Roksanas, kad ķērās pie signalizācijas. Viņu kaitināja šīs modernās kompjūteru sistēmas, tās aizvainoja viņa atjautību. Lūkam šķita, ka skaitļi un sarežģīti matemātiski aprēķini vairāk piederējās Roksanas loģiskajam prātam, bet viņam pašam zagšanas māka to dēļ pārvērtās garlaicīgos aprēķinos.

Lai gan viņš pastāvīgi prātā atkārtoja Roksanas norādījumus, tomēr, lai nokļūtu līdz kodam, viņam bija vajadzīgs divreiz ilgāks laiks nekā viņai. Nu, labi, tas viņai nav jāzina.

Apmierināts ar rezultātu, Luks izvēlējās aizmugures ieeju un viegli dabūja vaļā atslēgu. Viņš labāk deva priekšroku mūķīzeriem nekā vienkāršai uzlaušanai, ar to tiktu galā jebkurš trešās šķiras laupītājs, nu, un, protams, nenolaidās līdz tam, lai izsistu durvju stiklus, — tam taču vispār nevajadzēja nekādu prasmi.

Luks iegāja mājīgajā viesistabā", kur gaisā jautās tīkami aromāti. Kā vienmēr, no uzbudinājuma pa muguru pārskrēja patīkamas tirpas. Kaut kas neaprakstāmi satraucošs bija izjūtams, stāvot tumšā, tukšā mājā ēnu un svešu dzīvju aprišu ielenktam. It kā censtos uzzināt visus viņu noslēpumus.

Viņš nedzirdami šķērsoja viesistabu un pagriezās gaitenī pa kreisi, uz Sema kabineta pusi. Zem plānajiem ķirurga cimdiem Lūkam kņudēja rokas, tām tik ļoti gribējās ātrāk pieskarties seifa diskam.

Viņam nevajadzēja gaismas. Acis jau bija pieradušas pie tumsas, un katrs Vaijatu dzīvojamās platības metrs bija pazīstams labāk nekā pašiem saimniekiem.

Tukšās mājās vienmēr valdīja īpašs, Luku sajūsminošs klusums. Tur bija gan čuksti, gan dūkoņa, pārdabiska, burvestīga mūzika, kuru tik viegli sagrauj cilvēka elpa. Viņš jau nogriezās uz Sema kabinetu, kad pēkšņi izbrīnīts saprata, ka šīs mūzikas vairs nebija. Un tūlīt pat iedegās gaisma, apžilbinot .viņu.

— Nu, Luk, nāc iekšā, nekautrējies. — Sems atlaidās atzveltnī, iečīkstējās āda. — Es gaidīju tevi. Lūdzu! — Viņš pamāja ar roku, un gaismā pamirdzēja trīsdesmit otrā kalibra revolvera hromētais spals. — Vai iedzersi ar mani?

Luks pētīgi paraudzījās uz smaidošo Semu, tad pavērsa skatienu uz galda pulēto virsmu, kur atradās divas brendija glāzes. Viņam likās, tas bija «Napoleons», bet šaubījās, vai pat no konjaka viņa mutē izzudīs radušās situācijas eļļainā piegarša.

—  Cik ilgi jau tu zini?

—  O-o, jau vairākus mēnešus. — Notēmējis Lūkam krūtīs, Sems paliecās uz priekšu un pastiepa roku pēc savas glāzes. — Man kauns atzīties, ka es to nesapratu jau agrāk. Visu šo laiku uzskatīju, ka Novello sev nodrošina savu ekstravaganto dzīves veidu ar kādu sīku šantāžu vai blēdīšanos. Apsēdies, — Sems uzaicināja. — Man briesmīgi žēl, ka tu atnāci viens pats.

—  Es strādāju viens, — cerēdams glābt kaut vai to, Luks izmeta.

—  Tu vienmēr esi bijis patētiski galants. Sēdies! — Sems atkārtoja, un viņa balss likās tikpat auksta kā hroms uz revolvera spala. Nospriedis, ka vislabāk ļauties viņa spēlei, Luks apsēdās. — Lielisks brendijs. — Sems nolika savu glāzi un nocēla telefona klausuli. — Neuztraucies, — viņš teica, ieraudzīdams, kā iezibas Luka piemiegtās acis. — Es nezvanu policijai. Nedomāju, ka mums tā būs nepieciešama. — Viņš nospieda dažas pogas un pagaidīja atbildi. — Viņš ir šeit. Jā. Nāc pa aizmugures durvīm. — Smaidīdams Sems nolika klausuli vietā. — Mazs pārsteigums. Kāpēc mums tagad nepapļāpāt, kamēr gaidām?

—  Tu vari apvainot mani par to, ka es atmūķēju durvis un ienācu tavā mājā, — Luks mierīgi teica. — Tas izskatās pēc ieplānota aplaupīšanas mēģinājuma. Bet pastāv iespēja, ka to visu man izdosies parādīt kā joku. Vienkārša muļķība un tuvredzība, varu teikt. Centos atspēlēties tam, ar ko sacentos vēl kopš pašas bērnības.

Sems klusēja kā pārdomādams.

—  Šaubos, vai tas nostrādās, īpaši pēc tam, kad tu uzzināsi manu rīcības plānu. Pirmais, kas man jāatzīst: līdz pēdējam laikam patiesi neko nezināju par jūsu darbošanos. Ak tu, svētulīgais kuņasbērns, — viņš noteica ar baudu, smaidot pār visu ģīmi. — Jūs visi esat svētuļi un nelieši, visi kā viens! Pārskaities par to, ka es nospēru pussimt dolāru no pāris bodītēm! Bet kas jūs paši esat? Sīki zaglēni un blēži!

—  Sīki ne, — Luks viņu pārlaboja, nolēmis tomēr nogaršot brendiju. — Un blēži nepavisam. Ko tu gribi?

—  To, ko vienmēr esmu gribējis. Atriebties. Es tevi ienīdu kopš pirmā skatiena. Turi rokas tā, lai es tās redzētu, — viņš brīdināja. Luks paraustīja plecus un iedzēra brendiju. — īsti nezinu, kāpēc, bet ienīdu. Domāju, tāpēc, ka mēs bijām tik līdzīgi.

Tagad smaidīja Luks.

—  Tev ir lielgabals, Vaijat, bet man nav. Tu vari mani nošaut vai nogādāt cietumā. Bet apvainot nevajag.

—  Tu vēl joprojām esi tikpat aukstasinīgs un pārgalvīgs. Es varētu par tevi sajūsmināties, ja tu vēl arī nebūtu tik pretīgi augstprātīgs. Tie Novello bija kā negudri tevis dēļ. O, es saprotu, ka arī man varēja būt ceribas viņus iekarot… ja tu nebūtu stāvējis man ceļā.

—  Samierinies ar to, draudziņ. Iespējams, ja viņam izdosies Semu pa īstam nokaitināt, tas zaudēs sajēgu un pieļaus kādu kļūdu. — Tad tu apdirsies.

Sema acis iespīdējās, bet revolveris pat nenodrebēja.

—  Tas biji tu, kurš apdirsās ar savu bābu, kuru es izdrāzu. Un ari Roksanai es patiku labāk par tevi. Tici, ja varējis paredzēt nākotni, tad drīzāk būtu nodrātējis viņu nekā, kā to tur sauca, Anabellu.

Luku sagrāba niknuma vilnis. Lai nepielēktu kājās, viņam nācās sažņaugt pirkstus uz krēsla rokubalsta.

—  Vajadzēja tev salauzt ne tikai degunu vien.

—  Beidzot tev pirmoreiz pilnīga taisnība. Tev vajadzēja mani iznīcināt, Kelahan, jo tagad es iznīcināšu tevi. Nāciet iekšā,mister Kob!

Tagad Luks patiešām pielēca kājās. Brendijs no glāzes izšļakstījās uz cimda. Tur durvju ailē stāvēja cilvēks no viņa nakts murgiem.

—  Domāju, ka esat pazīstami, — Sems turpināja. O, tas bija lieliski, viņš nodomāja. Brīnišķīgi. Ko viņš vēl citu varētu vēlēties kā ieraudzīt Luku bailēs nobālušu seju? Daudz ko, viņš nolēma, sevī pasmejoties. Vēl ļoti daudz ko. — Tu droši vien nezini, ka misters Kobs jau krietnu laiku strādā manā labā. Ielejiet paši sev kaut ko no bāra, kamēr es paskaidrošu mūsu kopējam draugam dažus raksturīgus punktus.

—  Neiebilstu. — Pārspīlēti svinīgi Kobs devās pie viskija pudeles un ielēja sev dubultporciju. Viņam patika, ka sadzer ar tik lielu cilvēku kā Vaijats, ka tas viņu ielūdzis savā mājā. — Rādās, ka viņš tomēr saņēmis tevi aiz pakaļas, vai ne, Luk?

—  Precīzāk nepateiksi. Tagad, kad esam visi sanākuši kopā, es pastāstīšu, kā tas notika. — Viss bija lieliski, tik lieliski, ka Sems knapi varēja savaldīties, lai viņa balss netrīcētu no uzbudinājuma. — Tā bija mana ideja, lai misters Kobs satiktu tevi un pieprasītu no tevis dažus tūkstošus katru mēnesi. Iedomājies manu izbrīnu: tu taču tik viegli un mierīgi tos izmaksāji, pat tad, kad atļāvu viņam palielināt summu. Tad es pavaicāju sev: kā gan cilvēks — pat turīgs — var atdot šantāžistam vairāk nekā simttūkstoš dolāru gadā un pie tam ne drusku nemainīt savu dzīves veidu? — Apklusis un greizi pasmīnējis, Sems pielika pirkstus pie lūpām. — Nekādi nevar, ja tikai viņam nav vēl kāds ienākumu avots. Tad es sāku iet pa tavām pēdām. Zini, man vēl ir palikuši vecie kontakti. Pēc tam izmetu āķi ar ēsmu un pagaidīju, kamēr jūs uzķersities. Mana apdrošināšanas kompānija, mana signalizācijas sistēma, mans izbraucienu saraksts. Nebija nemaz tik grūti izlikties, ka šonedēļ braukšu uz Vašingtonu.

Šajā mirklī Luks sajuta viņam uzplūstošā vājuma pirmo vilni. Uz viņa muguras un kakla izplūda pretīgi, auksti sviedri.

—  Tu atvēri būra durvis, — viņš ar pūlēm izspieda, — bet tas vēl nenozīmē, ka tev izdosies mani tur iemānīt iekšā.

—  Es, to zinu. Redzi, ar laba advokāta palīdzību tu vari izgrozīties no apvainojumiem. Tā kā tu esi atnācis viens, tad būs grūti, ja ne gluži neiespējami celt apsūdzību pret Novelto ģimeni. Es varētu tevi vienkārši nogalināt. — Sakniebis lūpas, viņš pacēla šaujamo un notēmēja tieši Luka pierē. — Bet tad tu tikai mirsi.

—  Nevajag nogalināt vistiņu, kura dēj zelta olas, — iejaucās Kobs un sāka ķiķināt pats par savu asprātību.

—  Protams, ka ne, ja to var lēni izcept dzK/u.

—  Un pie tam viņš maksās arī turpmāk. — Kobs vēl sev ielēja viskiju.

—  Jā, tikai ne tā, kā tu domā, — Sems uzsmaidīja Kobam un nospieda gaili.

Šāviena troksnis mazajā istabā bija līdzīgs sprādzienam. Luks juta, kā atbalss izskrien cauri viņam, it kā viņš nebūtu cilvēks, bet skanīgs tunelis. Viņš satriekts skatījās, kā Kobs sašūpojas, kā tā sejā parādās izbrīna izteiksme, bet no akurātā, melnā caurumiņa, kas pēkšņi uzradās tā pierē, izšļācas asinis.

Glāze ar viskiju uz grīdas nokrita pirmā un nesaplīsusi aizvēlās pa spilgto turku paklāju. Un Kobs nogāzās kā aizcirsts koks.

—  Tas bija vienkāršāk, nekā es domāju. — Sema roka notrīcēja, bet drīzāk no uzbudinājuma nekā nerviem. — Daudz vienkāršāk.

—  Ak Jēziņ! — Luks gribēja pielēkt kājās, bet sasmagušais ķermenis neklausīja. Viņš piecēlās lēni, kā cilvēks, kas iet pa ūdeni pret straumi. Istaba kā karuselis sagriezās ap viņu, bet spilgtais, asiņainais paklājs uzlidoja pretī viņam.

Luks lēni nāca pie sajēgas. Galva bija kā miglā. Tās iekšpusē dārdošo bungu skaņa bija dobja, kā nākdama

caur vates aizbāžņiem.

>

—   …Un patiesi izturīgs puisis, — no kaut kurienes dūmakā skanēja Sema balss. — Nebiju domājis, ka tu tik ātri nāksi pie sajēgas.

—  Ko? — Grīļodamies Luks kaut kā uzslējās četrrāpus. Viņam nācās pārvarēt varenu nelabuma lēkmi, iekams uzdrošinājās pacelt galvu. Un tad viņš ieraudzīja miroņbālo Koba seju. — Ak Dievs! — Luks noslaucīja sviedrus no pieres. Viņa galva dūca, un viņš juta stipru vājumu, bet bija jau pietiekami atjēdzies, lai ievērotu, ka viņa rokās nebija cimdu.

—  Un nekādas pateicības? — Šems pajautāja. Viņš atkal sēdēja pie galda. Kad Luks spēja jēdzīgi paskatīties uz viņu, tad ieraudzīja, ka Semam rokā jau bija cita pistole. — Bet viņš taču pārvērta tavu dzīvi par elli, vai tā nav? Tagad viņš ir miris.

—  Tu pat aci nepamirkšķināji. — Sems, šaujamais, istaba, viss šūpojās, kamēr Luks centās atgūt spēju skaidri domāt. — Tu viņu nošāvi… aukstasinīgi… un pat nepamirkšķināji…

—  Pateicos. Atceries, es to pašu varu izdarīt ar tevi vai ar Maksu, vai Liliju. Vai Roksanu.

Nē, viņš nesāks to lūgties tā, stāvot četrrāpus uz ceļiem. Saviebies no sāpēm, Luks izslējās augšā. Kājas trīcēja, šausmām pievienojās pazemojums.

—  Ko tu gribi?

—  To, ko dabūšu. Tagad vari piezvanīt uz policiju un pateikt, ka jūs ar Kobu ielauzāties manā mājā, bet es strādāju, aizsēdējies kabinetā līdz vēlaij naktij. Es notvēru jūs negaidot, un tu izrāvi revolveri. Pēc tam jūs sastrīdējāties, un tu Kobu nošāvi. Izmantojot jucekli, es sadabūju savu ieroci. Starp citu, re, kur tas ir.

Un viņš pavicināja divdesmit piektā kalibra pistoli ar nolaistu drošinātāju. Viņam traki gribējās nospiest gaili, šausmīgi gribējās atkal sajust šo varas un spēka grūdienu. Bet tas būtu pārāk ātri, pārāk neatgriežami.

Un viņš pasmīnēja pār visu ģīmi. Cilvēks, kuru apžilbinājis paša spožums.

—  Tas ir mūsu pirmais scenārijs, — viņš turpināja. — Domāju, ka mēs to būtu nostrādājuši kā pēc notīm. Bet tas man patīk mazāk nekā otrs, tāpēc ka tajā arī man nāksies piedalīties. Otrajā tu tikai aizvāc līķi un tiec no tā vaļā. Bet pēc tam aizej.

— Aizeju! — Cenzdamies saglabāt skaidru prātu, Luks pārvilka roku pāri matiem. — Vienkārši aizeju!

—  Tieši tā, bet tu vairs neatgriezīsies Jaunorleānā. Nesatiksies ar Novelto ģimeni. Tu vārda tiešajā nozīmē nozudīS — Sems strauji, mežonīgi iesmējās. — Abrakadabra! — No šīs skaņas Luks sajuta, ka viņa kaklu no aizmugures' it kā sažņaugtu kāda auksti pirksti.

—  Tu es, sajucis prātā.

—     Tev tā patiktu domāt, vai ne? — Sems noprasīja, zibinādams acis. — Jā, tā tu gribētu domāt, tāpēc ka sakāvu tevi, es tomēr beidzot sakāvu tevi!

—  Tas viss?… — Narkotiku iedarbība vēl nebija beigusies, un Luka balss skanēja neskaidri. Viņš runāja lēni un piesardzīgi, lai pārliecinātos, ka saprot pats savujs vārdus. — Tu izdomāji to visu, nogalināji Kobu, lai tikai atspēlētos man?

—  Tev tas liekas neprātīgi? — Sems atlaidās pret krēsla atzveltni un grozījās te pa kreisi, te labi. — Varbūt man arī tā liktos, ja… es būtu tavā vietā. — Viņš atkal paliecās uz priekšu un sajuta pēkšņu baudu, redzot, kā Luks nodreb un saraujas. — Bet redzi, es neesmu tavā vietā. Šeit komandēju es. Un tu visu izdarīsi tieši tā, kā es teikšu. Ja neizdarīsi, tevi arestēs par slepkavību, bet es uzmanīšu, lai Maksimiliāna Novello grandiozo laupīšanu lietā tiktu uzsākta izmeklēšana. Ja tikai man neliksies pievilcīgāk — viņu nogalināt.

—  Viņš tevi savāca no ielas.

—  Un izsvieda turpat atpakaļ.-^— Smaids Sema sejā pārvērtās nicīgā grimasē. — Negaidi no manis augstsirdību, Kelahan, it īpaši, kad vēlies likt otrā svaru kausā pats savējo.

—  Kāpēc tu vienkārši nenogalini mani?

—  Man labāk patīk ideja, ka tu plēsies vai pušu kādā Dieva nolādētā pilsētelē. Naktīs tu redzēsi sviedrainus sapņus par Roksanu un vīriešiem, ar kuriem viņa piepildīs savu dzīvi, zaudējusi tevi — ceļa zvaigzni, kas starojusi viņai tik daudzus gadus. Nemēģini apmānīt mani, Kelahan. Tu nozudīsi, vai ari Novello nāksies maksāt visu atlikušo dzīves laiku. Un nedomā, ka tu varēsi tagad aizbraukt, bet pēc dažām nedēļām atgriezties. Varbūt tu izbēgsi no cilpas, bet tad es to cieši savilkšu ap Maksa kaklu — to es tev apsolu. Man ir visi nepieciešamie pierādījumi, lai viņu notiesātu. Tie ir šeit, seifā, kuru tev tā ari neizdevās atvērt.

—  Tev neviens neticēs.

—  Jā? Man, cienījamam sabiedrības kalpam ar neaptraipītu reputāciju? Cilvēkam, kas pats sevi izvilcis no ielu elles? Kurš, kaut arī juta labvēlību pret veco, nespēja vairs slēpt viņam zināmos faktus? Un kurš, ievērojot visas vecuma marasma pazīmes, lūgs, lai bijušo magu neievieto cietumā, bet garīgi slimo klīnikā?

No šiem vārdiem bailes pārvērtās ledū — asos ledus šķēpos, kas ievainoja līdz asinīm.

—  Tu neuzdrošināsies tā rīkoties ar Maksu.

—  Viss atkarīgs no tevis. Tavs gājiens, Kelahan.

—  Vara ir tavās rokās. — Luks juta, ka visa viņa dzīve aizplūst caur pirkstiem kā smiltis. — Es nozudīšu, Vaijat. Bet tu nekad nevarēsi būt pārliecināts, ka neatgriezīšos. Un kādu nakti es atgriezīšos te.

—  Pievāc sev līdzi savu veco drauģeli, Kelahan, — viņš pamāja ar roku uz Koba pusi. — Un atceries mani katru dienu, katru savu dienu, kad tu būsi ellē!

24

Luks zināja, ka tas ir muļķīgi riskanti, bet viņam nebija ne silts, ne auksts par jebkādu risku. Viņš atstāja otru īrēto mašīnu viesnīcas stāvvietā un ar centrālo liftu no halles uzbrauca tieši uz savu istabu. Iegājis viņš izvilka «Džeku Dānieļu» no papīra turzas, nolika uz naktsgaldiņa un stingi raudzījās uz pudeli.

Viņš ilgi raudzījās uz to un tikai pēc tam atvēra. Pieliecis kakliņu, viņš iedzēra trīs lielus malkus, lai uguns apslāpētu nelaimes asumu.

Tas nepalīdzēja. No savas jaunības rūgtās pieredzes viņš jau zināja, ka alkohols nespēj novērst garīgās sāpes — varbūt vienīgi samierināja ar tām. Bet bija vērts pamēģināt.

Viņš vēl joprojām sajuta Koba smaku. Sviedru, asiņu un nāves smirdoņa bija it kā pielipusi viņa ādai. Cik gan pretīgs bija tāds darbs: stiept uz savas muguras mirušā ķermeni un iesviest upē.

Viņš bija vēlējies Koba nāvi. Jā, Dievs liecinieks, cik karsti viņš gribēja, lai tas mirtu. Bet agrāk Luks nezināja, cik negaidīta, cietsirdīga un nežēlīga var būt nāve.

Luks nespēja aizmirst, kā Sems izšāva — tik viegli, tik nevērīgi, it kā atņemt svešu dzīvību būtu tikpat vienkārši kā uzspēlēt pokeru. Sems to izdarīja nedomādams, gluži kā mazs bērns, kas sagrauj no kubikiem celtu mājiņu. Tikai tāpēc, ka Kobs miris bija viņam noderīgāks nekā dzīvs.

Saimnieks, sprieda Luks, kā vecs vīrs atlaizdamies gultā. Visus šos gadus viņš uzskatījis, ka pats ir savas dzīves saimnieks. Bet tas nebija taisnība. Kāds visu laiku stāvēja aiz skatuves, raustīdams aukliņas un ņirgdams par to, kā viņš dzīvoja, centās, ko tiecās izveidot no savas dzīves…

Tas viss — aiz izkropļotām greizsirdības jūtām un uzpūsta aizvainojuma par salauztu degunu. Jebkurš nepiederošais, ja tas tai vakarā būtu atradies kabinetā ar ozolkoka paneļiem un ādas krēsliem, būtu atskārtis, ka Sems bija ne tikai varaskārs, ne tikai aukstasinīgs. Viņš bija traks. Bet no viņa trakuma lieciniekiem dzīvs palicis tikai viens cilvēks.

Ko viņš varēja izdarīt? Luks sparīgi izberzēja acis, lai no tām padzītu notikušā ainu un skaidrāk saredzētu, kas varētu būt.

Viņš bija ielauzies privātā mājā. Ja policija zinātu, kur meklēt, tā atrastu pēdas, un šīs pēdas novestu taisnā ceļā pie Novello ģimenes. Ja Luks aizietu uz policiju ar savu nesakarīgo stāstu par šantāžu un slepkavību, tad kam viņi noticētu? Zaglim vai kārtīgam pilsonim?

Viņš varētu riskēt. Lai gan Luks nebija pārliecināts, ka spētu izciest ieslodzījumu cietumā un nesajukt prātā, viņš varētu riskēt. Tomēr palika iespēja, ka Sems gribēs īstenot arī pārējos draudus. Nogādāt Maksu vājprātīgo namā, izputināt Liliju, laupīt godu Roksanai. Bet varbūt Semam slepkavība liksies pievilcīgāka, un viņš tos nogalinās — nogalinās ar revolveri, uz kura atradīsies Luka pirkstu nospiedumi.

Šī doma Lukā sacēla tādu paniku, ka viņš metās pie tālruņa un ātri uzgrieza numuru. Viņa pirksti krampjaini sažņaudza klausuli. Viņa atbildēja uzreiz, it kā būtu gaidījusi tā zvanu.

— Hallo… Hallo? Kas tur ir?

Viņš varēja Roksanu redzēt tik skaidri, it kā viņi atrastos vienā istabā. Viņa sēž gultā, klausule piespiesta pie auss, uz ceļiem atvērta grāmata, uz televizora ekrāna zib melnbaltas kinofilmas kadri.

Pēc tam šis tēls nozuda, izgaisa kā dūmi, tāpēc ka Luks zināja — viņš vairs nekad Roksanu neredzēs.

— Hallo? Tas esi tu, Luk? Kaut kas nav…

Viņš lēni un mierīgi nolika klausuli.

Viņš bija izvēlējies. Atbildēt viņai, izstāstīt visu — tas nozīmēja viņu saglabāt un redzēt, kā viņa cieš. Bet, ja aizies no viņas, nepasakot ne vārda, bez nopūtām, tad

vina sāks to ienīst un būs drošībā. > ~

Šūpodamies, it kā jau būtu piedzēries, viņš piecēlās, paņēma pudeli un nolikās atpakaļ gultā. Viskijs neatvieglos viņa ciešanas, bet varbūt viņš vismaz varēs aizmigt.

No rīta, svaigi noskuvies un nogrimējies, Luks izrakstījās no viesnīcas un devās uz lidostu. Viņam gribējās dzīvot. Kaut vai tādēļ, lai pārliecinātos, kaut iztālēm, ka Sems liks Novello mieru. Un varētu arī tādēļ, lai novilktu laiku, pagaidītu, pavērotu un izdomātu piemērotu atriebību.

Viņa galvā nebija vēl ne lidojuma plāns, pat ne virziens. Lai gan viņam patika lidot, tomēr šobrīd viņa dzīve bija tikpat tukša kā viesnīcas numurā atstātā pudele.

* * *

—  Viņam bija jāatgriežas jau pirms vairākām stundām. — Berzēdama nosvīdušās plaukstas, Roksana soļiem mēroja tēva darba kabinetu. — Kaut kas ir atgadījies. Viņam nevajadzēja lidot vienam.

—  Viņam tas nav pirmais darbs, mana dārgā. — Makss pacēla no augsta sola spilgti izkrāsotu kārbu un atklāja zem tās Pelītes galvu ar velnišķīgu smaidu uz lūpām. — Viņš zina, ko dara.

—  Viņš nav piereģistrējies lidostā.

—  Tas nav pats galvenais. — Makss nospieda piedurknē noslēpto tālvadības pulti, un galva izdvesa ilgu, stieptu vaidienu. Cita poga — un acis pagriezās pa kreisi, pa labi— mute

sašķiebās. — Lieliski, lieliski! Gluži kā dzīvs, vai nav tiesa?

—  Tēti! — Lai pilnīgi pievērstu viņa uzmanību, Roksana uzvāza kārbu atpakaļ. — Lūkam ir nepatikšanas. Es to zinu.

—  Kā tu to zini? — Viņš izslēdza vadības pulti.

—  Tāpēc, ka nevienam nav nekādu ziņu no viņa kopš tā brīža, kad pagājušajā naktī viņš aizlidoja no šejienes. Tāpēc, ka viņam bija jāatgriežas ap sešiem no rīta, bet tagad jau ir gandrīz pusdiena. Tāpēc, ka es piezvanīju uz lidostu, lai pavaicātu par Džonu Kerolu Breikmenu, un man teica: viņš reģistrējis savu lidojumu, bet tā ari nav parādījies.

—  Acīm redzami iemesli. Tikpat acīm redzami kā.tas, ka galva vēl aizvien atrodas zem šīs kārbas. — Ar savu veco teatrālo žestu Makss paķēra kārbu no sola. Galva bija nozudusi, bet tās vietā atradās krāšņa, ziedoša ģerānija. — Es tev mācīju nepieņemt acīmredzamo par patiesību.

—  Bet tas taču nav, velns parāvis, maģisks triks! — Viņa strauji aizgriezās. Kā viņš varēja spēlēt spēlītes, kad Luks nozudis? Makss uzlika viņai roku uz pleca, un viņa visa saspringa.

—  Viņš ir gudrs, apķērīgs zēns, Roksij. Es sapratu to jau pirmajā reizē, kad viņu ieraudzīju. Viņš drīz būs atpakaļ.

Par atbildi Roksana izmeta viņa paša vārdus:

—  Bet kā tu zini?

—  No kārtīm. — Lai novērstu Roksanas uzmanību un uzjautrinātu viņu, Makss izvilka no kabatas kāršu kavu un ar vēzienu to izpleta. Bet stīvie pirksti nevarēja noturēt izvērsto vēdekli. Maksam šķitās, ka kārtis negaidot atdzīvojušās, lai līksmojot izlēktu no viņa rokas un izbirstot mestos uz grīdas. Ar šausmu pilnām acīm viņš skatījās, kā tās aizlido pa istabu.

Roksana sajuta griezīgas sāpes viņa sirdī tikpat skaidri kā pati savējā. Viņa pietupās, lai salasītu kārtis, un ātri noteica, aiztraukdama baismīgo klusumu:

—  Es zinu, ka Luks reizēm kaut ko izmaina, bet ne šādā veidā. — Viņa nolādēja kārtis, nolādēja vecumu, nolādēja pati sevi par to, ka nekad nespēs aizpildīt zaudējumu. — Vai tev neliekas, ka man būtu jālido uz turieni un viņš jāpameklē?

Makss klusēdams skatījās uz grīdu, lai gan kārtis jau bija nozudušas, paslēptas aiz Roksanas muguras. Te tās ir un te vairs nav. Bet Makss zināja pašus labākos burvju vārdus. Viņš vienkārši pārstāja cīnīties un noturēt savu saprātu. tagadnē. Kad pārcēla skatienu atpakaļ uz meitu, viņa acīs bija smaids, maigs un padevīgs smaids, no kura Roksanai pagalam sažņaudzās sirds.

—  Ja labi pameklē, ja meklēsi ilgi, ilgi, tad vienmēr atradīsi to, ko gribēsi. Tu zini, ka ļoti daudzi uzskata, ka pasaulē pastāv vairāki filozofu akmeņi. Bet tie acīmredzot iekrituši slazdos!

—  Tēti! — Roksana pastiepa pret viņu brīvo roku, bet Makss nošūpoja galvu, atrazdamies tūkstoš jūdžu tālu no meitas, kura ar asarām acīs stāvēja blakus viņam.

Pēkšņi viņš paķēra grāmatu un gāza ar to pa galdu tik stipri, ka Roksana salēcās. Viņa acīs vairs nebija smaids, tikai niknums un izmisums.

—  Es to jau gandrīz sameklēju! — Viņš pacēla augšup savu piezīmju blāķi un to sapurināja. — Kad es to atradīšu, kad tas beidzot piederēs man… — Nomierinājies viņš uzmanīgi nolika papīrus atpakaļ uz galda un pieglauda tos ar saviem smeldzošajiem pirkstiem. — Tad visa pasaules maģija būs šeit, vai nav tiesa?

—  Jā, protams. — Viņa piegāja tēvam klāt un apskāva, piespiezdama vaigu viņa vaigam. — Tēti, iesim augšā.

—  Nē, nē, skrien vien. Man vēl jāpastrādā. — Makss apsēdās, kāri iedziļinādamies seno grāmatu senajos noslēpumos. — Pasaki Lūkam, lai piezvana Lesteram, — viņš izklaidīgi piebilda. — Es gribu pārliecināties, ka jaunās apgaismošanas ierīces jau uzstādītas.

Viņa jau grasījās atvērt muti, lai atgādinātu Maksam, ka «Brīnumaino durvju» bijušais menedžeris aizgājis pensijā un aizbraucis uz Lasvegasu jau pirms trim gadiem. Tomēr viņa tikai atkal saknieba lūpas un pamāja:

—  Labi, tēt.

Pieveikusi kāpnes, viņa devās meklēt Liliju.

Roksana viņu atrada pagalmā, kur Lilija baroja baložus ar maizes drupačām.

—     Leklērs dusmojas, ka es to daru. — Viņa pasvieda sadrupinātas maizes sauju gaisā un iesmējās, skatīdamās, kā baloži grūstās un plūcas. — Viņi pieķēzīs mums visu pagalmu. Bet viņi ir tādi jaukumiņi, tik smieklīgi groza galviņas un blenž ar savām melnajām ačelēm.

—  Lilij, kas noticis ar tēti?

—  Noticis? — Lilijas roka sastinga celofāna kulītes iekšienē. — Vai viņš sadauzījies? — Viņa pagriezās un mestos uz māju, ja Roksana viņu neapturētu.

—  Nē, viņš nav sadauzījies. Viņš ir lejā, kabinetā, lasa savas grāmatas.

—  Ai! — Ar redzamu atvieglojumu Lilija piespieda roku pie sirds. Viņa šaubījās, vai baložu sirdis spēj dauzīties ātrāk. — Tu mani izbiedēji.

—  Es arī esmu nobijusies, — Roksana mierigi atsaucās, un Lilijas nedrošais smaids notrīsēja. — Viņš ir slims, vai nav tā?

Sākumā Lilija neko neatbildēja. Pēc tam no gaišzilajām acīm nozuda parastā bezpalīdzīgā un sapņainā izteiksme. Tagad viņas skatiens likās stingpš un noteikts.

—  Mums jāaprunājas. — Lilija aptvēra Roksanu ap vidukli. — Iesim apsēdīsimies.

Un viņa aizveda Roksanu uz metāla soliņu sprauna ozola rēnajā ēnā. Mazajā strūklaciņā burbuļoja ūdens, it kā kaut kur līdzās strauts skrietu pa oļiem.

—  Ļauj man vienu brītiņu, saulīt! — Lilija apsēdās, cieši saspiezdama Roksanas plaukstu vienā rokā, bet ar otru vēl arvien mezdama drupačas putniem. — Es mīlu šo gadalaiku, — viņa nomurmināja. — Ne tāpēc, ka man nepatīk karstums, kāds šeit mēdz būt… Bet gluži vienkārši pavasarī, agrā pavasarī notiek burvība. Uzzied narcises un hiacintes, tulpju dzieti izspraucas no zemes. Šajā kokā atrodas ligzda. — Viņa pavērās augšup, bet viņas smaids likās domīgs un nedaudz bēdīgs. — Katru gadu viens un tas pats. Viņi vienmēr atgriežas. Putni, puķes. Es varu nākt šurp, apsēsties un skatīties. Un zināt, ka kaut kas šeit paliek mūžīgi.

Baloži dūdoja un klukstēja pie viņu kājām. No žoga puses skanēja nepārtraukts garām braucošo mašīnu troksnis. Saule šodien sildīja, viegla vēja pūsma Šalkoja maigajās, jaunajās lapās. Kaut kur blakus, Franču kvartālā, flautists spēlēja senu īru melodiju «Zēnelis Denijs». Roksana to pazina un nodrebēja — tā bija dziesma par nāvi un šķiršanos.

—  Es viņu piespiedu aiziet pie ārsta. — Lilija glaudīja Roksanas roku, pati nomierinājusies un tagad mierinot viņu. — Maksu vienmēr var pierunāt, vajag tikai bruņoties ar pacietību. Viņi paņēma analīzes un izdarīja pārbaudes. Pēc tam es viņu pierunāju aiziet turp vēl vienu reizi, un viņi atkal izdarīja pārbaudes. Viņš nebūtu licies slimnīcā, tāpēc viņiem viss bija jādara vienā reizē. Un es… nu, es neuzstāju. Arī es negribēju, lai viņš gultos slimnīcā.

Roksanai sāka smagi pulsēt deniņos. Viņas balss skanēja atsvešināti, it kā tā nemaz nebūtu viņējā:

—  Un ko viņi darīja?

—  Daudz ko. Tik daudz, ka man sajuka skaits. Viņi pieslēdza Maksam kaut kādus aparātus un pētīja grafikus. Ņēma asinis un palūdza viņu iečurāt mēģenē. Taisīja rentgenu. — Viņa paraustīja plecus, pēc tam ļāva tiem nošļukt. — Varbūt es rīkojos nepareizi, Roksij, bet palūdzu viņus pateikt man, ko viņi atraduši. Negribēju, lai viņi pastāstītu Maksam, ja kaut kas nav kārtībā. Es zinu, ka tu esi viņa meita, viņa asinis, bet es…

—  Tu visu izdarīji pareizi. — Roksana uzlika galvu uz Lilijas pleca. — Pilnīgi pareizi. — Viņai bija vajadzīgs brīdis, lai saņemtu drosmi. — Kaut kas slikts, jā? Tev man jāpasaka, Lilij.

—  Viņš visu aizmirst, — Lilija teica drebošā balsī. — Dažreiz veselām dienām viss ir kārtībā, bet citreiz viņš nespēj koncentrēties pat ar zāļu palīdzību. It kā vilciens būtu nogājis no sliedēm. Viņi sacīja, ka šī slimība var attīstīties lēni, bet mums jābūt gataviem tam, ka kādreiz viņš vispār pārstās mūs pazīt. —■ Asaras lēni ritēja pār viņas vaigiem un pilēja uz viņu kopā savienotajām rokām. — Viņš var dusmoties, apvainot mūs, kā gribam viņam nodarīt pāri, bet var vienkārši izpildīt to, ko viņam pateiks, bez liekiem jautājumiem. Viņš var aiziet līdz stūrim pēc puslitra piena un aizmirst, kā atgriezties mājās. Viņš var aizmirst, kas viņš ir, un, ja viņi nespēs to apturēt, tad kādudien viņš ieies sevī, un neviens no mums nespēs viņu atgriezt atpakaļ.

Tas ir šausmīgi, Roksana saprata. Daudz šausmīgāk nekā nāve.

—  Mēs… mēs atradīsim speciālistu.

—  Ārsts ieteica vienu. Es piezvanīju viņam. Nākammēnes būs jāaizved Makss uz Atlantu, pie viņa uz pieņemšanu. — Lilija sameklēja vienu no saviem nekur citur nederīgajiem mežģīņu nēzdodziņiem un izslaucīja acis. — Pagaidām viņam jāizpēta izmeklēšanas rezultāti. Šī slimība saucas «Alcheimera sindroms», Roksij, un tai nav ārstniecisku līdzekļu.

—  Tad mēs tos atradīsim. Mēs nepieļausim, lai kaut kas tāds notiek ar Maksu. — Roksana pielēca kājās un sagrīļojusies būtu nokritusi uz ceļiem, ja Lilija viņu nepieturētu.

—  Saulīt manu, kas ar tevi notiek? Man nevajadzēja tev stāstīt to visu.

—  Nē, es tikai pārāk strauji piecēlos. — Taču galvā viņai viss griezās, kuņģis sarāvāsTio uznākušā nelabuma.

—  Tu esi tik bāliņa. Iesim uz māju, iedzersi tēju vai vēl kaut ko…

—  Ar mani viss kārtībā, — Roksana atkārtoja, kamēr Lilija vilka viņu uz māju. — Tas tikai ir kāds muļķīgs vīruss. — Bet, kad viņa atvēra virtuves durvis, tad no biezās, uz lēnas uguns verdošās Leklēra viras smaržas Roksanas bālā seja kļuva zaļgana. — Vella milti, — viņa nošņācās caur sakostiem zobiem. — Man nav tam laika.

Un metās uz vannasistabu, bet viņai pa pēdām aizspurdza Lilija.

Lēkmei beidzoties, Roksana bija tik novārgusi, ka nespēja pat pretoties, kad Lilija uzveda viņu augšā guļamistabā un nolika gultā.

—  Tas viss no nerviem, — Lilija noteica savu diagnozi.

—  Tas ir vīruss. — Roksana aizvēra acis un lūdzās, lai viņas kuņģī nebūtu palicis nekā tāda, no kā tas gribētu tikt vaļā. — Es domāju, ka viss jau garām. Vakar pēc pusdienām bija tāpat. Bet vakarā es jau jutos normāli. Šorīt no rīta tāpat.

—     Nu, — Lilija saspieda viņas roku, — ja tu saki, ka nelabums tevi moka divas dienas pēc kārtas, tad vai tu nebūsi stāvoklī?

—  Stāvoklī! — No pārsteiguma Roksanai acis atkal atvērās. Viņa gribēja sākt smieties, taču vispār tamlīdzīgs pieņēmums viņai nelikās smieklīgs. — Grūtniecēm nepaliek slikti pēc pusdienām.

—  Domāju, ka ne. — Bet Lilijas prāts rosījās tālāk.

—     Vai tev gadījumā nav izpalikušas mēnešreizes?

—  Tur tas joks, ka ne. — Roksana juta pirmo panikas uzplūdu un vēl ko citu. Tās nebija bailes, nē, bet gluži vienkārša un gandrīz nemanāma apmierinājuma sajūta.

—     Man tikai neliela aizkavēšanās, tas arī viss.

—  Cik ilgi?

Roksanas pirksti plūkāja pārklāja malu.

—  Pāris nedēlu. Varbūt trīs.

>

—  Ai, saulīt! — Lilijas balsī bija jaušama nenoslēpjama sajūsma. Viņas galvā dejoja mazu, adītu čībiņu un bērnu talka ainas. — Mazulītis.

—  Lilij, tu steidzini notikumus. — Roksana uzmanīgi pielika roku pie vēdera. Ja tur ari patiesi bija bērns, tad tas auga ļauns. No šīs domas viņa negribot pasmaidīja. Neviens ari negaidīja, ka Luka bērns būs dzimis labestīgs, vai nav tiesa?

—  Tagad ir tādi testi grūtniecībai, kurus var veikt tieši mājās. Mēs uzreiz visu uzzināsim. Luks sajuks prātā!

—  Mēs nekad par to nerunājām. — Bailes lēni atgriezās. — Lilij, mēs pat nekad neesam runājuši par bērniem. Varbūt viņš negribēs…

—  Neesi muļķīte, protams, ka viņš gribēs. Viņš mīl tevi. Bet tagad paliec šeit. Es nokāpšu lejā un atnesīšu tev mazdruscīt piena.

—  Tēju, — Roksana viņu pārlaboja. — Domāju, ka mans organisms panesīs mazdruscīt tējas. Un dažus krekerus.

—  Bet zemenītes ar marinādi? — viņa ieķiķinājās, dzirdot Roksanu novaidamies. — Piedod, mana mīļā. Es esmu tik uztraukta! Tūlīt atgriezīšos.

Bērns, Roksana domāja. Kāpēc gan viņai pat prātā nebija nācis, ka viņa var palikt grūta. Un vai tā maz ir?

Viņa nopūtās un uzmanīgi pagriezās uz sāniem. Pati iespēja viņu neizbrīnīja.

Viņas un Luka bērns. Ko teiks viņš? Ko viņš jutīs?

Lai to uzzinātu, vajadzēja viņu atrast.

Izstiepusi roku, Roksana nolika tālruni uz gultas un uzgrieza numuru.

Kad Lilija atnāca ar tēju, grauzdētu maizīti un brīnišķīgu, košsarkanu rozes pumpuru, Roksana atkal gulēja uz muguras un truli vērās griestos.

—  Viņš ir aizlidojis, Lilij.

—  Hmmm?… Kurš?

—  Luks aizlidojis. — Viņa strauji pieslējās gultā sēdus. Pat sliktā dūša nespēja apslāpēt jūtas, kas plosīja viņas krūtis. — Es piezvanīju uz lidostu. Viņš izlidojis no Tenesijas šorīt deviņos trīsdesmit piecās.

—  Deviņos trīsdesmit? — Lilija nolika paplāti uz naktsgaldiņa. — Bet tagad jau sen pāri divpadsmitiem. No Tenesijas līdz Jaunorleānai jālido apmēram stunda.

—  Viņš nav lidojis uz Jaunorleānu. Man nācās ilgi strīdēties, lai uzzinātu viņa lidojuma plānu, bet es tomēr uzzināju.

—  Kā to saprast: nav lidojis uz Jaunorleānu? Skaidrs taču, ka viņš lidoja šurp.

—  Mehiko, — Roksana nočukstēja. — Viņš ir aizlidojis uz Mehiko.

Otrā rītā Roksana bija pārliecināta par diviem atklājumiem. Pirmkārt, viņa bija stāvoklī, un, otrkārt, cilvēks tiešām varēja nozust no zemes virsas. Bet to, kurš varēja nozust, ar burvestības palīdzību varēja atsaukt atpakaļ. Ne velti viņa bija brīnumdare otrajā paaudzē.

Roksana tieši sprādzēja ciet somu, kad pie durvīm pieklauvēja. Viņas pirmā doma kā zibens spēriens bija: tas ir Luks! Viņa skriešus metās no guļamistabas uz priekšnamu.'

—  Kur tu… ai, Pelīt!

—  Atvaino, Roksij! — Viņa varenie pleci nošļuka.

—  Viss kārtībā. — Viņa saņēma spēkus un pasmaidīja. — Klausies, man jau jāskrien.

—  Es zinu. Lilija man pateica, ka tu lido uz Mehiko meklēt Luku. Es braukšu kopā ar tevi.

—  Tas ļoti jauki, Pelīt, bet man ir pašai savi plāni.

—  Es braukšu kopā ar tevi. — Viņš varēja būt lēnīgs, varēja būt labestīgs, bet vēl viņš varēja kļūt ārkārtīgi stūrgalvīgs. — Tu nedosies viena tādā tālā ceļā… tādā… tādā stāvoklī. — Viņš pabeidza vienā elpas vilcienā, un viņa seja pielija ar tumšsārtu krāsu.

—  Lilija jau ada čībiņas? — Un Roksana noglaudīja tā roku, mīkstinādama sarkasmu. — Pelīt, nav par ko uztraukties. Es zinu, ko daru, un nedomāju, ka mazais adatas acs lielumā spētu mani apturēt.

—  Es rūpēšos par tevi. Lūkam nepatiktu, ja es tevi laistu vienu.

—  Nolādēts, ja Lūkam par to nebūtu ne silts, ne auksts, viņš atrastos šeit, nevis Mehiko, — viņa izgrūda un tūlīt nožēloja savus vārdus. Pelīte sabozās un nolieca galvu. — Atvaino. Šķiet, ka grūtniecība sajauc visus hormonus, un cilvēks top ātri sakaitināms. Es jau pasūtīju sev biļeti, Pelīt.

Bet viņš nedomāja atkāpties.

—  Atsauc pasūtījumu. Mēs lidosim ar savu lidmašīnu.

Viņa grasījās iebilst, bet vienīgi paraustīja plecus. Varbūt

divatā viņa jutīsies labāk.

* * *

Nākamā lēkme iedzina Roksanu Kankunas lidostas tualetē. Kamēr vēma, viņai ienāca prātā, ka lēkmes atkārtojās vienā un tai pašā laikā ar vienādu ilgumu. Kaut vai izdari atzīmi pēc hronometra. Tā vien šķiet, mazulis mantojis viņas laika izjūtu.

Kad Roksana sajuta, ka spēj atkal noturēties kājās, viņa atgriezās pie nemierīgā Pelītes mazajā, saules pielietajā galastacijā.

—  Viss kārtībā, — viņa tam teica. — Tikai viens no topošās mātes priecinājumiem.

—  Kā, vai tev to nāksies paciest visus deviņus mēnešus?

—  Paldies, Pelīt, — viņa vārgi atsaucās. — Tavs atbalsts man nepieciešams.

Viņi iztērēja gandrīz stundu, cenzdamies iegūt par Luku kādu informāciju lidojumu vadības tornī. Jā, pēc plāna viņam bijis jānolaižas šajā lidostā. Nē, viņš tā ari neesot atlidojis. Viņš neesot uzņēmis sakarus ar torni un neesot lūdzis atļauju mainīt kursu. Viņš gluži vienkārši nozudis kaut kur virs Meksikas līča.

Vai arī līcī, kā domāja jautrais dispečers.

—  Viņš nav nogāzies, vella milti! — Roksana kā viesuļvētra iebrāzās atpakaļ lidmašīnā. — Nē, neparko nav nogāzies.

—  Viņš ir labs pilots. — Pelīte aizsteidzās viņai pakaļ, glaudīdams gan viņas plecu, gan galvu. — Un es pats pārbaudīju lidmašīnu, pirms viņš aizlidoja.

—  Viņš nav nogāzies, — viņa atkārtoja. Atlocījusi vienu no Pelītes kartēm, viņa sāka pētīt līča Meksikas piekrasti.

—    Uz kurieni viņš varēja aizlidot, Pelīt? Ja nolēma nenolaisties Kankunā. *

—  Man būtu vieglāk uzminēt, ja es zinātu, kāpēc.

—  Mēs nezinām, kāpēc. — Viņa piespieda sasvīdušo pieri kokakolas pudelei, kuru viņai bija nopircis Pelīte.

—    Mēs varam vienīgi minēt — varbūt viņš gribēja noslēpt pēdas. Mēs taču nevaram piezvanīt Semam un pajautāt, vai viņa sievai nav pazuduši safīri. Kriminālhronikā neko neziņoja par ielaušanās zādzību, bet tā viņi dara bieži, kamēr notiek izmeklēšana. Ja viņam Tenesijā radās kādi sarežģījumi, tad pats aiz saviem idiotiskajiem ieganstiem varēja izlemt doties uz rietumiem un izdarīt tā, lai Džons Kerols Breikmens nozustu.

—  Bet kāpēc viņš neko nepaziņoja?

—  Nezinu. — Roksanai gribējās kliegt, bet viņa savaldījās un atbildēja mierīgi. — Rau, paskaties uz šīm salām. Uz dažām no tām ir nosēšanās laukumi. Oficiālie un pagrīdes. Kontrabandistiem.

—  Jā, protams.

—  Labi. — Viņa pasniedza karti Pelītem. — Lidojam.

Viņi pavadīja trīs dienas meklējumos Jukatanas pussalā.

Viņi izplatīja Luka apraksta pa visu piekrasti, izdalīja naudu alkatīgajiem ļautiņiem un pārbaudīja viltus pēdas.

Roksanas nelabuma lēkmes lika Pelītem sažņaugt rokas un bēdāties, ka blakus nav Lilijas. Ja viņš pacentās rosīties vai lutināt viņu, Roksana metās viņam virsū kā terjers. Bet, no otras puses, viņas niknums Pelīti nomierināja. Viņš lieliski saprata, ja viņai būtu tāda iespēja, viņa viena dotos džungļos, bruņota vienīgi ar ūdens blašķi un vēlēšanos iet uz priekšu. Kamēr viņi nebija atraduši Luku, Pelīte uzskatīja, ka ir atbildīgs par Roksanu. Tāpēc, kad viņam tā likās pārāk bāla vai pārāk piesarkusi, viņš to piespieda apstāties un atpūsties, nepievēršot uzmanību viņas sašutumam, kā ozols nepievērš uzmanību dzeņa klaudzināšanai — klusēdams un ar svarīgu cienību.

Viņi jau tiktāl bija pieraduši pie meklējumiem, ka abiem likās — šajā nodarbībā viņiem lemts pavadīt visu atlikušo dzīvi.

Un tad viņi atrada lidmašīnu.

Roksana samaksāja tūkstoš amerikāņu dolāru par desmit minūšu ilgu sarunu ar vienacainu meksikāņu uzņēmēju, kura kantoris bija iekārtots zemnīcā džungļu vidū netālu no Meridas.

Meksikānis tīrīja. ar spalvu nazīti nagus, bet blakus sieviete ar piesardzīgām acīm un putekļainām kājām cepa bruņurupučus. — Viņš saka — viņš gribot pārdot, vai es gribot nopirkt? — Huaress ielēja tekilu alvas glāzītē, pēc tam augstsirdīgi piedāvāja pudeli Roksanai.

—  Nē, paldies! Kad jūs nopirkāt lidmašīnu?

—  Pirms divām dienām. Es maksāju labu cenu. — Viņš to gandrīz bija ieguvis par baltu velti, un šī darījuma dēļ Huaress juta negaidītu labvēlību pret jauko senjoritu. —' Viņam vajag naudu, es dodu viņam naudu.

—  Uz kurieni viņš aizbrauca?

—  Es neprasīju.

Roksanai gribējās izlamāties, bet, ieraugot, cik tramīga ir sieviete pie plīts, viņa nolēma rīkoties taktiskāk. Viņas smaidā varēja lasīt patiesu sajūsmu.

—  Bet jūs zinātu, ja viņš vēl būtu kaut kur šeit. Tāds cilvēks kā jūs, ar jūsu sakariem — jūs zinātu.

—  Si, — viņš novērtēja to, ka viņa izrādīja cieņu. — Viņš ir pazudis. Viņš paliek uz vienu nakti džungļos, pēc tam — tu tū! — Huaress uzsita knipi. — Pazudis. Viņš kustas mīksti un ātri. Ja zina, kāda skaista lēdija grib viņu, varbūt kustēsies lēnāk.

Roksana aizgriezās nost no galda. Luks zināja, ka viņa to grib, viņa gurdi nodomāja. Un tomēr laidās lapās.

—  Vai jūs neiebilstat, ka es ieskatīšos lidmašīnā?

—  Skaties! — Huaress pameta ar roku, bet kaut kas viņas acīs neļāva viņam pieprasīt atsevišķu maksu par šo privilēģiju. — Bet viņu tur neatradīsi.

Viņa neatrada neko, pat ne pelnus no viņa cigāra. Nebija nekādas zīmes par to, ka Luks kādreiz sēdējis kabīnē vai turējis stūri, vai ar tālskati pētījis zvaigžņotās debesis.

—  Mēs varam tagad doties uz ziemeļiem, — noteica Pelīte, kad Roksana iesēdās pilota krēslā un sastinga,

raudzīdamās tukšumā. — Vai kontinenta dziļumā. — Viņš nezināja, ko darīt, viņas sejas trulas, satriektās izteiksmes izbiedēts. — Ļoti iespējams, ka viņš devies dziļāk.

—  Nē, — viņa tikai papurināja galvu. Lai gan tropiskais karstums bija nokaitējis lidmašīnas jumtu, Roksana bija pārāk auksta asarām. — Viņš šeit pareizi atstājis savu vēstījumu.

—  Bet, Roksij, te nekā nav.

—  Zinu. — Viņa aizvēra acis, lai sāpe salauztu viņas sirdi un ļautu cerībai viņu pamest uz visiem laikiem. Kad viņa no jauna tās atvēra, viņas skatiens bija skaidrs un ciets. — Šeit nekā nav, Pelīt. Viņš negrib, lai viņu atrastu. Atgriezīsimies mājās.

TREŠA daļa

No svešās burvju varas atsakos..

VIUAMS ŠEKSPĪRS

Tagad viņš atgriezās. Viņa triks ar nozušanu uz pjeciem gadiem bija beidzies, un kā īsts skatuves veterāns Luks sarīkoja savu atgriešanos pienācīgi pompozi un svinīgi. Bet rezultātā — sagūstīja savu vienīgo skatītāju.

Uz vienu mirkli.

Šis vīrietis, kurš izmanīgi lenca viņas muti un saprātu, nebija ilūzija. Viņš bija no miesas un asinīm. Viss likās līdz sāpēm pazīstams: viņa auguma smagnējums, viņa ādas pieskārieni, viņas pašas pulsa straujie veserīši, kad šie stiprie, gudrie pirksti glāstīja viņas vaigu.

Viņš bija īsts.

Viņš bija atgriezies mājās.

Viņš bija pats zemiskākais radījums pasaulē, kāds jebkad izniris no dubļiem. Viņas rokas sastinga tā matos, un negaidot viņa rāva ar tādu spēku, ka viņš iesmilkstējās:

— Ak Jēziņ, RoksanL.

Bet viņa vairs neizlikās. Atliekusies viņa spēcīgi iegāza viņam ar elkoni zem ribām un mēģināja iespert ar celi starp kājām. Lūkam izdevās apturēt saliekto celi, un tad viņa no spēka ievilka tam ar to pašu elkoni pa zodu.

Viņam no acīm pašķīda dzirksteles. Kad viņš nāca pie sajēgas, tad jau gulēja uz muguras, bet Roksana sēdēja jāteniski virsū un nikni burkšķēja, un viņas nagi ar nevainojamu manikīru stiepās pret viņa seju.

Viņš saķēra Roksanu aiz roku locītavām, saspieda tās un parāva uz leju, kamēr šie saliektie pirksti nebija noplēsuši ādu no viņa ģīmja. Viņi pamira šādā stāvoklī, un atmiņā nevietā uzpeldēja juteklīgas ainas. Smagi elpodami, abi skatījās viens otram acīs ar atklātu savstarpēju nepatiku.

—  Laid mani vaļā, Kelahan!

—  Es atnācu šurp ar nesaskrāpētu seju un gribētu arī aiziet nesaskrāpēts.

Viņa vēlreiz paraustījās, cenzdamās atbrīvoties, bet viņš nebija izvārdzis pa tiem pieciem gadiem, ko pavadījis Dievs zina kur. Iekost viņam būtu kārdinoši, taču necienīgi. Roksana izvēlējās nicinājumu.

—  Neuztraucies, tava seja mani neinteresē.

Lai gan viņš atlaida rokas, tomēr palika saspringts, kamēr viņa piecēlās — ar dievietes grāciju un augstprātību, kad tā pieceļas no peļķes.

Tad uzlēca augšā ari viņš ar to allažīgo ātrumu un kustību ekonomiju, ko viņa tik labi atcerējās, un nostājās viņas priekšā, šūpodamies uz pirkstgaliem. Neko neteikdama, Roksana pagriezās ar muguru pret viņu un ielēja sev šampanieti. Pat burbulīši, kas >plīsa uz viņas mēles, likās bezgaršīgi un sausi. Tomēr šajā mirklī, viņai tik vajadzīgajā mirklī, viņa paspēja aizcirst pēdējo savas sirds aizslēgu.

—  Tu vēl esi šeit?—viņa pajautāja, pagriezusies atpakaļ.

—  Mums daudz par ko jāparunājas.

—  Patiesi? — Viņa iemalkoja vēl. — Dīvaini, nevaru pat iedomāties, par ko.

— Tad runāšu es. — Viņš pārkāpa pār ūdens peļķi un saplucināja rozēs ziedus savā vīna glāzē. — Bet tu pamēģini noklausīties, tas tev būs derīgi. — Viņa roka metās uz priekšu, lai pārtvertu viņas delmu, pirms tā paspēj iešļākt šampanieti viņam sejā. — Gribi vēl pacīnīties, Roksan? — Viņa balss bija zema un draudīga, un — ak Kungs, stāvi viņai klāt! — no šī tembra Roksanai pār muguru pārskrēja trīsas. — Tu taču paspēlēsi. Spēks nav tavā pusē.

Viņam bija taisnība. Niknums lika tai mesties Lūkam virsū, kost, skrāpēt, bet viss beigtos ar to, ka viņa atkal piezemētos uz dibena. Labi, viņas arsenālā vēl bija cits ierocis. Un viņa grasījās izmantot visu, lai tikai piespiestu viņu samaksāt par to, ka viņš reiz to pametis uz tik daudziem gariem gadiem.

—  Es priekš tevis netērēšu šampanieti. — Viņas pirksti atlaidās, viņa atkal pielika glāzi pie lūpām. — Un vēl jo mazāk — savu laiku. Man norunāta tikšanās, Luk. Tev nāksies mani atvainot.

—  Tev nav nekādu tikšanos līdz rītdienas preses konferencei. —: Viņš pacēla pret viņu savu glāzi. — Es jau to pavaicāju Pelītem. Kāpēc mums kopā neieturēt vakariņas? Un visu noskaidrot.

Roksana tik tikko valdījās, lai dusmās neuzsprāgtu. Tomēr viņa mierigi pagriezās pret grimēšanās galdiņu un apsēdās.

—  Nē. Paldies par to pašu. — Nolikusi glāzi pie malas, viņa sāka ar krēmu noņemt grimu, — Es drīzāk vakariņošu kopā ar traku žurku.

—  Tad mēs parunāsim šeit.

—  Luk, laiks iet. — Viņa nosvieda malā izlietotās salvetes. Viņš ieraudzīja, ka tagad, bez grima, ar ko Roksana bija sevi izkrāsojusi pirms uzstāšanās, viņa kļuvusi vēf skaistāka. Neviens no tiem tēliem, kurus viņš bija pamanījies saglabāt visus šos garos gadus, nebija pat ne tuvu līdzīgs īstajai Roksanai. Neviena no vēlmēm, kas mocīja Luku visu šo laiku, nespēja līdzināties tai, kas pāršalca viņu šobrīd.

—  Bet, kad laiks paiet, — viņa turpināja, ziezdama uz sejas mitrinošu krēmu, — tad daži notikumi mums liekas lieli, bet daži — sīki, mazsvarīgi. Tu vari uzskatīt, ka tas, kas kādreiz bija starp mums, ir kļuvis sīks, sīks, gandrīz nesaskatāms. Tā ka labāk nesāksim neko noskaidrot, labi?

—  Es zinu, kā nodarīju tev pāri… — Bet viss, ko viņš tai grasījās teikt, iestrēga kaklā, kad ieraudzīja spoguli viņas acu atspulgu. Tās izskatījās dūmakaini zaļas, un tajās virpuļoja tāds jūtu juceklis, ka bija sāpīgi skatīties.

—  Tu nevari pat iedomāties, ko ar mani izdarīji. — No šiem čukstus pateiktajiem vārdiem viņš jutās kā sadauzīts.— Tu nevari iedomāties,— viņa atkārtoja. —Es mīlēju tevi ar visu sirdi, ar visu, kas es biju vai varēju būt, bet tu šīs jūtas satrieci druskās. Tu mani iznīcināji. Nē, nevajag. —

Viņa dziļi ievilka elpu, sastingusi kā statuja, kad Luka roka pastiepās pēc viņas matiem. — Nepieskaries man vairs.

Viņa roka apstājās, bet tad bezspēcīga nokrita lejup.

—  Tev ir tiesības mani ienīst. Es tikai lūdzu atļauju visu izskaidrot.

—  Tad tu lūdz pārāk daudz. Vai patiešām domā, ka tagad kaut ko man pastāstīsi un viss atkal nokārtosies? — Viņa pagriezās uz krēsla un piecēlās. Luks atcerējās: viņa vienmēr bija stipra. Bet tagad kļuvusi vēl stiprāka un likās tāla kā mēness. — Ka spēsi atrast tādu brīnišķīgu paskaidrojumu, kas uzreiz atgriezīs pagātni un es sagaidīšu tevi ar atplestām rokām un atklātu gultu?

Roksana apklusa, saprotot, ka vēl mazuliet, un nespēs savaldīt kliedzienu, zaudējusi pēdējās apvalda un cieņas paliekas.

—  Man patiešām ir tiesības tevi ienīst, — beidzot viņa turpināja, mazliet nomierinājusies. — Es varētu teikt, ka tu salauzi manu sirdi gabaliņos, un man vajadzēja daudz sviedru un spēka, lai to atkal sadabūtu kopā. Tā būtu patiesība. Bet es varu tev piedāvāt arī piederīgāku patiesību. Kad runa ir par tevi, tad man gluži vienkārši vairs nav sirds. Tu esi tikai dūmi un atspulgi, Luk, bet kurš gan labāk par mani var zināt, cik tie ir mānīgi?

Viņš brīdi pagaidīja, līdz pārliecinājās, ka viņa balss izskanēs tikpat mierīgi un līdzeni kā Roksanai.

—  Tu gribi, lai es domātu, ka tu neko nejūti?

—  Man svarīgi tikai tas, ko domāju es.

Viņš satriekts aizgriezās: tik ilgi bija sapņojis būt blakus viņai, bet tagad viņam tik izmisīgi gribējās iet prom. Viņai taisnība, laiks rit. Nav svarīgi, kāds maģisks spēks viņam vēl piederēja, tas vienalga nespētu izdzēst pagājušos gadus.

Un tomēr viņš nepieļaus, lai pagātne ari turpmāk noteiktu viņa nākotni. Un vēl viņš gribēja izjust šo auksto, sulīgo atmaksas garšu. Tam viņam bija vajadzīga Roksana.

—  Ja tas, ko tu stāsti par savām jūtām, ir taisnība, tad mums nebūs grūti strādāt kopā.

—  Man jau tāpat ir savs darbs.

—     Un tu lieliski tiec ar to galā. — Mainījis taktiku,

viņš sadabūja cigāru un apsēdās. — Kā es jau agrāk teicu, man tev ir priekšlikums, kuram, kā man šķiet, vajadzētu tevi stipri ieinteresēt.

Viņa paraustīja plecus un noņēma no auss ļipiņām sudraba zvaigznes.

—  Šaubos.

—  Filozofu akmens, — tas arī bija viss, ko viņš teica. Klipši noskanēja uz grimēšanās galdiņa.

—  Tu nospiedi nepareizo pogu, Kelahan.

—  Es zinu, kam tas pieder. Zinu, kur tas atrodas, un manv ir daži apsvērumi, kā to var iegūt. — Viņš pasmaidīja.

—     Šīs kontaktpogas tevi apmierina?

—  Kā tu zini?

Iespējams, tas bija tikai atspulgs no viņa šķiltavām, kad Luks aizsmēķēja cigāru, bet Roksanai šķita, ka viņa acīs iedegās karsta un ļauna uguntiņa.

—  Labāk teiksim tā: es parūpējos, lai to zinātu. Nu, tevi tas interesē?

Viņa paraustīja plecus, paņēma skāti un iesāka sukāt matus.

—  Varētu būt. Un kā tu domā, kur tas atrodas? Viņš nespēja izteikt ne vārda. Ne tagad, kad atmiņas

un ilgas pārpildīja viņu. Kad Roksana sukā zeltaini iesārtos matus un smejas pār plecu. Tik trausla, tik jauka…

Viņu acis atkal satikās spogulī. No kopīgām atmiņām gaiss istabā notrīsēja kā no zibens svēliena. Ar trīcošu roku viņa nolika skāti malā.

—  Es jautāju: kur ir šis akmens?

—  Es teicu, ka zinu. — Viņš dziļi un mierīgi ievilka elpu.

—     Seifā, kādas mājas ģimenes bibliotēkā Mērilendā. Tas pieder mūsu vecajam draugam. — Luks ievilka dūmus un izpūta tos caurspīdīgā, gaišzilā mākonītī. — Semam Vaijatam.

Roksana piemiedza acis. Luks pazina šo skatienu un saprata, ka viņa ir tā rokās.

—  Tu saki, ka filozofu akmens ir pie Sema? Tas akmens, kura meklējumos Makss zaudējis tik daudz gadu?

—  Tieši tā. Liekas, tas ir īsts. Katrā ziņā Sems par to pārliecināts.

—  Kāpēc viņam tas vajadzīgs?

—  Tāpēc, ka par to sapņoja Makss, — Luks vienkārši atbildēja. — Tāpēc, ka Sems pārliecināts — šis akmens ir varas simbols. Šaubos, vai runa ir par maģiju. — Luks paraustīja plecus un sakrustoja kājas. — Drīzāk tas ir uzvaras, iecerētā mērķa sasniegšanas simbols. Makss gribēja to iegūt, bet tas atrodas pie Sema. Jau sešus mēnešus.

Liekas, viņai vajadzēja atkal apsēsties un visu apsvērt. Īstenībā viņa nekad nebija ticējusi filozofu akmens esamībai. Cik reižu viņa nolādējusi pašu šo leģendu, kas aizveda viņas tēvu aizvien tālāk un tālāk no realitātes. Bet ja tas patiešām pastāv…

—  Kā tu zini par akmeni un par Semu?

Luks varētu tai izstāstīt. Cik daudz visa kā viņš varētu pastāstīt par to, kas notika uz tās bezdibeņa malas piecu gadu platumā. Bet kaut ko pateikt — tas nozīmēja pateikt visu. Viņam arī ir savs lepnums.

—  Tagad tā ir tikai mana darīšana. Es jautāju, vai tu gribi dabūt akmeni.

—  Ja es gribētu, neviens mani neķavētu pašai to paņemt.

—  Es kavētu. — Viņš pat neizkustējās, vēl tāpat atslābinājies sēžot krēslā, bet viņa sajuta izaicinājumu un šķērsli.

—     Es iztērēju daudz spēka un laika tam, lai atrastu šo akmeni, Roksan. Neļaušu tev to pievākt manā deguna priekšā. Bet… — Viņš pagrieza cigāru otrādi un paraudzījās uz gruzdošo galu. — Es tev piedāvāju kaut ko līdzīgu partnerībai.

—  Kāpēc? Kāpēc tu piedāvā, kāpēc man būtu jāpiekrīt?

—  Maksa dēļ. — Viņš pavērsa skatienu uz Roksanu.

—     Lai kas tur starp mums būtu, bet es arī mīlu viņu.

Tas bija sāpīgi. Bet viņa pacieta un, sažņaugusi rokas,

nolaida tās uz ceļiem.

—  Jā, pēdējos piecos gados tu pierādīji savu pieķeršanos viņam, vai nav tiesa?

—  Es piedāvājos visu paskaidrot. — Viņš paraustīja plecus un pasatiepa roku pēc šampanieša glāzes. — Tagad tev nāksies pagaidīt. Vari izvēlēties: vai nu tu strādā kopā ar mani, vai arī es dabūšu akmeni viens pats.

Roksana svārstījās. Prātā viņa jau apdomāja un apsvēra visas iespējas. Atrast Sema māju Mērilendā nebūs grūti — īpaši tagad, kad viņš ir līderis priekšvēlēšanu sacīkstēs

Senātā. Tā paša iemesla dēļ ar signalizācijas sistēmu nāksies pacīnīties. Grūti, bet nav neiespējami.

—  Man viss jāapdomā.

Bet viņš pārāk labi viņu pazina.

—  Jā vai nē, Roksij. Tūlīt. Tev vajadzēs mēnešus, lai ievāktu nepieciešamo informāciju. Man tas viss jau ir Kamēr tu beigsi sagatavošanos, akmens jau būs pie manis.

—  Tad kādēļ tev esmu vajadzīga es?

—  Līdz tam mēs vēl nonāksim. Jā vai nē?

Viņa lūkojās uz Luku. Tik pazīstama seja. Bija laiks, kad viņa tikai no acu izteiksmes varētu saprast, par ko viņš domāja un, protams, ko juta. Bet gadi viņu vērtuši nepazīstamu.

Tas ir jo labāk, Roksana nosprieda. Ja viņi paliks svešinieki, tad vina varēs strādāt kopā ar vinu.

—  Jā.

Atvieglojuma vilnis bija kā vēja pūsma. Viņš atkal spēja paelpot. Bet ārēji Luks tikai viegli pasmaidīja un pamāja ar galvu.

—  Labi. Bet ir vēl daži noteikumi.

Viņas acis kļuva ledainas. >

—  Protams.

—  Domāju, ka tu spēsi ar tiem samierināties. Šoruden Vašingtonā notiks izsole.

—  Klaideburgā, es zinu.

—  Tad tev jāzina arī tas, ka tikai juvelierizstrādājumi vien novērtēti aptuveni pāri sešiem miljoniem.

—  Seši un astoņi simti, pēc pašiem pieticīgākajiem aprēķiniem.

—  Pēc pašiem pieticīgākajiem, — viņš piekrita un iztukšoja savu šampanieti. — Es gribu tos pievākt.

Pirmajā mirklī viņa vispār neko nejaudāja pateikt.

—  Tu esi prātā jucis. — Tomēr uzbudinājums acīs to nodeva. — Ar tādiem pašiem panākumiem vari iestaigāt Smitsona valstībā un pamēģināt nospert «Houpa» dimantu*.

'Dimants «Houp» — gaišzils kvadrātveida akmens, 44,5 karāti, nosaukts to nopirkušā baņķiera vārdā: kopš 1958. gada glabājas Vašingtonā, Smitsona institūtā. (Tulk.)

—  Nieki. — Jā, viņš redzēja, ka Roksana rokā ir! Piecēlies Luks paņēma pudeli un ielēja viņiem abiem vēl šampanieti. — Es jau pietiekami daudz esmu uzzinājis. Tur ir dažas viltīgas ierīces, tērauda.

—  Varu iedomāties, tās droši vien atoma lielumā.

—  Darbs paliek darbs, — viņš nocitēja Maksu. — Jo tas .sarežģītāks, jo lielākas ilūzijas.

—  Izsole notiks oktobrī. Mums nemaz nav tik daudz laika.

—  Pietiekami. īpaši, ja tu rītdienas preses konferencē paziņosi, ka atkal strādāsi kopā ar partneri.

—  Kāda velna pēc? Kam tas man vajadzīgs?

—  Tāpēc, ka mēs strādāsim kopā, Roksij, uz skatuves un ārpus tās. — Viņš saņēma viņas roku un, nepievērsdams uzmanību pretestībai, piecēla jauno sievieti kājās.

—    Tas vajadzīgs vienīgi darbam, mazulīt. Es esmu atpakaļ atgriezusies mīkla. Pieliec tam klāt programmu, kuru varam iztaisīt kopā, un tu sapratīsi: tā būs sensācija! Un uzmanības novirzīšanas manevrs oktobrī —-,mēs uzstāsimies uzvedumā pirms izsoles.

—  Kā, vai tu jau pierakstīji mūs uz šo izrādi?

Viņam nebija nekas pret sarkasmu, īpaši, kad spēlēja

uz uzvaru.

—  Tu vari uzticēties man. Redzi, tas viss ir pievilināšanas āķis, Roksij: uzvedums, izsole, akmens. Kad viss būs galā, mums abiem piederēs tas, ko mēs gribam.

—  Es zinu, ko es gribu. — Viņš vēl arviem turēja tās roku. Viņa varētu apzvērēt, ka sajuta spēku, kas plūda no viņa pirkstiem. Šī sajūta gan biedēja, gan uzbudināja.

—     Bet, redzi, par tevi es neesmu droša.

—  Tev jābūt tādai. — Viņš skatījās tai tieši acīs. — Tu taču vienmēr tāda biji. Es gribu atgūt tevi, Roksan. — Viņš pielika tās sastingušos pirkstus pie lūpām. — Es ilgi domāju, kā dabūt atpakaļ to, ko gribu. Ja tu no tā baidies, tad atsakies tūlīt uz vietas.

—  Es ne no kā nebaidos. — Viņa izrāva savu roku un augstu pacēla zodu. — Es esmu darbā, Kelahan. Bet, kad tas beigsies, es uzsitīšu knipi — rau, tā! — Viņa noknikšķināja pirkstus viņam pie paša deguna. — Un tu pazudīsi. Lūk, ko es gribu.

Viņš tikai iesmējās un, satvēris Roksanu aiz pleciem, strauji piekļāva sev ātram, bet ciešam skūpstam.

—  Ak Dievs, cik gan labi ir atgriezties! Notriec viņus preses konferencē no kājām, Roksij. Stāsti, ka tu strādā pie kaut kā jauna. Ierosini viņu apetīti. Bet pēc tam es aiziešu pie tevis uz numuru. Mēs varēsim sākt izstrādāt detaļas.

—  Nē! — Lai Luku atgrūstu, viņa atspieda tam pret krūtīm abas rokas. — Es tikšu galā ar presi, pēc tam aiziešu pie tevis. Tā ka pacieties, lai mana interese neizzustu.

—  To varu tev apsolīt. Esmu apmeties tajā pašā viesnīcā, kur tu, tikai stāvu zemāk.

Krāsa aizplūda no viņas vaigiem.

—  Un sen tu esi tur?

—  Atbraucu tikai stundu pirms izrādes. — Ieinteresējies par viņas reakciju, Luks pielieca galvu. — Kas tevi tā satrauca?

—  Tātad man nāksies rūpīgi noslēgt durvis.

Smaids viņas acīs izgaisa.

—  Neviena atslēga mani neapturēs, ja nolemšu ieiet, Roksij. Bet tavs «nē» apturēs. Gaidu tevi ap pusdienlaiku. — Un viņš devās uz durvīm. — Es pasūtīšu tev pusdienas.

—  Luk, — nepakustējusies viņa to pasauca. Bija kaut kas tāds, ko viņa nevarēja nepajautāt: — Vai tu jau tikies ar Liliju? — Bet viņš tikai papurināja galvu, un barikādes, ko viņa uzcēlusi starp viņu un savu sirdi, mazliet sašķobījās. '— Es tev viņu pasaukšu, ja gribi.

—  Es nevaru. — Visu savu mūžu viņš bija mīlējis tikai divas sievietes. Tikties ar abām vienā un tai pašā vakarā bija vairāk, nekā viņš jaudātu izturēt. — Es ar Liliju parunāšu rīt.

Un viņš ātri aizgāja, neteicis vairs ne vārda. Roksana nezināja, cik ilgi viņa nosēdēja, cieši raudzīdamās uz durvīm, kas bija aizvērušās aiz Luka. Viņa nespēja izprast pati savas jūtas. Viņas dzīve apgriezās ačgārni, kad viņš to atstāja. Viņa nedomāja, ka tagad, pēc viņa ierašanās, kaut kas izlīdzināsies. Katrā ziņā viss mainīsies, pavērsīsies citādi. Tikai tagad viņa būs tā, kas lems, kādā leņķī un par cik grādiem.

Viņa bija nogurusi. Nogurusi līdz nāvei. Pat uzģērbt skatuves kostīma vietā parastās drānas viņai likās pāri spēkiem. Viņas pirksti sastinga uz džinsu rāvējslēdža, kad atskanēja klauvējiens pie durvīm.

Ja viņš būs atgriezies, tad viņa… Bet nē, nosprauslojusies nodomāja Roksana. Luks nenopūlētos ar klauvēšanu pie durvīm.

—  Jā, kas tur ir?

—  Tā esmu es, saulīt. — Acīm mirdzot, Lilija pabāza galvu pa durvīm. Bet cerību stars padzisa, kad viņa apskatīja istabu un neatrada tajā nevienu citu, tikai Roksanu. — Pelīte man pateica… Es gaidīju tik ilgi, cik spēju nociesties. — Viņa ienāca iekšā un pamanīja uz grīdas ūdens peļķi un izmētātās puķes. — Viņš ir šeit! — Lilijas sejā no jauna atstaroja smaids. — Man bija grūti tam noticēt. Kur viņš bijis? Vai viņš sveiks un vesels? Kur viņš tagad?

—  Nezinu,kur viņš ir bijis. — Roksana paķēra somiņu un sāka jaukties pa tās saturu, lai fbkas būtu ar kaut ko nodarbinātas. —Liekas, ar viņu viss kārtībā, un man nav pat jausmas, kur viņš tagad.

—  Bet… bet… vai viņš atkal nav aizbraucis?

—  Nē, nav aizbraucis. Viņš ir pilsētā un apmeties mūsu viesnīcā. Varbūt mēs apspriedīsim ar viņu vienu kopīgu pasākumu.

—  Pasākumu? — Lilija smiedamās apskāva Roksanu un piekļāva sev klāt. — Domāju, ka tieši par tādām lietām jums vajadzētu runāt pēdējokārt. Nespēju sagaidīt, kad redzēšu viņu. Tas ir kā brīnums!

—  Drīzāk kā viena no septiņām sodībām, — Roksana nomurmināja.

—  Tagad, Roksij, esmu pārliecināta, ka viņam viss jāizstāsta.

—  Es atteicos viņu uzklausīt. — Viņa aizgriezās prom, cenzdamās neaizvainot Liliju par viņas gatavību tik viegli piedot Lūkam. — JVIan vienalga, kāpēc viņš aizbrauca vai kur viņš bijis. Šī manas dzīves daļa ir beigusies.

—  Roksij…

—  Es runāju nopietni, Lijij. Ja vēlies nokaut treknu auneli un sarīkot dzīres par godu viņa pārnākšanai, vari to darīt. Tikai neceri, ka es priecāšos līdzi šajos svētkos. — Viņa notupās, lai savāktu saplosītās rozes un izsviestu tās atkritumu grozā. — Iespējams, mēs kādu laiku pastrādāsim kopā. Bet tas ir viss. Starp mums vairs nav un nebūs nekā personiska. Tā es gribu.

—  Pareizāk sakot, tu teici, ka tā gribot, — Lilija mierīgi atsaucās. — Varbūt šobrīd tu patiešām tā domā. Bet viss taču nemaz nav tā un nekad nebūs. — Lilija pieliecās un uzlika plaukstu Roksanai uz pleca. — Tu viņam nepastāstīji par Netenjelu?

—  Nē. — Viņa aizsvieda rozi un sastinga, truli blenzdama uz asiņu plankumiņu tur, kur pirkstā bija iedūries ērkšķis. — Kad viņš pateica, ka atrodas viesnīcā, es sākumā izbijos, ka viņš jau zina. Bet viņš nezina.

—  Saulīt, tev viņam jāpasaka.

—  Kāpēc? — Viņas acīs dega nežēlība un niknums.

—  Lūkam ir tiesības…

—  Viņa tiesības beidzās pirms pieciem gadiem. Tagad visas tiesības ir tikai man! Netenjels ir mans. Sasodīts, Lilij, neskaties tā uz mani! — Viņa pielēca kājās, lai tikai neredzētu šo maigo un līdzjūtīgo skatienu. — Kas man būtu jāpasaka? O, starp citu, Kelahan, dažus mēnešus pēc tam, kad tu devies tūristu pārgājienā, es dzemdēju tavu dēlu. Izskatās ļoti līdzīgs tev. Nudien brīnišķīgs bērns. Varbūt es kādreiz jūs iepazīstināšu. — Viņa piespieda roku pie mutes, lai savaldītu elsas.

—  Nevajag, Roksij.

—  Es neraudāšu. — Viņa pašūpoja galvu, bet Lilija viņu maigi apskāva abām rokām. — Es nekad neraudāju viņa dēļ. Ne reizi. Un tagad — vēl jo mazāk.—Tomēr viņa piekļāvās Lilijai, piespiedusi vaigu pie tās pleca.—Bet ko es teikšu Netam, ko, Lilij? — Palūk, tavs tētis, par kuru es stāstīju, ka viņš aizbraucis. Tagad viņš atgriezies, tikai nav vērts pierast pie viņa, tāpēc ka viņš atkal var izspēlēt to pašu triku. Re, te es esmu — re, manis vairs nav.

—  Viņš nenovērsīsies no sava paša dēla. Nespēs.

—  Es negribu ar to riskēt. — Roksana dziļi ievilka elpu un atkāpās atpakaļ, nu jau stingri turēdamās uz kājām. — Ja es izlemšu izstāstīt Lūkam par Netenjelu, tad to izdarīšu pati un tad, kad sagribēšu. Es saucu to par norēķināšanos. — Viņa cieši sagrāba Liliju aiz pleciem. — Apsoli, ka tu neko neteiksi!

—  Es neteikšu, ja tu apsolīsi, ka pati visu izdarīsi pareizi.

—  Es pacentīšos. Bet tagad iesim, labi? Šī bija tik gara diena.

Pēc dažām stundām Roksana stāvēja tās istabas durvīs, kurā gulēja viņas dēls. Ēnas sāka bālēt, kļūstot pērļaini caurspīdīgas pirms saullēkta. Viņa ieklausījās Netenjela elpā. Viņas bērns, viņas brīnums, pati lielākā viņas burvestība. Un viņa domāja par cilvēku, kurš gulēja istabā stāvu zemāk, par cilvēku, kurš viņai bija palīdzējis radīt šo dzīvību.

Viņa atcerējās, cik izbijusies apsēdās blakus tēvam un atzinās viņam, ka ir stāvoklī. Cik cieši Makss toreiz viņu apskāva! Allažīgais atbalsts no viņa, Pelītes un Leklēra puses. Smieklīgiem dūrainīšiem līdzīgās čībiņas, ko uzadīja Lilija, tapetes, ko Pelīte nopirka bērnistabai, piens, kurn dzert Leklērs viņu piespieda.

Tā diena, kad viņa pirmoreiz sajuta, kā kustas viņas bērns. Toreiz viņa gandrīz padevās un sāka raudāt, tomēr noturējās. Platās kleitas, pietūkušās potītes. Pirmais stiprais grūdiens, no kura viņa pat uzmodās. Mazulīša kopšanas stundas, Lilija pasniedzēja vietā. Un aizvien — šis mazais cerību stariņš, kas slēpās kaut kur dziļi dvēselē, ka Luks atgriezīsies pirms viņu bērna piedzimšanas.

Bet viņš neatgriezās. Sviedriem noplūdusi, viņa izturēja astoņpadsmit stundas smaga darba, krizdama gan izmisumā, gan pati sevi uzmundrinādama. Viņa redzēja, kā viņu dēls izcīnīja ceļu ārā no viņas klēpja, viņa dzirdēja tā pirmo nikno kliedzienu.

Un katru mīļu dienu viņa raudzījās uz viņu un mīlēja viņu, un redzēja Luku viņa sejā kā spogulī.

Viņa redzēja, kā aug viņas dēls, bet tēvu saēd slimība, kuru neviens nevarēja ārstēt. Viņa bija viena. Nebija svarīgi, cik daudz mīlestības viņa juta savās mājas, bet naktīs viņai nebija kam pieglausties. Nebija roku, kas viņu apskauj un mierina, kad viņa raudāja, jo tēvs viņu vairs nepazina.

Nebija kam šobrīd nostāties viņai blakus un sargāt viņas dēla miegu, kamēr uzausīs diena.

26

Lilija uzbužināja matus, pārlūkoja grimu, ieskatīdamās pūdernīcas kalnu kristāla spogulītī, un iededza savā sejā gaišu, draudzīgu smaidu. Viņa atlieca plecus taisni, pārbaudīja, vai ir ievilkts vēders, kurš, lai cik bēdīgi to būtu atzīt, pamazām jau kļuva par nelielu problēmu. Un, tikai pilnīgi apmierinājusies ar savu ārējo izskatu, pieklauvēja pie Luka numura durvīm.

Tas nenozīmēja, ka viņa izturētos nodevīgi pret Roksanu, Lilija nervozēdama domāja. Viņa bija nolēmusi tikai apsveicināties un varbūt dot savam zēnam kripatiņu sava padoma. Un tas nebūt nenozīmēja nodevību, lai gan viņas sirds trūka vai pušu aiz prieka atkal ieraudzīt viņu.

Turklāt viņa bija nogaidījusi, lai Roksana aiziet uz preses konferenci.

Pa to laiku, kamēr aizšaujamais beidzot atdarījās, Lilija paguva nosūkāt gandrīz visu lūpukrāsu. Elpu aizturējusi, viņa koncentrējās smaidam un apstulba, truli raugoties maza auguma tumšmatainā vīrietī, kurš stāvēja aiz sliekšņa. Tas tāpat blenza uz viņu caur sudraba brillēm ar pirksta biezuma stikliem. Luks, protams, varēja stipri mainīties, Lilija nodomāja, taču viņš nekādi nevarēja kļūt par sešām collām īsāks!

—  Piedodiet, esmu sajaukusi numurus.

—  Lilī Beitsa! — Balsī bija jaušams skaidrs Bronksas akcents un neviltots prieks. Lilija attapa, ka nepazīstamais saķēris un enerģiski purina viņas roku. — Es jūs pazītu jebkurā vietā! Jebkurā! Jūs esat pat skaistāka nekā uz skatuves!

—  Pateicos! — Paraduma pēc viņa pavēcināja samtainās skropstas, bet tai pašā laikā atliecās atpakaļ, lai vīrietis nevarētu ievilkt viņu istabā. Visām sievietēm ar satriecošu ārieni ir izstrādāts drošs aizsardzības instinkts pret pielūdzējiem. — Baidos, ka esmu sajaukusi istabu numurus.

Taču viņš cieši turēja tās roku savējā, bet ar otru sakārtoja no prāvā āķveida deguna noslīdējušās brilles.

—  Es esmu Džeiks. Džeiks Fainšteins.

—  Ļoti patīkami ar jums iepazīties. — Viņi katrs joprojām vilka uz savu pusi. Lilija bezpalīdzīgi pameta skatienu pāri plecam, lai apsvērtu, vai kāds nāks palīgā, ja viņa kliegs. — Piedodiet, ka iztraucēju jūs, mister Fainštein.

—  Džeiks, vienkārši Džeiks, — viņš iesmējās, demonstrēdams lielisku zobu virteni, tik līdzenu, ka likās — ar tiem darbojies vesels inženieru korpuss. — Kādēļ mums vajadzīgas šīs formalitātes, Lilī? Kāds lielisks uzvedums bija vakarvakarā! — Divām melnām pupām līdzīgās acis staroja. — Brīnišķīgs!

—    Pateicos! — Esmu garāka par šo, Lilija nodomāja. Un, zināms, sveru vairāk. Viņa krekla īsās piedurknes atklāja tievas rociņas, kā zobu bakstāmos, un kaulainas locītavas. Ļaunākajā gadījumā viņa varēs gluži vienkārši izvilkt šo gaitenī. — Diemžēl šobrīd ep nudien nevaru ar jums papļāpāt. Esmu aizkavējusies.

—  O-oo, bet jums taču atliks laiks tasītei kafijas. — Viņš ar brīvo roku pamāja uz galda pusi, kur atradās tasītes, podiņi un apsegti šķīvji. — Un brokastīm. Varu saderēt, ka šorīt jūs vēl neko neesat ēdusi. Bet es tieši pasūtīju tik garšīgus radziņus. Jūs tagad uzkodīsit, iedzersit tasīti kafijas, atslābināsities. Es rītos katrā ziņā biškulīt pabrokastoju, citādi mans organisms cauru dienu cieš. Varbūt lāsīti apelsīnu sulas? — Viņš ievilka Liliju istabā vēl par collu. — Viņi to šeit spiež tieši no apelsīniem.

—  Nē, es patiešām nevaru. Es tikai…

—  Džeik, beidz runāt pats ar sevi. Es no tā sajukšu prātā. — Vēl slapjiem matiem pēc dušas Luks iznāca no guļamistabas, pogādams ciet kreklu. Viņš apstājās kā zemē iemiets, nodrebēja, bet sapīkums viņa sejā pārvērtās satricinājumā.

—  Kāpēc gan lai runāju pats ar sevi, kad te atrodas tik brīnišķīga sieviete? — Džeiks negaidot sāpīgi saviebās, kad Lilijas pirksti negribot saspieda viņa roku. — Tieši bri-niš-ķī-ga! Un mēs tik jauki pļāpājām. Es tikko lūdzu

Lilī piesēst un iebaudīt tasīti kafijas, varbūt nogaršot radziņu.

—  Es… es iedzertu kafiju, — Lilija izdvesa.

—  Lieliski, lieliski. Es jums tūliņ kaut ko ieliešu. Gribat krējumu? Cukuru? Vai aizvietotāju?

—  Jā, lieliski. — Viņai būtu vienalga, pat ja Džeiks no kafijkannas ielietu dīzeļeļļu, viņa raudzījās vienīgi uz Luku. — Tu izskaties lieliski, — viņa dzirdēja asaras savā balsī un noklepojās, lai tās apslēptu. — Atvaino, es izjaucu tavas brokastis.

—  Viss kārtībā. Man tāds prieks atkal tevi redzēt. — Tas izskanēja tik šausmīgi, tik pretīgi pieklājīgi. Viņam gribējās tikai stāvēt un lūkoties uz Liliju, ievērojot un iegaumējot katru sīkumu. Skaista, brīnum jauna seja, muļķīgi, emaljēti papagaiļi, kas šūpojās zem ausu ļipiņām, Chanel smaržas, kas jau piepildīja telpu.

—  Tāpēc sēdieties, sēdieties! — Džeiks ar plašu žestu aicināja viņus pie galda. — Paēdiet, parunājiet.

Luks palūkojās uz galda pusi.

—  Pazūdi no šejienes, Džeik!

—  Eju jau, eju. — Džeiks krāmējās gar tasītēm un podiņiem. — Domā, es taisos te maisīties un sabojāt tik grandiozu tikšanos? Nē, misis Fainšteina neaudzināja stulbeņus. Es tūliņ paņemšu savu fotoaparātu un došos apskatīt ' izcilākās vietas kā īsts tūrists. — Madam Lilī! Viņš atkal saķēra un saspieda viņas roku. — Es esmu laimīgs, patiešām laimīgs.

—  Paldies!

Džeiks raidīja Lūkam pēdējo zīmīgo skatienu, pēc tam devās uz otru guļamistabu un taktiski aizvēra aiz sevis durvis. Pat ja viņš tūlīt piespieda ausi pie atslēgas cauruma, kāda tam bija nozīme?

—  Viņš… ē-ē… ir ļoti jauks cilvēks.

—  Viņš ir skabarga pakaļā. — Luks izspieda grimasi, ko gandrīz varēja noturēt par smaidu. — Bet esmu pieradis pie viņa. — Nervozēdams kā zēns pirmās tikšanās laikā, viņš sabāza rokas kabatās. — Tāpēc sēdies. Paēdīsim, parunāsim.

Viņš ar iznīcinošu precizitāti atdarināja Džeika mīmiku, un Lilijas lūpas nodrebēja.

—  Man negribētos laupīt tev laiku.

Viņam liktos labāk, ja viņa sirdī iegrūstu nazi.

—  Lilij, lūdzu!

—  Varbūt druscīt kafijas. — Viņa piespieda sevi apsēsties ar pielīmētu smaidu sejā. Bet, kad paņēma šķīvīti, tasīte uz tā nodrebēja un iešķindējās. — Nemaz nezinu, ko teikt. Domāju, es tikai gribēju uzzināt, ka ar tevi viss kārtībā.

—  Jā, esmu sveiks un vesels. — Arī viņš apsēdās, bet šoreiz ēstgriba viņu pievīla. Luks spēja norīt vienīgi pāris malku melnas kafijas. — Bet kā ar tevi? Roksana… vakarvakarā viņa bija sliktā noskaņojumā un negribēja dalīties ar mani nekādos jaunumos.

—  Es kļūstu veca, — Lilija teica ar uzspīlētu jautrību balsī.

—  Neizskatās gan. — Viņš uzmanīgi pavērās tās sejā,, cenzdamies apvaldīt jūtas, kas viņu pārpildīja. — Tu neesi novecojusi ne par vienu dienu.

—  Tu vienmēr esi zinājis, kas, jāsaka sievietēm. Droši vien tas ir īru modē. — Viņa saraustīti nopūtās un sāka drupināt radziņu.—Leklērs jūtas labi. Tikai palicis vēl burkšķīgāks nekā agrāk. Tagad viņš reti iziet ārā. Tu zini, ka Pelīte ir apprecējies?

—  Pelīte? Apprecējies? — Lūkam izspruka ašs smiekliņš, no kā Lilijai acīs saskrēja asaras. — Nopietni? Kā tad tas notika?

—  Mēs pieņēmām Alisi… darbā, — Lilija uzmanīgi teica. Nedrīkstēja taču izpļāpāties, ka Roksana viņu pieņēma par Netenjela aukli. — Viņa ir jautra un laba un kā bez prāta iemīlējusies Pelītē. Viņai vajadzēja divus gadus, lai pieveiktu šo. Es pat nezinu, cik stundu viņa ziedoja, lai palīdzētu viņam krāmēties ar motoriem.

—  Man būs ar viņu jāiepazīstas. — Iestājās klusums, kas it kā ņirgājās par viņiem. — Vai vari man pastāstīt par Maksu?

—  Viņam nav labāk. — Lilija atkal pacēla savu tasīti ar kafiju. — Viņš ir aizgājis kaut kur tālu un nepazīst nevienu no mums. Mēs nevarējām… Mēs nespējām atdot viņu slimnīcā, tādēļ viņu kopj mājās. Viņš vairs neko nespej izdarīt pats. Tas ir pats briesmīgākais — redzēt viņu tik bezpalīdzīgu. Nabaga Roksana, viņai ir tik smagi…

—  Bet tev?

Lilija saknieba lūpas. Kad viņa atkal sāka runāt, viņas balss bija stipra un rāma.

—  Makss ir aizgājis. Es skatos viņa acīs, bet tur vairs nav Maksa. O, protams, es sēžu blakus viņa ķermenim, ēdinu viņu vai mazgāju, bet viss, kas bijis Makss, jau ir miris. Viņa ķermenis tikai gaida savu kārtu. Tā ka man ir vieglāk. Es savu jau esmu izbēdājusi.

—  Man viņš ir jāredz, Lilij. — Luks pastiepa viņai roku. Bet dažas collas no viņas rokas tā pirksti apstājās.

—  Zinu, ka Roksana būs pret to, bet man viņš jāredz.

—  Viņš prasīja par tevi, desmitiem reižu. — Tā bija gan apsūdzība, gan aizvainojums. Viņa nespēja aizkavēt ne vienu, ne otru. — Viņš visu laiku aizmirsa, ka tevis nav, un jautāja vēl un vēl.

—  Atvaino, — Luks izdvesa un nodomāja: cik nožēlojama atbilde!

—  Kā tu varēji to izdarīt, Luk? Kā tu varēji aizbraukt, nepateicis neviena vārda, un salauzt tik daudzas sirdis? — Viņš tikai pašūpoja galvu, un Lilija novērsa skatienu. — Tagad tu atvaino mani, — viņa cieti teica. — Man nav nekādu tiesību jautāt. Tu vienmēr varēji brīvi iet un nākt, kad vien gribēji.

—  Tiešs trāpījums, — viņš nomurmināja. — Daudz precīzāk nekā viss, ko man vakarvakarā pastāstīja Roksana.

—  Tava aizbraukšana iztukšoja viņas dzīvi. — Lilija pati nezināja, cik svelošas dusmas slēpjas viņas krūtīs, kamēr tās neizlauzās uz āru. — Viņa mīlēja tevi kopš tiem laikiem, kad vēl bija maza meitene. Viņa tev ticēja. Mēs domājām, ka ar tevi noticis kaut kas briesmīgs. Mēs bijām par to pārliecināti, līdz Roksana atgriezās no Meksikas.

—  Pagaidi! — Luks saķēra tās roku un cieši saturēja.

—     Viņa brauca uz Meksiku?

—  Tavas pēdas veda uz Meksiku. Pelīte brauca kopā ar viņu. Tu nevari pat iedomāties, kādā stāvoklī viņa bija — izbiedēta, uz grūtām kājām, mūždien nelabuma lēkmju mocīta. — Lilija atbrīvoja savu roku un piecēlās. Viņa allaž bija tik mierīga un līdzsvarota, ka tāda pārmaiņa Luku satrieca. — Viņa meklēja tevi, baidījās, ka tu esi miris vai saslimis, vai arī ar tevi Dievs zina kas noticis. Pēc tam viņa atrada tavu lidmašīnu un cilvēku, kuram tu biji pārdevis to. Tad viņa saprata: tu negribēji, lai tevi atrastu. Nolāpīts, es domāju, viņa nekad nespēs pēc tā atkopties. — Lilija strauji piebīdīja krēslu pie galda, iešķindējās trauki. — Saki man, ka tu biji zaudējis atmiņu. Saki, ka biji sasitis galvu un aizmirsis mūs, aizmirsis visu. Tu vari man to pateikt?

—  Nē.

Tagad viņa raudāja. Lielas asaras bez skaņas ritēja pār seju, bet viņš nelaimīgs lūkojās uz viņu.

—  Es tev nevaru to teikt un nevaru lūgt, lai tu man piedod. Bet es izdarīju to, kas man likās pats labākais mums visiem. Man nebija izvēles.

—  Tev nebija izvēles? Vai tu^ nevarēji vismaz paziņot mums, ka esi dzīvs?

—  Nē. — Viņš piecēlās un paņēma salveti, lai noslaucītu viņas asaras. — Katru dienu es domāju par jums. Visu pirmo gadu pamodies naktīs domāju, ka esmu mājās, bet tad atcerējos… Un sniedzos pēc pudeles, nevis lai apskautu Roksanu. Tas bija tas pats, kas nomirt. Es būtu gribējis, kaut spētu aizmirst, kaut spētu iztikt bez savas ģimenes. — Viņš sažņaudza salveti rokā un teica dobjā balsī: — Man bija divpadsmit, kad atradu savu māti. Es negribu pavadīt savu atlikušo dzīvi bez viņas. Pasaki — kas man jādara, lai pārliecinātu tevi dot man vēl vienu iespēju?

Lilijas pasaulē mīlestībai neeksistēja nekādi šķēršļi. Tā bija visur ieplūstoša un visu aptveroša.Tāpēc Lilija varēja darīt tikai vienu. Viņa it vienkārši atpleta savas rokas un pieņēma tajās Luku, to šūpodama un glāstīdama, bet viņš ierakās ar seju viņas matos.

—  Tagad tu esi mājās, — viņa čukstēja. — Vienīgi tas ir svarīgi.

Un šeit bija viss, ko kādreiz viņš mīlējis un atstājis: maigums, labestība, stiprums. Jūtas plosījās viņa dvēselē, pārpildot to kā sadumpojusies upe. Viņš spēja vienīgi ciešāk piespiesties viņai klāt.

—  Man tā pietrūka tevis, Lilij. Ak Kungs, kā gan man tevis pietrūka!

—  Es zinu. — Viņa atlaidās krēslā un ļāva Lūkam nolikt galvu uz saviem ceļiem. — Es negribēju kliegt uz tevi, saulīt manu.

—  Es domāju, ka tu nevēlēsies mani redzēt. — Viņš paslējās taisni, tā, lai ar roku aizsniegtu viņas vaigus un noglaudītu šo samtaino ādu. — Es nekad neesmu bijis tevis cienīgs.

—  Tas ir muļķīgi. Daudzi ļaudis teiktu, ka mēs esam viens otra cienīgi, — viņa iešņukstējās un apskāva viņu. — Tu man kādreiz to visu izstāstīsi, vai ne?

—  Kad vien tu. gribēsi.

—  Vēlāk. Tagad gribu tikai raudzīties uz tevi. — Viņa atvirzījās, neizlaižot Luku no savām rokām, ar uzmanīgu mātes skatienu vērodama viņa seju. — Nu, tu liecies vēl tikpat jauns. — Ar pirkstu galiņiem viņa izgludināja sīkās krunciņas pie tā acīm.—Tikai nedaudz novājējis un mazdruscīt cietāks. — Nopūtusies viņa noskūpstīja to uz vaiga un noslaucīja ar rādītājpirkstu lūpukrāsas pēdas. — Tu biji pats skaistākais zēns, kādu es dzīvē esmu redzējusi. — Kad viņš saviebās, Lilija iesmējās. — Tu neesi, aizmirsis maģiju?

—  Tā palīdzēja man izdzīvot. — Viņš saņēma Lilijas abas plaukstas un piespieda pie lūpām, savā sirdī juzdams bezgalīgu pateicību un kaunu. Viņš bija gatavojies Lilijas dusmām, aukstam un nicinošam aizvainojumam, pat vienaldzībai. Bet viņš nevarēja aizsargāties pret viņas mīlestības pastāvību. — Vakar tu biji tik skaista. Es lūkojos tevī un Roksijā uz skatuves, un man šķita, ka šo piecu gadu nekad nav bijis.

—  Tomēr tie bija.

—  Jā, tie bija. — Viņš piecēlās, taču neatlaida viņas rokas. — Es nezinu tādus burvju vārdus, lai liktu tiem izgaist. Bet es varu izdarīt tā, lai viss atgrieztos savā vietā.

—  Vai tu vēl aizvien mīli viņu?

Par atbildi viņš tikai paraustīja plecus, bet Lilija pasmaidīja un saņēma viņa seju savās plaukstās.

—  Tu vēl aizvien mīli viņu, — viņa atkārtoja. — Bet tev vajadzēs milzum daudz triku, lai atgūtu viņu atpakaļ. Viņai nav tik vāja griba kā man.

Luka sejā ievilkās smīns. — Nekas, arī man nav vāja griba.

Nopūtusies Lilija pašūpoja galvu.

—  Ja tu mēģināsi ko uztiept viņai, tad viņa tikai attālināsies. Makss būtu teicis, ka ar medus pilienu var noķert vairāk mušu nekā nosist ar saritinātu avīzi. Tici man: sievietei, pat pašai stūrgalvīgākajai, tīk, ka viņu aplido. — Luks tikai nosprauslojās, bet Lilija palika pie sava. — Es nedomāju ziedus un mūziku, saulīt. Runa ir par attiecībām. Roksanai vajadzīgs cieņas apliecinājums, bet viņai vajadzīgi ari uzmanības pierādījumi.

—  Bet, ja es nometīšos viņas priekšā uz viena ceļa, viņa tūlīt iegāzīs man ar kāju pa ģīmi!

Pilnīgi pareizi, Lilija nodomāja, taču nosprieda, ka skaļi piekrist nebūtu diplomātiski.

—  Es neteicu, ka tas būs viegli. Bet nepadodies, Luk. Tu viņai esi vajadzīgs vairāk, nekā spēj iedomāties.

—  Ko tu ar to domā?

—  Vienkārši nepadodies.

Domās iegrimis, viņš atkal pievilka Liliju sev klāt.

—  Šo kļūdu es neatkārtošu. Un izdarīšu visu, kas jāizdara, Lilij.—Viņa acis satumsa, it kā to priekšā būtu parādījies kaut kas ienīsts, ko tikai viņš viens varēja redzēt.

— Un nokārtošu visus rēķinus.

* * *

—  Un tur parkā bija liels suns. Zeltains. Viņš čurāja uz visiem kokiem.

Roksana notupināja Netu uz ceļiem un smējās, kamēr viņš izstāstīja savus rīta piedzīvojumus.

—  Uz visiem, visiem?

—     Varbūt uz simtu. — Viņš sirsnīgi lūkojās savas mātes acīs ar sava tēva skatienu. — Bet vai man arī būs suns? Es viņam iemācīšu sēdēt, dot ķepu un izlikties par beigtu.

—  Un čurāt uz kokiem?

—  Hi-hi, — Nets nosmējās un, apgriezies uz Roksanas ceļiem, apskāva viņas kaklu. O-o, viņš labi zināja, kā panākt savu, viņa nodomāja. Viņš bija tētiņa dēliņš kopš paša sava pirmā bezzobainā smaida. — Es gribu lielu suni. Lielu suņu puiku. Viņu saucīs par Maiku.

—  Ja viņam jau ir pat vārds, tad, rādās, mums būs nopietni par to jāpadomā. — Roksana spēlējās ar Neta mirdzošajām cirtām, tinot tās ap pirkstu. Tieši tā, viņa skumji nodomāja, viņas dēls spēlējas ar viņas sirdi.—Bet cik saldējumu tu apēdi?

Neta acis plaši iepletās.

—  Kā tu zini, ka es ēdu saldējumu?

Viņam uz krekla bija daiļrunīgs šokolādes traips, bet pirksti likās aizdomīgi lipīgi. Taču Roksana zināja, kā var izmantot tik prozaiskus pierādījumus.

—  Tāpēc, ka mātes, īpaši brīnumdares, vienādiņ visu zina un redz.

Viņš aizdomīgi izstiepa apakšlūpu.

—  Bet kāpēc es ne reizi neesmu tev redzējis acis pakausī?

—  Net, Net, Net! — Viņa skaļi nopūtās. — Vai tad es tev nestāstīju, ka tās ir neredzamas acis?

Pēkšņi viņa pacēla to augšup, stingri turēdama ar abām rokām un samiegdama acis, lai nesāktu raudāt. Viņa nevarēja saprast, kāpēc acis pieplūda asarām, negribēja pat domāt par cēloņiem. Pats galvenais — viņa turēja apskautu savu bērnu, sveiku un veselu.

—  Labāk aizej un nomazgā rokas, Dižais Net. — Viņas balss notrīcēja, bet viņa to apslāpēja, piespiezdama lūpas dēla kaklam. — Man tagad būs jādodas uz norunātu tikšanos.

—  Tu teici, ka mēs iesim uz zoodārzu.

—  Tā arī būs. — Viņa to noskūpstīja un nostatīja uz īsajām, strupajām kājelēm. — Pēc stundas es atgriezīšos, un mēs iesim skaitīt, cik daudz mērkaķīšu ir tieši līdzīgi tev.

Viņš smiedamies aizrikšoja prom. Roksana pieliecās, lai savāktu mazās mašīniņas, plastmasas cilvēciņus un bilžu grāmatiņas, kas mētājās pa visu paklāju.

—  Alis, es aizeju. Atgriezīšos pēc stundas.

—  Nesteidzies, — atbildē Alise nodziedāja, un Roksana neviļus pasmaidīja. .

Klusā, uzticamā, nesatraucamā Alise. Roksana nekādā ziņā nevarētu turpmāk strādāt bez Alises stingrā atbalsta.

Un padomā tikai, viņa gandrīz atteica Alisei darbu

tās trauslā izskata un čukstošās balss dēl. Un tomēr no vesela leģiona iespaidīgu aukļu, kuras ieradās uz pārrunām, tieši Alise spēja pārliecināt Roksanu, ka viņas aprūpē Netenjels būs sveiks un laimīgs.

Viņas acīs bija kaut kas tāds… tagad Roksana domāja, izejot hallē. Gaišpelēkas, dzidras, mierīgas un labestīgas. Aiz sava prakticisma jaunā māte gandrīz atstūma viņu malā, dodot priekšroku iespaidīgākām un vairāk pieredzējušām konkurentēm, bet Nets no sava šūpuļa uzsmaidīja Alisei, un tas izlēma visu. ^

Roksana līdz pat šim brīdim nebija stingri pārliecināta, kurš īsti ir izvēlējies aukli: viņa vai dēls? Tagad Alise bija kļuvusi par daļu no ģimenes. Tas vienīgais sešu mēnešu vecā mazuļa smaids pievienoja vēl vienu posmu Novello ķēdītei.

Roksana uzskatīja par labāku noiet lejā pa kāpnēm. Viņai gribējās mazliet pastaigāt, pirms tiksies ar vēl vienu posmu. Iztrūkstošo posmu, viņa īgni nodomāja un, iztaisnojusi plecus, pieklauvēja pie Luka durvīm.

—  Tu, kā aizvien, esi precīza, — Luks atzīmēja, atvērdams durvis.

—  Man ir tikai viena stunda laika, tāpēc tūlīt ķersimies pie darba. — Viņa ieslīdēja Lūkam garām, aiz sevis atstādama vieglu pļavas ziedu smaržu, no kuras viņam iekšējā būtībā viss sagriezās.

—  Vai kavē satikšanos?

Viņa iedomāja par savu dēlu un pasmaidīja.

—  Jā, un man negribētos, lai viņam būtu jāgaida. — Roksana piegāja pie krēsla, apsēdās un sakrustoja kājas. — Nu, lai notiek, stāsti, Kelahan.

—     Kā pavēlēsi, Novello. — Viņš ievēroja, ka viņas lūpas notrīsēja, tomēr viņa ātri padzina smaidu. — Vai vēlies pirms pusdienām vīnu?

—  Ne vīnu, ne pusdienas, — viņa karaliski pamāja ar roku. — Runā!

—  Pastāsti man, kā pagāja tava preses konference.

—  To, kas skar tevi? — Savilkusi uzacis, viņa atzvila krēslā. — Es teicu, ka manā programmā parādīsies jauns cilvēks, kuram būs viņi jāpārsteidz. Burvis, kas apbraucis visu pasauli un iepazinis maiju un acteku noslēpumus un druīdu maģiju. — Viņa viegli pasmaidīja. — Ceru, tu nepievilsi viņu gaidas?

—  Nebaidies, tikšu galā. — Viņš paņēma no galdiņa rokudzelžu pāri un sāka ar tiem rotaļāties. — Tu neesi tālu no patiesības. Es tiešām esmu kaut ko iemācījies.

—  Piemēram? — viņa pajautāja. Luks pasniedza viņai apskatei rokudzelžus.

—  Kā iziet cauri sienām, kā pārvērst ziloni kniepadatā, kā uzrāpties pa dūmu stabu. Bangkokā es tiku ārā no aiznaglotas lādes. Un — nozagu rubīnu tava īkšķa lielumā. Kairā tā bija Nīlā iemesta stikla kaste. Un smaragdi, gandrīz tikpat zaļi kā tavas acis.

—  Ļoti aizraujoši, — Roksana noteica un tīši nožāvājās, atdodama viņam rokudzelžus. Viņa neatrada nekādu slepenu aizdari.

—  Gandrīz gadu es pavadīju Īrijā, pilīs ar spokiem un piesmēķētos krogos. Tur atradu to, ko nekur citur vairs nejutu.

—  Un tieši ko?

—  Vari to nosaukt par manu dvēseli. — Vērdamies viņai acīs, viņš aizcirta_ rokudzelžus ap saviem apakšdelmiem. — Es iepazinu Īriju: pakalnus, pilsētas, pat gaisu. Vienīgā vieta, uz kurieni mani tik stipri vilka, bija Jaunorleāna. — Viņš izpleta rokas uz abām pusēm tā, ka metāla važa iedžinkstējās. — Bet, iespējams, tas bija tāpēc, ka tur biji tu, Roksij. Es gribētu aizvest tevi uz Īriju. — Viņa balss skanēja maigi, kā čaukstošs zīds. — Es iedomājos, ka tu esi tur, iedomājos, ka mēs nododamies mīlestībai šais vēsajās, zaļajās pļavās, bet apkārt, līdzīgi dūmiem, no zemes ceļas tvaiks, un apkārt raudošas skaņas kā arfas stigu akordi.

Viņa nespēja atraut no Luka acis, skaidri iztēlojoties visu to, ko viņš stāstīja. Viņa vārdu maģija bija tik spēcīga, ka Roksana redzēja zaļās, mākoņu ietītās, ar augstu, mežonīgu zāli aizaugušās pļavas. Viņa gandrīz juta Luka siltās rokas uz savas ādas, tik maigas, ka visas viņas agrākās vēlmes pēkšņi spilgti uzliesmoja kā izkaltis koks.

Viņas nagi dziļi ietriecās delnās, pēc tam viņa ar pūlēm novērsa acis.

—  Teicami, Kelahan. Ļoti azkustinoši.—Un jau bargāk, kad atkal pavērās uz viņu. — Izmēģini to ar kādu, kas tevi vēl nepazīst.

—  Cik gan tu esi cieta sieviete, Roksij. — Viņš turēja rokudzelžus aiz viena gredzena un nevērīgi nometa tos viņai uz ceļiem. Viņa ar gandarījumu pasmaidīja.

—  Redzu, tu arī neesi aizmirsis. Ļoti dīvaini. Ja tu ar tādiem panākumiem darbojies visus šos gadus, tad kāpēc es par to neko netiku dzirdējusi?

—  Domāju, ka esi dzirdējusi. — Pie durvīm pieklauvēja, un Luks piecēlās, lai atvērtu, nevērīgi nobeigdams frāzi. — Tu noteikti esi dzirdējusi par Fantomu.

—  O… — Viņa iekoda mēlē, jo numurā ienāca oficiants, sev pa priekšu stumjot ratiņus. Sažņaugusi rokas, Roksana pagaidīja, kamēr tas uzklāj galdu un Luks paraksta čeku. Protams, ka viņa bija dzirdējusi par Fantomu— dīvainu magu, kurš atteicās no intervijām, kurš parādījās dažādos zemeslodes stūrīšos, pēc tam pazuzdams bez pēdām.

—  Es pasūtīju pusdienas arī tev, — Luks teica, sēzdamies pie galda. — Domāju, ka vēl atceros, kas tev garšo.

—  Es taču teicu, ka man nav laika pusdienot. — Tomēr aiz ziņkāres viņa pacēla bļodas vāciņu. Cāļi «barbekjū» mērcē. Viņas lūpas sakniebās, bet sirds sāka sisties stiprāk. Interesanti, kā viņš pamanījies tos sadabūt, — šī ēdiena viesnīcas ēdienkartē nebija. — Man tie vairs negaršo, — viņa izmeta un gribēja novērsties. Luks saķēra viņu aiz rokas.

—  Būsim civilizēti ļaudis, Roksij, — un pasniedza viņai rozi, kas uzradās viņa pirkstos no gaisa.

Roksija paņēma ziedu, tomēr atteicās padoties viņa burvestībai.

—  Tas ir gandrīz tāds pats kā kādreiz.

—  Ja tu atteiksies paēst kopā ar mani, tad domāšu, ka ēdienkarte tev atgādināja par mums. Bet tad man jādomā, ka tu joprojām mani mīli.

Roksana izrāva roku un nosvieda rozi uz galda. Pat nepiesēdusies viņa paķēra cāļa gabalu un nokoda no tā.

—  Esi apmierināts?

—  Starp mums nekad nebija nekādu problēmu. — Smīnēdams viņš pasniedza viņai salveti. — Tu nošķiedīsies mazāk, ja apsēdīsies. — Viņš pacēla rokas. — Atslābinies. Man piedurknē nekā nav.

Viņa apsēdās un sāka slaucīt mērci no pirkstiem.

—  Tātad tu uzstājies ar Fantoma vārdu. Es nekad nebiju pārliecināta, ka viņš eksistē.

—  Tur jau tas burvīgums. — Luks iekārtojās ērtāk un pārmeta vienu kāju pār otru. — Es nēsāju masku, darīju savu darbu, šo to vēl pievācu, ja kaut kas patika, un devos tālāk.

—  Citiem vārdiem… — Mērce bija velnišķīgi garda. Viņa vēl druscīt nolaizīja īkšķi. — Tu blēdījies.

Lūkam iezibējās acis. Ne velti Roksana cerēja, ka tāds apvainojums viņu spēcīgi aizskars. Viņš uzmeta Roksanai skatienu, kas bez pūlēm varētu izkausēt dzelzi.

—  Es nekad neblēdījos. — Lai gan patiesībā savas karjeras sākumā viņš tiešām nopelnīja diezgan daudz dolāru ar «trim kārtīm» un «uzpirksteni». — Tā bija turneja.

Viņa nicīgi nosprauslojās un atgriezās pie cāļa.

—  Pareizi. Bet tagad tu atkal nospriedi, ka esi gatavs parādīties uz lielās skatuves.

—  Es vienmēr esmu gatavs parādīties uz lielās skatuves. — Vienīgā viņa sakaitinājuma ārējā pazīme bija tas, ka viņš piesita ar pirkstiem sev pa potīti. Bet viņa pazina Luku, pārāk labi pazina un apmierināta ieskaitīja vienu punktu savā labā. — Tu taču negribi dzirdēt nekādus paskaidrojumus, kur un kāpēc es biju, tā ka labāk vienkārši nolemsim: es biju akadēmiskajā atvaļinājumā.

—  Ak, cik brīnišķīgi: akadēmiskajā atvaļinājumā! Tas var nozīmēt visu, ko tik vēlies. Labi, Kelahan, tavs atvaļinājums ir beidzies. Nu, kas tad ir par problēmu?

—  Un ne tikai viena problēma, bet veselas trīs uzreiz. — Viņš ielēja sev zeltaino vīnu, bet viņas glāze palika tukša.

—     Izrāde, izsole un Vaijata seifs. Viss — vienā nedēļas nogalē.

Viņa sarāva uzacis. Tā bija vienīgā reakcija uz viņa vārdiem.

—  Kāda godkārība, tā nekas!

—  Es savu cenu zinu, Roksij, — viņš izaicinoši pasmaidīja, pavērsis kā Lucifers skatienu uz paradīzes pusi.

—    Tagad esmu labāks nekā agrāk, labāks, nekā jebkad esmu bijis.

—  Un tikpat pieticīgs?

—  Pieticība ir kā takts. Tā grezno tikai netalantīgos. Izrāde kļūs par mūsu aizsegu izsolei. — Viņš tai parādīja tukšu delnu, pēc tam pagrieza roki^, un starp viņa pirkstiem uzradās krievu rublis. — Izsole novērsīs uzmanību no Vaijata. — Rublis nozuda. Uzsitis knipi, Luks iemeta trīs monētas viņas glāzē.

—  Vecs triks, Kelahan. — Gribēdama spēlēt līdzi, viņa izbēra monētiņas no glāzes savā plaukstā. — Un tikpat lēts kā tava tērzēšana. — Ar skaistu žestu viņa apgrieza delnu uz augšu, lai parādītu, ka monētiņas pārvērtušās mazās sudraba lodītēs. — Man no tā ne silts, ne auksts.

Vellu vellos, viņš pat nevarēja iedomāties, ka Roksijas vienaldzība spēj viņu tā iekvēlināt.

—  Klausies tālāk. Pēc izrādes tu ej uz izsoli. Tu esi goda viešņa un gauži vēlies nopirkt sev kādus nieciņus.

—  Bet'tu?

—  Man vajadzēs uzmanīt dekorāciju nojaukšanu teātrī, bet vēlāk es tev pievienošos. Tu pacel cenu smaragda gredzenam, bet pret tevi cīnās kāds džentlmenis, un beigu beigās viņš uzvar.

—  Bet kas būs, ja kāds trešais mums šo gredzenu pārsolīs?

—  Lai kādu cenu vini nosauktu, šis džentlmenis viņus

> ' >

pārsolīs. Tas ir bagāts francūzis, viņš ir romantiķis un grib nopirkt gredzenu savai līgavai. Mais alors* — Luks tik viegli pārgāja uz franču valodu, ka Roksana samirkšķināja acis. — Kad viņš aplūkos gredzenu, kā to darītu jebkurš praktisks eiropietis, tad ieraudzīs, ka tas ir viltojums.

—  Gredzens būs viltots?

—  Gan gredzens, gan daudz kas cits. — Viņš salika rokas kopā un atspieda uz tām zodu. Viņa acīs spīdēja tik pazīstams, priecīgs uzbudinājums, ka Roksanai gandrīz izlauzās smaids. — Tāpēc ka, mana vienīgā mīļotā, mēs klusā, tumšā pirmsausmas stundā aiziesim un paņemsim savu laupījumu. Un, kamēr visa Vašingtona un tās lieliskā policija ālēsies, satriekti par septiņi miljoni vērto dārglietu nekaunīgu nozagšanu, mēs klusi aizslīdēsim uz Mērilendu un atbrīvosim senatora kandidātu no filozofu akmens.

Tas nebija viss viņa plāns. Pietrūka kādas ļoti svarīgas tā daļas, bet Lūkam vajadzēja nogaidīt un tikai pēc tam ļoti uzmanīgi pastāstīt viņai visu.

—  Interesanti, — Roksana noteica miegainā balsī, lai gan patiesībā šis projekts viņu apbūra. — Es nesaprotu tikai vienu sīku detaļu.

—  Kādu?

Viņa salika plaukstas laiviņā un nobēra Luka monētiņas blakus šķīvim. — Visupirms, kā, vellos, mēs iekļūsim pamatīgi apsargātā mākslas galerijā?

—  Tieši tāpat kā priekšpilsētas mājā, Roksij. Prasmīgi. Man ir kaut kas tāds, kas mums palīdzēs. Vari to saukt par slepeno ieroci.

—  Slepenais ierocis?

—  Pilnīgi slepens. — Luks saņēma viņas roku, pirms viņa to paguva atraut, un pielika pie lūpām. — Man vienmēr ir patikusi «barbekjū» mērces garša uz sievietes ādas. — Lūkodamies uz Roksanu, viņš pārlaida ar mēli viņas pirksta kauliņiem. — īpaši uz tavas ādas. Vai atceries to dienu, kad mums bija pikniks? Mēs gulējām uz tepiķa un klausījāmies lietus šalkoņā. Liekas, toreiz es sāku skrubināt tevi

"Bet pec tam (fr.).

visu, no papēžiem līdz pakausim. — Luks pagrieza viņas plaukstu un novilka ar zobiem pār locītavu. — Man nekad tevis nebija gana.

—  Nespēju atcerēties. — Viņas pulss lēkāja un dauzījās.

—     Es bieži esmu bijusi piknikos.

—  Tad es atsvaidzināšu tavu atmiņu. Mēs ēdām to pašu maltīti. — Viņš piecēlās un uzslēja. Roksanu kājās.

—    Aiz logiem lija lietus, istabā bija puskrēsla. Kad es tev pieskāros, tu trīcēji gluži tāpat, kā trīci tagad.

—  Es netrīcu. — Bet tas nebija tiesa.

—  Un es skūpstīju tevi. Šeit, — viņš pieskārās ar lūpām viņas deniņiem. — Un šeit — vaigam. — Bet pēc tam… — Viņš apklusa un izlamājās: slēdzenē pagriezās atslēga.

—  Kas par pilsētu! — Pa durvīm ievēlās Džeiks, apkrāvies plastmasas iepirkumu somām. — Es te varētu pavadīt veselu nedēļu.

—  Pastaigājies vēl stundiņu, —^Luks noburkšķēja.

—  Ho-op! Es jūs iztraucēju. — Viņš smīnēdams nolika savas somas uz grīdas, metās pāri istabai un, saķēris Roksanas ļengano roku, sāka to enerģiski purināt. — Nevarēju, vien sagaidīt mūsu tikšanos. Vakarvakarā gribēju pat iebrukt jūsu ģērbtuvē, bet tas varēja man maksāt dzīvību. Es esmu Džeiks Fainšteins, Luka partneris.

—  Partneris? — kā atbalss atkārtoja Roksana.

—  Roksan, tas ir mūsu slepenais ierocis. — Luks sarūgtināts apsēdās un ielēja sev vēl vīnu.

—  Skaidrs. — Viņa nekādi nevarēja saprast, kas te par āķi. — Un kāds tad ir jūsu noslēpums, mister Fainštein?

—  Džeiks. — Viņš apgāja tai apkārt un paķēra cāļa spārniņu. — Vai Luks jums neko nav teicis? Es taču esmu īsts brīnumbērns!

—  Skolotais idiots, — Luks pārlaboja, un Džeiks iesmējās ar saviem īpašajiem, reizē čīkstoņai un žagām līdzīgajiem smiekliem.

—  Viņš psiho, tas arī viss. Domāju, ka jūs iekritīsit viņa apkampienos. Šis puisis ir lielisks zaglis, tikai ar sievietēm galīgi neprot apieties.

Roksana no sirds pasmaidīja.

—  Liekas, man patīk tavs draugs, Kelahan.

—  Es neteicu, ka viņš ir mans draugs. Viņš ir skabarga pakaļā, smiltis zābakā…

—  Muša zupā. — Džeiks pamirkšķināja ar aci un sakārtoja brilles. — Un, saprotams, viņš ne vārda nav teicis par to, kā es Nīcā izglābu viņam dzīvību.

—  Pat nepieminēja.

—  Mani tevis dēļ gandrīz nogalināja! — Luks iedzēla.

—  Jūs zināt, kā pēc vairākiem gadiem atmiņā viss sajūk. — Vienmēr gatavs piedalīties kompānijā, Džeiks ielēja sev vīnu. — Bet, šā vai tā, klubā radās neliela nesaprašanās.

—  Muļķīgs kautiņš muļķīgā bārā. — Luks atvēcinājās ar glāzi. — Un to iesāki tu.

—  Tie visi ir sīkumi, sīkumi. Mums ar vienu dikti valdonīgu džentlmeni izcēlās strīds kādas jaunas, pievilcīgas sievietes dēļ. Patiesi — ļoti pie-vil-cī-gas!

—  Vecais āzis ar padauzu, — Luks noburkšķēja.

—  Vai tad es viņai piedāvāju maksāt vairāk? Bizness paliek bizness, ir tā vai nav? Viņi taču kontraktu nebija parakstījuši! — Šī doma Džeikam līdz šim brīdim lika būt sašutušam, jo bija pret pašu brīvās uzņēmējdarbības ideju, taču, nopūties un paraustījis plecus, viņš turpināja: — Vispār, vārds pa vārdam, un kad parādījās Luks…

—  Kad es metos tevi glābt no asmenīša zem ribām.

—  Lai būtu tā. Sākās lamāšanās. Un tieši es sadauzīju viskija pudeli pret šitā smerdeļa galvu, pirms šis paspēja pārgriezt tev rīkli, bet kur ir pateicība? Es izvilku viņu uz ielas — pie tam apdauzīju stilbu pret krēslu un dažas dienas knapi jaudāju paiet. Zilums, — Džeiks izpleta rokas. — O-ho-ho! Beisbola bumbas lielumā. — Viņš saviebās, iedzēra un ar nopūtu aizdzina nepatīkamās atmiņas. — Labi, kur es paliku?

—  Labāk pastāsti mums kaut ko jaunu.

Lai parādītu, ka viņš nav apvainojies, Džeiks papliķēja Lūkam pa plecu. — Tad mēs noskaidrojām, ka Luks ir mags, bet es skaitļotājs — tas pats, kas Pele futbolā. Nav tādas sistēmas, ar kuru es netiktu galā. Tas ir talants. —

Viņš atklāja savus zobus, līdzenus kā parādē, un Roksana nodomāja, ka Džeiks izskatās pēc briļļaina bebra. — Dievs vien zina, no kurienes tas radies. Manam vecajam bija maiznīca Bronksā, un viņš nekādi nevarēja apgūt visas kases aparāta pogas. Bet es… Dodiet man kompjūtera klaviatūru, un es esmu paradīzē. Tā arī mēs nodomājām, ka noderēsim viens otram, un iesākām strādāt kopā.

—  Džeiks aizmuka uz Eiropu pēc neizdevušās aplaupīšanas.

—  Maķenīt neaprēķināju, — klusi noteica Džeiks, bet viņa tievais kakls piesarka. — Kompjūteri — tā ir mana kaislība, mis Roksan, bet viltošana — mana māksla. Diemžēl es kļuvu lepns un sasteidzu lietu.

—  Tas gadās pat pašiem labākajiem no mums, — Roksana apliecināja Džeikam un izpelnījās mūžīgu viņa pateicību.

—  Saprotoša sieviete ir dārgāka par rubīniem.

—  Viņa ir mazliet padārgi šķērsojusi manu ceļu.

Saraukusi uzacis, Roksana pagriezās pret Luku.

—  Bet redzi, Kelahan, Džeiks man no tiesas patīk. Un es ticu, ka jūsu kompjūteru zinības izvedīs mūs cauri signalizācijas sistēmai.

—  Pasaulē vēl nav izgudrota tāda sistēma, kas spētu mani apturēt. Es jūs tur iedabūšu, mis Roksan, uņ pēc tam laukā no turienes. Kas attiecas uz pārējo…

—  Labāk nesteigsimies, — Luks viņu pārtrauca. — Mums daudz kas jāizdara, Roksij. Tu esi tam gatava?

—  Es varu tikt galā ar savu darba daļu, Kelahan. Tāpat kā vienmēr. — Viņa ar smaidu pagriezās pret Džeiku. — Jūs kādreiz esat bijis Jaunorleānā?

—  Pagaidām vēl tikai gaidu šo prieka bridi.

—  Mēs lidojam turp rit. Priecāšos, ja atnāksit pie manis uz vakariņām, kad jums būs ērti. — Viņa pavirši pameta acis uz Luku. — Domāju, ari viņu jūs varēsit paķert līdzi.

—  Es vinu uzraudzīšu.

>

—  Esmu pārliecināta, ka tiksit galā. — Paņēmusi Luka glāzi, Roksana saskandināja ar Džeiku, un tā pupām līdzīgās acis iemirdzējās. — Šķiet, ka tas ir lieliskas draudzības sākums. — Viņa iedzēra malku un nolika glāzi uz galda. •— Jums nāksies mani atvainot, es steidzos uz tikšanos. Gaidīšu no jums jaunas ziņas.

Kad Roksana aizvēra aiz sevis durvis, Džeiks piespieda roku pie sirds.

—  Ak vai! Kāda sieviete!

—  Sper tikai vienu soli tajā virzienā, draudziņ, un tev nāksies iebaudīt savas maltītes caur salmiņu.

—  Domāju, es viņai iepatikos. — Acis staroja caur biezajām lēcām. — Domāju, ka viņa ir galīgi aizgrābta.

—  Patausti dziedzerīšus, Fainštein, un stiep šurp savus instrumentus. Palūkosimies, kā tu pratīsi noviltot Vaijata parakstu.

—  Pat viņa brokeris nemanīs starpību, Luk. Tici man.

—  Būs vien jātic, — Luks nopurpināja. — Tur jau tas āķis.

Tā droši vien bija pati grūtākā loma, kādu viņam jebkad iznācis spēlēt. Un noteikti vēl nav bijis svarīgākas lomas. Pa ceļam, metot līkumu no Vašingtonas uz Jaunorleānu, Luks ar cepuri rokā un atriebi sirdī iegriezās Vaijata muižā Tenesijas štatā.

Viņš zināja, caur ko viņam būs jāiziet: lūgšana, pazemojums, bailes. Tas nebija viegli patmīlai, taču Novello ģimenes drošība bija pāri visam. Tomēr tālab viņam nācās nēsāt masku — ne burtiski to masku, kuru viņš gan uzlika sev, gan noņēma pēdējo piecu gadu laikā,— bet šai maskai'bija jāpārliecina Sems Vaijats, ka jāsamierinās ar Luka atgriešanos. Vismaz pagaidām.

Viņam bija vajadzīgi tikai daži mēneši, tad viņš panāktu visu, ko gribēja. Vai arī nepanāktu neko.

Viņš pieklauvēja pie durvīm un sāka gaidīt. Durvis atvēra kalpone formas tērpā. Luks nolieca galvu un ieklepojies teica:— Es… khm… misters Vaijats mani gaida. Esmu Kelahans, Luks Kelahans.

Žirgti pametusi ar galvu, kalpone aizveda Luku pa tā atmiņā palikušo gaiteni uz to pašu kabinetu, kur viņš kļuva par slepkavības liecinieku un pārdzīvoja pats savu mazo nāvi.

Tāpat kā pirms pieciem gadiem, Sems sēdēja aiz rakstāmgalda. Bet šoreiz līdz ar greznām mēbelēm šeit atradās stends ar milzīgu plakātu. Tajā attēlots vīrietis ar sirsnīgu un pievilcīgu smaidu. Uzraksts uz plakāta ar sarkani ziliem drukas burtiem vēstīja:

SEMS VAIJATS — TENESIJAI SEMS VAIJATS — AMERIKAI

Uz galda stūra stāvošajā vāzē, ko klāja reljefa emalja, atradās vesela kaudze nozīmīšu, kurās attēlota tā pati seja ar to pašu izteiksmi.

Ja runā par pašu senatora amata kandidātu, tad viņš maz bija mainījies. Luks ievēroja sirmumu, kas uzradies viņa deniņos, un gandrīz nemanāmas rievas, kuras parādījās, viņam smaidot. Bet smaidīja viņš dāsni. Gandrīz kā zirneklis tajā brīdī, kad skatās uz mušu, kas izmisīgi spirinās tīklā.

—  Nu tas tik ir kaut kas, pazudušā dēla atgriešanās. Jūs esat brīva, — viņš teica kalponei, tad atlaidās krēslā, no jauna pasmaidīdams, kad aiz viņas aizvērās durvis.

—     Kelahan, tu izskaties brīnum labi.

—  Bet tu izskaties… veiksmīgs.

—  O, jā. — Ar pierastu žestu Sems pagrieza plaukstas locītavu tā, lai Luks pamanītu zelta aproču pogu. — Jāteic, tavs vakardienas zvans mani visai izbrīnīja. Es nu gan nebiju gaidījis, ka tev pietiks spēka.

Luks iztaisnoja plecus, taču tā, lai tas izskatītos pēc nožēlojama mēģinājuma izskatīties drosmīgam.

—  Man ir priekšlikums tev.

—  Esmu pati uzmanība. — Sems nosmīkņājis piecēlās.

—    Es uzskatu, ka man jāpiedāvā tev kāds dzeramais. — Viņš nesteigdamies tuvojās karafei ar konjaku, un, kad atgriezās atpakaļ, acis viņam spīdēja. — Par bijušajiem laikiem, tā sacīt.

Luks tikai pameta acis uz piedāvāto glāzīti, tad ātri un skaļi nopūtās.

—  Godīgi sakot, es ne…

—  Kas par lietu, Kelahan? Neuztraucies. — Sems pacēla glāzi, it kā piedāvājot tostu, un vienā rāvienā to iztukšoja. — Šoreiz man nekas nav jāiemaisa dzērienā, lai izvilktu no tevis visu, kas man vajadzīgs. Sēsties. — Tas izskanēja kā saimnieka komanda sunim. Lai nomierinātu iekarsušās asinis, Luks saskalināja glāzītē konjaku, it kā lēnprātīgi pakļaujoties pavēlei. — Nu tā… — Sems smaidīdams atbalstījās pret rakstāmgalda stūri. — Kāpēc tu nolēmi, ka esmu tev atļāvis atgriezties?

—  Es domāju… — Luks ieņēma malku konjaka, kā vēlēdamies gūt Vairāk drosmes, — ka jau pagājis pietiekami ilgs laiks.

—  O, nē, — tīksminādamies, ka viņam pieder vara pār Luku, Sems pašūpoja galvu. — Manās attiecībās ar tevi nekad nevar būt noilguma termiņu. Droši vien toreiz es tev neliku to gana skaidri saprast. Jā, un kad tas bija? Pirms pieciem gadiem. Bet viss taču notika tieši te, šajā pašā istabā. Interesanti, vai ne?

Luks lēni piegāja pie tās vietas, kur noasiņodams bija gulējis Kobs. Uz grīdas tagad atradās rokām darināts sens itāliešu paklājs, ko Sems nopircis par sievas naudu.

—  Ceru, ka tu neesi aizmirsis to, kas šeit notika.

—  Nē. — Luks saknieba lūpas un novērsa acis. — Nē, neesmu vis aizmirsis.

—  Man liekas, es tev skaidri pateicu, ko uzsākšu gadījumā, ja tu atgriezīsies. Kas tad notiks ar tevi un Novello ģimeni. — Sems pacēla uz augšu pirkstu un piespieda to pie lūpām, it kā viņam prātā būtu iešāvusies jauna doma. — Starp citu, ar Novello ļaudīm tevi droši vien vairs nekas nesaista pēc tik daudziem šķiršanās gadiem. Tev, visdrīzāk, tas ir jau vienalga, bet es taču varu nogādāt večuku cietumā, varu viņus visus iesēdināt, ja nu uz to iziet. Tajā skaitā ari to sievieti, kuru tu reiz mīlēji.

—  Es negribu, lai ar viņiem kas notiktu. Un tev nav nepieciešams ar viņiem tā izrīkoties. — It kā cenzdamies sakārtot aiztrūkstošo balsi, Luks iedzēra vēl vienu malku. Velnišķīgi labs konjaks, viņš nodomāja. Žēl, ka nevar atslābināties un tīksmi iebaudīt tik lielisku dzērienu. — Es tikai gribu atgriezties mājās, kaut uz īsu brīdi, — viņš tūlīt piebilda. — Sem, saproti, Makss ir smagi slims. Viņam, iespējams, nav vairs atlicis ilgi dzīvot. Es tikai lūdzu tevi atļaut man pavadīt kopā ar viņu mēnesi vai divus.

—  Ak, cik aizkustinoši! — Sems pagriezās, sēžot aiz rakstāmgalda, atvēra atvilktni un izvilka no turienes cigareti Viņš atļāvās izsmēķēt tikai piecas cigaretes dienā, un tikai vienatnē. Pašreizējā politiskajā klimatā smēķēšana varēja kļūt par šķērsli. Viņš jau sen bija apsteidzis savus sāncenšus, bet negribēja riskēt ar savu imidžu. — Tātad tu gribi pabūt kopā ar mirstošo veci. — Sems aizdedza cigareti, dziļi ievilka dūmus. — Pie velna, kāda man tur daļa?

—  Zinu, un es nedomāju, ka tas attiecas uz tevi. Gluži vienkārši cerēju, ka tas būs uz pavisam īsu laiku, tikai uz pāris mēnešiem. — Luks lūdzoši paraudzījās uz Semu. — Es nedomāju, ka tas tev kaut ko nozīmē.

—  Tev nav taisnība. Viss, kas saistīts ar tevi un ar Novelto, man vienmēr kaut ko nozīmēs. Un zini, kāpēc? — Viņa negantais smīns pārtapa ņirgās. — Neviens no jums tā ari nesaprata, ar ko es pie jums atnācu un kas es biju patiesībā. Jūs mani pieņēmāt pie sevis aiz žēluma un izsviedāt aiz pretīguma. Un jūs domājāt, ka esat labāki par mani. Bet jūs taču esat paši parastākie zagļi un tomēr uzskatījāt, ka esat labāki par mani.

Senais naids uzvilnīja augšup, turklāt tā, ka Sems gandrīz nosmaka. Ienaids, kas viņu pārņēma, neļāva aprauties balsij.

—  Bet tu taču nebiji labāks par mani, vai tā nav? — Sems turpināja. — Tu paliki bez mājām un pat bez dzimtenes, bet Novelto dzimtai uz kakla ir nelaimīgs večuks, kas neatceras pat savu vārdu. Toties, Kelahan, redzi, tavā priekšā sēžu es. Bagāts, veiksmīgs, apbrīnots, un mans ceļš ved uz augstākām virsotnēm.

Luks atcerējās savu tālejošo plānu, kas patiesībā bija viltīga sazvērestība, un to apmierinājumu, ko nesīs tās veiksmīga realizācija. Ja nebūtu šā plāna, Luks mestos Semam virsū un apgrieztu tam kaklu. Jā, un pie tam Semam daļēja taisnība. Lūkam nebija savu māju. Un Makss patiešām bija aizmirsis savu vārdu.

—  Tev jau ir viss, ko vari vēlēties. — Luks nolaida plecus. — Es lūdzu tikai dažas nedējas.

—  Tu domā, ka vecajam tik vien atlicis^ dzīvot? — Sems nopūtās un iztukšoja konjaka glāzi. — Žēl. Bet vispār es ceru, ka viņš vēl nodzīvos ilgi, viņa smadzenes vēl ilgi vilks dzīvību, viņa ķermenis izkaltis, un visa šī situācija vārdzinās viņa ģimeni.

Sems negaidot pasmaidīja. To pašu starojošo politiķa smaidu, kurš ,tā apbūra vēlētājus.

—  Es zinu visu par Alcheimera slimību. Vairāk, nekā tu domā. Kad uzzināju pār Maksa stāvokli, es ieliku savā pirmsvēlēšanu platformā punktu par līdzjūtīgu attieksmi pret ģimenēm, kuras spiestas kopt savus radiniekus, kas pārvērtušies izkurtējušos rāceņos. Ak! — Viņš iesmējās, ievērojis, kā nozib Luka acis. — Tevi tas aizskar. Apvaino tavas jūtas. Redzi, ko es tev teikšu, Kelahan. Es nospļaujos uz Maksimiliānu Novello un uz visiem viņam līdzīgiem. Rāceni nebalso. Bet neuztraucies! Kad mani ievēlēs, mēs turpināsim… trikus, — viņš noteica, būdams apmierināts ar ironiju, ko ielicis šai vārdā. — Tāpat kā senāk, dosim solījumus un dažus no tiem pat turēsim — par pētījumiem un valsts subsīdijām; un tikai tāpēc, ka es zinu, kā jāveic ilgtermiņa plānošana.

Sems atlaidās krēslā un iegrima prātojumos, pagriezies pret tā cilvēka portretu, par kuru viņš skaidri zināja, ka

tas viņam nenodarīs nekādu ļaunumu. — Vieta Senātā,

i » 7

tas ir tikai kārtējais solis, kārtējais solis ceļā uz Balto namu. Paies vēl desmit gadi, un es to iekarošu. Tiklīdz manās rokās būs kontrole, pilnīga kontrole, viss notiks pēc mana prāta. Pārlieku jūtelīgas personības atmirs, bet visas šīs činkstošās «īpašu interešu grupas» savu izčinkstēs un tiks aizmirstas. Nākamajā gadsimtā amerikāņi uzzinās, ka viņiem ir līderis, kurš saprot, kas ir kontrole un vara. Līderis, kurš zina, kā likt lietā vienu un otru, un turklāt nebaidās no upuriem.

Viņš sāka runāt skaļāk, kā garīdznieks, kuru apsēdusi dvēseles glābšanas ideja. Luks klusēdams gaidīja, kad Sems nonāks līdz galavārdam. Agri vai vēlu viņš mitēsies, Luks nodomāja. Ak Kungs, glāb visus mūs, ja kādreiz pēkšņi zem Vaijata rokas patrāpīsies kādas pogas.

Sems ievilka vēl dūmu, pēc tam, to izpūzdams, pētīgi pavērās uz Luku.

—  Bet vispār es nedomāju, ka tevi interesē tādas lietas kā valsts politika un nācijas liktenis. Tavas intereses visdrīzāk ir personiska rakstura.

—  Dažu pēdējo gadu laikā esmu nopelnījis kādu nieku naudas. — Tēlodams nervozitāti, Luks aplaizīja lūpas.

—     Es tev samaksāšu, došu tik daudz, cik prasīsi — par dažām nedēļām kopā ar Maksu un Novello ģimeni.

—  Naudu, vai? — Sems izbrīnā atmeta galvu atpakaļ un iesmējās. — Vai es izskatos pēc cilvēka, kuram vajadzīga tava nauda? Tu vispār iedomājies, cik es savācu katru mēnesi kā ziedojumus vēlēšanu kampaņai? Tas daudzkārt pārsniedz to, kas man ir no manas apburošās sievas.

—  Bet, ja tev būtu vēl vairāk, tu varētu pastiprināt savu kampaņu televīzijā, izmantot, cik vajadzīgs tam, lai vēlēšanas notiktu tavā labā.

—  Viss tāpat notiek manā labā, — Sems izmeta. Viņa redzokļi iepletās, acis iespīdējās. — Gribi paskatīties, sasper jods, uz skaitļiem? Sā štata iedzīvotāji mani grib, Kelahan. Vini grib Semu Vaijatu. Kad es izrēķināšos ar Kērtisu Ganneru, viņi to neievēlēs pat par suņuķērāju. Es uzvarēšu. — Viņš uzsita ar plaukstu pa galdu, izbārstot cigaretes pelnus. — Es uzvarēšu.

—  Miljons dolāru, — Luks izgrūda. — Tas tev var noderēt pilnīgai garantijai. Bet man par to vajag tikai nedaudz laika. Tad es atkal nozudīšu. Pat ja gribētu palikt, ja pamēģināti, Roksana mani nepieņemtu. — Viņš nolieca galvu, tēlodams atraidītu vīrieti.—Viņa man lika to skaidri saprast.

—  Tiesa? — Sems pabungoja ar pirkstiem pa galdu. Viņš atkal bija mierīgs, saprazdams, cik tas ir svarīgi. Un ne mazāk svarīgi gūt labumu no visa, kas pats krīt rokās.

—     Tātad tu viņu redzēji?

—  Biju uz viņas izrādi Vašingtonā. — Luks tēloja bailes, kad pavērās uz Semu. — Redzēju viņu tikai vienu mirkli. Es nevarēju novaldīties.

—  Un tavā mīlas ceļā trāpījās kārtējais puns? — Nekas cits nevarēja sagādāt Semam tādu baudu. Tomēr viņš uzdeva šo jautājumu, tāpēc ka šo to zināja par Roksanu un mazo zēnu, vārdā Netenjels. — Un viņa nemeklēja tevi kādos savas dzīves brīžos, kad tu biji prom?

—  Viņa taču diezin vai pat runātu ar mani, — Luks nočukstēja. — Es viņai nodarīju pāri, un, tā kā nevaru paskaidrot, kāpēc aizbraucu, viņa netaisās man piedot.

Aizvien labāk un labāk, nodomāja Sems. Viņš nezina par bērnu. Interesanti, cik ilgi Roksana nocietīsies, līdz pateiks — un ja vispār pateiks viņam. Un, ja pateiks, tad kā cietīs Luks, kad viņam nāksies atkal aizbraukt?

Uz bridi Sems aizdomājās par visu to. Rādījās, ka vispār Luka atgriešanās viņu iepriecina vairāk nekā prombūtne. Galu galā patīkamāk vērot šo ļaužu ciešanas nekā tās iztēloties. Un vēl saņemt naudu par tādu izpriecu.

—  Tu saki — miljons dolāru? Bet kā gan tev izdevies sakrāt tādu summu?

—  Es…— Ar trīcošu roku Luks pārbīdīja konjaka glāzi. — Es uzstājos.

—  Vēl neesi zaudējis maģisko ķērienu? Es domāju, tu vēl arī pazagi. — Iepriecināts par to, ka Luks sācis runāt tādā vainīgā tonī, Sems pameta ar galvu. — Jā, droši vien man taisnība. Miljons dolāru, — viņš atkārtoja. — Jāpadomā. Vēlēšanu kampaņu fondi tagad tiek pārbaudīti. Mums negribētos, lai kāds mājiens par korupciju sabojātu manu imidžu, īpaši ja ņem vērā, ka Ganners klaigā par to, cik viņš tīrs. Man gribētos… — Viņš aprāvās pusvārdā mirklī, kad viņu apžilbināja jauna ideja. Un saprata, ka šī ideja nav nekas cits kā likteņa dāvana.

—  Es domāju, mēs ar tevi varam noslēgt darījumu.

Ar acīm un balsi demonstrēdams ieinteresētību, Luks

paliecās uz priekšu.

—  Es saņemšu naudu pēc nedēļas. Varu to atnest tev, kur tu teiksi.

—  Nauda pagaidīs līdz vēlēšanu beigām. Man vēl būs jāpiespiež mans grāmatvedis atrast tai drošu attaisnojumu. Pa to laiku man atradīsies tev darbs. Tieši tas ari dos tev to laiku, kurš tev tā vajadzīgs.

Luks tādu pagriezienu nebija gaidījis. Viņš bija rēķinājies ar to, ka Sema alkatība aprobežosies tikai ar naudu.

—  Ko vien tu vēlēsies.

—  Varbūt tu atceries sīko incidentu ar «Votergeitas» nosaukumu. Tur kramplauži bija slikti nostrādājuši. Bet tev nāksies būt ļoti akurātam un izrādīt lielāku apķērību.

Luks mainīja noskaņojumu un pameta ar galvu.

—  Tu gribi, lai es nozogu dokumentus?

—  Man nav ne mazākās sajēgas, vai tur ir kādi dokumenti, kas būtu tā vērts, lai tos nozagtu. Bet cilvēks ar taviem sakariem noteikti var noviltot dažādus papīrus, fotogrāfijas un tā tālāk. Un, ja cilvēks prot zagt, tad viņš prot arī piespēlēt pierādījumus.

Salicis rokas, Sems pašūpojās uz priekšu. Ideāls plāns. Iegūstot šo jauno ieroci, viņš ne tikai gūs uzvaru vēlēšanās, viņš iznīcinās savu sāncensi kā politisku darbinieku, kā personību, kā pūļa elku.

—  Kērtiss Ganners — priekšzīmīgs ģimenes galva un laimīgs divu bērnu tēvs. Viņa dienesta lapai Senātā nav kur pieķerties. Es gribu, lai tu visu to izjauktu.

—  Izjauktu? Bet kā?

—  Ar burvestību. — Nolicis zodu uz saņemtajām rokām, Sems pasmaidīja. — Tev taču tas izdodas labāk nekā jebkuram, tiesa? Man vajadzīgas Gannera fotogrāfijas ar citām sievietēm — ar maukām. Un arī ar citiem vīriešiem, jā, jā, ar vīriešiem. — Semam nācās piespiest roku pie vaiga, tāpēc ka viņš viss sāka kratīties smieklos, iedomājoties šo ainu. — Tas būs vēl interesantāk. Man vajadzīgas vēstules, papīri, kas apliecina viņa piedalīšanos nelikumīgajos darījumos, liecības par to, ka izmantojis personīgiem mērķiem labdarībai paredzēto naudu. Tas būs krietns spēriens pa viņa liberālo pakaļu. Es gribu, lai tas viss tev izdodas nevainojami.

—  Bet es nezinu, kā…

—  Tātad atradīsi iespēju. — Sema acis iespīdējās. Lūk, tā ir vara, tā visa ir šeit, viņa rokās — viņš to saprata. Viņam pat nevajadzēja par to cīnīties. — Dodies savā sentimentālajā ceļojumā, Kelahan, pēc tam par to samaksāsi. Savāc fotomontāžas, viltotus papīrus, kvītis, vēstules.

Ķeries pie darba jau šodien, pabeigsi to, nu, teiksim, desmit dienas pirms vēlēšanām. Jā, desmit dienas, — viņš noburkšķēja. — Man būs vajadzīgs, lai vēlētājiem rastos svaigi iespaidi no šīs noplūdes, kad viņi dosies balsot. — Nolēmis būt dāsns, viņš pielieca galvu. — Visu šo laiku tu vari pavadīt pie Novello dzimtas.

—  Es darīšu, ko spēšu.

—  Tu izdarīsi to, ko es teikšu, citādi, kad laiks būs galā, tu par visu samaksāsi. Viņi visi samaksās.

—  Nesaprotu, ko tu ar to domā.

No jauna pasmaidījis, Sems paņēma papīrnazi un ar īkšķi pataustīja tā galiņu. — Tu izpildīsi manu uzdevumu. Izpildīsi par visiem simt procentiem. Citādi piepildīsies visi mani piecu gadu vecie draudi.

—  Tu teici, ja es aizbraukšu, tu viņus neaiztiksi.

Ar draudīgu kustību Sems ar nazi nogrieza dzēšlapas gabalu.

—  Tu atnāci šurp un tātad noliki visu vecajās vietās. Tu atkal esi izmetis kauliņus, Kelahan. Bet tas, kas notiks ar Novello dzimtu, būs atkarīgs no tā, kā tu spēlēsi. Saprati?

—  Jā-ā. Jā, es sapratu.

Viņš bija gatavs spēlei. Un šoreiz gatavojās uzvarēt.

* * *

—  Nu, kā? — No nepacietības palēkdamies, Džeiks sekoja Lūkam uz lidaparātu Cessna.

—  Nu tā, vai manas lietas jau iekšā?

—  Jā-a, jā. Kā tad veicās pie Vaijata? Es saprotu, esmu taču tikai kalps, aizmugures ierindnieks, vienīgi…

—  Skabarga pakaļā, — Luks pabeidza viņa vietā. Viņš ierāpās kabīnē un sāka pārbaudīt aparātu. — Viss notika normāli, — viņš teica Džeikam, kad tas apvainots apklusa, — ja neskaita to, ka man nācās pazemoties līdz šļupstoša ubaga stāvoklim, bet es taču gribēju no viņa izpurināt dvēseli.

—  Spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis, šim sprukstiņam dvēseles vispār nav. — Džeiks aizsprādzēja drošības jostu, sakārtoja uz deguna brilles. Luks bija skaidri redzami bīstamā noskaņojumā, bet tas nozīmēja, ka īsais lidojums līdz Jaunorleānai var būt notikumiem bagāts. Kā drošības līdzekli Džeiks norija dralimīna un valiuma tabletes, virsū uzdzerdams pudelē palikušo apelsīnu sulu ar sodu.— Katrā ziņā tu ieguvi laiku, ko tev vajadzēja, vai ne?

—  Ieguvu. — Luks pārtrauca sarunu, lai saistītos ar dispečeru un saņemtu atļauju izlidot. Izstūrēdams pacelšanās joslā, viņš uzmeta skatienu Džeikam, kurš jau bija nobālējis, acis kļuvušas stiklainas, bet apakšdelmi balti. — Vēl es saņēmu kārtējo uzdevumu tev.

—  Nu, re, tas ir labi. Lieliski! — Pašaizsardzības nolūkā Džeiks aizvēra acis, kad lidmašīna atrāvās no zemes. Vai cik reižu viņš Lūkam bija teicis, ka ienīst lidošanu. Ka vienmēr ir ienīdis un nekad nepārstās ienīst šo nodarbību. Viņš nešaubījās, ka tieši aiz šā iemesla Luks viņu iestumj lidmašīnas kabīnē vismaz reizi nedēļā.

—  Darījumam ar Vaijatu vajadzēs kaut kādu radošu darbu apmelošanas jomā. — Kamēr lidma|īna uzņēma augstumu, Luks juta, kā spriegums pamet viņu. Viņš dievināja lidošanu. Vienmēr bija dievinājis un nekad nepārstās dievināt. — Tas ir tieši pa tavu līniju.

—  Apmelot. — Džeiks uzmanīgi atvēra vienu aci. — Bet kāds tam sakars ar mani?

—  Viņam vajadzīgas viltotas fotogrāfijas, papīri, lietišķā sarakste — viss, kas var sakompromitēt Kērtisu Ganneru. Dokumenti par likumu, ētikas un morāles pārkāpumiem — tādi, kas palīdz zaudēt vēlēšanās un izjauc ģimenes, izposta ļaužu dzīvi.

—  Velna milti, Luk, bet mums šis Ganners taču nekā nav nodarījis, vai ne? Es zinu, tev nācās cīkstēties ar pašu nelabo, lai nopirktu laiku, kas tev nepieciešams, lai izrēķinātos ar Vaijatu. Bet tāda velnišķība, rādās, nepavisam nav likumīga.

Izlīdzinājis lidmašīnas gaitu, Luks izvilka cigāru.

—  Dzīve ir nelietīgs joks, Fainštein, ja esi paguvis to ievērot. Tu izpildīsi šo uzdevumu un izpildīsi to augstākajā līmenī — tikai ar vienu sīku labojumu.

Džeiks nodrebēja.

—     Es teicu, ka piedalos darījumā, tas nozīmē, ka es piedalos. Tu saņemsi šos materiālus — un tie būs tik karsti, ka ar tiem varēs nosvilināt visu visapkārt.

—  Es ceru.

—  Bet kas tas par labojumu?

Luks saspieda cigāru. zobos un pasmaidīja.

—  Tu to izdarīsi nevis ar Ganneru, bet ar Vaijatu.

—  Ar Vaijatu? Bet tu teici…

Džeika bālā seja noskaidrojās. Viņš sapņaini pasmaidīja. Valiums sāka iedarboties. — Ā, tagad es sapratu. Dubultspēle.

—  Kungs Dievs, cik tu esi sācis ātri visu apjēgt, Fainštein!

Džeiks pasmaidīja vēl līksmāk, kad Luks sašķieba lidmašīnu un uzņēma kursu uz mājām.

28

Istaba, kurā kādreiz gulēja Lilija un Makss, bija pilnīgi pārkārtota, lai varētu aprūpēt cilvēku ar smagiem smadzeņu bojājumiem. Roksana, pasaukusi palīgos hospitāļa personālu un dizaineru, izdarīja tā, lai apstākļi, kuros atradās viņas tēvs, būtu droši un ērti un ne ar ko neatgādinātu slimnīcas palātu.

Visi fantastiskākie aparāti un medikamenti bija šeit nepieciešami, taču, pēc viņas ieskatiem, tikpat nepieciešamas bija spilgtas krāsas un mīksti audumi, kādi vienmēr patika Maksam. Trīs kopējas nomainīja cita citu ik pēc astoņām stundām. Regulāri ieradās fizioterapeiti un konsultants ārsts. Bet istabā vienmēr bija svaigi ziedi, uzbužināti spilveni un liela izvēle Maksa klasiskās mūzikas ierakstu.

Durvīs, kas veda uz balkonu, bija iekalta īpaša atslēga, lai Makss nevarētu iziet uz tā viens. Roksana sausi atraidīja kāda ārsta padomu pielikt logiem restes, toties norīkoja piekarināt logiem jaunus mežģīņu aizkarus.

Viņas tēvs bija savas kaites gūsteknis, bet viņa negribēja, lai viņš kļūtu par gūstekni pats savā mājā.

Ieejot istabā, viņa ar prieku ieraudzīja saules starus, kas lauzās cauri aizkariem, dzirdēja klusas Sopēna mūzikas skaņas. Viņas sirds vairs nelūza vai pušu, kad tēvs viņu nepazina. Viņa pierada pie domas, ka būs labas dienas, tāpat kā sliktās. Un tagad, redzot, kā tēvs sēž pie rakstāmgalda un pacietīgi pārcilā ar rokām porolona bumbiņas, viņai kļuva maznieciņ vieglāk ap sirdi.

Šodien viņš bija mierīgā noskaņojumā.

—  Labrīt, mis Novello, — teica kopēja, kas sēdēja pie loga un lasīja. Viņa nolika grāmatu pie malas un uzsmaidīja Roksanai. — Misters Novello nolēma pirms procedūrām pastrādāt.

—  Paldies, misis Fleka. Ja vēlaties, varat atpūsties desmit, piecpadsmit minūtes. Leklērs tikko uzvārīja kafiju.

—  Droši vien man tā būs jāiedzer.

Misis Fleka par kopēju strādāja jau divdesmit gadu. Viņai bija laipnas acis. Ne tik daudz pieredze, kā acis bija Roksanu pamudinājušas pieņemt viņu darbā. Atrāvusi smagnējo augumu no krēsla un viegli pieskārusies Roksanas rokai, viņa izgāja no istabas.

—  Sveiks, tēti! — Roksana piegāja pie galda un noskūpstīja tēvu uz vaiga. Vaigs bija tik sakritis, ka Roksana bieži brīnījās, kā trauslā āda spēj izturēt kaulu spiedienu. — Šodien jauka diena. Vai paskatījies pa logu? Visas Leklēra puķes ir izplaukušas, bet Pelīte salaboja strūklaku pagalmā. Varbūt vēlāk pasēdēsi un paklausīsies, kā tā urdz.

—  Man jāvingrinās.

—  Zinu. — Viņa stāvēja, uzlikusi vieglo roku viņam uz pleca, un skatījās, kā tēva čokurā savilktie pirksti pārcilā bumbiņas. Kādreiz viņš spēja, uzsitot knipi, izšķilt uguni, bet tagad labāk to neatcerēties. — Izrāde noritēja labi, īpaši fināls. Oskars tomēr izrādījās diezgan slikts aktieris un turklāt vēl tāds pļāpa, ka Lilija viņam vairs nepievērš uzmanību.

Roksana runāja, negaidīdama nekādu atbildi. Šī bija viena no tām retajām dienām, kad Makss varēja pārtraukt jebkuru no savām nodarbībām, lai paskatītos uz viņu, un pat vairāk — uzsākt īsu sarunu.

—  Mēs ar Netu bijām zooparkā. Viņš bija sajūsmināts. No terārija viņu nebija iespējams izvilkt ārā. Viņš tik strauji aug, tēti. Dažreiz es skatos uz viņu un neticu, ka tas ir mans bērns. Vai arī tev bija tāda sajūta, kad es augu? Tu nekad neskatījies uz mani ar izbrīnu un nedomāji, kā šis cilvēks varēja rasties no tevis?

Viena no bumbiņām noslīdēja uz grīdas. Roksana pieliecās, lai paceltu. Viņas acis atradās vienā līmenī ar Maksa acīm, kad viņa tam atdeva bumbiņu.

Maksa skatiens aizslīdēja no viņas skatiena kā zirneklis, kurš meklē kaktu, lai noaustu tīklu. Tomēr viņa bija pacietīga un gaidīja, kad viņš atkal paraudzīsies uz viņu.

—  Tu visu laiku uztraucies? — viņa maigi pajautāja.

—    Gluži neapzināti, visā ikdienas dzīvē un darbā? Un tu vienmēr baidījies, ka izdarīsi kaut ko vai pateiksi, vai izvēlēsies nepareizi? Vai tad nekad nevar vieglāk, ja? Kad tev ir bērns — tas ir brīnišķīgi un tik trauksmaini.

Maksa seja lēni atplauka smaidā. Roksanai tas bija kā sauleslēkts tuksnesī.

—  Tu esi ļoti skaista, — viņš pateica, noglauzdams viņas galvu. — Man tagad jāpastrādā. Tu atnāksi uz manu priekšnesumu, kur es pārzāģēšu sievieti uz pusēm?

—  Jā. — Viņa vēroja, kā viņš ar pirkstiem pārcilā bumbiņas.— Tas būs lieliski. — Viņa brīdi klusēja.— Tēti, ir atgriezies Luks.

Viņš darbojās tālāk ar bumbiņām, smaids nozuda, un viņš dziļdomīgi sarauca pieri.

—  Luks, — pēc ilga brīža viņš noteica. Un atkārtoja:

—     Luks.

—  Jā. Viņš grib tevi redzēt. Vai tev nebūs nekas pretim, ja es atvedīšu viņu pie tevis?

—  Bet vai viņš jau izlīda no tās kastes?— Maksa seja sāka raustīties. Bumbiņas izbira pa grīdu. Viņa balss kļuva skaļa, kašķīga un uzstājīga. — Vai viņš izlīda?

—  Jā. — Roksana paņēma tēvu aiz nemierīgajām rokām. — Ar viņu viss kārtībā. Es drīz viņu satikšu. Gribi, atvedīšu viņu pie tevis?

—    Tikai ne tad, kad es strādāju.—Maksa balss aizrāvās. — Man jādarbojas. Kā es varēšu visu izdarīt pareizi, ja nevingrināšos?

—  Labi, tēt. — Lai tēvu nomierinātu, Roksana savāca bumbiņas un nolika uz galda tā, lai Makss varētu tās aizsniegt.

—  Es gribu viņu redzēt, — Makss nomurmināja. — Es gribu viņu redzēt, kad viņš būs laukā no kastes.

—  Es viņu atvedīšu. — Roksana atkal noskūpstīja tēvu,

bet Makss jau ņēma rokās bumbiņas.

* * *

Ejot lejā pa kāpnēm, Roksanas galvā jau nobrieda plāns. Luks ir atgriezies, un tas ir fakts, kuru viņa nevar ignorēt, tāpat kā saites, kas Luku saista ar Maksu. Bet tas nenozīmēja, ka, atļāvusi šo apciemojumu, viņa uz Luku neraudzīsies ar vanaga acīm. Katrai lietai vajadzīga īpaša pieeja. Tieši tāpat tas zīmējās uz Luku. Roksana gatavojās atkal strādāt kopā ar viņu, jo tas apmierināja, jo Luka priekšlikums viņu ieinteresēja, un arī tāpēc, ka, par spīti visam, kas tik dramatiski noticis ar Luku pēdējo piecu gadu laikā, neviens nespēja viņam līdzināties. Ne uz skatuves, ne pie paša āķīgākā seifa.

Tas nozīmēja, ka viņa to izmantos saviem mērķiem, paņems visu, kas viņai pienākas, un aizies.

Tiesa, ir vēl arī Netenjels.

Uz kāpņu priekšpēdējā pakāpiena Roksana noliekusies pacēla rotaļu automobili Ferrari un ielika to kabatā, bet neizlaida no rokas, domājot par bērnu, kura pirksti ripināja šo mašīnīti sacīkstēs pa tepiķi un braukāja ar to pagalmā pa akmeņainajām taciņām. Par bērnu, kurš šobrīd, no rīta atrodoties bērnudārzā, priecājās savu labāko draugu pulkā. Vai viņa varēja aizmirst Luka saites ar bērnu, par kura eksistenci viņš neko nezina? Vai tiešām viņai tagad būs jādzīvo ar šīm ilūzijām līdz pašai nāvei?

Jāpaiet ilgākam laikam, viņa sev apgalvoja, dodamās uz virtuvi. Viņai vajadzīgs laiks.

Viņas prāts nemaz nenomierinājās, kad viņa ieraudzīja tur Luku, kā senāk, sēžam pie virtuves galda. Viņš tur izskatījās tieši savā vietā, ar kafijas tasi vienā un pīrāga gabalu otrā rokā.

Leklērs smējās. Viņš skaidri redzami bija priecīgs par pazudušā dēla atgriešanos. Bija gatavs visu aizmirst un piedot. Roksana, viņā raugoties, bija gatava darīt to pašu.

—  Labs triks, Keiahan. Vai tu ieradies caur plaisu sienā?

Ieraudzījis Roksanu, Luks maigi pasmaidīja.

—  Viena no piecām lietām, pēc kurām es visvairāk skumubija Leklēra virtuve.

—  Šis puisis vienādiņ ir bijis rijīgs. Sēsties, meitenīt. Tūdaļ sagatavošu tev kafiju.

—  Paldies, nevajag, — viņa noteica vēsā tonī un sajuta drebuļus, kad Leklērs novērsa no viņas skatienu. Nolāpīts, vai viņi gribēja, lai viņa atnāk ar pūtēju orķesteri? — Ja tu jau pabrokastoji, mēs varam ķerties pie darba.

—   Esmu gatavs. — Luks piecēlās, paķēris līdzi vēl vienu pīrādziņu no groziņa uz galda. — Paņemšu vienu pa ceļam. — Viņš pamirkšķināja ar aci Leklēram un izgāja pa Roksanas atvērtajām durvīm.

—  Vai viņš vēl arvien vienatnē nodarbojas ar dārzkopību? — Luks pavaicāja, kad viņi soļoja pa puķēm piedēstīto pagalmu.

—  Dažreiz viņš atļauj…— Roksana grasījās pateikt — Netam, — kādam no mums palīdzēt. Bet nevienu nelaiž klāt rozēm.

—  Viņš gandrīz nav novecojis. Es baidījos… — Luks aprāvās, saņemdams Roksanu aiz rokas tajā mirklī, kad viņa sniedzās pēc kabineta durvju roktura. — Varbūt tas tev nav saprotams, bet es baidījos, ka viss ir mainījies. Tomēr, kad tagad sēdēju tur, virtuvē, es sapratu, ka viss palicis savā vietā, smaržas, skaņas, visa gaisotne, viss ir tāds pats.

—  Un tas tev jo vieglāk.

Lūkam gribējās pateikt viņai kaut ko asu, atbildot uz tik indīgu piezīmi.

—  Ne pārāk. Tu esi mainījusies, Roksij.

—  Es? — Viņa pagriezās. Luks stāvēja tai tuvāk, nekā viņai gribētos, tomēr viņa negrasījās ne atlēkt nost, ne piekļauties viņam. Stāvēja taisni un vēsi smaidīja.

—  Senāk es varēju visu uzzināt no tavas sejas izteiksmes, — viņš nočukstēja. — Bet tu esi izrāvusi kontaktdakšiņu. Tev ir tas pats izskats, tā pati smarža, tā pati balss. Iztēlojos, ja es ievilktu tevi gultā, tu izjustu visu to pašu; bet tu esi izrāvusi šo mazo savienojumu. — Nenovērsdams no viņas acu, viņš novilka ar roku pār viņas seju. — Cita sieviete ņēmusi virsroku pār to, kuru es atceros. Kura no viņām esi tu, Roksij?

—  Es esmu tieši tāda, kāda gribu būt. — Viņa pagrieza rokturi un atvēra durvis. — Esmu tāda, kādu pati sevi esmu padarījusi. —Viņa ar roku uzsita pa slēdzi. Luka skatienam atklājās liela, gaismas pielieta darbistaba, ar daudzkrāsainām kastēm, gariem galdiem un dažādām ietaisēm triku rādīšanai. —Tu taču redzēji izrādi. Tā ka tev tagad ir priekšstats par to, kā es tagad strādāju. Mana stila pamatā — elegance ar spožuma elementiem, visam jābūt izpildītam graciozi un līgani.

—  Jā, ļoti simpātiski. — Luks iecirta zobus pīrādziņā, izbārstot pūdercukuru. — Lai gan, manuprāt, arī pārmērīgs sievišķīgums.

—  Tiesa? — Viņa sarauca uzacis un paņēma sudraba kinžalu ar dārgakmeņiem rotātu spalu, kuru izmantoja trikos. — Tev droši vien labāk patīk staigāt pa skatuvi, dauzīt ar dūri sev pa krūtīm un spēlēties ar muskuļiem.

—  Es domāju, ka mēs atradīsim zelta vidusceļu.

Atspiedusi gurnu pret galdu, Roksana padauzīja ar

naža asmeni pret delnu.

—  Man liekas,^mēs viens otru līdz galam neesam sapratuši, Kelahan. Šovu rādu es. Es varu atļaut tev iekārtot savu atgriešanos vienā no numuriem, bet par uzvedumu atbildu un atbildēšu es.

—  Mana atgriešanās. — Viņš pārlaida ar mēli pār zobiem. — Vienā ziņā tev taisnība, mazulīt. Mēs līdz galam neizprotam viens otru. Bijušie var atgriezties spoži. Eiropā uz mani skatījās, mutes atpletuši.

—  Vai nav patīkami, ka tik daudz ļautiņu tajos ciematiņos iet uz trešās šķiras izrādēm?

Luka acis piemiedzās un iezibējās.

—  Noliec šo nazi un atkārto, ko tu nupat teici.

Viņa pasmaidīja un novilka ar pirkstu pār naža smaili.

—  Tātad tā es redzu mūs abus «vienīgi šovakar» tipa izrādē. Reklāmas būs pietiekami, lai izpārdotu visas biļetes. «Vienīgais burvju vakars ar Roksanu Novello», — viņa sapurināja savu matu vilni, — «ar īpašu Kelahana piedalīšanos».

—  Vismaz tavs ego nav mainījies. Es piekrītu, Roksan. — Viņš tuvojās tai. — Tu gribi būt programmas nagla. Lai notiek, es būšu džentlmenis. Bet afišā būs rakstīts: «Novello un Kelahans».

Viņa paraustīja plecus.

—  Tas jāapspriež.

—  Paklausies, es netaisos tērēt laiku taviem sīkajiem sūdiniem.

—  Sīkajiem? Tu uzskati, ka tas viss ir sīkumi?— Viņa pagriezās pret Luku un ietrieca nazi viņa sirdī. No tā apjukušā skatiena viņa gandrīz nokrita uz galda un aizrijās smieklos.

—  Ak Dievs, esi gan tu stulbenis!

—  Gudra gan. — Viņš ar delnu parīvēja to vietu, kur bija «iegājis» ākstu nazis. Likās, sirds patiešām apstājusies. — Patiesi gudra. Nu labi, varbūt tomēr parunāsim par lietu, vai arī tu vēl gribi paspēlēties?

—  Zināms, par lietu. — Viņa nosvieda nazi un uzsēdās uz galda. — Tas ir mans šovs, tas ilgst stundu un četrdesmit piecas minūtes. Es esmu ar mieru atdot tev piecpadsmit.

—  Man vajag piecdesmit, ieskaitot desmit minūtes finālā, kad mēs parādīsimies kopā.

—  Tu gribi ieņemt Oskara vietu? — Kad viņš izbrīnīts pavērās Roksanā, viņa pasmaidīja. — Tas ir runcis, Kelahan. Es finālā iznāku kopā ar runci.

—  Pārcelsim to uz pēdējo numuru pirms starpbrīža.

—  Bet kāda velna pēc tu visu to izlem?

—  Tas irmans šovs, Roksan.—To pateicis, viņš piegāja pie vienas no spilgti izkrāsotajām lādēm. Šī kaste bija Luka augumā un sadalīta tris vienādos nodalījumos.

—     Es gribu parādīt triku ar atbrīvošanos — sadalīšanos vairākās daļās, pie kā es tagad strādāju, vienu liela mēroga triku un nozušanu.

Lai nodarbinātu rokas, viņa paņēma tajās trīs bumbiņas un sāka ar tām žonglēt.

—  Un tas ir viss?

—  Nē, fināls ir atsevišķs numurs. — Viņš apgriezās un paņēma vēl citu bumbiņu. Iekļāvies Roksanas ritmā, viņš pasvieda šo bumbiņu pie viņas trijām. Viņa to saķēra, nepamirkšķinot ne aci.

—  Es gribu parādīt variantu no tā trika ar slotu, kuru rādījām jūras brauciena laikā. Man gandrīz visas jaunās detaļas ir izstrādātas, un gribu sākt mēģināt pēc iespējas ātrāk.

—  Tu daudz ko gribi.

—  Jā gan. — Viņš paspēra soli uz priekšu un ar strauju čūskas kustību paķēra no viņas bumbiņas. — Šajā trikā galvenais — zināt, kad jākustas un kad jāgaida. — Mēs mēģināsim šeit vai mājā, kuru es^ nupat nopirku?

—  Oho? — Viņa kļuva ziņkārīga, tikai ļoti negribējās pašai sev atzīties. — Bet es domāju, ka tu nakšņo viesnīcā.

—  Nē, man patīk, kad man ir pašam sava mājvieta. Man pieder pieklājīga lieluma māja Dārzu rajonā. Mēbeles vēl neesmu nopircis, tā ka mums vietas pietiks un vēl paliks pāri.

—  Un tomēr…

—  Es esmu atgriezies, Roksij. — Viņš pasvieda viņai bumbiņas, bet viņa tās nometa malā. — Pierodi pie šī fakta.

—  Man ne silts, ne auksts, kur tu dzīvo. Šis ir bizness, un runa ir tikai par vienu darījumu. Bet par atgriešanos trupā pat nedomā.

—  Bet es jau esmu trupā, — Luks pateica, — un tas nozīmē, ka tu vari iet pie vella. — Viņš pacēla roku nepieklājīgā žestā. — Kāpēc mums neapspriest organizācijas darijumus? Pelīte ar Džeiku jau salikuši galvas kopā par drošības problēmas jautājumu un…

—  Stop! — Roksana aizkaitināta nolēca no galda.

—     Ko nozīmē «šie salikuši galvas kopā»?

—  Tas nozīmē, ka Džeiks atbrauca kopā ar mani. Viņi ar Pelīti aizgāja apspriest elektroniku.

—  Es to nepieļaušu. — Viņa atgrūda Luku, atbrīvodama sev ceļu. — Skaidrs? Es to nepieļaušu. Un tev neizdosies atgriezties šeit valša ritmā un uzmesties par vadoni. Es jau trīs gadus šeit visu vadu. Kopš tā laika, kad Makss… kopš tā laika, kad viņš pārstāja vadīt. Bet Pelīte ir mans cilvēks.

—  Nedomāju, ka viņš ir kļuvis par īpašumu pa to laiku, kopš es biju prom.

Niknumā viņa atsprāga nost.

—  Tu lieliski zini, kas man prātā. Viņš ir manas ģimenes loceklis. Viņš ir manas grupas loceklis. Bet tu visu to pameti.

Viņš pamāja ar galvu.

—  Es pametu ne tikai to, bet ari daudz ko citu. Tu gribi pāriet uz personībām. Labi. Es piecus gadus nodzīvoju bez jebkā, kas man tik daudz nozīmēja. Un nodzīvoju tieši tāpēc, ka tas man ko nozīmēja. Tagad es to atdodu atpakaļ, Roksij. — Pie vella piesardzību, pieklājību, savaldību, Luks nodomāja, satverdams viņu aiz pleciem. — Atdodu visu bez atlikuma. Un nekas nespēs mani apturēt.

Viņa varēja izrauties no viņa apkampieniem. Viņa varēja skrāpēties, kost un ar cīņu atbrīvoties no tā skāviena. Bet viņa to neizdarīja. Kaut kas Luka acīs, kaut kas mežonīgs un bezgalnelaimīgs viņu it kā piekala pie gridas un neļāva atrauties pat tanī mirklī, kad viņš iezīdās tās lūpās.

Viņa sajuta niknumu, vilšanos un vēl kaut ko, varbūt ilgas, kas pārāk dziļas, lai tās izteiktu vārdos, un pārāk lielas asarām. Senās, rūpīgi apslēptās alkas izlauzās uz āru, un viņa ar slāpēm atbildēja uz slāpēm. Ai, kā viņa vēl joprojām kāroja to! Kā viņa no jauna gribēja aizmirst laiku un telpu un vienkārši tikai būt! Viss bija tieši tāpat kā toreiz, viņa skūpsta garša, viņa mute ieslīpi pāri viņējai, šis ašais, pulsējošais uzbudinājums, kas lika viņas ķermenim neizbēgami saspringt pretī piepildījumam.

Un tomēr tas nebija gluži tā kā toreiz. Pat tad, kad viņa rokas sakļāvās ap viņas augumu, Roksana juta, kā viņš ir novājējis. It kā būtu paņēmis asmeni un nežēlīgi nogriezis no sevis visu, izņemot muskuļus un kaulus. Bez ķermeniskām izmaiņām viņa sajuta vēl ari citas. Tagadējais Luks vairs tik bieži nesmējās, tik viegli neatslābinājās, tik saldi nemīlēja.

Bet, ai, kā viņa vēl vienmēr kāroja viņu!

Viņš varēja viņu iegūt tepat uz galda, kur veselas paaudzes bija darījušas burvestības brīnumus. Vai arī uz grīdas, kas klāta burvju putekļiem. Tepat un tūlīt. Un, ja viņš to izdarītu, ja viņš atgūtu pazaudēto, viņš iegūtu glābiņu. Viņš iegūtu dvēseles mieru. Bet, pat ja tas atnestu viņam elli un haosu, viņš vienalga pateiktos Dievam. Šīs domas valdīja pār viņu tai laikā, kamēr viņa rokas skāra augumu, kurš kusa viņa apskāvienos.

Viņa bija vienīgā. Bijusi vienmēr. Neviens un nekas tagad nespēja Luku apturēt tiecībā pēc viņas.

Neviens, izņemot viņu pašu.

—  Viss ir tāpat, kā bijis. — Luks atrāva savas lūpas no viņējām un piespieda tās viņas kaklam. — Roksana, vellu veltos, viss ir tāpat mūsu starpā. Un tu zini to.

—  Nē, tā nav,— viņa sacīja, vēl aizvien piekļaudamās viņam un kārodama viņu.

—  Saki man, ka tu to nejūti! — Nokaitināts, gandrīz satracināts, Luks atstūma viņu nost, lai ieskatītos viņas sejā. Viņš ieraudzīja to, ko gribēja ieraudzīt, — smagu skatienu, nobālušu ādu, pietūkušas lūpas. — Saki man, ka tu neko nejūti, kad mēs ar tevi to visu darām!

—  Tas, ko es jūtu, neko nenozīmē,—viņa gandrīz vai izkliedza, kā cenzdamās pārliecināt pati sevi. — Nozīme ir tikai tam, kas ir. Es uzticēšos tev, kad tu iziesi uz skatuves. Uzticēšos pat tad, kad dosies uz «darbu». Bet nekur citur, Luk, es tev neuzticēšos. Nekad.

—  Tad es iztikšu bez tavas uzticēšanās. — Viņš iegremdēja pirkstus tās matos. — Paņemšu visu pārējo.

—  Tu gaidi, lai saku, ka gribu tevi.—Viņa atvirzījās un pāris reižu nopūtās, lai atgūtu elpu. — Lai tā ari būtu, es tevi gribu un varbūt par kaut ko izšķiršos. Bet nekādus noteikumus, nekādus solījumus, nekādas saistības.

Viņam radās tāda sajūta, it kā kāds mīcītu viņa vēdera muskuļus kā mīklu.

—  Izšķiries tūlīt!

Viņa gandrīz skaļi iesmējās, šajā pavēlē atpazinusi senāko Luku.

—  Es piesardzīgi skatos uz tādām lietām kā sekss. — Roksana nievīgi pavērās viņā. — Un pagaidām paliksim pie tā.

—  Tu pārāk piesargies, — viņš nomurmināja, no jauna tuvodamies tai. — Tāpēc, ka baidies — tas var dot daudz, daudz vairāk.

Viņš nolieca galvu, lai Roksana noskūpstītu viņu, bet šoreiz tā iesita ar plaukstu viņam pa krūtīm.

—  Tāda ir tava atbilde?

Vai viņa to apzinājās vai ne, tomēr viņi bija spēruši vēl vienu soli viens otram pretī. Un tieši tāpēc viņš pasmaidīja.

—  Tas atkarīgs no jautājuma.

—  Jautājums ir tāds: vai mēs spēsim izdarīt veselu virkni sarežģītu lietu, ja mūsu asinis kūsā?

Viņa pasmaidīja, metot tam izaicinājumu.

—  Es spēšu, ja tu spēsi.

—  Miglaini. — Viņš saņēma tās roku. — Bet notikumu gaitā es tomēr ievilkšu tevi gultā. Kāpēc lai tu neatnāktu pie manis? Mēs tur… sarīkosim mēģinājumu.

—  Man ir nopietna attieksme pret mēģinājumiem, Kelahan.

—  Un man arī.

Pasmīnējusi viņa pagriezās uz papēžiem un sabāza rokas kabatās. Viņa tur sataustīja mazītiņo automobilīti un atcerējās. Tas jau bija par daudz. Smaids apdzisa viņas acīs.

—  Atliksim līdz ritam.

—  Ko tas vēl nozīmē? — Barjera, kas atradās starp viņiem, Luku sarūgtināja, viņš satvēra Roksanu aiz zoda. — Ko vēl tu izdomāji?

—  Man šodien vienkārši nav laika ar to nodarboties.

—  Bet man, vai zini, pavisam kas cits bija prātā.

—  Man ir tiesības uz savu personisko dzīvi, Luk. Dod man adresi, un es aizbraukšu turp rīt no rīta. Lai mēģinātu.

—  Jauki. — Viņš atlaida roku. — Spēlēsim pēc taviem noteikumiem. Pagaidām. Es vēl ko gribēju tev pateikt, pirms aizeju.

—  Ko tieši?

—     Ļauj man tikties ar .Maksu. — Viņš sāka zaudēt pacietību, redzot, kā viņa šaubās par to. — Vellu vellos, plosi mani, cik tīk, tikai nesodi tik nežēlīgi!

—  Bet tu taču mani nemaz nepazīsti, — viņa gurdi noteica, tad pagriezās un devās uz durvīm. — Es aizvedīšu tevi pie viņa.

* * *

Viņš zināja, ka tas būs drūms skats. Luks bija savācis visus izgriezumus no laikrakstiem, kur stāstīts par Maksa stāvokli, un izlasījis visu, ko vien spēja atrast par Alcheimera slimību. Viņš domāja, ka spēs saskatīt visas fiziskās pārmaiņas, kas notikušas ar Maksu, kā arī to uztvers emocionāli.

Bet nevarēja iedomāties, cik smagi viņam būs ieraudzīt Maksu, šo viņa bērnu dienu elku, tik izkaltušu, vecu un slimības sagrauztu.

Viņš pavadīja stundu saulainajā istabā, kur skanēja Mocarta mūzika. Viņš runāja bez'apstājas un nesaņēma nekādu atbildi, un visu laiku skatījās Maksa sejā, cenzdamies ieraudzīt tajā kādu zīmi tam, ka Makss viņu pazīst.

Viņš izgāja tikai tad, kad ienāca Lilija un maigi paziņoja viņam, ka Maksam jāizdara vingrinājumi.

—  Es vēl atnākšu. — Luks uzlika savu roku uz Maksa rokas un sajuta tajā sīku pulsu. — Es gribētu tev parādīt pāris jaunu triku.

—  Jānodarbojas, — teica Makss, skatīdamies uz Luka stipro, šauro plaukstu. — Labas rokas. Jānodarbojas. — Viņš negaidot pasmaidīja. — Tev ir potenciāls.

—  Es vēl atnākšu, — atkārtoja Luks un kā akls devās uz durvīm. Priekšistabā viņš ieraudzīja Roksanu. Viņa stāvēja pie loga un lūkojās uz ielu.

—  Man ļoti žēl, Roksij. — Kad viņš nostājās viņai aiz muguras, apņemdams ap vidukli, viņa neiebilda un pat piekļāvās viņam.

—  Te neviens nav vainīgs. Lai gan sākumā es vainoju ārstu, likteni, Dievu, pat tevi par to, ka tevis nebija līdzās.— Kad Luks noskūpstīja viņas galvvidu, viņa samiedza acis. Bet atverot tās bija sausas. — Viņš gluži vienkārši aizgāja uz turieni, kur viņam jābūt. Redz, tā es samierinājos ar to. Sāpes viņš nejūt, lai gan dažreiz man šķiet, ka ir kāda dziļa sāpe, kuru es nesajaušu. Bet es zinu, ka mums ir laimējies, ka varam viņu paturēt mājās, mums līdzās, līdz galīgai aiziešanai.

—  Es negribu viņu zaudēt.

—   Zinu. — Sajuzdama Luka izpratni, Roksana nevarēja netuvoties viņam. Viņa uzlika roku uz Luka rokas, kas gulēja uz viņas pleca. Kad runa skāra Maksu, viņa kļuva pati padevība. — Luk, es gribu izvirzīt noteikumu, un ne jau tāpēc, lai sodītu tevi. Man patiktu, ja tu tiktos ar Maksu pēc iespējas biežāk. Es zinu, ka tas ir smagi, sāpīgi, bet man jābūt pārliecinātai par to, ka tas viņam palīdz. Tu biji un esi krietna daļa no viņa dzīves.

—  Man nav tev jāstāsta par savām izjūtām pret viņu un to, ko es viņa labā darītu, ja vien spētu.

—    Nē, nē, nekas nav jādara, — viņa smagi nopūtās. — Vienkārši pasaki man, kad iesi pie viņa. Apciemojumi bez brīdinājuma traucē viņa režīmu.

—  Dieva dēļ, Roksan, kāda runa.

—  Tam ir savi iemesli. — Viņa pagriezās, nostādamās stingri. — Neiedziļināšos sīkumos. Es tikai gribu noteikt atļautā robežas. Tu' šeit esi gaidīts viesis. Maksam gribētos, lai tu būtu pie viņa. Bet ar maniem noteikumiem.

—  Tas nozīmē, ka man iepriekš jāsarunā?

—  Tieši tā. Pats labākais laiks — no rīta, kā šodien .Tā starp deviņiem un vienpadsmitiem. — Šajā laikā Netenjels atrodas sagatavošanas klasē. — Tad mēs varēsim iekārtot mēģinājumus dienas otrā pusē.

—  Labi. — Viņš devās uz durvīm. — Sastādi man to nolādēto sarakstu.

Roksana dzirdēja, kā skaļi aizcērtas ieejas durvis. Šī pazīstamā skaņa lika viņai gandrīz pasmaidīt.

Pirmoreiz mūžā Roksana sastapās ar nelabvēlību no savas ģimenes puses. Neteica, ka viņa rīkojas aplam, neskaitīja pamācības, nedeva nevajadzīgus padomus, neslēpa smaidus un neizvairījās no pārrunām ar viņu.

Labāk tas viss būtu, viņa domāja, nekā sačukstēšanās, ko dzirdēja, ieiedama istabā, kā ari līdzcietīgie skatieni, ar kuriem mājinieki viņu pavadīja. Viņi neko nesaprata. Roksana varēja to pateikt sev un piedot viņiem — vai gandrīz piedot. Neviens no viņiem nebija gaidījis bērnu, būdams pamests un vientuļš. Ne jau nu gluži vientuļš, viņa sevi pārlaboja, atspiedusi zodu delnā un vērodama, kā Netenjels pagalmā rotaļājas ar mašīniņām. Viņai bija ģimene, mājas un vispusīgs atbalsts.

Bet nekas no tā nevarēja remdināt sāpes par Luka nodarīto. Viņa nolādētu sevi, ja ļautu viņam pieeju savam burvīgajam bērnam un ar to pašu sagrautu dvēseles līdzsvaru, kurā tagad dzīvoja Nets.

Kādēļ vini to neredz? > i

Viņa strauji pacēla galvu, kad atvērās virtuves durvis, un pasmaidīja, ieraugot pār pagalmu ejošo Alisi. Sabiedrotā, nodomāja Roksana, lai gan ar savu viedokli. Alise nepazina Luku un nebija tam emocionāli pieķērusies. Viņa bija vienīgā, kas piekristu apgalvojumam, ka ikvienai mātei ir tiesības aizsargāt savu bērnu. Un pašai sevi.

—  Notika šausmīga katastrofa, — Netenjels paziņoja Alisei.

Ieinteresēta viņa pieliecās, viņas salmukrāsas mati noka-

rinājās lejup, bet garās kokvilnas kleitas apakšmala nolaidās uz akmeņainā celiņa.

—  Izskatās drūmi, — viņa klusā balsī teica. — Vajadzētu izsaukt ātros.

—  Vajag, — Netenjels nopriecājies piekrita.

—  Tā ir trešā katastrofa piecpadsmit minūšu laikā. — Roksana pavirzījās uz čuguna soliņa, atbrīvojot vietu Alisei. — Upuru skaits aug.

—  Šie ceļi ir ļoti viltīgi. —Alise pasmaidīja savu jauko, smalko smaidu. — Es centos pārliecināt viņu par garāžu priekšrocībām, bet viņš dod priekšroku sastrēgumiem.

—  Viņš dod priekšroku satiksmes negadījumiem. Ceru, ka tas nesamaitās viņa domāšanu.

—  O, nu šeit, es spriežu, mums nav par ko uztraukties. — Alise dziļi ievilka elpu, lai izjustu rožu, puķuzirnīšu un tikko aplaistītās augsnes smaržu. Pagalms bija viņas mīļākā vieta. Tā bija it kā radīta tam, lai tur vasaras dienā sēdētu ēnā un domātu. Šis pagalms bija raksturīgs dienvidiem. Būdama ziemeļniece, viņa pieņēma dienvidus tikpat dedzīgi kā katoļu ticībā iesvētītais baznīcas rituālus.

—  Es nolēmu pēc skolas aizvest Netu uz Džeksona laukumu. Lai mazdrusciņ paskraida.

—  Žēl, ka nevaru iet kopā ar jums. Man aizvien šķiet, ka neveltu viņam pietiekami daudz laika, kad gatavojos darbam.

Alise pret visām Novello profesijām izturējās filozofiski. Viņas uztverē tie ne tik daudz zaga, kā izlīdzināja liekos ienākumus.

—  Jūs esat lieliska māte, Roksan. Es nevienu reizi neesmu redzējusi, ka jūsu darba dēļ ciestu Nets.

—  Es ceru, ka ne. Viņa vajadzības man ir pats galvenais. — Roksana iesmējās, ieraugot, kā viņš sagrūž kopā divas mašīniņas, attēlodams dārdoņu ar savu balsi. — Vai tad viņš ir tik slepkavniecisks?

—  Nē jau, tā ir veselīga agresivitāte.

—  Jūs ļoti atbilstat man, Alis. — Roksana nopūtusies atlaidās pret sola atzveltni. Starp citu, viņa berzēja plaukstas, bet tas skaidri norādīja, ka viņa nervozē. — Ar jums viss liekas tik līdzsvarots, pareizs, vienkāršs. Man, jūs zināt, patīk rutīna. Varbūt tas tāpēc, ka maģija prasa disciplīnu.

Alise ar mierīgu skatienu nopētīja Roksanu.

—  Es neteiktu, ka esat sieviete, kam nepatīk pārsteigumi.

—  Daži pārsteigumi. Es nepieļaušu, lai Neta dzīve tiktu salauzta. Un arī mana dzīve, ja nu mēs par to runājam. Es zinu, kas viņam visvairāk vajadzīgs. Es, velna milti, gribu zināt, kas viņam vajadzīgs visvairāk. Un, protams, es zinu, kas visvairāk vajadzīgs man.

Alise brīdi klusēja. Viņa nepiederēja pie tās sieviešu kategorijas, kuras runā nedomādamas. Viņa savāca kopā visus savus ieskatus par šo tēmu un darīja to tikpat akurāti un izvēlīgi, kā kad lasītu pļavas puķes.

—  Jūs gribat, lai jums pasaku, ka slēpt Netu no viņa tēva ir pareizi.

—  Jā, es uzskatu, ka tas ir pareizi. — Roksana pavērās uz Netu un, kļuvusi piesardzīga, sāka runāt čukstus. — Vismaz līdz tam brīdim, kamēr nesajutīšu, ka pienācis laiks to pateikt. Viņam nav nekādu tiesību uz Netu, Alis. Viņš atteicās no tā, kad aizgāja no mums.

—  Viņš nezināja, ka būs «mēs».

—  Runa nav par to.

—  Varbūt nav par to, bet varbūt arī ir par to. Ne man par to spriest.

—  Tad tas nozīmē, — Roksana saknieba lūpas, sajutusi kārtējo nodevību, — jūs esat uz vienu roku ar viņiem.

—  Tā taču nav futbola spēle, un es neesmu līdzjutēja, Roksan.

Tā kā Alise visaugstāk pasaulē, vērtēja draudzību, viņa uzlika roku uz Roksanas stingajiem pirkstiem. — Lai ko jūs arī darīsit, mēs visi būsim ar jums. Neatkarīgi no tā, vai mēs jums piekrītam vai ne.

—  Un jūs nepiekrītat?

Nopūzdamās Alise pašūpoja galvu.

—  Nezinu, kā es rīkotos jūsu situācijā. Tikai jums vienai zināms, kas notiek jūsu dvēselē. Es varu teikt, ka Luks tās nedēļas laikā, kopš viņu pazīstu, paspējis man iepatikties. Man patīk viņa spars, pārgalvība, mērķtiecība. Dažas no šīm īpašībām man tīk ari pie jums.

—  Tātad jūs gribat teikt, ka man viņš jāpietuvina un jāuztic Nets viņam.

Šeit grūti dot padomu, Alise nodomāja. Interesanti, kāpēc tik daudzi ļaudis aizraujas ar šo nodarbību.

—  Es gribu teikt, ka jums jārīkojas tā, kā jūtat par pareizu. Bet, lai ko jūs darītu, fakts paliek fakts: Luks ir Netenjela tēvs.

Luks, Luks, Luks. Roksana aizsvila dusmās, kad viņš kopā ar Liliju rādīja ilūziju ar nosaukumu «Sieviete stikla kastē». Pelīte ar Džeiku stāvēja malā. Viņi atrāvās no sava darba pie elektroniskā pārtraucēja, lai noskatītos šo gabalu.

Pietika Lūkam atgriezties, un viņš tūliņ kļuva par sauli, bet visi pārējie — planētas, kas riņķo ap viņu. Kāpēc tā? Roksanu tas izveda no pacietības.

Nekas nenotika tā, kā gribējās. Viņi noturēja mēģinājumu Luka viesistabā, plašā kā šķūnis, ar augstiem griestiem un ģipša rotājumiem. Pēkšņi viņi atradās Luka teritorijā un pildīja viņa komandas.

Stereoskaļruņi dārdināja rokmūziku. Viņš pielāgojās Brūsa Springstīna dziesmas «Klejojumiem dzimušie» ritmam. Viņi allaž bija strādājuši, skanot klasiskajai mūzikai, Roksana nodomāja, sabāzusi rokas savu sporta bikšu kabatās. Allaž tā. Vēl vairāk viņu kaitināja, ka roks Lūkam patika un saderēja ar ilūzijas numuru.

Viss notika ātri, aizraujoši, seksīgi. Visu, ko viņš darīja, varēja raksturot ar šiem trim vārdiem. Viņa pārāk labi zināja, ka publika par tādu numuru būs sajūsmā. Un tas vēl vairāk bojāja viņas garastāvokli.

—  Labi. — Luks pagriezās pret Liliju un noskūpstīja viņu uz pietvīkušā vaiga. — Kāds laiks, Džeik?

—  Trīs minūtes četrdesmit sekundes. — Viņš tikko bija apstādinājis hronometru.

—  Es domāju, ka var vēl nošņāpt desmit sekundes. — Par spīti ieslēgtajai ventilācijai, viņš bija sviedriem noplūdis. Un tomēr viņam patika vadīt šo īpašo ilūziju trakā ātrumā, un viņš alka padarīt to vēl īsāku.

—  Lilij, vai izturēsi vēl vienu tūri?

—  Protams.

Protams, Roksana ar smīnu nodomāja. Priekš tevis, Luk, visu, ko vien gribēsi. Un kad vien gribēsi. Viņa sašutusi pagriezās un aizlasījās uz istabas attālāko stūri. Viņa gatavojās ilūzijai «Grozīgais kristāls», kuras apstrādei nebija pieticis laika pirms pēdējā uzveduma. Tur pie masīva kamīna atradās garš saliekams galds ar mēģinājumam sagatavotu komplektu.

īpaši viņai patika briljanta formā darināts kristāls, kurš laistījās visās varavīksnes krāsās. Viņa paņēma^to rokā, tas svēra diezgan daudz. Viņas iztēlē modās Čaikovska melodijas, aptumšota skatuve, sakrustotu prožektorstaru zilganā gaisma un viņa pati baltā tērpā.

Roksana izlamājās, kad viņas sapņainību satrieca Springstīna pirmais akords.

Luks sadzirdēja viņam domāto nikno uzbrēcienu un pasmaidīja.

—  Pelīt, kā tu skaties, ja pamēģināsim levitāciju? Man šķiet, ka mūzika tam mums ir.

—  Saprotams. — Pelīte pakalpīgi aizslaja izpildīt uzdevumu.

—  Iznāk, ka tu visus turi savā pavadā, — Roksana novaicāja, kad Luks piegāja pie viņas.

—  Tā saucas «sadarbība».

—  Man ir cits nosaukums. Pieglaimošanās. Līšana uz vēdera.

—  Tātad veseli divi nosaukumi. — Viņš ar savām rokām apklāja viņas rokas, kas gulēja uz kristāla. — Paskaties uz to no citas puses, Roksij. Tiklīdz mēs ar visu šo tiksim galā, tu varēsi atkal nenākt man tuvāk par desmit pēdām. Ja negribēsi.

—  Es padomāšu. — Labāk jau domāt par ko svarīgāku, nevis par to, kas notiek šobrīd, kad viņu rokas saskāras un viņas asinis sāk kūsāt. — Es gribu sīkāk uzzināt par Vaijata lietu. Tu no manis slēp, bet tas man nepatīk.

—  To dari tu, — viņš rāmā balsī noteica. — Nevis es.

—  Nesaprotu, par ko tu runā. — Viņa novērsa acis.

—  Saproti. Saproti gan. Ir kaut kas tāds, ko tu man nestāsti. Kaut kas tāds, par ko visi trīc un dreb. Tiklīdz to atklāsi — noskaidrosim situāciju.

—  Atklāšu? — Viņa pameta nāvējošu skatienu uz Luka pusi. — Un ko gan tādu es tev neizstāstu? Kas tas varētu būt? Padomāsim… varbūt tas, ka es tevi ienīstu?

—Nē.—Viņš to apsteidza, novelkot ar plaukstām pa tās delmiem. Viņas plaukstas nepaguva atrauties no kristāla. — Tu jau augu dienu centies mani par to pārliecināt, bet tu taču mani ienīsti tikai tad, kad pati sevi piespied par to domāt.

—  Bet tas notiek tik dabiski. — Viņa pasmaidīja, viņas smaids bija tik salds kā ar medu apziests asmens.

—  Un tikai tāpēc, ka tu vēl aizvien esi manis dēļ kā bez prāta, — Viņš to nobučoja uz degungala. Roksana tūdaļ tam uzšņāca. — Mēs esam šeit, lai darītu darbu, ja?

—  Jā.

—  Tad, re, tad arī ķersimies pie ta. — Viņš leni un draudīgi pasmaidīja. — Un tad redzēsim, kas notiek dabiski, kas ne.

—  Man vajag vairāk informācijas.

—  Tu dabūsi to. Tāpat kā dabūsi akmeni, kad viss būs galā.

—  Pagaidi! — Viņa saķēra Luku aiz rokas mirklī, kad viņš aizgriezās.

Ar drebošām rokām viņa atkal nolika kristālu vietā.

—  Ko tu teici?

—  Ka akmens piederēs tev, kad viss būs galā. Vari būt pārliecināta par simt procentiem.

Viņa ieskatījās tā sejā, cerot dzirdēt visu patiesību, nožēlodama, ka nevar, kā senāk, vairs redzēt viņa domas.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka arī es viņu mīlu.

Viņa nejaudāja neko pateikt, jo tā bija taisnība, un viņa to redzēja. Viņa aizturēja elpu, ar pūlēm izdvesdama vārdus. — Man gribas tevi ienīst, Kelahan, — viņa izdvesa. — Man ļoti gribas tevi ienīst.

—  Braši teikts, ko? — Viņš novilka ar pirkstu pa tās vaigu. — Es to zinu, tāpēc ka man gribējās tevi aizmirst. Man ļoti gribējās tevi aizmirst.

Viņa ielūkojās tam acīs, un Luks pirmoreiz kopš atgriešanās brīža ieraudzīja, kā viņa tam atveras. Kā tārps ielīdi viņas dvēselē, viņš derdzīgi nodomāja. Izmantoji viņas mīlestību pret Maksu. Vajadzēja izvēlēties citu ceļu.

—  Kāpēc? — Viņa negribēja uzdot šo jautājumu, viņa baidījās dzirdēt atbildi.

— Tāpēc, ka mīlestība pret tevi, atmiņas par tevi nogalina mani.

Viņas celi sāka drebet, sirds izkusa. > > '

—  Mani tu nedabūsi, Kelahan.

—  Tā gan, — viņš paņēma to pie rokas un aizveda uz istabas vidu, — bet es dabūšu.

—  Gandrīz gatavs, — pasvilpa Pelīte. Lieliski, ka viņi atkal kopā, viņš nodomāja. Kaut arī viņi pat nesmaida. Viņu satrieca dzirksteles, ko juta lidojam starp tiem. Pelītem šķita, ka tādas dzirkstelītes parādās vienīgi tad, kad iemīlējušies paliek divatā tumsā. Atklāt tuvību publikai ir riskanti.

Roksana pacēla rokas tā, lai Pelīte varētu pie tām piestiprināt auklas. Taču viņa, acu nenovērsdama, raudzījās uz Luku. Kaut negribot, bet viņa bija spiesta atzīt, ka viņai patīk tieši šī īpašā ilūzija. Tajā bija gan uguns, gan vijīgums, gan drāma, gan poēzija.

Turklāt viņai patika strīdēties ar Luku par katru tās detaļu.

—  Mēs izmantosim mūziku? — viņa pajautāja.

—  Jā gan, tikai to izvēlēšos -'6s.

—  Kāpēc tad tā?

—  Tāpēc, ka tu izvēlējies gaismu.

Viņa sarauca pieri, bet ar tik pašpārliecinātu personu nebija vērts strīdēties.

—  Un kas tā būs par mūziku?

—  «Migla aizklāj tavas acis», — viņš pasmīnēja, kad viņa pabolīja savējās.—Grupa Platters, Roksij. Tā nav klasiskā mūzika, bet tā ir klasika.

—  Ja tu kaut mazdrusciņ pats prastu radīt mūzikas tēmas, tad zinātu, ka vienai galvenajai melodijai jāvijas cauri visai izrādei.

—  Bet, ja tev būtu kaut jelkāda izjūta, tad tu zinātu, ka ritma maiņa piešķir lielāku šiku.

—  Šiks. — Saviebusies viņa atglauda matus no sejas. — Labi, izmēģināsim.

—  Jauki. Laižam vaļā mūziku.

Viņa pastiepa rokas uz augšu, sašūpojās. Viņš izstiepa rokas uz priekšu un sāka ņirbināt pirkstus, kā aicinādams viņu pie sevis. Vai piespiežot nākt klāt. Pretodamās, atvairīdāmās viņa ar aukšdelmu aizsedza seju un pastiepa otru plaukstu pret viņu, pēc tam līgani aizgriezās. Viņa neatkāpās. Viņa vilināja.

Vērdamies Roksanā, vienīgi viņā, Luks tai sekoja soli pa solim, kā spogulī atkārtodams katru viņas soli, it kā viņus sasaistītu neredzami pavedieni. Viņi pieskārās ar pirkstiem viens otram, uz mirkli sastinga un atrāvās.

Roksana sajuta — kāds ņirbošs vilnis kā vīns izbango viņai cauri.

Aizmirsusi scenāriju, viņa vērās Lūkam acīs. Un nespēja atrauties. Luka ciešais skatiens izdūrās viņai cauri, un viņai kļuva viegli ļaut galvai noslīgt uz tā pleca.

Iespējams, viņa būtu guvusi virsroku šajā divcīņā. Lai gan nebija izslēgts, ka padodamās jau bija guvusi virsroku.

Luks pasvieda rokas gaisā, ar šo teatrālo žestu lūgdamies, lai Roksana neslīd projām. Bet viņa aizslīdēja. Un tūlīt apstājās, sastingusi uz vietas, kad tā rokas nolaidās un pastiepās pēc viņas. Lēni, kā transā viņa pagriezās atpakaļ.

Viņa pat nepakustējās, kad viņš piegāja cieši klāt. Viņš novēzēja plaukstu gar viņas seju. Roksanas aizvērtie plaksti sāka drebēt. Ne vairāk kā strauta vilnīši viņu ķermeņi skāra viens otru, kad viņš apņēma to ar roku. Viņa kustības bija līganas, lēnas, gurdinošas, kad viņa pacēlās pirkstgalos un, atmetusi matus atpakaļ, atrāvās no grīdas.

Kamēr mūzika uzņēma ritmu, viņš vēzēja rokas ap Roksanu. Roksanas augums trīsēja, nepakļaudamies viņas apziņai. Viņa vēroja Luku no skropstu apakšas. Šobrīd viņa nespēja sev palīdzēt un bija pārliecināta, ka sālīs kliegt no alkām un vilšanās, ja šīs rokas vīsies ap viņu, nepieskardamās viņai.

Lūkam šķita, ka viņš dzird, kā dauzās viņas sirds. Viņš ar pūlēm pārvarēja vēlēšanos piespiest rokas pie viņas krūtīm un sajust šos dzīvības sitienus. Mute viņam bija izkaltusi, un viņš zināja, ka elpo pārāk strauji, bet šobrīd viņš jau bija izkļuvis no ilūzijas.

Viņš bija gribējis izveidot šo gabalu romantisku, seksuālu, zinot, ka pārpeldēs dziļos ūdeņus. Bet nezināja, cik ātri noslīks.

Viņš noliecās pie Roksanas, viņa lūpas pietuvojās viņas lūpām. Klusā skaņa, kuru viņa izdvesa, apvaldot vaidu, viņam izklausījās kā kliedziens.

Luks saņēma viņas roku, pārlaida tai ar savējo līdz plecam, pēc tam lejup pa muguru. Kad viņu pirksti saslēdzās, arī viņš sāka celties gaisā. Viņa acis bija cieši pievērstas tās sejai, kad viņi divatā zvilnēja gaisā. Kad mūzika sāka pierimt, viņš pagriezās, palika roku zem Roksanas galvas un pieskārās viņas mutei ar savējo.

Sakļāvušies un izdarījuši pagriezienu, viņu ķermeņi atkal nonāca vertikālā stāvoklī. Kad viņu kājas pieskārās zemei, Luka rokas vēl aizvien apvija Roksanas muguru, bet viņas mute vēl aizvien bija tā gūstā.

Džeiks nospieda hronometra pogu ieklepodamies.

—  Nedomāju, vai kādu interesē laiks, — viņš nomurdēja un iebāza hronometru kabatā. — Ejam, Pelīt, mums jātiek uz gājēju zonu.

—  Kur tad?

—  Uz gājēju zonu. Mums vajadzīgas rezerves daļas.

Pelīte izbrīnīts sāka mirkškināt acis.

—  Kādas daļas?

—  Tās daļas. — Džeiks izbolīja acis un pameta ar galvu uz Roksanas un Luka pusi. Viņi jau bija atraisījušies no skavām un lūkojās viens otrā.

—  Ai, man arī kaut kas jānopērk. — Lilija ar asarām acīs saķēra Pelīti un vilka viņu prom. — Man dikti daudz kā vajag. Ejam.

—  Bet mēģinājums…

—  Man rādās, viņiem par to ne silts, ne auksts, — Džeiks noteica un smiedamies vadīja Pelīti ārā no zāles.

Roksanai no klusuma sareiba galva.

—  Tas… tas pārāk ieilga.

—  Tu to man saki. — Likās, viņš teju, teju uzsprāgs. Tagad viņš laida rokas augšup lejup pa viņas muguru, pirms atbrīvoja viņu no levitācijas valgiem. Bet fināls būs — traks varēs palikt.

—  Mums te vēl jāpiestrādā.

—  Es nerunāju par šo finālu, — viņš jau atraisījās. — Es runāju par mums abiem. — Raudzīdamies uz Roksanu, viņš ielaida roku zem viņas bluzona un novilka pār muguras silto, gludo ādu. — Un ari par to. — Viņš vēlreiz maigi noskūpstīja viņu.

Viņai nekas cits neatlika kā pieķerties viņa pleciem, lai noturētu līdzsvaru.

—  Tev neizdosies mani pavedināt.

Viņš pārlaida lūpas viņas zodam. Viņš zināja, kā izraisīt viņā trīsas.

—  Saderam, ka izdosies?

—  Es varu aiziet no tevis jebkurā laikā. — Tomēr viņas augums vēl aizvien bija piekļāvies Lūkam, un viņas mute slīdēja pār tā seju. — Tu man neesi Vajadzīgs.

—  Un tu man arī. — Viņš paņēma Roksanu klēpī un devās uz kāpņu pusi.

Ja tikai viņas augums pārstātu trīcēt, viņa bija pārliecinātā, ka noteikti nāktu pie sajēgas. Bet tagad vienīgi atlika turēt sevi grožos.

Viņa zināja, ko dara. Dievs tēvs, cerēja, ka zina. Šis šausmīgais ilgu trakums visu pārējo darīja sīku un niecīgu. Viss tiecās tikai pēc Luka un ne pēc kā cita. Izdvesusi vaidu, viņa piespieda seju viņa kaklam.

—  Pasteidzies! — Tas bija viss, ko viņa pateica.

Ja spētu, viņš uzlidotu augšup pāri kāpnēm. Likās visi viņa muskuļi tric, bet elpa tūlīt aptrūks. Aizcirtis aiz sevis guļamistabas durvis, viņš atkal sniedzās pēc viņas lūpām. Viņš pateicās visiem zemes un debesu spēkiem par to, ka tie devuši viņam tālredzību, kura likusi iegādāties gultu.

Tā, vellos, bija pārāka par visām citām gultām. Milzīga, mīksta. Tajā varētu novietoties četri cilvēki. Viņi iekrita tajā kā mākonī. Viņš uz mirkli apstājās, tikai uz mirkli, lai paraudzītos lejup Roksanā un atcerētos — lai piespiestu viņu atcerēties visu, kas viņi bijuši viens otram, ko darījuši viens otram un viens ar otru toreiz, pirms pieciem gadiem.

Viņš pamanīja Roksanas acīs mēģinājumu viņu atstumt un apsteidza to ar alkainu skūpstu. Tagad viņa neizvairīsies, viņš to nepieļaus. Saķēris viņu aiz delmiem, Luks pacēla viņas rokas augstu virs galvas. Ja viņa tam pieskartos, viņš aizdegtos kā dinamīts. Bet vispirms viņš gribēja pārliecināties, vai viņa izjūt visu to, ko tas šobrīd viņai dāvā.

Viņa sagrozījās, cenzdamās atbrīvoties no viņa skavām, viņas sirds pārvietojās uz kakla bedrīti un dauzījās kā bungas tukšā telpā. Viņš ar lūpām nonāca līdz tai vietai, kur atrodas sirds, uzsākot visu to noslēpumu atklāšanu, kādus viņš tikai atcerējās.

Cik reižu viņš sapņojis par šo mirkli, cik daudzās istabās, cik daudzās vietās! Bet tas, ko viņš izjuta tagad, nevarēja līdzināties nekādiem sapņiem. Viņas baudījums, kas caurstrāvoja Luku, līdzinājās dzīrēm pēc vairākiem bada gadiem. Viņš saprata, ka nedz šobrīd, nedz jebkad citkārt nespēs atteikties no viņas.

Viņa necīnījās pret jūtu uzplūdu. Nespēja. Viņš atdeva tai visu, ko kādreiz bija atņēmis, un pat vēl vairāk. Viņa jau gandriz bija aizmirsusi, ko nozīmē kaislīgi vēlēties, un nekad nebija īsti sapratusi, ko nozīmē aizmirst jebkādu gribu. Pēc tik ilgas atturibas likās tik vienkārši, tik dabiski ļauties jūtām. Ar katru viņu lūpu saplūsmi viņa izjuta atmiņu triecienu un drebēja nezināmā priekšā.

Luka asinis sāka brāzmot, kad-izdzirda no viņas lūpām izraujamies viņa vārdu. Katra nopūta, katrs vaids atbalsojās ar trauksmi viņa gurnos. Vēloties vairāk, viņš atlaida viņas rokas un pārplēsa viņas drānas. Viņš sajūsmā ievaidējās, kad tā atsedzās viņa priekšā visā žilbinošā kailumā.

— Pasteidzies! — viņa atkārtoja, saplēsdama tā kreklu alkās, lai viņu miesas saplūstu apskāvienā. Viss iekšienē nokaita līdz pēdējai robežai. Viņa gribēja sajust viņu sevī un tikai tad uzliesmot. Viņa gribēja, lai viņš uzkveldētu šo viņas uguni.

Viņš iegāja viņā. Pašā pirmajā trauksmīgo glāstu bridi Roksanu pārplūdināja vesela gāzma līdz šim nezināmu sajūtu, kam nebija nosaukuma. Viņas augums izliecās un sāka vibrēt kā arfas stīga. No viņas plaušām gaiss izrāvās ar kliedzienu, kas reizē bija sāpes un triumfs.

Pēc tam viņa apvijās tam apkārt. Viņas kājas bija mīkstas kā zīds un stingras kā tērauds. Pusārprātīgs no laimes, viņš triecās viņā, vēl un vēl, līdz sasniedza savu svētlaimi un varbūt arī atbrīvošanos.

Viņš palika pieplacis uz viņas, cieši saplūdis ar viņu. Viņš juta, ka viņa klusē pārāk ilgi. Ja viss būtu kā senāk, viņa laiski noglauztu ar roku tā muguru. Viņa nopūstos, piekļāutos tam vai ari pačukstētu kaut ko tādu, par ko

viņš sāktu smieties.

Bet nebija nekā, vienīgi šī ilgā klusēšana. Tas Luku izbiedēja, pat sāka kaitināt.

—  Vai tu nenožēlo to, kas notika? — Ar valdonīgu kustību viņš ielaida roku tās matos un, neļaudams viņai pakustēties, atslīga atpakaļ, lai pavērtos uz Roksanu. — Sevi tu varbūt par to pārliecināsi, taču mani nevarēsi vis.

—  Vai tad es teicu, ka nožēloju? — Bija grūti saglabāt mieru, kad dzīve tiek satricināta pašos tās pamatos. — Es zināju, ka tas notiks. Es to sapratu tajā mirklī, kad iegāju savā ģērbtuvē un tur ieraudzīju tevi. — Viņa it kā paraustīja plecus. — Es bieži izdaru kļūdas un tās nenožēloju.

Luka acis iespīdējās, un viņš pavēlās nost no viņas.

—  Tu zini, kur tieši jābelž. Tu vienmēr rīkojies tā.

—  Tas nav atbildes sitiens.—Viņa nolēma pieiet problēmai no praktiskās puses. — Man iepatikās atkal nodoties mīlestībai ar tevi. Mums vienmēr gultā viss labi saskanējis.

Viņš saķēra to aiz rokas, pirms tā paspēja aizsniegties līdz savam pubuļainajam svīterim.

—  Mums vienmēr viss ir labi saskanējis.

—  Saskanējis, — viņa uzmanīgi piekrita. — Teikšu tev godīgi, Kelahan. Es netiku veltījusi daudz laika savā dzīvē šādām lietām, kopš tu aizgāji.

Viņš nespēja savaldīties. Viņa ego piepūtās kā gaisa balons.

—  O, vai tas tiesa?

Viņa nevarēja saprast, kā šis vīrietis var sievieti vienā laikā sakaitināt, uzbudināt un uzjautrināt.

—  Neskaties tik pašapmierināti. Tā bija mana izvēle. Es biju nevaļīga.

—  Jāatzīstas, — viņš laiski pārvilka pirkstu pār viņas krūti, — tu esi vienīgā, ko esmu samaitājis.

—  Es gribu teikt, — viņa uzšāva tam pa roku, pirms pieskāriens izdzēstu lepnuma atliekas. — Tu mani notvēri…

«ievainojamu» nebūtu pats piemērotākais vārds. Ugunsnedrošā mirklī. Man liekas, ka jebkurš, kas šai mirklī pielaistu sērkociņu, būtu mani aizdedzinājis.

—  Ja runa ir par to, tad tev jau jābūt izdegušai.

Viņam vienmēr piemita strauja reakcija. Viņai nebija

ko brīnīties par to, ka atkal guļ uz muguras, bet viņš pa to laiku mēģināja pierādīt, ka uguni var izdabūt ari no apdzisušām oglītēm.

—  Tas ir tikai sekss, — viņa izdvesa.

—  Droši vien. — Viņš paberzēja mitro miesu starp viņas krūtīm. — Tāpat kā sarkankoks ir tikai koks. — Viņš pamūdzīja ar zobiem tās krūšu galiņus, līdz tās nagi iecirtās viņa mugurā. — Bet briljants — tas ir tikai akmens gabals.

Viņai nāca smiekli. Viņai gribējās kliegt.

—  Aizveries, Kelahan!

—  Ar prieku.—Viņš to pacēla, saņēma aiz gūžām un lieliski ieslīdēja viņā iekšā.

Viņa sevi neuzskatīja par izdegušu. Drīzāk izsmeltu līdz galam. Likās, viņas ķermenis nespēj ne uz ko vairs reaģēt. Kad viņai beidzot izdevās atvērt acis, gaisma jau bija ieslīgusi mijkrēslī. Sakārtojusi domas, viņa pirmo reizi aplūkoja istabu.

Tur nebija nekā, vienīgi gulta, kurā viņa zvilnēja, un viena pati milzīgi liela kumode, kas atspīdēja ķiršu sarkanā. Ja neskaita tos apģērbu gabalus, kas mētājās uz kailās grīdas, karājās uz durvju roktura vai bija sasviesti kaudzēs pa kaktiem.

Kā tas izskatās pēc viņa, Roksana nodomāja. Kā izskatās pēc viņa ari tas, kā viņš pārvietojies, lai tā varētu tik dabiski apvīties viņam apkārt.

Cik reižu viņi nebija tā gulējuši, nakti pēc nakts. Bija laiks, kad viņa tūlīt laidās miegā, laimīga, droša, apmierināta.

Bet tagad viņi bija atšķirīgi ļaudis.

Viņa paslējās sēdus. Viņa roka vienīgi apvijās ap to.

—  Luk, tas neko nemaina.

Viņš atvēra vienu aci.

—  Mazulīt, ja tu vēlies, lai atkal pierādu savas spējas, tad būšu bezgala priecīgs. Dod man tikai pāris minūšu laika.

—  Viss, ko mēs pierādījām, ir tas, ka pagaidām vēl protam berzties viens gar otru. — Viņas domas gandrīz bija izsīkušas, dodot vietu skumjām, kas kļuva vēl stiprākas. — Nav vajadzības… Bet kas tad tas? — Viņa pagriezās lai paraudzītos uz viņa pleca mugurpusi.

—  Tetovējums. Vai tu nekad neesi redzējusi tetovējumu?

—  Visā mūžā tikai dažas reizes. — Viņa savilka lūpas murskulī, pētīdama tetovējumu palsajā gaismā. Virs tās vietas, kur sākās viņa jaunības rētas, greznojās izkrāsots vilks ar atplestu rīkli. Viņa nezināja, kas būtu labāk — smieties vai raudāt, un izvēlējās pirmo.

—  Kungs Dievs, Kelahan, vai tu esi jucis?

Viņš acīmredzot bija apmulsis.

—  Tetovējumi ir modē.

—  Nu, protams, un tu mums esi stilīgs vīrietis. Bet kāda velna pēc tu ļāvi kādam sevi kropļot?… — Viņa aprāvās nošausminājusies. — Piedod.

—  Viss kārtībā. — Viņš paraustīja plecus un atglauda matus no pieres, pēc tam piecēlās gultā sēdus. — Reiz naktī man apriebās viss uz pasaules, es biju viegli iereibis un ļoti bīstams. Toreiz nospriedu, ka labāk uztaisīt tetovējumus nekā meklēt kādu kaklu, lai to apgrieztu. Nu, un turklāt tas man atgādināja, no kurienes es nāku.

Viņa pētīja viņu, šo izaicinoši pieliekto galvu, smago, sadrūmušo acu spīdumu.

—  Zini, es gandrīz noticēju Lilijas teorijai par atmiņas zaudēšanu.

—  Pasaki man, kad tu gribēsi uzzināt patiesību. Saņemsi to pilnībā visu.

Viņa novērsa skatienu. Viņam bija viegli, pārāk viegli iegūt viņu.

—  Tas neko negrozīs. Lai ko tu teiktu, šos piecus gadus nevar izdzēst no atmiņas.

— Ja vien tu pati nevēlēsies mani uzklausīt. — Viņš saņēma viņas seju savās delnās, atglaužot matus tā, lai tikai viņa pirksti ierāmētu viņas seju. Maigums, ko viņš bija aizmirsis, ko viņa uzskatīja Lukā par izplēnējušu, atgriezās. Tādas lietas pārvarēt grūtāk nekā kaislību. — Man jāaprunājas ar tevi, Roksij. Man ir tik daudz, ko tev teikt.

—  Viss ir citādi, nekā bija senāk, Luk. Tu pat nevari iedomāties, kā viss mainījies. — Ja viņa nolemtu palikt, tad droši vien, iepriekš nedomājusi, pateiktu kaut ko no tā, par ko pagaidām nav vērts runāt. — Pagājušo vairs neatsauksim, man tagad jādomā par to, kā dzīvosim tālāk.

—  Mēs varam aizbraukt, kur tikai sagribēsim. Mums vienmēr ir tāda iespēja.

—  Es esmu pieradusi braukt viena. — Viņa dziļi nopūtās un sāka ģērbties. — Ir jau vēls, man laiks uz mājām.

—  Paliec te. — Viņš skāra pirkstiem viņas matus, kārdinājums gandrīz pārspēja viņas spēkus.

—  Nevaru.

Viņš savilka pirkstus dūrē.

—  Negribi.

—  Negribu. — Viņa pieglauda ,.savu kreklu un piecēlās. Bija vieglāk justies stiprai, stāvot " atkal kājās. — Es tagad esmu pati sev saimniece. Tu vari palikt pie manis, vari aiziet, es samierināšos gan ar vienu, gan otru. Ja es ari esmu tev ko parādā, tad tikai to, lai pateiktos tev, ka padarīji mani pietiekami stipru, lai es varētu pārvarēt jebkādas likstas.—Viņa nolieca galvu, vēlēdamās vienīgi, lai ari sirdī būtu tikpat liela drosme kā vārdos. — Tāpēc pateicos tev, Kelahan.

Tik viegla viņas atteikšanās grieza bez naža.

* —Nav par ko pateikties.

—  Līdz ritam.

Viņa mierīgi izgāja no istabas, bet, nokāpusi pa kāpnēm, laidās, ko kājas nes.

30

Kad Roksana atgriezās, mājā bija viens vienīgs juceklis. Pietika pārkāpt slieksni, kad acu priekšā pavērās haoss. Šķita, visi cenšas pārkliegt cits citu. Viņa pa to laiku saķēra Netenjelu un noskūpstīja to uz urskulī savilktajām lūpām, kā sveicinot un atvainojoties par to, ka nav varējusi izpeldināt viņu pirms gulētiešanas un uzvilkt viņam iemīļoto pidžamu ar bruņurupucīšu Nindzju attēlu.

—  Pagaidi.

Viņa notupināja Netu sev uz gurna un pacēla roku bezcerīgā mēģinājumā nomierināt nemierniekus.

Priecādamies par jucekli, Nets sāka spirināties mātes rokās un augstā balstiņā dziedāt jūrnieku dziesmu par piedzērušo matrozi.

Līdz viņai atlidoja saraustītas frāzes par tālruni, kaviāru, Klarku Geiblu, Sanfrancisko un trumpja dūžiem. Viņas galva, kas pagaidām vēl bija neskaidra pēc dažām ar Luku pavadītajām stundām, centās atšifrēt šo kodu.

—  Kas noticis? Klarks Geibls piezvanīja no Sanfrancisko un teica, ka atbrauks ieēst kaviāru un uzspēlēt kārtis?

Alise iesmējās, un Nets nosprieda, ka tas ir kāds jautrs joks. Iespurdzies smieklos, viņš saka raustīt māti aiz matiem.

—  Māmiņ, kas tas par Klarku Geiblu? Kas viņš tāds ir?

—  Viņš jau ir miris, mazais, tāpat kā arī šeit kāds mirs, ja šie neaizuērsiesl — Viņa asi pacēla balsi, uzsverot pēdējo vārdu. Sekoja pārsteiguma pilns klusums. Vēl pirms kāds paspēja izteikt kaut vārdu, viņa ar pirkstu norādīja uz Alisi. Roksana zināja: ja Alise nedos notiekošajam mierīgu, saprotamu izskaidrojumu, tad neviens cits to neizdarīs.

—  Īstenībā viss aizsākās ar «Sanfrancisko», — Alise ierunājās. — Tā ir filma ar Klarku Geiblu un Spenseru Treisiju. Jus taču zināt, mūsu vakara kopējai patīk skatīties vecās televīzijas filmas jūsu tēva istabā.

—  Jā, jā.

—  Nu tā, viņa skatījās šo filmu, kamēr Lilija palīdzēja jūsu tēvam paēst vakariņas…

Lilija pārtrauca Alisi, aizklādama seju rokām un iesākdama šņukstēt. Roksanu gandrīz pārņēma panika.

—  Tētis? — Vēl joprojām turot Netu, viņa pagriezās un gribēja mesties uz kāpnēm, bet Alise viņu apturēja.

—  Nē, Roksan, ar viņu viss kārtībā. Tieši tā. — Tik sīkai, trauslai sievietei bija diezgan stiprs tvēriens. Viņa sažņaudza pirkstus ap Roksanas rokas deimu un turēja viņu ciet. — Ļaujiet man visu izstāstīt, pirms dodaties augšā.

—  Viņš sāka runāt, — ieteicās Lilija, neatņemdama rokas no sejas.—Par… par Sanfrancisko. Ai, Roksij, viņš atcerējās mani. Viņš visu atcerējās.

Netu tā aizkustināja Lilijas asaras, ka viņš sniedzās pie tās. Šņukstēdama un šūpodamās Lilija piespieda viņu sev klāt. Nets pa to laiku plikšķināja viņai pa vaigu.

—  Viņš noskūpstīja man roku… tāpat kā senāk. Un viņš runāja par to, kā mēs pavadījām nedēļu Sanfrancisko, kā dzērām šampanieti un ēdām ikrus mūsu viesnīcas numura terasē un skatījāmies, kā migla veļas pa līci. Un vēl par to… kā viņš mācījis man kāršu trikus.

—  Ai! — Roksana aizspieda muti ar plaukstu. Viņa zināja, ka Maksam var būt apgaismības mirkļi, bet nespēja apdzēst cerības dzirksti, ka šis brīdis būs ilgs. — Man bija jābūt šeit.

—  Tu taču nezināji. — Leklērs paņēma viņu pie rokas. Viņš domāja tikai par to, cik smagi un cik labi brīdi pasēdēt blakus vecajam draugam. — Alise piezvanīja Lūkam, kad tu tikko biji izgājusi.

—  Es eju augšā. — Viņa noliecās pie Neta, kurš bija paslēpis seju pie Lilijas pleca. — Es ieiešu nobučot tevi pirms gulētiešanas, laupītāj.

—  Bet pasaku pastāstīsi?

—  Pastāstīšu.

—  Garu, garu, ar pūķiem.

—  Veselu stāstu ar šausmīgiem pūķiem. — Viņa nobučoja Netam degungalu un gāja pie tēva.

Maksam mugurā bija bordo krāsas zīda halāts. Sirmie mati tērauda notonī rūpīgi sasukāti. Viņš sēdēja pie rakstāmgalda tāpat kā ikreiz, kad Roksana iegāja pie viņa. Bet šoreiz viņš kaut ko rakstīja savā skaistajā rokrakstā, kura Roksana tik labi pazina.

Viņa uzmeta skatienu kopējai, kas stāvēja pie gultas un aizpildīja slimības vēsturi. Viņas pamāja viena otrai, pēc tam kopēja, paņēmusi līdzi slimības vēsturi, izgāja no istabas, atstājot tēvu un meitu divatā.

Daudz, daudz atmiņu bija izskrējis caur Maksa apziņu.

Gluži kā tēmas mūzikā tās saskārās un saplūda cita ar citu. Viņš steidzās, lai neatpaliktu no to ritma un paspētu tās pierakstīt, pirms tās apdzisis un zudīs viņam uz mūžu.

Viņš zināja, ka tās apdzisis, un tas bija viņa lāsts. Pūles, ko viņš pielika, lai izkliedētu miglu, lai noturētu pildspalvu kokainajos pirkstos, nogurdinātu pat daudz jaunāku cilvēku. Bet viņā dega uguns, spilgta un karsta, kas uzvarēja nespēku. Tas satrieca viņa ķermeni, bet apziņa piederēja viņam. Un, lai cik ilgi tā viņam piederētu — stundu vai dienu —, viņš nezaudēs ne mirkli.

Roksana piegāja tuvāk. Viņai bija bail sākt runāt. Bailes, ka, viņš atrāvies no pierakstiem, palūkosies uz viņu kā uz nepazīstamu cilvēku. Vai vēl ļaunāk — kā uz ēnu, uz kādu caurspīdīgu ilūziju, kas ir tikai redzes apmāns.

Kad Makss pavērās uz viņu, Roksanu sagrāba trauksme. Viņš izskatījās noguris, tik bāls, nomākts un šausmīgi novājējis. Viņa acis bija spožas, pārlieku spožas, bet Roksana tajās ieraudzīja ne jau vienīgi skaistumu. Viņa saprata, ka ir pazīta.

— Tēti! — Viņa metās tam klāt, noslīga uz ceļiem un piekļāva galvu viņa iekritušajām krūtīm. Viņa nedomāja, piespieda sevi nedomāt par to, cik ļoti atkal gribas atrasties tēva apskāvienos. Par to, kā viņai pietrūkst tā roku, kas glāstītu viņas matus.

Viņa smagi nopūtās, cenzdamās nomest smago slogu, kurš pieauga līdz ar vēlēšanos sākt raudāt. Bet viņa negribēja sveikt tēvu ar asarām.

—  Parunā ar mani, lūdzu! Parunā! Pastāsti, kā tu jūties!

— Žēl, — viņš noteica, pieliekdams galvu un novilkdams ar vaigu pār viņas matiem. Viņa mazā meitenīte. Grūti, ļoti grūti viņam bija atcerēties visus tos gadus, kas šķīra viņa bērnu no šobrīd blakus sēdošās sievietes. Tie bija palikuši miglā, kaut kādā dūmakā, un tāpēc viņam atlika vienīgi uzskatīt viņu par mazu meitenīti.

—  Cik žēl, Roksij.

— Nē, nē. — Viņas skatiens bija ass, kad tā notupās uz ceļiem. Viņa saspieda tā delmus līdz sāpēm rokās, bet šīs sāpes bija patīkamas. — Es negribu, lai tev kaut kā būtu žēl.

Cik viņa ir daiļa, Makss domāja. Viņa bērns, viņa meita. Viņa pietvīka no apņēmības, viņas acīs bija asaras. Viņas mīlestības spēks, šīs mīlestības slāpes gandrīz nogāza Maksu no krēsla.

—  Un vēl, es pateicos, — viņa ūsas sakustējās saskaņā ar lūpu kustībām, — tev, jums visiem. Bet tagad… — Viņš noskūpstīja viņas rokas, nopūtās. Viņš nespēja runāt. Un vispār, maz bija tāda, par ko viņš varēja runāt. Bet varēja klausīties. — Pastāsti man, kādus jaunus maģijas trikus tu esi izdomājusi.

Viņa pielēca kājās, neizlaižot tēva rokas no savējām.

—  Es tagad rādu variāciju ar indiešu virvi. Ļoti dramatisks gabals, ar noskaņojumu. Labi izdodas uz skatuves. Mēs to uzņēmām videolentē, lai es varētu skatīties, — viņa iesmējās, — izklaidēt pati sevi.

—  Es gribētu redzēt. — Viņš pagriezās un saņēma rokā viņas zodu tā, lai ielūkotos Koksanai tieši acīs. — Lilija stāsta, ka tu mēģini ilūziju ar slotu.

Viņa saņēma visus spēkus, lai skatiens paliktu, kāds bijis.

—  Tātad tu zini, ka viņš ir atgriezies.

—  Es redzēju sapnī, ka viņš bija… — Sapņi un īstenība sajaukušies, un Makss vairs nespēja tos atšķirt, gluži vienkārši nespēja, — sēdēja šeit, lūk, man blakus.

—  Viņš apciemoja tevi gandriz katru dienu. — Roksana gribēja piecelties, bet nevarēja atbrīvot savu roku no tēva rokas. — Mēs atkal strādājam kopā, uz laiku. Darbs bija pārāk interesants, lai no tā atteiktos. Vašingtonā būs izsole…

—  Roksan, — Makss viņu pārtrauca, — bet ko tev nozīmē tas… ka Luks ir atgriezies?

—  Nezinu. Gribu, lai nenozīmētu neko.

—  Neko — tas ir pārāk maz, lai gribētu, — viņš nočukstēja un atkal pasmaidīja. — Viņš tev teica, kāpēc aizbrauca?

—  Nē, es viņam neatļāvu par to stāstīt. — Viņa uztraukdamās piecēlās, bet nespēja piespiest sevi atiet nost. — Un kāda gan tam nozīme? Viņš aizgāja no manis.

No mums visiem. Tiklīdz mēs padarīsim šos darbus, viņš aizies atkal. Tā ka šoreiz tam nav nozīmes, un es neļaušu

viņam neko stāstīt. »

—   Sirdij taču nevar pavēlēt, Roksij, un nekāda maģija šeit nepalīdzēs. Jums ir kopējs bērns. Mans mazdēls.

Makss nespēja atklāt viņai, cik viņam sāpīgi, ka tikai miglaini atceras zēnu.

—   Es viņam to neteicu. — Tēvs klusēja, viņa apgriezās, brīnīdamās par savu kareivīgumu. — Bet tu, vai tu to neatbalsti?

Viņš tikai nopūtās.

—  Tu vienmēr visu esi izlēmusi pati. Pareizi vai nepareizi, tā bija tava izvēle. Bet, lai kā tu rīkotos, fakts paliek fakts: Luks ir Netenjela tēvs. — Viņš pastiepa tai roku. — Un, lai kā tu censtos, tu šeit neko nevari grozīt.

Viņas vēdera muskuļi atslāba. Asie pirksti, kas aizžņaudza kaklu, izzuda. Maģija, viņa nodomāja, gari izpūzdama elpu. Tikai pasaki burvju vārdu.

—  Jā, te nu tu neko nevari grozīt.

Ai, kā gan man pietrūkst tevis, tēti Viņa nepateica šos vārdus, baidoties viņu apvainot. — Ļoti grūti nest atbildību, Maks. Ak, cik tas grūti!

—   Kad ir viegli, tad apnicīgi, Roksij. Kurš gan gribēs dzīvot ar to, kam viss ir viegli?

—  Nu, varbūt vienīgi gadījuma paziņa.

Viņš atkal pasmaidīja un pašūpoja galvu.

—  Roksij, Roksij, mani tu neapmānīsi. Tu dievini nest atbildību. Ābols no ābeles tālu nekrīt.

Viņa pamāja ar galvu un atkal nometās viņam blakus uz ceļiem.

—  Nu labi, lai būtu tā. Bet man nekas nav pret to, kad man teiktu, kas jādara laiku pa laikam.

—  Bet tu vienalga izdarīsi tā, kā gribēsi.

—  Nu, protams. — Mīlestības pārpilna, viņa to apskāva. — Bet daudz patīkamāk, ja kāds pasaka priekšā, kas jādara vispirms.

—  Tad es tev teikšu, lūk, ko. Aizvainojums — tas ir tilts uz sapuvušiem balstiem. Drīzāk var sagaidīt, ka no tā nokritīsi nekā nokļūsi otrā krastā.

—  Bezmaksas mācību stunda? — viņa nočukstēja un

nopūtusies piespiedās ar savu vaigu pie viņējā.

* * *

Kad Roksana izgāja no aizmigušā tēva istabas un devās lejup pa kāpnēm, viņu sagrāba sīki drebuļi. Tēvs bija ļoti noguris, un reizē ar nogurumu, tā ievēroja, viņam atkal uznāca aptumsums. Kad tā viņu noguldīja gluži kā dēlu, viņš to nosauca par Liliju.

Viņa bija spiesta samierināties ar to, ka rīt no rīta viņš, pilnīgi iespējams, atkal visu būs aizmirsis, un viss aprobežosies tikai ar to stundu, ko viņi pavadījuši kopā. Nogurusi un noraudājusies viņa apstājās kāpņu lejasgalā un iztaisnoja plecus. Viņa varēja pateikties savai ģimenei par stipriem muskuļiem un nerviem, kā arī par prasmi turēt sevi grožos jebkurā situācijā. Aizgājusi līdz virtuvei, viņa atsauca sejā vieglu smaidu. y

—  Kafijas smarža mani atvilināja šurp…,— Viņa pēkšņi krasi apstājās, pārdzīvojot vēl vienu emociju brāzmu. Virtuvē kopā ar viņas ģimeni bija Luks. Viņš stāvēja, atbalstījies pret virtuves galdu un sabāzis rokas kabatās.

Un atkal visi runāja vienlaikus. Roksana tikai pašūpoja galvu un piegāja pie plīts, lai ielietu sev kafiju.

—  Viņš aizmiga. Saruna viņu galīgi nokausēja.

—  Varbūt tagad ar viņu viss būs labi. — Lilija nervozi tina un tina krelles ap pirkstiem. — Varbūt viss būs pārgājis.

Roksanas sejas izteiksme lika viņai novērst skatienu. Bija smagi apglabāt cerību, pēc tam to atdzīvināt tikai tādēļ, lai sajustu, kā tā atkal mirst. — Tik labi bija ar viņu parunāties.

—  Es zinu. — Roksana ar abām rokām aptvēra kafijas tasi, bet nepielika pie lūpām. — Mēs varam viņam pieprasīt jaunas analīzes.

Lilija izdvesa gandrīz nedzirdamu skaņu, kas nozīmēja neapmierinātību, un tūlīt sāka darboties ar mikseri, kas atgādināja govi. Viņi visi zināja, cik grūti Maksam pēc šīm analīzēm un kā tās nomāc visus, kas viņu mīl.

—  Cerēsim, ka jaunie medikamenti viņam palīdzēs,— Roksana turpināja. — Vai arī varam atstāt visu tā, kā tas ir.

—  Bet ko gribētos tev, chere? — pajautāja Leklērs, uzlicis savu tievo roku viņai uz pleca, tā cenzdamies mazināt saspīlējumu.

—  Neko, — viņa nopūzdamās atbildēja. — Es neko negribu. Bet es domāju, ka mums jāpiekrīt jebkurām analīzēm, ko iesaka ārsti. — Viņa dziļi ievilka elpu, uzmanīgi pavērsdamās visu sejās.—Lai kāds būtu iznākums, mums bija šis vakars. Un mums jābūt pateicīgiem par to.

—  Vai drīkstu pasēdēt pie viņa? — Pelīte raudzījās grīdā. — Es viņu neuzmodināšu.

—  Protams, ka drīksti. — Roksana nogaidīja, kamēr Pelīte un Alise aiziet, tad pagriezās pret Luku. — Kāpēc tu esi te?

—  Bet kā tu domā — kāpēc?

—  Mēs norunājām, ka tu netrieksies šurp bez brīdinājuma, — Roksana iesāka, taču tūlīt apklusa, ieraugot dusmas viņas acīs.

—  Bet es ar brīdinājumu. Ja tieši tūlīt gribi uzzināt, kāpēc, es ar prieku izstāstīšu. — Viņa vēl joprojām spēj nosarkt, viņš atklāja, uzbudināts vērodams, kā sārtme ielīst viņas vaigos, lai gan acis neizrāda nekādu izbrīnu. —Un turklāt, — viņš mierīgā balsī turpināja, — kad Lilija piezvanīja par Maksu, es nepaliku sēžot mājās un liekot pasjansu.

—  Mana mīļā, — Lilija pastiepa roku uz Luka pusi. — Es nodomāju, ka Makss gribēs redzēt Luku.

—  Makss aizmiga, — Roksana atcirta, — un tev vairs nav vajadzības palikt šeit. Ja no rīta viņš būs spējīgs tevi pieņemt, tad varēsi ar viņu pavadīt tik daudz laika, cik gribēsi.

—  Nolāpīts, cik dāsni no tevis.

Vājums parādījās tikai vienu mirkli, kad viņa piespieda pirkstus pie pulsējošiem deniņiem.

—  Man pirmām kārtām jādomā par Maksu. Lai kādas būtu mūsu attiecības, zini, ka es nelikšu tev šķēršļus, neliegšu tev tikties ar viņu.

—  Bet kādas mums ar tevi ir attiecības?

—  Es netaisos tagad tās apspriest.

Svilpodams Leklērs sāka slaucīt plīti. Viņš zināja, ka būtu jāiet un jāatstāj viņi divatā. Bet bija taču pārāk interesanti. Ari Lilija nepūlējās novērsties. Viņa saņēma kopā plaukstas un kāri vēroja.

—  Tu izlīdi no manas gultas un aizgāji. — Luks atvirzījās nost no galda. — Un es to neatstāšu tā.

—  Neatstāsi? — Dzēlīgums viņas balsī bija tik ass, ka Roksana nobrīnījās, kā viņš nav sagriezts sīkos gabaliņos. Nu labi, viņa nodomāja, nāksies man pašai to izdarīt.

—    Tev vēl pietiek drosmes runāt par to, ka šonakt kāds no kāda aizgājis un ka tu tā neatstāsi?! Tu taču reiz kādu vakaru aizgāji uz «darbu» un vairs nemaz neatgriezies. Ļoti gudrs variants senajai iešanai pēc cigarešu paciņas, Kelahan. Bet, nolādēts, mani tu uz tā nepaķersi.

—  Tam bija savi iemesli, — viņš izmeta, kamēr Lilija raudzījās gan uz vienu, gan otru, it kā vērotu tenisa maču Vimbldonas turnīrā.

—  Bet es nospļaujos uz taviem sūda iemesliem.

—  Nē, tev tikai gribas mani nolikt uz ceļiem. — Viņš spēra soli uz priekšu un, šķita, "'grasījās viņu nožņaugt.

—     Tu zini — nenoliksi vis.

—  Man negribas tevi nolikt uz ceļiem. Ja nu vienīgi pliku uz sadauzītiem stikliem. Jā, es pārgulēju ar tevi, — viņa savēcināja rokas, pierādīdama savu viedokli, — bet tā bija kļūda, muļķība, mazdūšīgas iegribas mirklis.

Viņš saķēra to aiz pulovera.

—  Iespējams, tā bija muļķība un bija iegriba, daļēji viena un otra, mazulīt. Bet nebija kļūda, — viņš gandrīz kliedza, no kā viņai jau tā sāpošā galva sāka griezties. — Un mēs atrisināsim šo problēmu reizi par visām reizēm, pat ja man nāksies tev aizbāzt muti vai uzlikt rokudzelžus, lai tu mani uzklausītu.

—  Tikai pamēģini, Kelahan, tad no šīm te rokām, ar ko tā lepojies, atliks tikai asiņaini stumbeņi. Tā ka savāc atpakaļ savus draudus un savu nožēlojamo…

Bet Luks vairs neklausījās viņā. Roksana uzbudināta ieraudzīja, kā sārtums atstāj viņa seju, tā kļuva balta un caurspīdīga kā vasks. Acis, kas lūkojās uz viņu, satumsa kā kobalts.

—  Ak Dievs! — Tas bija viss, ko viņš pateica, un roka, kas saķērusi Roksanu aiz pulovera, sāka drebēt.

—  Māmiņ!

Roksanai pamira sirds, gandrīz apstājās, kad viņa izdzirda dēla balsi. Viņa pagriezās kā pa sapņiem, pārliecināta, ka dzird savus kaulus nočīkstam kā sarūsējušas eņģes. Virtuves durvīs stāvēja Nets, ar vienu roku berzēdams miegainās acis, otrā žmiegdams noplukušo plīša sunīti.

—  Tu neatnāci mani noskūpstīt pirms gulētiešanas.

—  Ak, Net! — Aukstums, piepeši aukstums aptvēra viņu un neatlaida pat tajā mirklī, kad viņa paņēma rokās savu dēlu.—Piedod man. Es jau gribēju iet pie tevis.

—  Un vēl es līdz galam nenoklausījos pasaku, to, kuru lasīja Alise, — viņš pažēlojās, žāvādamies mātes pleca pierastajā ielokā. — Es aizmigu pirms suņu dzīrēm.

«Bēdz, Suns, bēdz!», satriektā Roksana iedomāja. Netenjelam patika klausīties šo pasaku.

—  Jau vēls, maziņais, — viņa nočukstēja.

—  Vai es dabūšu saldējumu?

Viņai gribējās iesmieties, bet iznāca kaut kas bīstami līdzīgs šņukstam.

—  Nekādā ziņā.

Luks tikai pārsteigts lūkojās, lūkojās apstulbušām, degošām, gandrīz neprātīgām acīm uz mazo zēnu. Likās, sirds nokritusi kaut kur ceļgalos un dauzās tur, atstājusi krūtīs vārīgu, plēstu brūci. Bērnam bija viņa seja. Viņa seja. Viņš it kā skatījās uz sevi teleskopa lēcā. Skatījās pagātnē. Tajā pagātnē, kuras viņam nebija.

Mans, viņš tikai nodomāja. Ak, augstais Dievs! Mans!

Vēlreiz plati nožāvājies, Netenjels atskatījās. Viņa sejā bija ziņkāre un miegaina pašpārliecība.

—  Kas tas tāds? — viņš pavaicāja.

Visos scenārijos, ko Roksana bija sacerējusi savā prātā par dēla stādīšanu priekšā viņa tēvam, nebija nekā tamlīdzīga.

—  A, tas…

Ko gan lai teic, viņa nodomāja. Draugs?

—     Tas ir Luks, — iesprauda Lilija, novilkdama plaukstu pa sastingušo Luka roku. — Viņš man bija kā mazais dēliņš, kad vēl nebija izaudzis liels.

—  Labi, — Nets pasmaidīja. Viņš bija tik jauks, bez jebkādas viltības. Viņš redzēja liela auguma vīrieti ar garā astē saņemtiem, melniem matiem un skaistu seju kā pasaku princim kādā no viņa paša grāmatām.

—  Sveiks!

—  Sveiks! — Luks nobrīnījās, cik mierīga skanēja zēna balss tai laikā, kad viņam sirds kāpa kaklā. Lūkam gribējās tam pieskarties, lai pārliecinātos, ka tas nav sapnis. — Tu mīli suņus? — viņš pajautāja. Šis jautājums likās pavisam muļķīgs.

—  Tas ir Valdo. — Vēl joprojām draudzīgi noskaņots, Nets pasniedza plīša rotaļlietu Lūkam aplūkošanai. — Bet, kad man būs īsts suns, es to nosaukšu par Maiku.

—  Tas ir tīri labs vārds. — Luks ar pirkstgaliem pieskārās Neta vaigam. Zēna āda bija silta un pakļāvīga.

Drīzāk blēņodamies nekā kautrēdamies Nets piekļāva galvu mātes plecam un ar starojošu smaidu noraudzījās Lukā. — Varbūt tu gribi saldējumu?

Roksana to vairs nespēja izturēt — ne sāpes un izbrīnu Luka acīs, ne šausminošo savas vainas izjūtu.

—  Virtuve slēgta, viltnieciņ.

Viņa valdonīgi piespieda savu zēnu vēl stiprāk sev klāt. Vēlēšanās apgriezties un aizbēgt viņai likās tāda gļēvuma izrādīšana, ka sametās kauns. — Dzēšam nost gaismu, Net. Tev ātrāk jāiet gulēt, citādi paliksi par vardi.

Viņš iesmējās un atdarināja varžu skaņas.

—  Dod, es viņu paņemšu, — Lilija pastiepa rokas pret Netu, pirms Roksana paspēja iebilst.

Nets uztina uz pirksta Lilijas cirtu un atplauka apburošā smaidā.

—  Vai tu palasīsi man pasaku? Man vislabāk patīk, kad tu lasi.

—  Paskatīsimies. Žan? — Lilija sarauca uzacis, ar izbrīnu atskārzdama, ka Leklērs līdz šim brīdim pulē mirdzošo plīts virsu. — Ejam!

—  Tūlīt, tikai beigšu šeit tīrīt. — Viņš nopūtās, kad

Lilija pameta viņam ar aci. Pārāk bieži apdoma kļūst par rūgtu tableti. — Viss, eju jau, eju.

Kad viņi soļoja pa gaiteni, Nets, kurš nekad nepalaida garām nekādu izdevību, sāka kaulēties.

—  Bet varbūt var divas pasakas? Vienu izlasīsi tu, bet otru — tu.

Neta balss noklusa. Roksana stāvēja Luka priekšā un nespēja izteikt ne vārda.

—     Es domāju… — Viņa apspieda dreboņu balsī un iesāka runāt par jaunu. — Es domāju, ka gribu kaut ko stiprāku par kafiju.

Viņa nepaspēja pagriezties, kad Luks aši kā čūska satvēra viņas roku. Viņai šķita, tā pirksti iespiežas līdz kaulam.

—  Viņš ir mans. — Luka balss bija zema, drūma, biedējoša. — Aķ, mans Dievs, Roksan, šis zēns ir mans dēls. Mans! — Sī apziņa iebelza ar tādu spēku, ka viņš sāka Roksanu purināt. Roksanas galva atmetās atpakaļ, un viņai neatlika nekas cits kā vērties Luka sejā sniega bālumā. — Mums ir bērns, un tu slēpi to no manis. Vellu vellos, kā gan tu varēji nepateikt, ka man ir dēls?

—  Tevis jau te nebija!. — viņa iekliedzās, izraudamās no viņa aptvēriena. Viņas pļauka pa tā vaigu pārsteidza viņus abus. Viņa bezpalīdzīgi nolaida roku. — Tevis te nebija, — viņa atkārtoja.

—  Bet tagad es taču esmu šeit. — Luks atgrūda viņu, pirms vēl paspēja izdarīt ko nelabojamu. — Esmu šeit jau divas nedēļas. «Nenāc bez brīdinājuma, Kelahan,» — viņš izgrūda caur zobiem tās vārdus. Viņa acīs atspoguļojās kaut kas vairāk nekā niknums. Tās bija dvēseles mokas.

—    Izrādās, tu neteici to Maksa dēļ. Tu uzstādīji noteikumus, pēc kuriem es nedrīkstēju ieraudzīt mūsu dēlu. Tu pat nedomāji man par viņu ko pateikt.

—  Grasījos to darīt. — Viņa nespēja izlīdzināt elpu. Ne reizi mūžā viņa nebija izjutusi bailes no Luka, fiziskas bailes. Līdz pat šim mirklim. Likās, šobrīd viņš ir gatavs uz visu. Uz visu. Viņa neapzināti novilka ar plaukstas malu starp krūtīm, it kā cenzdamās rast pieeju gaisam.

—     Man bija vajadzīgs laiks.

—  Laiks! — Viņš parāva viņu augšā no grīdas ar to noslēpumaino, zibenīgo spēku, kas biedēja un tai pašā laikā uzbudināja. — Es zaudēju piecus nolādētus gadus, bet tev, redz, bija vajadzīgs laiks.

—  Tu zaudēji? Tu zaudēji? Interesanti, Luk, kā tu gribētu, lai es tevi sagaidu, kad atgriezies manā dzīvē? O, sveiks, kāds man prieks tevi redzēt? Jā, starp citu, tu taču jau esi tētiņš. Dabūji gan, lai velns par stenderi!

Uz mirkli sastindzis, Luks uzmanīgi pavērās Roksanā. Lukā plosījās vardarbības alkas, dziļa, tumša vēlēšanās sagraut, nodarīt sāpes, kliegt pēc atriebes. Viņš nosvieda Roksanu atpakaļ uz kājām, ieraudzīja bailes viņas acīs, lai gan viņa tās pat nepamirkšķināja. Nikni izlamājies, viņš pagriezās un atvēra vaļā durvis.

Izgājis ārā, Luks ierāva karsto, biezo gaisu. No ziedu smaržas sareiba galva. Šī smarža, likās, pielipa pie sejas kopā ar ziedputekšņiem, lai gan viņš no visa spēka rokām noberzēja seju. Sāpe bija tik asa, tik pēkšņa, it kā rapieris izdūries cauri sirdij. Viņš jutās satriekts, viņš nespēja noticēt. Asinis sastinga viņa dzīslās.

Viņa dēls. Luks piespieda acīm dūres un izdvesa skaņu, kurā jaucās rūgtums un dusmas. Uz viņu nule kā bija lūkojies viņa dēls, tas smaidīja viņam un uzskatīja viņu par svešinieku.

Roksana izgāja laukā aiz viņa. Lai cik dīvaini, tagad viņā bija mierīga. Viņa nebrīnītos, ja viņš tagad pagrieztos un no visa spēka iesistu viņai. Spriežot pēc Luka skatiena, viņš tieši to arī gribēja. Nepieciešamības gadījumā viņa sevi prastu aizstāvēt, baiļu mirkļi bija pagājuši.

—  Neatvainošos tev, Luk, ka es to slēpu no tevis. Es darīju to, ko uzskatīju par labāku. Vienalga es tā rīkotos atkal.

Luks nepagriezās, lai pavērtos uz Roksanu. Viņš tikai raudzījās uz strūklaku, kas spēlēja savu mierīgo, plūstošo melodiju.

Viņi kopā bija radījuši šo brīnumu, viņš nodomāja. Radījuši zēnu mīlā, priekā, kaislē. Varbūt tādēļ viņš ir tik skaists, tik lielisks, tik neatkārtojami apburošs?

—  Bet vai tu zināji, ka esi stāvoklī, kad es aizbraucu?

—  Nē. — Viņa notvēra sevi, ka ir saspiedusi rokas kopā, un lika sev tās atlaist vaļā. — Bet tūlīt pēc tam uzzināju. Es todien jutos tik slikti, atceries? Toreiz rīta nelabums bija aizkavējies.

—  Tev viss ir savādāk nekā citiem. — Viņš iebāza rokas kabatās, pūlēdamies būt mierīgs, prātīgs. — Vai bija smagi?

—  Kas tad?

—  Grūtniecība, — viņš izspieda caur zobiem. Bet viņš nepagriezās pret Roksanu. Nespēja. — Bija grūti? Tu slimoji?

No visiem iespējamiem jautājumiem viņa tādu negaidīja.

—  Nē. — Sagrīļojusies viņa ielaida roku matos. — Divus mēnešus man bija nelaba dūša, bet pēc tam viss ritēja normāli. Droši vien es vēl nekad nebiju jutusies tik labi.

Viņš sažņaudza dūrēs kabatās apslēptās rokas.

—  Bet kā tu viņu laidi pasaulē?

—  Ar pastaigu pa pludmali to salīdzināt nevar, bet ar gājienu caur nāves ieleju arī ne. Tas ilga vairāk nekā astoņpadsmit stundu, un pēkšņi pasaulē parādījās Netenjels.

—  Netenjels. — Šo vārdu Luks atkārtoja čukstus.

—  Es negribēju viņu nosaukt nevienam par godu. Gribēju, lai viņam būtu pašam savs vārds.

—  Viņš ir dūšīgs. — Luks ilgi skatījās uz strūklaku. Viņš gandrīz nevarēja atšķirt atsevišķus pilienus, redzēja, kā tie skrien augšup, krīt, tad atkal tiecas uz augšu. — Viņš izskatās veselīgs.

—  Jā, veselība viņam laba. Viņš nekad neslimo.

— Tāpat kā viņa māte. — Bet seja viņam ir manējā, Luks nodomāja. Viņam ir mana seja.—Viņam patīk suņi.

—  Netam patīk gandrīz viss. Vienīgi Limas pupiņas ne. — Roksana nervozi nopūtās un nolēma izmantot pēdējo iespēju. — Luk, — viņa nočukstēja, pieskardamās ar roku viņa plecam. Viņš pagriezās tik ātri, ka tā gandriz atkrita soli atpakaļ. Bet, kad Luks to satvēra, kļuva skaidrs, ka viņš negrasās to sodīt.

Viņš apvija Roksanu rokām, piekļāva sev klāt. Viņa ķermenis sāka trīcēt. Nespējot pretoties ne sev, ne viņam, Roksana pārlaida ar roku pār viņa matiem un arī apskāva viņu.

—  Mums ir dēls, — viņš nočukstēja.

—  Jā. — Viņa sajuta, kā asaras izlaužas cauri viņas aizsargreakcijai, un nopūtās. — Mums ir brīnišķīgs dēls.

—  Eš tev neļaušu slēpt viņu no manis, Roksan. Lai kā tu pret mani izturētos, lai ko tu justu, es tev neļaušu viņu slēpt no manis.

—  Zinu. Bet arī es nepieļaušu, lai tu viņu ievainotu. — Roksana atsprāga nost no Luka. — Es tev neļaušu kļūt tik svarīgam Netenjela acīs, lai viņa dvēselē paliktu tukšums, ja tu atkal dotos prom.

—  Es gribu, lai mans dēls būtu kopā ar mani. Es gribu, lai tu būtu kopā ar mani. Es gribu atgūt savu dzīvi. Un ar Dieva palīdzību, Roksan, es paņemšu to, ko gribu. Tev mani jāuzklausa.

—  Tikai ne šovakar. — Bet Luks jau tvēra viņas roku. Viņa neganti nolamājās, kad Luks vilka viņu caur pagalmu uz kabinetu. — Es šovakar vairs nevēlos paciest dažādus emociju uzliesmojumus. Laid mani!

—  Es piecus gadus dzīvoju viefiā nepārtrauktā emociju uzliesmojumā. — Viņš it vienkārši paņēma viņu uz rokām. — Tev vēl iznāks stundiņu paciesties. — Ar kāju atgrūdis durvis, viņš ienesa kabinetā Roksanu, kas spārdījās viņa apkampienos.

—  Kā tu uzdrīksties? Kā tu drīksti tā rīkoties? — viņa pikti ņurdēja, kad viņš to nolaida uz soliņa. — Uzzinājis par savu dēlu, nevis apsēstas kā pieaudzis cilvēks, nevis aprunājas ar mani, bet gan mani ņurca.

—  Mēs neaprunāsimies ne mierīgi, ne kā pieaugušie, ne vēl kaut kā. — Viņš izvilka rokudzelžus un uzlika vienu apli uz viņas apakšdelma. — Aprunāties nozīmē, ka divi vai vairāki cilvēki sarunājās cits ar citu. — Atri apjēdzis, viņš izvairījās no Roksanas dūres, bet tas bija māņu sitiens. Otrreiz viņam neizdevās izvairīties, un viņa tam pārsita lūpu. — Tev vienīgi… — viņa saķēra to aiz rokām un tās saspieda, — ir jāklausās.

—  Tu neesi pārvērties. — Viņa būtu novēlusies no sola un pārdauzījusi degunu, ja viņš to laikus nesatvertu un neaizcirstu rokudzelžus. — Tu vēl esi tāds pats izdzimtenis un huligāns.

—  Un tu vēl tāda pati pašapmierināta viszine. Bet tagad aizveries. — Apmierināts, ka viņai nav citas izvēles kā tikai palikt uz vietas, viņš spēra soli atpakaļ. Roksana vispirms sāka šņākt uz viņu, pēc tam iegrima ledainā klusēšanā.

Viņš gribējis parunāt, tā sprieda. Lai runā, kamēr nokaltis mēle. Tas nenozīmē, ka viņai tas jāuzklausa. Viņa koncentrēja visus spēkus, lai atbrīvotos no rokudzelžiem. Galu galā ne jau viņš vien prot rādīt trikus.

—  Es tevi atstāju, — viņš iesāka. — Es to nevaru noliegt un to nedarīšu. Es atstāju tevi, Maksu, Liliju, visu, kas man tik daudz nozīmēja, un aizlidoju uz Meksiku ar piecdesmit diviem dolāriem kabatas portfelī un kramplaužu instrumentu komplektu, ko man Makss bija uzdāvinājis divdesmit pirmajā dzimšanas dienā.

Lai kā bija koncentrējusies, pēc šiem vārdiem viņa pavīpsnāja.

—  Vēl tu aizmirsi vairākus simt tūkstošus dārgakmeņu izskatā.

—  Man nebija līdzi nekādu dārgakmeņu. Es tā arī nenokļuvu līdz seifam. — Roksana pagrieza galvu, cenzdamās viņam iekost, bet viņš satvēra to aiz zoda un parāva tās galvu, lai viņu skatieni sastaptos.

—  Tās bija lamatas. Vai tu klausies manī? Pie visiem velliem, tās bija lamatas no sākuma līdz beigām. Dievs zina kas būtu noticis ar tevi, ja tu būtu bijusi kopā ar mani. Lai nu kā, es pateicos Viņam par to, ka tu tajā dienā biji slima un paliki mājās.

—  Ej taču uz poda ar savām lamatām. — Viņa aizgriezās no tā, klusībā nolādot apstākli, ka viņai nekad nebūs lemts pārspēt Luku atbrīvošanās mākā.

—  Šis zināja. — Lukā atkal vārījās iepriekšējais niknums. Skatīdamies tieši uz priekšu, Luks noslaucīja asinis no lūpas. — Šis zināja par to «darbu»Šis zināja par mums. — Viņš atkal pavērās Roksanā. — Šis par mums zināja visu.

Kaut kas notika ar viņas kuņģi, bet viņa nepievērsa tam uzmanību.

—  Ko tu runā? Tu centies mani pārliecināt, ka Sems zināja par mūsu gatavošanos viņu aplaupīt?

—  Viņš par to zināja, viņš gribēja, lai mēs to izdarām.

Viņš saknieba, pēc tam savilka lūpas, taču smaids tas

vis nebija.

—  Tu, Kelahan, tiešām domā, ka es tev tik viegli noticēšu? Sems man lika manīt, ka zina kaut ko jau toreiz, pirms daudziem gadiem, kad mēs nejauši tikāmies Vašingtonā. Bet, ja viņš par mums būtu visu zinājis, tad būtu to izmantojis. Nez vai viņš gribētu, lai mēs ielīstu viņa mājā un pievāktu viņa sievas dārglietas.

—  Šis arī negribēja darīt tā, lai mēs paņemtu dārglietas. Un ļoti labi to izmantoja, Roksij. Šis to izmantoja tikai tam, lai es maksātu par to, ka kādreiz stāvēju viņam ceļā. Par to, ka satriecu viņa draņķīgo degunu. Par to, ka viņu pazemoju. Šis to izmantoja tikai tam, lai sariebtu jums visiem par to, ka jums pietika dūšas uzņemt viņu savās mājās, ka centāties padarīt viņu par cilvēku, bet pēc tam izdzināt.

Roksanā modās jaunas jūtas, stiprākas par nicinājumu, un tomēr aukstas, pavisam aukstas.

—  Ja viņš noteikti zināja, ka esam zagļi, tad kāpēc viņš nenorādīja uz mums ar savu godīgo pirkstu?

—  Tu gribi, lai tev pastāstu, kā darbojas viņa prāts? Es neesmu uz to spējīgs. — Cenzdamies saturēt sevi grožos, lai spētu runāt mierīgi, Luks aizgriezās. Uz galda atradās trīs alvas krūzes un izkrāsotas bumbiņas. Viņš sāka izpildīt savu veco numuru, turpinādams sarunu. — Varu piedāvāt paša secinātu minējumu. Ja viņš tev atriebtos un tev neizdotos izvairīties no tiesas, tad viņš būtu bijis laimīgs, ieraugot tevi cietumā. Ņemot vērā Novello reputāciju un slavu, par tevi, visticamāk, bazūnētu prese un televīzija.

Viņa nospurcās, bet Luks pat nepaskatījās uz viņas pusi. Viņa rokas strādāja aizvien ātrāk un ātrāk. — Bet visvairāk viņam gribējās redzēt tevi nelaimīgu. Un mani — pašu nelaimīgāko pasaulē.

Šis jau sen par visu zināja. Vismaz vairākus mēnešus.

—  Bet no kurienes? Uz mums nekrita pat aizdomu ēna. Kā šis otrās šķiras politikānis visu bija noskārtis?

—     Ar manu starpniecību. — Lūkam rokas sajuka. Viņš atkāpās atpakaļ, izvingrināja pirkstus, pēc tam atsāka treniņu. — Viņš man uzrīdīja Kobu.

—  Ko uzrīdīja?

—  Kobu. Vīreli, ar ko dzīvoja mana māte, kad es aizbēgu no mājām. — Viņš paraudzījās Roksanā vērīgi, ar vienaldzīgu skatienu. — Vīrelis, kurš atviegloja dvēseli, dauzīdams mani, līdz es atslēdzos. Bet gadījās arī, iespundēja mani vai pieķēdēja pie caurules vannasistabā. Tas bija viņš, kurš mani par divdesmit zaļajiem pārdeva piedzērušam izvirtulim.

Viņa seja nobāla, pārakmeņojās. Šie vārdi skanēja šausmīgi. Viņš tos izteica rāmā, tukšā balsī, no kuras Roksanai stinga asinis dzīslās.

—  Luk! — Viņa centās tam tuvoties, bet tad nožvadzēja tērauda rokudzelži. — Luk, palaid mani!

—  Kamēr nenoklausīsies visu, nelaidīšu. Visu bez atlikuma. — Viņš no jauna paņēma krūzīti. Viņu gandrīz izbrīnīja tikko manāmie iespiedumi pie osiņas, kur viņš žņaudza krūzīti pirkstos. Tātad tomēr ir kauns, viņš nodomāja. Un būs vienmēr, tāpat kā šie niecīgie iespiedumiņi. — Roksij, tu atceries to vakaru, kad lija lietus? Tu man pastāstīji par nelieti, kurš ņirgājies par tevi. Es toreiz paliku vai traks, tāpēc ka zināju, ko tas nozīmē, kad tevi piespiež kaut ko darīt. Un es pat domās nepieļāvu, ka tu… ka to var kāds izdarīt ar tevi. Toreiz es tevi apskāvu, skūpstīju. Centos savaldīties, bet es tevi tā gribēju… Es gribēju tevi visu un visu, kas ar tevi saistās. Un tajā brīdī, tajā satriecošajā brīdī nodomāju, ka varbūt mums ar tevi izdosies.

—  Un izdevās, — viņa nočukstēja. Likās, rokudzelži sažņaudzas ap viņas sirdi aizvien ciešāk un ciešāk. — Tas bija lieliski.

—  Un tad es ieraudzīju viņu. — Luks no jauna nolika krūzīti uz galda. Ilūzijas paliek ilūzijas, bet tagad ir patiesības laiks, viņš nodomāja. — Viņš pagāja mums tieši garām un paraudzījās uz mani. Es sapratu, ka mums neizdosies. Iespējams, vispār. nekad. Tā es aizsūtīju tevi uz mājām, bet pats sekoju viņam.

—  Ko…—Viņa iekoda lūpā, atceroties, cik ļoti piedzēries Luks bija tajā vakarā. — Un tu ne…

—  Nenogalināju viņu? — Viņš pacēla galvu un pasmaidīja. No šī smaida viņai kļuva silti. — Ja es to būtu izdarījis, tad viss būtu daudz vienkāršāk. Cik man toreiz bija, divdesmit divi vai divdesmit trīs? Mans Dievs, es taču jutos tā, it kā man atkal būtu divpadsmit, viņš mani tā nobiedēja. Viņš pieprasīja naudu — un es devu viņam naudu.

Viņa negaidot sajuta atvieglojumu.

—  Tu viņam maksāji? Kālab?

—  Tālab, lai viņš klusētu par to, ko zina. Lai viņš neietu uz avīzēm un neizstāstītu par to, ka es pārdevu sevi.

—  Bet tu taču ne…

—  Vai tad patiesībai ir kāda nozīme? Mani pārdeva. Mani izmantoja. Mani apkaunoja. — Viņš pavērās apkārt, bet viņa acis vairs nebija vienaldzīgas. Jūtu viesulis tajās salauza viņas sirdi. — Un man vēl līdz šim brīdim ir kauns.

—  Bet tu taču nemaz neesi vainīgs!

—  Es biju vardarbības upuris. Ar to dažkārt pietiek.— Viņš paraustīja plecus, it kā cenzdamies atbrīvoties no šīm savām atmiņām, bet šis žests iznāca neveikli. —Tā es viņam maksāju. Katru reizi, kad viņš atsūtīja atklātni, es sūtīju viņam summu, kas norādīta šajā atklātnē. Kad tu pārvācies pie manis, es vienmēr pats izņēmu pastu. Drošības labad.

Līdzjūtība beidzās, to nomainīja šoks.

—  Pagaidi! Tu gribi teikt, ka viņš šantažēja tevi ari pēc tam, kad mēs sagājām kopā? Viņš to darīja visu laiku, un tu man neko neteici? — Roksana paspērās uz Luka pusi. — Tātad tu man neuzticējies līdz galam, ja neko neteici?

—  Velis un elle! Man taču bija kauns. Kauns par to, kas ar mani noticis, kauns, ka man nepietika drosmes pasūtīt viņu kaut kur tālāk… Es izbijos, ka viņam apniks turēt mani saitē un viņš piepildīs savus draudus un pastāstīs presei par to, ka Makss… — Viņš aprāvās pusvārdā un nolamājās. Viņš nebija domājis aiziet sarunā tik tālu.

Kauns un dusmas sažņaudza Luku, kā jau bija to gaidījis.

Roksana izdvesa garu, klusu nopūtu. Viņa nobijās, gauži nobijās, tāpēc ka zināja, ko viņš tūlīt teiks. Bet viņa gribēja par to pārliecināties.

—  Ko tad Makss, ko, Luk?

Lai notiek, viņš nodomāja, pateikšu viņai visu. Un tad jautājums par uzticēšanos vairs neuzpeldēs.

—  Ka Makss mani izmantojis seksuālos nolūkos.

Niknuma sārtums atplūda no viņas sejas, un tā kļuva

blāva kā stikls. Vienīgi acis spīdēja tumšas un draudīgas, kā mākoņi pirms vētras.

—  Un viņš spētu kaut ko tādu pateikt? Viņš spētu tā samelot par tevi un tēti?

—  Nezinu. Es nevarēju riskēt, tāpēc arī maksāju. Bet ar to, ka maksāju, pats sev izdarīju vēl sliktāk.

Vina aizvēra acis.

>

—  Kas var būt vēl sliktāk?

—  Bija tā, ka Kobu man uzsūtīja Vaijats, viņš arī visu izrīkoja. Es to nezināju, kaut gan, protams, man vajadzēja atskārst, ka Kobs nav tik gudrs, lai izdomātu tik smalku gājienu kā šantāža. Ik reizi, kad viņi pacēla likmes, es bez iebildumiem maksāju. Bet Vaijatu arī tas neapmierināja. Viņš raka vēl dziļāk, lai uzzinātu, kā gan man izdodas bez iebildumiem maksāt vairāk par simt tūkstošiem gadā.

—  Simt… — No šīs domas vien viņai aizrāvās elpa.

—  Es būtu maksājis divtik daudz, lai paliktu kopā ar tevi.

—    Kad viņa pavērās uz Luku, tad saprata, ka tā ir tikai puse no atbildes. — Un vēl, lai tu neredzētu, kāds esmu gļēvulis, un ka viņš spējis nokalt ķēdi, no kuras nav manos spēkos atbrīvoties. — Viņš aizgriezās un sāka runāt lēnāk.

—    Mani izmantoja. Es tā ari neuzzināju, vai Koba klients paņēma naudu par mani vai ne, bet mani vienalga izmantoja.

—  Es to zināju. Es tev teicu, ka vienmēr to zināju.

—  Tu nezināji, ko man tas maksāja. Iekšēji. Un vēl rētas uz manas muguras. — Viņš paraustīja plecus un aizgriezās.— Tās taču ir tas pats, kas tetovējums, Roksij. Atgādinājums par to, no kurienes es nāku. Bet es negribēju, lai tu skatītos tām garām. Es gribēju būt neuzvarams tavās acīs — un ari savās. Tas bija lepnums, un vienīgi Dievam zināms, cik es par to samaksāju.

Tagad viņa sēdēja mierīgi. Rokudzelži uz viņas locītavām bija tikai pagaidu aizsargs, ko viegli atvērt ar atslēgas palīdzību. Važas, kas saistīja Luka lepnumu, bija daudz stingrākas vielas.

—  Vai tiešām tu nopietni domāji, ka tas būtu iespaidojis manas jūtas pret tevi?

—Tas iespaidoja manu attieksmi pret sevi pašu. Vaijats to saprata. Un to izmantoja. Bet, tā kā viņš uzmanīja katru manu soli, tad arī izplānoja visu tālāko darbību. Viņš darbojās vairākus mēnešus, lai izgudrotu šīs lamatas. Droši vien tikai tādēļ viss norisa tik gludi.

Viņa vairs nepretojās un nedusmojās. Viņa tikai bija sastingusi.

—  Tātad viņš zināja par tavu atnākšanu tai naktī?

—  Zināja. Un gaidīja mani savā kabinetā. Viņam bija pistole. Es domāju, ka viņš mani-'nogalinās un ar to viss beigsies. Bet Semam tas likās par maz. Viņš man piedāvāja konjaku. Šis draņķis aukstasinīgi piedāvāja man iedzert un izklāstīja visu, ko zina par mani. Viņš notēloja, kas notiks, ja tevi un Maksu iesēdinās. Viņš zināja, ka Maksam var gadīties tumšie brīži, un labi paplātījās manā priekšā, — Luks saviebās. — Man sametās slikti. Šākumā domāju, ka visa šī situācija tā iedarbojas uz mani, bet vainīgs bija konjaks.

—  Viņš tev piejauca narkotikas? Ak Dievs!

—  Kamēr es tur sēdēju, cenzdamies kaut ko viņam likt pretim, ienāca Kobs. Redz, tad arī es uzzināju par viņu sadarbību. Viņš piedāvāja Kobam iedzert, bet pēc tam… nogalināja viņu. Pavērsa pret viņu pistoli, nospieda gaili un nogalināja.

—  Viņš… — Roksana atkal aizvēra acis, dzīvi iztēlodamās visu šo ainu. — Viņš gribēja, lai tevi apvainotu slepkavībā.

—  Situācija bija ideāla. Es atslēdzos, bet, kad nācu pie sajēgas, tad ieraudzīju, ka viņam rokā cita pistole. — Juzdamies nosvērtāks, nekā bija cerējis, Luks apsēdās uz soliņa un aizdedzināja cigāru, pēc tam izstāstīja viņai to, kas notika tālāk.

—  Redz, tā es ari aizgāju. Nozudu, — viņš pabeidza savu stāstu. — Piecus gadus es pūlējos aizmirst tevi, Roksij. Āzija, Dienvidamerika, Īrija. Mēģināju piedzerties līdz nāvei, bet nespēju paciest paģiras. Mēģināju strādāt. Izmēģināju sievietes. — Viņš pārlaida Roksanai skatienu. — Ar tām bija labāk nekā ar pudeli.

—  Jādomā gan.

Vēss sarūgtinājums viņas balsī Luku uzmundrināja.

—  Bet apmēram pirms pusgada nāca divi notikumi. Es uzzināju par Maksa stāvokli. Tev bija labi izdevies to visu apslēpt.

—  Manas ģimenes dzīve skar tikai mani. Es par to presei nestāstu.

Viņš pētīja cigāra galiņu.

—  Droši vien tādēļ es nekur neko netiku lasījis par Netu.

—  Es savu bērnu neizlieku publiskai apskatei.

—  Mūsu bērns, — viņš pārlaboja, pagriezies pret viņu. Luks neatstājās no šīs tēmas un līdz sarunas beigām vēl dažas reizes par to atgādināja. — Un vēl es uzzināju, ka Vaijats balotējas senatora vēlēšanās. Es vai nu esmu nodzinies pa šiem pieciem gadiem, Roks, vai kļuvis apķērīgāks. Bet iesāku domāt, interesēties un sāku būvēt kādus plānus. Tas, ka manā ceļā pagadījās Džeiks, bija gauži noderīgi. Līdz tam laikam dzīvoju par naudu, ko^ pelnīju kā Fantoms. Es nevarēju piekļūt saviem rēķiniem Šveices bankās, jo man nebija to numuru un nebija nekādu iespēju tos dabūt. Līdz brīdim, kamēr parādījās Džeiks. Viņš ķērās pie šīs problēmas, un dzīve kļuva vieglāka. Nauda atvieglina dzīvi, Roksij. Un tā man dos to, pēc kā es tiecos.

—  Un tieši pēc kā?

—  Pirmkārt tā esi tu, — viņš nokratīja pelnus no cigāra, — un vēl… sauksim to par taisnīgumu. Mūsu vecajam draugam nāksies samaksāt par visu.

—  Tas skar tikai akmeni vai ari vēl ko citu?

—  Nē. Akmens man vajadzīgs priekš Maksa, bet vēl ir arī kas cits. Es zinu, kā piekļūt viņam. Es ilgi izstrādāju šo plānu, un tagad man esi vajadzīga tu, lai tas sāktu darboties. Vai tu man palīdzēsi?

—  Viņš ir nozadzis piecus manas dzīves gadus. Viņš manam dēlam atņēmis tēvu. Un tu vēl jautā!

Luks pasmaidīja, pasniedzās pie viņas, lai noskūpstītu, bet viņa aizgrieza galvu.

—  Gribu tev uzdot vienu jautājumu, Kelahan, tāpēc pagaidām turies tālāk.

Viņš turējās tālāk, bet ne vairāk kā par collu.

—  Tā būs diezgan?

—  Pasaki man — tu esi ieradies šeit tāpēc, ka gribi mani padarīt par tava plāna nepieciešamu sastāvdaļu?

—  Tu man esi nepieciešama pati, Roksan. — Viņš noslīdēja no galda un pagriezies novilka ar rokām pār viņas stilbiem. — Vajadzīga kā dzīvība. — Tā kā Roksanas galva vēl aizvien bija aizgriezta sānis, Lūkam atlika apmierināties ar viņas auss ļipiņas aplaizīšanu. — Es tev stāstīju, ka man bija citas sievietes.

—  Tas man nav brīnums, — viņa noteica tonī, sausā kā Sahāras tuksnesis.

—  Bet es tev nestāstīju, ka tie bija vienīgi vārgi un bāli spoki. Dūmi un spoguļi, Roksij. Nebija nevienas dienas, kad nebūtu vēlējies būt kopā ar tevi. — Viņš uzlika rokas uz viņas vidukļa, tuvinot Roksanas seju savējai, apbērdams skūpstiem viņas zodu. — Es tevi mīlu tik ilgi, cik vien atceros.

Viņš juta, kā viņa atkūst, kad sasildot ielaida rokas zem pulovera un novilka ar tām gar viņas ribām.

—  Kad aizgāju, es to izdarīju tevis dēļ. Un arī atgriezos tevis dēļ. Un, lai ko tu teiktu, lai ko izdarītu, nekas mani tagad nepiespiedīs aiziet no tevis.

Viņš vilka ar pirkstu zem viņas krūtīm.

—  Es nogalināšu tevi, Kelahan, ja tu tagad mēģināsi to darīt. — Viņa izmisīgi pagrieza savu muti pie viņējās. — Apzvēru tev. Tu mani nepiespiedīsi iemīlēt tevi no jauna, kamēr nebūšu pārliecināta, ka tu paliksi.

—  Tu nekad neesi pārstājusi mani mīlēt. — Uzbudinājums viņā auga, kļuva neizturams. Viņš paņēma viņas krūtis rokās un ar pirkstiem sāka glāstīt krūšgalus, pārvērsdams tos smeldzošos punktos. — Atzīsties!

—  Es to gribēju. — Viņa atmeta galvu atpakaļ, kad viņš piespieda lūpas viņas kaklam. — Es gribēju pārstāt tevi mīlēt.

—  Saki burvju vārdus, — viņš no jauna pieprasīja.

—  Es tevi mīlu. — Viņa bija gatava apraudāties, bet elsas pārvērtās izsaucienā. — Es vienmēr mīlēju tevi, kaut jupis tevi parāvis. Un nekad neesmu pārstājusi mīlēt. Noņem no manis šos stulbos rokudzelžus.

—  Varbūt noņemšu. — Viņš pavilka to aiz matiem, neatlaizdams vaļā, kamēr viņa atdarija acis un pavērās viņā. Viņa seja pauda tik saspringtu uzbudinājumu, ka Roksanai pār muguru pārskrēja skudriņas. — Varbūt vēlāk.

Viņa lūpas sakļāvās ar viņas lūpām, apspiežot jebkādu pretestību un pārvēršot šoku vēl lielākā uzbudinājumā.

Pirmajā reizē viss notika strauji, tas bija kā uzliesmojums „ kā uguns un iekāre. Tagad viņš vēlējās panākt ko vairāk nekā tikai baudu. Viņš gribēja paņemt viņu pakāpeniski, soli pa trīcošam solim, sprīdīti pēc smeldzoša sprīdīša tuvojoties neprātam. Un vēl viņam gribējās viņu šokēt, apstulbināt tā, lai visu noslēpumu atklāsmes mirklis ieslēgtos viņas atmiņā un nekad neaizmirstos.

Viņš novilka ar mēli pār viņas slaido kaklu, kamēr rokas pa to laiku klīda pa viņas augumu, laiski parādot savu varu pār viņu.

—  Ja tev tā nepatīk, es pārtraukšu, — viņš nočukstēja, skardams viņas lūpas. — Lai pārtraucu?

—  Nezinu. — Vai tiešām viņš uzskatīja, ka viņa spējīga saprātīgi domāt, kad galva griežas riņķī? — Cik man laika, lai pieņemtu savu lēmumu?

—  Es tev došu tik daudz laika, cik gribēsi.

Brīnišķīgā īstenība bija tā, ka šobrīd viņai nav ne apziņas, ne gribas, ne saprāta. Ja runa par varu, tad viņa atradās tā varā pilnīgi un pavisam. Un jutās kā svētlaimē. Viņa nespēja pat iedomāties, ka bezpalīdzībā var būt tik daudz erotikas. Apziņa, ka viņas ķermenis pieder viņam, pieder bez atlikuma, iededza viņas vēnās mazas uguntiņas, kuras uzliesmoja it kā narkotiku iespaidā. Viņai gribējās, lai viņu iegūst pilnībā, izdzer līdz dibenam viņu kopējai baudai. Un šai vienā intīmā mirklī sajutās uzvarēta.

Viņai izrāvās stiepts, vibrējošs vaids, kad Luks pārplēsa pa vidu viņas drānas. Viņa sagaidīja uzbrukumu, alka pēc tā, bet Luka rokas, viņa lūpas bija mokoši maigas.

Izjūtas strauji pārauga satricinājumā, kurš bīstami tuvojās. Ik reizi, kad viņa, saņēmusi spēkus, tiecās pēc dvēseli aizraujošā kulminācijas mirkļa, viņš krasi atgrieza to atpakaļ, un viņa vienīgi kunkstēja kā neprātā.

Cik gan aizraujoši likās vērot viņu, to, kā viņas sejā atspoguļojas visas ķermeņa izjūtas, klausīties, kā viņa tīksmi atkal un atkal čukst tā vārdu. Roksanas spēks likās jo jaušamāks pēc tā, ka šī spēka piederība viņu pārāk mulsināja. Viņas padošanās līdzīgā mērā padarīja viņus vienu par otra gūstekņiem. Viņi pilnībā un nedalāmi atdevās viens otram. Apziņa, ka viņa gatava izkust tā rokās, padarīja to visspēcīgu, līdzīgu Dievam, un lēnprātīgu, līdzīgu ubagam.

Luks lēni nolaida atpogātās bikses no Roksanas gurniem, izpētīdams katru viņas miesas sprīdīti, kas atklājās skatam, izbaudīdams to ar lūpām, mēles un viedo pirkstgalu skārieniem līdz brīdim, kad'viņa spēcīgi nodrebēja no pirmā kaisles uzliesmojuma.

— Es mīlu tevi, Roksan! — Viņš piespieda viņu pie soliņa. — Viemnēr esmu mīlējis, — viņš čukstēja, kad rokas, ko bija atbrīvojis, stingri apvijās viņam. — Vienīgi tevi.

Viņš iegāja viņā, viņa aptvēra to. Un viņi paņēma viens otru.

# * *

Viņam nepatika, ka Roksana neatļāva palikt pa nakti pie tās, nedz arī pati nakšņoja pie viņa. Viņš no seksa alka ko vairāk nekā tikai intīmu tuvumu — alka pagriezties pret viņu nakts vidū, lūkoties, kā viņa rītos mostas.

Bet viņa palika pie sava un neatklāja iemeslus.

Viņa vairs nekādi neierobežoja Luka apciemojumus viņu Sartras mājā. Viņiem visiem bija smagi, ka Maksa apziņa par jaunu aptumšojās, un katra diena, kad Maksu atkal veda uz slimnīcu analīzēm, viņiem liekās neizturami gara. Roksana zināja, ka Luka ierašanās paceļ viņas ģimenes morālo garu, arī viņu, Roksanu, ieskaitot. Turklāt viņai gribējās dot Netam iespēju iepazīt Luku kā cilvēku, pirms vēl zēns iemācīsies uzskatīt viņu par tēvu.

Jebkurš lēmums, saprātīgs vai ne, kuru viņa pieņemtu sakarā ar Luka atgriešanos viņas dzīvē, šā vai tā attiektos uz viņas dēlu. Viņu dēlu.

Viņi strādāja kopā. Kad pagāja divas nedēļas, viņu kopīgiem spēkiem radītais ilūzijas numurs kļuva nobeigts un spilgts. Tikpat rūpīgi viņi sagatavoja arī savu «darbu» izsolē. Roksana bija spiesta atzīt, ka Luks savijis visas tā detaļas tikpat meistarigi, kā būtu sapinis detaļas pazīstamajos ķīniešu «Savītajos apļos». Diezgan spēcīgu iespaidu uz Roksanu atstāja pirmā viltotā dārglieta, kas pēc Luka pasūtījuma bija atsūtīta no Bogotas.

—  Labi nostrādāts, — viņa tam teica, tīšām slēpdama sajūsmu par meistarīgi darināto vairākrindu briljantu un rubīnu kaklarotu. Viņa stāvēja guļamistabā pie spoguļa, pielaikojot to sev. — Tajā, protams, ir kādas pārmērības, un tā nemaz nav manā gaumē, bet vispār manta laba. Cik mums tā izmaksāja?

Viņa stāvēja kaila, tāpat kā viņš. Luks gulēja gultā, salicis rokas aiz galvas, un tīksminājās par viņu, apgaismotu saulrieta stariem.

—  Piecus tūkstošus.

—  Piecus. — Viņa uzrāva uzacis, bet, būdama praktiskas dabas sieviete, apslēpa no viņa šoku par dzirdēto.

—     Vai nav par traku?

—  Tas ir mākslinieka darbs. — Viņš pasmaidīja, bet viņa sarauca pieri, pārcilājot rokām viltotos akmeņus.

—    īstā, Roksij, maksā simt piecdesmit, ja ne vairāk. Tā ka savus izdevumus segsim ar uzviju.

—  Jādomā. — Viņa bija spiesta atzīt, vismaz pati sev, ja viņai nebūtu pārbaudes iekārtu, tad droši vien pieņemtu šos akmeņus pār īstiem. Turklāt ietvars, kurā tie ielikti, izskatījās pilnīgi antīks. — Kad pienāks pārējie?

—  Savlaicīgi.

«Savlaicīgi,» viņa nodomāja, kad devās uz virtuvi ar divām produktu pakām rokās. Luka izplūdušais formulējums sāka viņu kaitināt. Viņš pārbauda viņas pacietību, Roksana nolēma un nosvieda pakas uz virtuves galda. Tālāk nav mana daļa.

—  Vai tev šajās pakās gadījumā nav olas? — Leklērs dusmīgi noprasīja.

Viņa saviebās, tad paraustīja plecus.

—  Nu, tad iztaisi no tām omleti.

—  Iztaisi omleti, iztaisi omleti! Jums tikai vajag dzīt jokus. Laukā no manas virtuves! — viņš atmeta ar roku, gainīdams Roksanu prom. — Man te jāgatavo vakariņas veselai armijai.

Tas varēja ņozīmēt tikai vienu. — Vai Luks ir šeit?

—  Vai tu par to brīnies? — Leklērs nosprauslojās un sāka vilkt no pakām laukā to saturu. — Visi vienmēr ir šeit. Tu to sauc par gatavu meloni? — Viss Leklēra izskats rādīja neapmierinātību, viņam turot muskusa meloni izstieptā rokā.

—  Kā es varu noteikt, vai tā ir gatava vai nav? — Iešana uz tirgu nekad nesagādāja Roksanai saulainu garastāvokli. — Tās visas izskatās vienādas.

—  Cik reižu tev esmu teicis: osti, ieklausies. — Viņš padauzīja pa meloni, pielika to pie auss. — Gluži zaļa.

—  Kāpēc tu mūžīgi sūti mani pēc dārzeņiem un augļiem, bet tad žēlojies, ka atnesu ne to, ko vajag? — iespraudusi rokas sānos, Roksana teica.

—  Tevi taču jāmāca, vai ne?

—  Nevajag. — Pagriezusies viņa izgāja, kaut ko purpinādama. Vienādiņ viņš par kaut ko nav apmierināts. Viņa bija devusies uz tirgu tieši no mēģinājuma, bet šis pat paldies nepateica.

Un turklāt viņa necieta muskusa melones.

Viņa būtu tūlīt kāpusi augšā, ja nedzirdētu balsis, kas nāca no viesistabas. Runāja Luks. Bet Nets no visas sirds skaļi smējās. Viņa bez trokšņa tuvojās durvīm un paraudzījās iekšā.

Viņi abi sēdēja uz grīdas, tumšmatainās galvas noliektas, ceļgali sakļauti. Uz paklāja izsvaidītās rotaļlietas liecināja par to, ar ko nodarbojās viņas vīrieši, kamēr viņa slampāja pēc melonēm. Tagad Luks pacietīgi skaidroja kādu vienkāršu triku ar kabatu. Tas, liekas, saucās «Izgaistošā spalva». Viņa aizkustināta pieslējās pie durvju stenderes un vēroja, kā tēvs māca dēlu.

—  Tieši tavā degungalā, Net. — Luks ieknieba Netam degunā, tas atkal sāka smieties. — Tieši tavā acu priekšā. Pamēģināsim. Vai tu vari salikt savu vārdu?

—   Zināms, varu. N-E-T-S. — Viņš paņēma no Luka pildspalvu un papīra lapiņu, viņa seja saspringa. — Es mācos rakstīt «Netenjels» arī. Pēc tam rakstīšu «Novello», jo tas ir mans uzvārds.

—  Ak tā. — It kā ēna iegūla Luka acīs, kad viņš vēroja, kā Nets centīgi uzvelk burtu «e». — Jā, droši vien. — Viņš pagaidīja, kamēr Nets pabeigs greizu «s». — Nu labi, tagad skaties uzmanīgi. — Lēnām kustībām Luks ietina pildspalvu papīra lapiņā un aizlocīja šīs lapiņas abus galus.

—     Nu, tagad pasaki burvju vārdu.

—  Um-m-m.

—  Nē. Um-m-m nederēs, — teica Luks, izraisīdams Netam jaunu smieklu lēkmi.

—  Buš-vuš, — izgrūda Nets, lepns par to, ka izvēlējies vārdu, ko dzirdējis no gudra drauga bērnudārzā.

—  Skan riebīgi, bet var derēt. — Luks pārplēsa papīriņu uz pusēm un ar prieku skatījās, kā Neta acis vai lien ārā no pieres.

—  Tā pazuda! Pildspalva pazuda.

—  Pilnīgi. — Luks nespēja atturēties no gleznaina žesta. Viņš pacēla rokas uz augšu un sāka grozīt delnas. Viņa dēla ticība — Nets stāvēja ieplestām acīm — lika viņam justies kā karalim.

—  Gribi, iemācīšu?

—  Bet vai varu?

—  Jādod burvju mākslinieka zvērests.

—  Bet es to jau devu, — Nets teica nokārtu galvu,

—  kad mamma man rādīja, kā izlaist monētu cauri galdam.

—  Vai viņa māca tev maģiju? — Luks alka, cik iespējams, vairāk uzzināt par dēla domām, jūtām, vēlmēm.

—  Zināms. Bet apsoli, ka nevienam par to nestāstīsi, pat saviem pašiem labākajiem draugiem, tāpēc ka tas ir noslēpums.

—  Labi. Bet vai tu taisies kādreiz kļūt par burvju mākslinieku?

—  Tā ja. — Nets nespēja pārāk ilgi iztikt bez kustībām, tāpēc novēlās ar dibenu tieši uz grīdas. — Es būšu burvju mākslinieks, sacīkšu braucējs un policists.

Policists, — Luks ar izbrīnu nodomāja. Interesanti — ko gan viņi ar Netu salaiduši šķērsām, ja viņš tā runā?

—  Visi reizē, uhū? Nu, tagad paskatīsimies, kā tu tiksi galā ar šo triku, citādi neuzvarēsi labāko policistu konkursā Indianapolisā un nevarēsi izsekot bandītus.

Viņu iepriecināja, ka Nets drīzāk ieinteresējās nekā apjuka, kad ieraudzīja šo triku darbībā. Lūkam šķita, ka viņš gandriz vai dzird, kā bērna prāts sagremo triku, pārdomā variantus.

Viņam labas rokas, nodomāja Luks, palīdzēdams zēnam ar savējām. Un pie tam arī apķērīgs'.''Bet viņa smaids satrieca tēva sirdi.

—  Iznāca gludi.

—  Apbrīnojami, — Luks ar svinīgu izskatu noteica. Neta smaidu nomainīja smīns.

—  Apbrīnojami gludi.

Luks nespēja savaldīties. Viņš pieliecās un noskūpstīja šo smīnu.

—  Pamēģini vēlreiz, lai iznāk vēl gludāk. Paskatīsimies, vai tev izdosies novērst uzmanību. Skatītāju starpā kādreiz gadās kritiķieri.

—  Kas tie tādi?

—Oh, tie ir ļaudis, kas izkliedz dažādus vārdus vai pārāk skaļi runā. Vai arī… kutina tevi.

Nets izgrūda priecīgu izsaucienu, kad Luks viņu saķēra. Pēc īsas, niknas cīņas Luks nolēma padoties. Viņš tīšām izdvesa stieptus vaidienus, kad Nets bungoja dūrītēm pa viņa vēderu.

—  Tu esi pārākais huligāns, puis. Tēvocītis.

—  Kāds tēvocītis?

—     Vienkārši tēvocītis. — Luks, noklikšķinājis ar mēli, sajauca Neta tumšos matus. —Tas nozīmē, ka es padodos.

—  Parādi man vēl citu triku.

—  Varbūt arī parādīšu. Bet ko tu man dosi vietā?

Nets deva to, kas vienmēr iedarbojās uz viņa māti,

un noliecies šmaukstoši nobučoja Luku uz lūpām. Satriekts par tik ātru pieķeršanos, aizkustināts līdz sirds dziļumiem, Luks ar trīcošu roku pārvilka Neta galvai.

—  Gribi, piedevām vēl apkampšu?

—  Zināms, ka gribu. — Luks izpleta rokas, paņēma Netu un izjuta neaprakstāmu prieku, šūpodams savu dēlu. Aizvēris acis, viņš paberza vaigu pret Neta vaigu. — Tu sver veselu tonnu.

—  Es esmu pasaules izēdājs.

Nets atlēca nost un uzsmaidīja Lūkam no augšas uz leju. — Mamma vienmēr tā mani sauc. Es ēdu visu, kas nav pienaglots.

—  Vienīgi Limas pupiņas ne, — Luks atcerējies nomurdēja.

—  Luk. Žēl, ka nevaru piespiest Limas pupiņas pazust visā pasaulē.

—  Nu, pie tā mēs vēl piestrādāsim.

—  Gribu čurāt, — paziņoja Nets, kuram, kā visiem laimīgajiem bērniem, bija paradums darīt zināmas savas fizioloģiskās funkcijas.

—  Tikai nevajag šeit, labi?

Nets sāka ķiķināt. Viņam patika būt kopā ar Luku, patika viņa smarža, kas nelīdzinājās citu ģimenes locekļu smaržām. Lai gan viņa dzīvē bija saskare ar pieaugušiem vīriešiem, sis vīrietis nemaz nebija līdzīgs pārējiem. Varbūt maģijas dēļ.

—  Bet vai penis tev ir?

Luks tik tikko novaldīja smieklus, redzēdams bērna naivo skatienu.

—  Domāju, ka ir.

—  Man arī ir. Bet meitenēm nav. Un mammai arī nav.

Baidīdamies pateikt kaut ko lieku, Luks piespieda mēli vaiga iekšpusei.

—  Jādomā, ka tur tev taisnība.

—  Man patīk, ka man viņš ir, tāpēc ka nav jāapsēžas, lai pačurātu.

—  Tur ir savas priekšrocības.

—  Nu man jāiet! — Uzrausies kājās, Nets mazdrusciņ padancoji. — Bet vai tu nepalūgsi Leklēram cepumus?

No peņa uz cepumiem, Luks nodomāja. Bērnība ir brīnumains laiks.

—  Ej, ej. Es tevi panākšu.

Pagriezies Nets ieraudzīja māti, bet viņa urīnpūslis jau bija saspringts līdz pēdējai iespējai.

—  Sveika! Es gribu čurāt.

—  Sveiks! Pienāc, būsi viesis.

Nets aizrikšoja, piespiedis starpenei roku.

—  Interesanta saruna, — Roksana izdvesa, sadzirdējusi, kā noklaudz tualetes durvis.

—  Vīriešu valoda. — Luks sēdus iztaisnojās un pasmīnēja. — Nets ir tāds… — viņš aprāva frāzi, redzot, ka Roksana piespiež plaukstas pie mutes. — Kas notika? — Viņš uztraucies piecēlās. Ejot viņai^klāt, viņš uzkāpa spēļu kravasmašīnai.

—  Nekas. — Šoreiz viņa nespēja savaldīties. Un arī negribēja. — Nekas. — Pagriezusies viņa skrēja augšup pa kāpnēm.

Viņa varētu ieslēgties savā istabā, bet, pirms paguva tajā ieiet, Luks jau bija blakus. Noskaitusies pati uz sevi, viņa pagriezās un atvēra durvis uz terasi.

—  Kas ar tevi notiek? — Luks pajautāja.

—  Nekas nenotiek. — Smeldze bija tik stipra, tik visaptveroša, ka to varēja pārvarēt vienīgi ar asu vārdu palīdzību.

—  Ej prom. Esmu nogurusi. Gribu pabūt viena.

—  Kas notiek, Roksij, viena no tavām lēkmēm? — Viņš pats tik tikko turējās kājās, kad pagrieza viņu pret sevi. No Kvartāla puses atplūda mūzika, straujš, ritmisks džezs. Likās, tā skan īsti vietā.

—  Tu esi neapmierināta, kad ieraudzīji mani kopā ar Netu?

—  Nē! Jā! — Viņa rāvās prom, izlaizdama plaukstas cauri matiem. Ak Dievs, ak Dievs, viņa ir paspēlējusi.

Jo tuvāk viņa bija sabrukuma robežai, jo Luks kļuva mierīgāks.

—  Es tikšos ar viņu, Roksan. Es kļūšu par daļu no viņa dzīves. Tas man ir jādara, un, Dievs mans liecinieks, man uz to ir tiesības.

—  Nerunā ar mani par tiesībām, — viņa atsita triecienu, uz mirkli zaudējusi balsi.

—  Viņš taču ir arī mans dēls. Lai kā tev gribētos to aizmirst, bet fakts paliek fakts. Es visu laiku cenšos saprast, kāpēc tu viņam nepasaki, ka esmu viņa tēvs. Es

cenšos ar to samierināties, bet netaisos šķirties no vina

' > >

tāpēc, ka tu gribi viņu saglabāt tikai sev vienai.

—  Nē, tā taču nav! Sasodīts, nē! — Viņa dauzīja ar dūri pa Luka krūtīm. — Tu nezini, ko es jūtu, kad redzu jūs kopā? Kad redzu, kā tu raugies uz viņu. — Acīs saskrēja asaras, bet viņai izdevās novaldīt elsas.

—  Man žēl, ka tev tas tik sāpīgi, — Luks teica cietā balsī. — Varbūt man nav tiesību vainot tevi par to, ka gribi sodīt mani ar tēva tiesību atņemšanu.

—  Es negribu tevi sodīt. — Izmisīgi vēloties izteikt visu, viņa saknieba lūpas. — Varbūt vispār gribu, nezinu, un tas ir grūtāk par visu. Es uzskatīju, ka zinu, kas jādara, kas ir pareizi, kas vislabāk, bet pēc tam ieraudzīju tevi kopā ar viņu un sapratu, ka zaudēts tik daudz laika. Jā, man sāpīgi redzēt tevi kopā ar viņu, bet ne tādā ziņā, kā tu domā. Sāp tā, it kā es skatītos uz rītausmu vai klausītos mūziku. Viņš tur galvu tāpat kā tu. — Viņa uzbudināti gaiņāja prom asaras. — Viņš vienmēr to ir turējis tā, un tas salauza manu sirdi. Viņam ir tavs smaids, tavas acis, tavas rokas. Tās ir daudz mazākas, bet tavējās. Es parasti skatījos uz tām, kamēr viņš gulēja, skaitīju viņa pirkstus un skatījos uz viņa rokām. Un ilgojos pēc tevis.

—  Roksij! — Viņš bija domājis, viņš bija cerējis, ka pēc tā vakara, kad izstāstīja tai visu, pats grūtākais jau aiz muguras. — Man žēl, — viņš pastiepās viņai pret", bet viņa aizgriezās.

—  Es nekad neraudāju pēc tevis. Ne reizi piecos gados es neatļāvos nobirdināt nevienu asaru tevis dēļ. Tas bija lepnums. — Piespiedusi pie mutes plaukstas virspusi, viņa sagrīļojās. — Tas palīdzēja man izturēt pašu grūtāko laiku.

Es neraudāju arī tad, kad tu atgriezies. Bet, kad pastāstīji man par to, kas ar tevi noticis, kļuva sāpīgi tevis dēļ, un es centos saprast tavas jūtas. Bet velns parāvis! Velns parāvis, tev nebija taisnība! — Viņa pagriezās, saķēra ar roku vēderu, lai savaldītu saspringumu. — Tev toreiz vajadzēja pārbraukt mājās, atnākt pie manis un izstāstīt visu. Es būtu gājusi kopā ar tevi kaut vai uz pasaules malu.

—  Zinu. — Viņš nespēja pieskarties viņai, vai viņš to gribēja vai ne. Piepeši viņa tam likās tik trausla, ka viņš baidījās ar savu pieskārienu salauzīt viņu sīkos gabaliņos. Viņš varēja vienīgi sēdēt un gaidīt, kad viņu abu dvēselēs norims vētra.

—  Jau toreiz es to zināju un gandrīz atgriezos. Es būtu varējis aizvest tevi sev līdzi, atņemt ģimenei, tēvam. Un nav svarīgi, ka viņš bija slims, ka es viņam biju parādā, parādā jums visiem par visu labo, kas man ir. Es varētu riskēt un samierināties ar to, ka Vaijats jebkuru bridi man uzrīdītu policiju un mapi medītu kā slepkavu. Bet es to nedarīju. Nespēju.

—  Man tevis trūka.

Sāpīgi, ai, cik sāpīgi bija ļaut asarām vaļu. Nemaz ne vieglāk kā tās novaldīt. Raudas saēda miesu, plosīja sirdi. Viņa pilnībā nodevās bēdām; iekļāvusies viņa rokās un nekaunoties nekā, sāka skaļi šņukstēt, kad viņš pacēla, aiznesa līdz gultai un ņēmās šūpot.

Viņš varēja tikai turēt to, kamēr izlija šīs apspiestās piecu gadu bēdas. Tie nebija mierinājuma vārdi. Viņš pazina Roksanu jau gandriz divdesmit gadus, bet varēja uz pirkstiem saskaitīt reizes, kad viņa raudāja.

Bet tā viņa vēl nekad nebija raudājusi, Luks nodomāja, viņu šūpodams. Nekad. Tā — kā šoreiz.

Viņa nespēja nomierināties un jau izbijās, ka vispār nekad nespēs pārstāt. Viņa nesaklausīja, kā atveras durvis. Nesajuta, kā Luks pagrieza galvu, papurināja to, kaut ko klusi noliegdams tai mirklī, kad istabā ielūkojās Lilija.

Mokpilnās raudas nomainīja sausas elsas, bet stipros drebuļus — vieglas trīsas. Aiz viņa muguras dūrēs savilktās rokas atslāba.

—  Es gribu pabūt viena, — viņas čuksti izrāvās kā putekļi caur sauso kaklu.

—  Nē! Tas vairs nenotiks! Nekad, Roksan.

Viņa bija pārāk vārga, lai protestētu. Pēc vienas trīcošas nopūtas viņa nolieca galvu uz tā pleca.

—  Es neciešu kaukšanu.

—  Zinu, ka neciet. — Viņš noskūpstīja viņas karstos, smeldzošos deniņus. — Atceries, toreiz pēc tam, kad tu noskaidroji, ka Sems izmantojis tevi. Tu raudāji toreiz, un es nezināju, kā tevi nomierināt.

—  Tu apskāvi mani, — viņa iešņukstējās, — bet pēc tam sadauzīji viņam degunu.

—  Pareizi, tagad es nostrādāšu kaut ko pamatīgāku. — Viņa skatiens kļuva ass kā naža asmens. — Apsolu to.

Šobrīd viņa nespēja par to domāt. Viņa jutās kā iztukšota un, lai cik dīvaini, brīva.

—  Bija vieglāk atdot tev savu miesū nekā izturēt šādu brīdi. — Viņas pietūkušie plaksti aizvērās, viņai kļuva vieglāk, kad Luks sāka glāstīt viņas matus. — Es varēju pārliecināt sevi par to, ka tā bija kaislība, un, ja vēl tai piejaukta mīlestība, tad spētu valdīt pār sevi. Bet es baidījos atkal padarīt tevi par savu draugu. — Attopoties viņa gari nopūtās. — Iešu, nomazgāšos. Atstāj mani uz īsu bridi vienu.

—  Roksij…

—  Lūdzu tevi. — Viņa atvirzījās, izrādot viņam lielāku uzticēšanos nekā jebkad agrāk. Viņa taču atļāva Lūkam skatīt, ko asaras izdarījušas ar viņas seju. — Man kaut kas jānokārto. Ej pastaigāties, Kelahan. Atvēli man pusstundiņu.

Viņa maigi noskūpstīja Luku, pirms viņš paspēja ko iebilst.

—  Es atgriezīšos.

—  Es to ņemšu vērā. — Šoreiz viņa pasmaidīja.

* * *

Luks atnesa viņai ziedus. Viņš ne bez vainas apziņas saprata, ka ne tajā, ne otrā reizē nebija izrādījis Roksanai to, ko Lilija dēvētu par pienācīgo slīpējumu. Pirmoreiz viņu Roksana bija pārāk satriekusi, otrreiz juties pārāk saspringts.

Varbūt tagad bija pārāk vēlu tādiem pielūdzēju rituāliem, jo vairāk tāpēc, ka viņi bija mīlētāji, darba partneri un kopīga bērna vecāki, bet, kā teiktu Makss, labāk vēlu nekā pārlieku agri.

Luks piezvanīja pie parādes durvīm, nevis gāja no sētas puses caur virtuvi. Kā pielūdzējs, kurš dodas viesos pie savas iemīļotās, viņš pieglauda ar roku matus un nospieda zvana pogu.

—  Kelahan, — Roksana atvēra durvis, izbrinā iesmiedamās, — ko tu šeit dari?

—  Ielūdzu daiļu sievieti vakariņās. — Viņš pasniedza tai rozes, pēc tam, braši paklanījies, iedeva papīrpuķu pušķi, kas uzradās kaut kur no piedurknes.

—  Ai! — Viņa bija galīgi satriekta — apburošs smaids, elegants sveiciens, milzīgs smaržīgu rožu pušķis un vienkāršs triks. Tāds straujš notikumu pavērsiens radīja aizdomas.

—  Kas tev padomā?

—  Es taču teicu. Uzaicinu tevi pavadīt laiku kopā ar mani.

—  Tu, — viņa izspurca kaut kādus nesievišķīgus smieklus. — Mjā. Divdesmit gadu laikā tu mani nekad nekur neesi ielūdzis. Ko tu gribi?

Nebija viegli aplidot sievieti, kas skatās no piesarkušu un uztūkušu plakstiņu apakšas.

—  Ielūgt tevi vakariņās, — viņš izspieda caur zobiem. — Pēc tam varam pavizināties ar mašīnu — atradīsim klusu vietiņu, kur apmesties ceļa malā, un pamaigosimies.

—  Kas tad nu; vai ķerts esi, vai?

—  Vellu vellos, Roksij, tu nāksi kopā ar mani vai ne?

—  Es vispār nevaru. Man ir savi darbi. — Viņa nolieca galvu, lai ieelpotu rožu aromātu. Pirms viņa varēja pilnībā novērtēt to smaržu, viņa atkal atrāvās atpakaļ. — Ceru, ka tu man tās neatnesi tāpēc, ka es brēcu?

Jā, paciets rieksts, viņš nosprieda.

—  Tu droši vien iedomājies, ka es nekad agrāk neesmu tev dāvājis ziedus.

—  Kā nu ne, dāvāji gan. — Viņa pievaldīja' smaidu, lai gan topošā situācija sāka viņai patikt. — Divās reizes.

Pirmo reizi, kad tu nokavēji divas stundas uz vakariņām, vakariņām, kuras es ar tādām pūlēm pagatavoju.

—  Un tu ar tām sviedi man.

—   Zināms. Bet otru reizi… Ak, jā, tas bija, kad tu sasiti mazo porcelāna lādīti, kuru Lilija man bija uzdāvinājusi uz Ziemassvētkiem. Ko tad tu, Kelahan, šoreiz esi izstrādājis?

—  Neko, es vienīgi cenšos būt laipns ar saniknotu sievieti.

—  Nu ko tad, es taču nesviežu tev tās atpakaļ. — Viņa pasmaidīja un paņēma Luku aiz rokas. — Iesim iekšā mājā. Pavakariņosim šeit.

—  Roksij, es gribu pabūt ar tevi divatā, nevis mājā, kur pilns ar cilvēkiem.

—  Ar cilvēkiem pilnā māja izčibējusi uz visu vakaru, tāpēc Dievs lai tev palīdz, Kelahan, es jau gatavoju vakariņas.

—  O! — Tātad viņa jūtu dziļums tiek pārbaudīts, kā vien iespējams. Viņš izvilināja sejā smaidu. — Lieliski.

—  Es domāju gan. Ejam uz viesistabu. Man tur priekš tevis kaut kas ir.

Viņš gandrīz pajautāja tai, vai nav sagatavojusi kādu indi, tomēr novaldījās.

—  Ja tu negribi krāmēties ar gatavošanu, mazulīt, mēs varam tīties prom no šejienes. — Viņš sekoja tai uz viesistabu, kur ieraudzīja zēnu, kas sēdēja uz dīvāna malas.

—  Sveiks, draudziņ!

—  Sveiks! — Nets ilgi viņu pētīja ar ciešu skatienu, kas Lūkam lika sabozties. — Bet kāpēc tu nedzīvo šeit, ja esi mans tētis?

—  Es… — satricināts līdz sirds dziļumiem, Luks spēja vienīgi skatīties.

—  Māmiņa teica, ka tev vajadzēja aizbraukt uz ilgu laiku, tāpēc ka tevi vajāja slikts cilvēks. Vai tu viņu nošāvi?

16*

—  Nē. — Viņš gribēja norīt siekalas, taču nespēja. Gan dēls, gan mīļotā sieviete pacietīgi gaidīja. — Es nolēmu viņu pārmācīt. Es nedomāju, ka man patiktu uz kādu šaut. — Apstulbināts viņš palūkojās uz Roksanu. — Roksij. — Lai gan Luka acis lūdzās pēc palīdzības, viņa nogrozīja galvu

483

—  Gadās, ka jāstūrē uzreiz pilnā gaitā, — viņa nočukstēja.— Bez jebkādiem mēģinājumiem, Kelahan. Bez scenārijiem un atkārtojumiem.

—  Labi. — Nedrošā gaitā viņš piegāja pie dīvāna un notupās dēla priekšā. Mirkli viņš jutās kā savas pirmās uzstāšanās laikā zem karnevāla telts spilgtā kupola. Pār muguru pārskrēja trīsas. — Piedod, ka es nevarēju būt šeit kopā ar tevi un tavu māti, Net.

Neta acis sāka skraidīt. Viņa vēderā burkšķēja kopš tā brīža, kad māmiņa apsēdināja viņu un paziņoja, ka viņam ir tētis. Viņš nezināja, vai vēders burkšķ uz labu — kā tad, kad Pelīte grieza viņu riņķī, vai arī uz sliktu, kad viņš bija pārēdies stiklenes Visu Svēto dienā.

—  Varbūt tu nevarēji, — Nets nomurdēja, plūkājot diegus, kuri rēgojās no cauruma džinsos ceļgalā.

—  Varēju vai nevarēju, vienalga, piedod man. Es nedomāju, ka esmu tev tik ļoti vajadzīgs, tu taču esi jau liels. Mēs tak būsim draugi, labi?

—  Zināms. — Nets izbīdīja uz priekšu apakšlūpu. — Es tā domāju.

Bet Luks vēl sprieda, ka Roksana ir ciets rieksts.

—  Mēs varam būt draugi, ja tu gribēsi. Tev nav noteikti jāuzskata mani par savu tēvu.

Kad Nets atkal pacēla galvu, viņa acīs bija asaras. Viņa lūpas sāka trīcēt, un tas trāpīja Lūkam pašā sirdī.

—  Vai tad tu negribi mani?

—  Jā, jā. — Lūkam aizžņaudzās kakls, sirdij kļuva vieglāk. — Jā-ā, es gribu. Ļoti. Redzi, ko gribu teikt, tu tagad esi mazs un neizveidojies, bet es domāju — tevī ir potenciāls.

—  Un kas ir — potenciāls?

—  Iespējas, Netenjel. — Ar maigu kustību Luks saņēma rokās dēla seju. — Daudz, daudz iespēju.

—  Potenciāls, — Nets atkārtoja un, līdzīgi savai mātei bērnībā, sāka izgaršot šo vārdu. Viņš sirsnīgi un maigi pasmaidīja. — Bobija tēvs viņam uzbūvēja koka būdiņu. Lielum lielu.

—     Tad nu gan! — Izbrīnīts un iepriecināts Luks pameta skatienu uz to vietu, kur vēl joprojām stāvēja Roksana ar ziediem rokā. — Puisis uzreiz visu apjēdza.

—  Tur vainīgas viltīgās īru asinis. Pie Novello nav pieņemts pielaizīties, mēs esam lepni.

—  Kāda tur pielaizīšanās, apķērīgs puisis zina, kā panākt savu. Tiesa, Net?

—  Tiesa, — viņš iespiedzās priekā, kad Luks viņu pasvieda uz augšu.

Nolēmis iegūt visu, ko viņam dāvā šī izdevība, Nets iečukstēja Lūkam ausī:

—  Vai pateiksi māmiņai, ka es gribu suni? Lielu, pavisam lielu.

Luks satvēra Netu aiz zoda, un viņi smaidīja vienādiem smaidiem.

—  Es par to padomāšu. Bet kā ar apmīļošanu?

—  Lai notiek. — Nets apvija rokas Lūkam ap kaklu. Vēders viņam vēl joprojām jutās nemierīgs, un šis nemiers jau bija aizgājis līdz krūtīm. Bet viņš nolēma, ka tas tomēr uz labu. Nopūzdamies viņš nolika galvu tēvam uz pleca un padevās visam.

32

—  Cenšos koncentrēties. — Roksana pāri plecam pameta ar roku, lai Luks atvirzītos nost. Viņš tai elpoja tieši pakausī.

—  Es gribu ar tevi norunāt tikšanos.

—  Tu es ķerts uz tikšanos. — Viņa paliecās uz priekšu, lai sakārtotu lampu uz tēva galda. Viņas priekšā gulēja muzeja rasējumi. Viņiem atlika izlemt, pa kurieni viņi iekļūs iekšā.

—  No augšas uz leju, Kelahan. Tieši tur ir visa jēga. Izstāde atrodas ceturtajā stāvā, tad kāpēc mums jāiekļūst pirmajā un jālavās uz turieni?

—  Tāpēc, ka varēsim uzkāpt pa kāpnēm, nevis kūļāties piecpadsmit pēdu garā virvē.

Viņa pār plecu uzmeta Lūkam skatienu.

—  Tu kļūsti vecs.

—  Lūdzu piedošanu. Kā noskaidrojies, es tagad esmu ģimenes galva. Un tātad man jāveic kaut kādi drošības pasākumi.

—  Bet priekš kam ir jumts, papucīt?

Luks zināja, ka tas ir pats drošākais veids, bet viņam patika strīdēties.

—  Mums vēl tur jāuzdabū arī Džeiks. Bet viņš nepanes augstumu.

—  Tātad aizsien viņam acis. — Roksana paklaudzināja ar zīmuli pa rasējumu. — Raugi, šeit, logs austrumu fasādē, trešais stāvs. Es esmu jau šeit, noliktavā, kaut kā īsinu laiku līdz pēdējam mirklim. Eju uz novērošanas punktu tieši vienpadsmitos septiņpadsmit, tātad man atliek laika tikai viena minūte un trīsdesmit sekundes sestās kameras apstrādei, pirms ieslēgsies trauksme.

—  Man negribētos, lai tu strādātu iekšpusē.

—  Nevajag, Luk. Tu lieliski zini, ka es elektronikā orientējos labāk par tevi. Pēc tam es samainu vietām novērošanas ierakstu lentes. — Atglaudusi matus atpakaļ, viņa nosmīnēja. — Žēl, ka neredzēšu sarga seju, kad viņš ieraudzīs Pelītes darbu.

—  Tikai diletanti uzskata, ka viņiem jāredz kulminācijas mirklis, mazulīt.

—  Būtu tu, Kelahan, labāk gājis uz poda… — viņa maigi noteica. — Tad tā, tiklīdz Džeiks ar Pelīti ķersies pie galvenā darba, es rīkošos ar logiem no iekšpuses. Un tad ienāksi tu, mans varoni. — Viņa samirkšķināja skropstas.

—  Tātad mums atliks sešarpus minūtes, lai atvērtu stendu, paņemtu laupījumu un aizstātu to ar mūsu viltojumiem.

—  Un tad aši, aši! Mēs esam laukā, neatstājot ne pēdu. — Viņa pārlaida mēli virslūpai. — Mēs ar tevi atgriežamies viesnīcā un mīlināmies kā minkas.

—  Ak dieviņ, kā man patīk, kad tu tā izsakies. — Viņš atbalstīja zodu pret viņas galvvidu. — Mums tomēr vajadzēs rūpīgāk izstrādāt laiku.

—  Mums ir vēl dažas nedēļas. — Viņa izstiepa rokās uz priekšu, pēc tam tās pacēla un apvija viņam ap kaklu. — Tu tikai iedomājies šo brīnumaino zaigojumu. Un tas viss ir mūsu, Kelahan.

Viņš saviebās, izdvesa klusu nopūtu caur zobiem un izslējās taisni. — Tas ir tieši tas, par ko gribēju ar l« vi parunāt, Roksij.—Viņš nevarēja paredzēt viņas reakciju un līdzīgi gļēvulim nolēma izvairīties no šīs tēmas. — Konjaku gribi?

—  Dabiski. — Viņa no jauna izstaipījās. Bija apmēram viens naktī. Mājā valdīja klusums, hallē aiz kabineta tumšs, rēgojās vienīgi ēnas. Viņai pazibēja doma, vai nepavedināt Luku uz mīkstā ādas dīvāniņa. Kad viņš tai pasniedza glāzi, viņa lēnīgi pasmaidīja.

—  Tu esi pārliecināts, ka vēlies aprunāties?

Viņš pazina šo skatienu, šo toni un gandrīz padevās, cenšoties izvairīties no diskusijas.

—  Nē, tomēr es domāju, ka mums jāaprunājas. Par laupījumu no izsoles.

—  Mm-m-m.

—  Mēs to nepaturēsim.

Viņa aizrijās ar konjaku. Luks padauzīja pa viņas muguru, cerēdams to labāko.

—  Ak Jēziņ, nejoko tik nežēlīgi, kad es dzeru.

—  Roksij, es nejokoju, Mēs to nepaturēsim.

Ari viņa pazina šo skatienu un šo toni. Tātad Luks nolēmis spert kādu svarīgu soli un ir sagatavojies cīņai.

—  Ko tu muldies? Kāda tad jēga tos pievākt, ja mēs tos nepaturēsim sev?

—  Es tev teicu, ka šī diversija tiks izdarīta, lai novērstu uzmanību no Vaijata lietas.

—  Jā, bet tā taču dos milzu ienākumus, par spīti neiedomājamiem pieskaitāmiem izdevumiem.

—  Jā, bet ne finansu zinā. Mums tā nedos nekā.

' i

Viņa iemalkoja vēl konjaku, tomēr tas neatbrivoja viņu no pēkšņiem drebuļiem, kas pārskrēja kaut kur muguras lejgalā.

—  Bet ko tad darīsim ar dārglietām divu miljonu vērtībā, Kelahan, to iegūšanai taču jau iztērēti astoņdesmit tūkstoši?

—  Mēs tās slepus iebāzīsim viņam. Tas būs ļoti svarīgs balsts vienam stiķim, par ko es sapņoju jau gandrīz veselu gadu.

—  Stiķim, — Roksana piecēlās, lai mazuliet pastaigātu pa istabu un tā izkliedētu savu uzbudinājumu un padomātu.

—   Semam. Tu grasies ielikt tās Semam, vai tā? Tad redz, kāda, izrādās, ir tava tiesa. — Acis viņai iedegās, viņa pagriezās pret Luku. — Tātad to tu visu laiku plānoji.

—  Es vairākus mēnešus izstrādāju visu līdz pat sīkākajām detaļām. Tās visas ir saslēgtas vienotā shēmā.

—  Tu izstrādāji? — Neuzticības uzplūdi viņu gandrīz noslīcināja. Viņa tos padzina, turklāt šaubīdamās, vai spēs no jauna pārdzīvot tādu zaudējumu.

—  Tad redz, kādēļ tu atgriezies. Lai atriebtos Semam.

—  Es atgriezos tevis dēļ. — Viņam nepatika ne vēsums viņas tonī, ne bezpalīdzība, kādu juta šajā tonī. Un viņam nemaz, nu itin nemaz negribējās par jaunu izskaidroties.

—     Es taču tev teicu, Roksij, kāpēc aizbraucu no tevis, un es nevaru atgriezt atpakaļ šos gadus. Bet es no tevis vairs nešķiršos un neriskēšu ar savu ģimeni. — Viņš sāka svārstīties. Likās, Roksana grib saplosīt viņu sīkos gabaliņos, bet viņam tai bija jāizstāsta viss. — Tālab arī es ieskrēju pie Vaijata, pirms atgriezos Jaunorleānā.

—  Tu satiki viņu? — Roksana pārsteigta novilka ar roku pār galvu. —Tu gāji pie viņa un neuzskati, ka riskēji?

—  Es noslēdzu ar viņu darījumu. Nolēmu uzpirkt viņu ar naudu. Miljons dolāru pēc pāris mēnešiem.

—  Miljons…

—  Bet viņš nepiekrita, — Luks pārtrauca Roksanu.

—  Pareizāk, nepiekrita darboties viens. Tāpēc mēs ar viņu arī noslēdzām darījumu. — Paņēmis glāzi, Luks to grozīja rokā, paostīja, iemalkoja konjaku. Viņam patika spēlēt šo spēli, kā vīrietim patīk izjust prieku par ilgu, iedvesmojošu vakaru daiļas dāmas sabiedrībā. — Viņš piekrita dot man laiku līdz vēlēšanu sākumam, ja sagādāšu viņam Kērtisu Ganneru kompromitējošas fotogrāfijas. Tā, protams, būs montāža, tāpēc ka Ganners ir taisns kā šaujamā bulta. Un vēl Vaijatam vajadzīgi papīri, kas liecinātu par Gannera nelikumīgajiem darījumiem un sakariem. Viss, kas tiek prasīts no manis — to visu safabricēt un nogādāt tieši tad, pirms vēlētāji dosies pie urnām.

Gari npūtusies, Roksana atbalstījās pret palodzi. Viņa saprata, ka šobrīd nepieciešama vēl viena konjaka deva, un iztukšoja glāzi lielā malkā.

—  Tad redz, ko tev maksājusi tava atgriešanās.

—  Ja es nebūtu piekritis, tad nezinu, ko viņš varēja izdarīt 'ar tevi, Maksu, Liliju, visiem, kas man esat tik dārgi.—Luka acis bija kā piekaltas viņas acīm.—Bet tagad vēl arī Netenjels. Esmu gatavs uz visu, lai tikai viņam nekas nedraudētu. Itin nekas.

Ledainas bailes kā skudriņas pārskrēja Roksanas mugurai.

—  Netu viņš nebūtu aizticis. Viņš… Jā, tomēr būtu.— Roksana pirkstiem aizsedza acis, cenzdamās pārliecināt sevi, ka bez tā neiztiktu. — Es zinu, ka mums jāveic viss iespējamais, bet mēs nekad neesam darījuši pāri cilvēkiem, kas ne pie kā nav vainīgi. Es nevaru atrast attaisnojumu tam, ka mums jāsāk darboties tieši tagad. Mēs atradīsim citu līdzekli. — Viņa nolaida rokas un ceļgaliem. Luka skatiens atkal kļuva koncentrēts un auksts. — Es zinu, ka varam atrast citu ceļu.

Luks bija pārliecināts, ka vēl nekad nav mīlējis Viņu stiprāk kā šajā brīdī. Viņa ir sieviete, kas vienmēr pratīs palikt pie sava un nekad neatkāpsies no saviem principiem.

—  Džeiks jau vilto dokumentus, kurus es kopā ar laupījumu slepus ielikšu Vaijata seifā. Tas nemaz nebūs tas, ko viņš gaida, — Luks piemetināja, vēl pirms viņa paspēja izteikt kādu iebildumu. — Oriģinālfotogrāfijas, kuras izgatavoja Džeiks, ir pat ļoti labas, tās tikai nedaudz jāpalabo. Bet vispār Vaijats tur izskatās lieliski. Man ļoti iepatikās viens attēls, kur viņš ir ar melnu gurnu apsēju un zābakos.

—  Sems? Tu gatavo fotogrāfijas ar Semu? — Roksanas mute sašķobījās, bet viņa apvaldīja smaidu, iegrožoja sajūsmu. Šis velna Luks, viņa nodomāja. Izrādās, ka viss vēl tikai sākas.

—  Iznāk, ka tu viņu muļķo ar viņa paša izdomātajiem līdzekļiem un nogalini viņu kā politiķi.

—  Paklausies, man taču nav nekā pret Ganneru, bet pret Vaijatu ir loti daudz pretenziju. Man tā šķiet kā pati taisnākā tiesa. Līdz ar fotogrāfijām un dokumentiem, kuri, starp citu, pierāda Vaijata piedalīšanos dažās, tev labi zināmās zādzībās, es pārsūknēju naudu uz diviem banku kontiem Šveicē. Konti ir uz viņa vārda.

—  Ļoti gudri, — viņa nomurmināja. — Tu jau esi to visu izstrādājis. Bet tu nepakustināji pat pirkstu, lai arī mani iepazīstinātu ar šo lietu.

—  Jā, es tevi ar to neiepazīstināju. Es gribēju pārliecināties, ka tu, Roksan, esi kopā ar mani nopietni un uz ilgiem laikiem. Es nodomāju, ka ar šo plānu izaicināšu tevi, ieintriģēšu. Un vēl es cerēju, ka ap to laiku, kad būšu tev visu izstāstījis, tu man jau uzticēsies. Tu esi sašutusi par to, ka slēpu no tevis savus nodomus. Ko lai teic, tev ir tiesības. Bet tikai līdz tam laikam, kamēr tu piedalīsies mūsu nozvejā.

Viņa padomāja un saprata, ka pirmais niknuma vilnis jau ir pārgājis. Augstais Dievs, viņa nosprieda, tikai nepagurt. Tas ir tāpēc, ka tagad viņa raudzījās uz situāciju ar Luka acīm kā ar savām. Un ne tikai skatījās, bet arī bija sajūsmā par šīs viņa iecerētās afēfas vienkāršo eleganci. Viņa nebūtu izdomājusi neko labāku.

—  No šī brīža, Kelahan, mēs vai nu šajā darījumā piedalāmies līdzīgās daļās, vai vispār nepiedalāmies.

—  Bet vai tu gadījumā negrasies mani nogānīt, nolamāt par nez ko?

—  Es to pietaupīšu. — Viņa pacēla glāzi tostam. — Par Novello un Kelahanu.

Viņi saskandināja un izdzēra, skatoties acīs viens otram.

—  Bet vai tu negrasījies pavedināt mani, pirms es iejaucos?

—  Vispār… — viņa nolika glāzi, — grasījos gan.

* * *

Luks stāvēja pie Maksa krēsla, pa stiklotajām durvīm lūkodamies uz terasi, un uzdeva sev jautājumu, ko tad īsti redz večuks caur stiklu. Vai kvartāla namus vai puķēm pārpilni greznotos balkonus visapkārt Šartrai, vai arī pelēko debesu ielāpiņus, kas solīja lietu? Bet varbūt pavisam ko citu, kādas senas atmiņas par to, kas šajā vietā noticis laika ritumā.

Pēc īsa apskaidrības brīža Maksa saprāts bija iegājis vēl dziļāk pasaulē, kurā vecais vīrs mita. Viņš gandrīz vairs nerunāja, tikai retumis iešņukstējās. Ari viņa ķermenis kusa_, zaudēdams mārciņu pēc mārciņas.

Ārsti stāstīja par kaut kādiem aizsprostiem un samezglojumiem, par strukturālām izmaiņām smadzenēs cilvēkiem, kuri cieš no Alcheimera slimības. Par netipiskiem olbaltumu veidojumiem — Tau-proteīniem, B-amiloīdiem, P-vielu. Luks no šiem terminiem nekā nesaprata, tie skanēja kā kaut kāda sarežģīta trika apraksts.

Viņš zināja, ka Roksana bija ienākusi šeit atvadīties un šobrīd atrodas hallē, kur skatījās, kā Nets kravā čemodānus nedēļu garam braucienam uz Vašingtonu. Šobrīd, kad Lūkam bija iespēja pabūt divatā ar Maksu, viņš nezināja, kā šo iespēju izmantot.

—  Žēl, ka tu nebrauc kopā ar mums, — Luks vēl joprojām raudzījās caur loga stiklu. Bija grūti nolūkoties uz Maksu, uz šo neko neredzošo skatienu, uz saliektajiem pirkstiem, kas darbojās, darbojās, darbojās, kā pārcilājot monētas. — Es justos daudz labāk, ja būtu šo plānu radījis kopā ar tevi. Man liekas, tev patiktu tā iedarbība. Tajā ir gan drāma, gan emocijas, gan gaume. Tur ir viss. Es izstrādāju katru detaļu. — Klusībā iedomādamies sava skolotāja balsi, Luks atļāvās pasmaidīt.

—  Zinu, zinu, ko tu teiksi: apsver visas iespējas, bet pēc tam gatavojies negaidītiem pārsteigumiem. Bet es šim nelietim atmaksāšu par tiem pieciem gadiem, kurus viņš atņēma man, Maksam, mums visiem. Un es dabūšu tev to akmeni, ielikšu tev tieši rokās. Ja tajā ari ir kāds maģisks spēks, tad tu atklāsi to.

Luks negaidīja atbildi, bet piespieda sevi noliekties lejup. Ieskatīties acīs, kuras kādreiz lika viņam kāpt uz skatuves šovu teltī, pārbaudīt likteni un riskēt. Tās, tāpat kā vienmēr, bija tumšas, bet spēks no tām izzudis.

—  Es gribu, lai tu zinātu, ka rūpēšos par Roksanu un Netu. Un arī par Liliju, par Pelīti un Leklēru. Roksija sadusmotos, ja tagad dzirdētu manus vārdus; viņa ļoti labi par visiem rūpējas. Bet viņai tas vairs nebūs jādara vienai.

Nets mani sauc par tēti. Es pat nezināju, cik daudz tas man var nozīmēt. — Viņš maigi pārklāja ar savu roku večuka saliektās, nemierīgās plaukstas. — Tēti. Es ne reizi neesmu tevi tā nosaucis. Bet tu esi mans tēvs. — Luks noliecās un noskūpstīja krunkaino vaigu. — Tēti, es tevi mīlu.

Atbildes nebija. Luks piecēlās un gāja meklēt dēlu.

Bet Makss joprojām raudzījās caur stiklu, nenolaizdams acis pat tad, kad lēnām noritēja asara pa vaigu, kuru tikko bija noskūpstījis Luks.

* * *

Džeiks ievadīja kārtējo kombināciju savā portatīvajā kompjūterā un izgrūda priecīgu kliedzienu.

—  Ko es tev teicu. Nē, nu ko es tev, Pelīt, teicu? Vienādiņ taču atrodas rezerves gājiens.

—  Tu pabeidzi? Tiešām pabeidzi?

Pelīte pārliecās pāri Džeika sakumpušajam plecam.

—     Ak, taisnīgais Dievs!

—  Smirdīgās Anglijas bankas, — Džeiks nosmīkņāja un izstaipījās^ tā, ka nokrikšķēja locītavas. — Esmu gatava saderēt, ka Čārlzam un Diānai tur ir rēķins. Ak, cik jūs jaukas, manas sterliņu mārciņas!

—  Ak vai! — Pelīte kārtīgi lasīja žurnālus par slavenību dzīvi, un viņam bija īpašas simpātijas pret Velsas princesi.

—     Un tu redzi, cik viņiem ir naudas, Džeik? Tev kaut kas jāpārskaita no šā viņai. Man rādās, ka viņš neuzvedas pārāk labi.

—  Un kāpēc gan ne? — Džeiks pacēla pirkstus virs klaviatūras, apstādamies tikai tad, kad Alise klusi ieklepojās.

—  Man liekas, jūs Lūkam apsolījāties nelietot kompjūterus, lai bāztu degunu svešās darīšanās. — Viņa, galvu nepaceldama, svinīgi sēdēja uz dīvāna istabas pretējā stūrī un adīja.

—  Ak, jā. — Džeiks alka turpināt spēli. — Es jau tikai trenējos, un viss. — Viņš palūkojās uz Pelīti — Es tikai demonstrēju Pelītem, kādus trikus šī mazulīte spēj izstrādāt kopš tā laika, kad mēs to noregulējām.

—  Tas ir lieliski. Bet, godīgi runājot, Pelīt, es nedomāju, ka Diānai patiktu tāda iejaukšanās viņas personīgajā dzīvē.

—  Tātad tu nedomā? — Viņš uzmeta skatienu savai sievai, kura vienīgi pacēla galvu un pasmaidīja. — Nē, arī es nedomāju.—Pieveikts viņš skanīgi nopūtās.—Vispār mums jāpārbauda rēķins Šveices bankā, — viņš Džeikam atgādināja.

—  Labi, labi. — Sāka klabēt klaviatūra, iedūcās modems.

—    Bet jāteic, ka man no tā visa sametās slikta dūša, it kā es būtu saēdies vecas zivis. Viņš grib, lai mēs pārskaitītu vēl desmit tūkstošus šī izdzimteņa rēķinā. Es viņam

> > j

teicu, ka gribu nočiept naudu no kāda «netīra» ģenerāldirektora rēķina, lai šo te palielinātu. Bet nē, nav ko domāt. Luks grib visu apmaksāt. Šis cilvēks ir akmensciets. Akmensciets.

—  Te viss balstās uz lepnumu, — klusi noteica Alise.

—  Nav runa par lepnumu, bet par apķēzītiem desmit tūkstošiem, — atcirta Džeiks un pameta acumirklīgu skatienu viņas virzienā. — Piedodiet man, ka izsakos ārzemnieciski. Gluži vienkārši mums no tā neatlec ne grasis. Ne grasis! Vai tu neuzskati, ka mums jānoskaidro šis jautājums— jāsedz mūsu pieskaitāmie izdevumi un jārēķinās ar kaut kādu peļņu saprātīgās robežās.

—  Toties mēs saņemam morālu gandarījumu, — teica Pelīte, un tāpēc viņa sievas sirds aiz lepnuma salēcās.

—     Tas taču ir vairāk nekā nauda.

—  Par gandarijumu itāļu zābakus vis nenopirksi, — Džeiks noburkšķēja, pats sev atzīdamies, ka ir atstāts malā. Starp citu, viņš varēja pieprasīt, lai vēlāk atvērtu citu rēķinu.

Alise savāca savus adījumus un piecēlās.1 Pulkstenis vēl nebija desmit vakarā, tomēr viņa jutās briesmīgi nogurusi. — Es laikam atstāšu jūs šeit ar jūsu rotaļlietiņām un iešu gulēt.

Pelīte pieliecās, lai viņu noskūpstītu, un noglaudīja viņas blondos matus. Viņš nepārstāja brīnīties, ka tik daiļa, tik jauka sieviete var piederēt viņam.

—  Tu vēlies, lai es palūdzu uznest tev augšā tēju vai ari ko citu?

—  Nē. — Cik gan viņš ir mīļš, viņa nodomāja, un kāds muļķītis. Pagaidām viņa tikai vicināja adījumu vīra deguna priekšā. Nolēmusi, ka ir vērts dod vēl vienu triecienu, viņa izvilka no groziņa nule noadītu zīdaiņa čībiņu. — Es raudzīšu vēl šonakt uzadīt arī otru. Krāsa ļoti patīkama, vai tev tā neliekas? Tik simpātiski bālzaļa.

—  Jā, patiešām jauka. — Viņš pasmaidīja un atkal pielieca galvu, lai viņu noskūpstītu. — Netam patīk lellīšu dūraiņL

—  Šī nav lelle. — Noskaitusies kā vēl nekad, Alise atieza zobus. — Tās ir čībiņas, kaut jupis tevi rāvis, — viņa teica un tūliņ pat aizslīdēja uz guļamistabu, aizcirzdama aiz sevis durvis.

—  Alise nekad nelamājas, — Pelīte pateica, galvenokārt pats sev. — Nekad. Varbūt man aiziet un apskatīties…— Un tad viņš visu saprata, it kā dabūjis pa žokli. — Zīdaiņa čībiņa!

—  Čībiņa? — Džeika seja savilkās smīnā. — Klausies, bet tas taču kaut ko nozīmē. Apsveicu, vecīt.—Viņš pielēca kājās, lai ieplātu draugam pa plecu.—Izskatās, ka viņa ir stāvoklī.

Pelīte nobāla. Viņa sejas krāsa sāka līdzināties čībiņas krāsai, pēc tam viņš nobālēja vēl vairāk.

—  Patiešām gan, — tas bija viss, ko viņš jaudāja izteikt, kamēr slāja uz guļamistabas pusi. Tajā brīdī, kad viņš atvēra un aiz sevis aizvēra durvis, viņa plaukstas bija miklas no sviedriem.

Alise stāvēja ar muguru pret viņu, mierīgi aizsaitēdama rītakleitu.

—  Re, jau aust gaisma, — viņa nočukstēja un piegāja pie drēbju skapja, sukādama matus.

—  Alis! — Pelīte norija siekalas ar tādām pūlēm, ka viņam kaklā kaut kas iečērkstējās. — Tu tiešām… mēs…

Viņas dabā nebija ilgi glabāt dusmas. Pārāk stipri viņa mīlēja vīru. Kad ieraudzīja spogulī tā acis, viņas lūpās izplauka smaids.

—  Jā.

—  Vai tas tiešām tā?

—  Pilnīgi noteikti. Divi testi, pārbaudes mājās, un dakteris nevar samelot. Pelīt, mēs gaidām bērnu. — Viņas balss nodrebēja, viņa nolaida acis. — Tas ir brīnišķīgi, vai nav tiesa?

Viņš nezināja, ko atbildēt. Jūtas viņu pārplūdināja. Viņš spēra trīs soļus pie viņas. Maigi, ļoti maigi sievu apskāva, uzlikdams savu plato plaukstu uz viņas pagaidām plakanā vēdera.

Vārdi vairs nebija vajadzīgi.

* * *

Citā rajonā — greznā Mērilendas piepilsētā Sems Vaijats sēdēja pie sava sarkankoka rakstāmgalda un sūca konjaku «Napoleons». Otrajā stāvā platā «Cipendeila» stila gultā gulēja viņa sieva, nomokoties ar allažīgajām galvas sāpēm.

Džastīnai pat nevajadzēja tādu attaisnojumu kā galvas sāpes, viņš sprieda, baudīdams tumšo dzintarkrāsas dzērienu. Viņš jau sen bija zaudējis interesi par mīlēšanos ar ledusgabalu grezni ģērbtas sievietes izskatā.

Pastāv taču arī citi veidi, kā izlādēties seksuālā ziņā. Jābūt tikai piesardzīgam un pieklājīgi jāmaksā. Mīļākās viņam nebija. Āķis tāds, ka ar laiku mīļākās zaudē savu pievilcību un kļūst pārāk alkatīgas. Semam nebija vēlēšanās dzīvot bailēs, ka pēkšņi kāds varētu publicēt par viņu satriecošu grāmatu pēc viņa kāpšanas tronī Baltajā namā.

Tomēr Baltajā namā viņš dzīvos. XXI gadsimta rītausmā viņš sēdēs Ovālajā kabinetā, gulēs Linkolna gultā. Tas ir neizbēgami. Kampaņa viņa ievēlēšanai par senatoru norisa teicami. Pēc katras sabiedriskās domas aptaujas viņš atradās arvien tuvāk un tuvāk uzvarai. Vajadzēja notikt brīnumam, lai viņa sāncensis spētu samazināt distanci viņu starpā; jāteic, Sems brīnumiem neticēja.

Lai nu kā tas būtu, viņa piedurknē bija paslēpts trumpis, vārdā Luks Kelahans. Ap to laiku, kad viņš rīkojās izspēlēt šo trumpi, nedēļu pirms vēlēšanām, Ganners jau būs iznīcināts.

Līdz šim brīdim bija palikušas vēl dažas nedēļas, tātad vēl daudz dienu un nakšu. Tādēļ viņš bučoja mazuļus, pārgrieza lentītes, apbūra vienkāršos amerikāņus ar dažādiem solījumiem pārpilnām runām, meta izaicinājumu korporācijām, lasīja referātus par privātuzņēmēju darbību, sievietes savaldzināja ar patīkamu smaidu un staltu augumu.

Sems savu karjeru politikā un prestiža iekarošanu uzskatīja par ideāli izplānotu, ar blēdīgu triku izstieptu garākā laika posmā.

Kā jau pats bija atzinies Lūkam, viņš dos dažādus solījumus, jo triks vēl bija tālu no īstenības. Viņš, tāpat kā agrāk, pārliecinās, apburs un spēlēs «pašu puiku». Viņa imidžam, kā cilvēkam, kurš pats sevi izveidojis «amerikāņu sapņa» īstenošanai, labi jāpakalpo viņam. Bet paša radītais padomnieku štats turēs viņu visu iekšpolitikas un ārpolitikas jautājumu kursā.

Starp citu, viņam bija tikai viena politika, un tā saucās vara. Viņam bija viss, ko kāroja, bet viņš kāroja vēl vairāk.

Viņš atcerējās akmeni, kas atradās viņa seifā. Ja viņš ticētu brīnumiem, tad būtu ievērojis, cik labvēlīga viņam bijusi Fortūna kopš tā laika, kad iegādājās šo akmeni. Bet Sems to uzskatīja vienīgi par kārtējo uzvaru pār savu ienaidnieku.

Un patiesi, pietika viņam iegūt akmeni, kad veiksme sāka viņu pavadīt aizvien pieaugošā ātrumā. Tomēr Sems tam iemeslu redzēja paša veiksmē, sekmīgā mirkļa izvēlē, pats savā pievilcībā un politiskajā meistarībā.

Viņš bija daudz ko iemācījies no simpātiskā un tautā populārā Tenesijas štata senatora. Sems kāri no viņa sūca zināšanas, pie tarn aizrautīgi, kā aktieris traģiķis spēlēdams senatora «labās rokas» lomu, kamēr radās iespēja pašam kļūt par senatoru.

Neviens nezināja, ka Bušfīlds nomira Sema acu priekšā. Bērēs Sems tēloja dziļas sēras, asarām aizrīdamies, teica patētisku runu, kā dēls mierināja atraitni, izpildīja senatora pienākumus kā savam pienākumam uzticīgs pēcnācējs.

Taču tieši Sems bija stāvējis un noskatījies, kā senatoram trūkst elpas, kā viņa seja nozilē, kā viņš līdzīgi forelei noveļas uz kabineta grīdas. Sems turēja rokā niecīgu, emaljētu kastīti ar nitroglicerīna tabletēm, neko nesacīdams, kad viņa skolotājs sniedzās pēc viņa ar sāpēm izvelbtām un šoka aizmiglotām acīm.

Vienīgi pārliecinājies par to, ka senatoru vairs nevar glābt, Sems nometās uz ceļiem un pabāza tableti zem mirušā mēles. Tēlodams satraukumu, viņš izsauca ātro palīdzību. Ieradušies ārsti bija izbrīnīti par straujajām kustībām, ar kādām Sems izdarīja mākslīgo elpināšanu.

Tā nogalinājis Bušfīldu, viņš ieguva uzticamus piekritējus mediķu aprindās. Protams, tas nebija tik aizraujoši kā šāviens Koba sirdī, Sems tagad nodomāja. Bet ari tāda pasīva slepkavība sniedza asas izjūtas.

Atlaidies krēslā, viņš līdzīgi zirneklim, kurš auž savu tīklu, gaidīdams mušu, kas neko nenojauš, sāka plānot savas spēles nākamo raundu.

Kelahana izaicinošā atgriešanās Novelto trupā nepārstāja Semu izbrinīt. Vai tiešām šis muļķis domā, ka pietiks ar pieciem gadiem? Ka varēs atpirkties ar naudu par neatļautu atgriešanos uz skatuves? Sems cerēja, ļoti cerēja, ka tas ir tieši tā.

Viņš pagaidām nedeva triecienu, tādēļ ka tas viņu uzjautrināja — sagādāt Lūkam šo svētlaimi. Lai pagaidām piedalās savā izrādē, nolēma Sems. Lai pamēģina otrreiz iegūt Roksanas sirdi. Lai kādu brīdi ir sava bērna tēvs. Semam patika iztēloties, kā Luks atgriežas ģimenes klēpī un uz laiku atjauno karjeru un pierasto dzīvi. Jo saldāk būs viņam to visu nokampt.

Bet es nokampšu, Sems nodomāja. Jā, noteikti nokampšu.

Viņš uzmanīgi sekoja Novelto trupai un bija spiests atzīt, ka ir sajūsmā par Roksanas stilu un viņas zagšanas prasmi. Viņa seifā glabājās mape ar rūpīgi savāktiem dokumentiem, kas apgaismoja viņas darbību. Tie maksāja lielu naudu, bet sievas mantojums atļāva šādus izdevumus.

Tuvojās brīdis, kad viņš izmantos šos dokumentus. Lūkam nāksies ļoti dārgi samaksāt par nesankcionēto iziešanu uz skatuves. Un par to maksās visa Novelto ģimenīte. Bet, ja nu, iedomāja Sems, viņiem sagribēsies atcerēties vecos laikus un izdarīt vēl vienu zādzību ar ielaušanos, tad viņi maksās tieši viņam.

Tāpēc ka viņš varēja gaidīt, varēja sekot un varēja uzsūtīt varas pārstāvjus visiem Novello uzreiz pēc viņu kārtējā «darba».

Un tā bija ļoti vilinoša alternatīva.

Interesanti, vai viņi nepaņems izsoli. Semam likās, tik greznu lietu zādzība tiem varētu būt ļoti pievilcīga. Iespējams, ka viņš pat atļaus tiem aiziet ar laupījumu. Bet ne uz ilgu laiku, uz ļoti īsu. Taču pēc tam viņš aizcirtīs lamatas un paraudzīsies, kā tie noplūst asinīm.

Ojā, nodomāja Sems, viņš atlaidās krēslā un noklakšķināja ar mēli. Tā ir tieši tā prāta skaidrība, ar kuras līdzdalību viņš kļūs par spīdošu virsvadoni.

Sems iegādājās biļetes uz plaši izreklamēto Novello izrādi Kenedija Centrā. Šobrīd viņš sēdēja pirmās rindas vidū. Džastīna zīda tērpā ar safīra dārglietām. Viņa smaidīja, kā jau pienākas uzticīgai sievai un cīņubiedram.

Un neviens nenoskārta, ka viņi jau ienīst viens otru.

Kad uz skatuves sāka risināties maģija, Sems aizrautīgi aplaudēja. Viņš smējās, atmetis atpakaļ galvu, noliecās uz priekšu, izvalbījis acis, un neticīgi grozīja galvu. Viņa reakcija, kas bieži nonāca telekameru redzes laukā, bija iestudēta tikpat prasmīgi kā ilūziju vakari.

Bet patiesībā viņu grauza tā pati vecā skaudība. Luks taču atkal bija uzmanības centrā, atkal bija mirdzoša zvaigzne, dvēseļu valdnieks.

Sems par to viņu nīda akli un neprātīgi, tāpat kā ienīda Luku, tikko iepazinies ar viņu. Semu kaitināja vieglums, ar kādu Luks pakļāva auditoriju; acīm redzama seksuāla dzirkstelīte starp viņu un Roksanu, elegance, ar kādu Luks veica uz skatuves neiespējamo.

Un tomēr tieši Sems pirmais pielēca kājās, kad noslēgurnā iedārdējās aplausi. Viņš sita plaukstas kopā ar visiem un smaidīja

Roksana pavērās uz Semu, kamēr pateicās publikai. Lai gan viņa nolaida skropstas, niknums pārņēma abus. Viņu skatieni uz bridi sastapās, un mirkli viņi juta, ka atrodas divatā viens ar otru. Niknums uzliesmoja, lija pāri malām kā lava, un viņa spēra soli uz priekšu, Sema virzienā, apstādamās tikai tad, kad Luks cieši saņēma viņas roku.

—  Smaidi, mazulīt, — viņš skaidri teica, aplausiem dārdot, un saspieda viņas pirkstus. — Smaidi vēl un vēl.

Un viņa smaidīja līdz brīdim, kad abi kopā atstāja skatuvi.

—  Es nedomāju, ka tas būs tik smagi. — Viņas augums drebēja no vēlēšanās doties uzbrukumā. — Kad ieraudzīju, kā viņš tur sēž, tik svarīgs un grezns, man gribējās nolēkt no skatuves un iecirst viņā nagus.

—  Viss kārtībā. — Luks viegli paberzēja tās muguru un, apņēmis ap pleciem, veda uz ģērbtuvi. — Pirmais posms beidzies, Roksij, pārejam pie nākamā.

Viņa pameta ar galvu, tad, saņēmusi saujā durvju rokturi, sastinga. — Redzi, mēs zogam lietas, Luk. Es saprotu, ka vairums cilvēku šo nodarbību uzskata par nepieļaujamu. Tomēr to, ko mēs ņemam, var bez grūtībām aizstāt. Bet viņš nozaga laiku. Nozaga mīlu un uzticību. To visu nav iespējams aizstāt. — Viņa atskatījās uz Luku, viņas acis spīdēja, nevis no asarām vai nožēlas, bet no apņēmības. — Izrēķināsimies ar šo draņķi.

Viņš pasmīnēja un uzšāva viņai pa dibenu. Džeikam bija taisnība, viņš iedomāja, kad tas teica, ka Roksanā sēžot pats sātans.

—  Ej pārģērbies. Mums vēl ir darišanas.

* * *

Viņi aizgāja uz izrādei par godu sarīkoto pieņemšanu, kur saskandināja ar Vašingtonas dūžiem. Luks gaidīja piemērotu mirkli, lai aizšmauktu prom no Roksanas. Šī loma viņam bija jānospēlē vienam. Kā Luks bija gaidījis, Semam

vajadzēja tikai dažas minūtes, lai viesu vidū atrastu viņu.

—  Šovs izdevās lieliski.

Luks paņēma šampanieša kausu no garām nestas paplātes, tēlojot roku trīcēšanu.

—  Priecājos, ka tev patika.

—  O, un pat ļoti. Augstu vērtēju tavu uzdrīkstēšanos, tu taču uzstājies, iepriekš nepaziņojis man.

—  Nu, es nedomāju… pagājuši jau pieci gadi. — Luks pārlaida acis pūlim un iesāka runāt pusbalsī. Viņš lūdzoši saņēma Semu aiz delma. — Dieviņtētīt, nu kam no tā kāds sliktums?

Viņš ir laimīgs, ka nonācis krastā, Sems apsvēra, sūkdams šampanieti.

—  Mēs par to vēl parunāsim. Kelahan, saki man — kā tev patika mazais Netenjels?

Šoreiz Lūkam nebija vajadzīgs tēlot roku trīcēšanu. Pamodās patiess niknums.

—  Tu zini par Netu?

—  Es par Novello ģimeni zinu -^isu, ko vien iespējams uzzināt. Domāju, ka ļāvu tev to skaidri saprast. — Sems izklaidīgi nolika tukšo glāzi uz paplātes. — Saki man — vai tu izpildīji manu uzdevumu?

—  Vēl tikai jāpabeidz daži sīkumi. — Luks palaida vaļīgāk kaklasaites mezglu. — Es tev to skaidroju ik reizi, kad saistījos ar tevi. Lai paveiktu tādu darbu un turklāt nodrošinātos pret jebkādu izmeklēšanu, ir vajadzīgs laiks.

—  Es tev devu papilnam laika, — Sems viņam atgādināja un no visa spēka uzplāja pa plecu. — Un laika paliek arvien mazāk un mazāk.

—  Tu devi man pēdējo termiņu. Es tajā iekļaušos. — Luks no jauna pārlaida skatienu telpai. — Es taču zinu, kas no tā atkarīgs.

—  Ceru, ka zini. — Sems pacēla roku, atvairidams Luka atbildi.

—  Divas dienas, Kelahan. Atnesīsi man .visu pēc divām dienām, un tad es varbūt tev piedošu šāsdienas pārdrošību. Veiksmīgu vakaru! — viņš aiziedams piebilda. — Jo vairāk tāpēc, ka tas ir viens no nedaudzajiem, kas tev atlicis kopā ar ģimeni.

—  Tev, draugs, bija taisnība.— Džeiks, ģērbies elegantā oficianta formas tērpā, paņēma paplāti. — Viņš nudien ir riebeklis.

—  Tikai necel troksni, — Luks pusčukstus teica. Viņš zibenīgi iemeta Sema zelta aproču pogu ar monogrammu Džeika kabatā, kas bija izoderēta ar plastikātu.

—  Kārtībā.

—  Dieva dēļ, nesāc smaidīt. Tu esi kalpotājs.

—  Tātad esmu laimīgs kalpotājs. — Un Džeiks pielika

jo lielas pūles, lai rādītu svinīgu izskatu, un attālinājās.

* * *

Pēc stundas Džeiks pasniedza Lūkam plastikāta paciņu ar aproču pogu un gaišu smilškrāsas matiņu.

—-Ar tiem uzmanīgāk. Negribas, lai viss izskatītos pārāk acīmredzami.

—  Pie vella, lai tad viss ir acīmredzami. — Lūkam vēderā ieurkšķējās, kad viņš pacēla paciņu, lai palūkotos uz grezno vīriešu tualetes priekšmetu. Aproču poga nelikās acīskrītoša, tai bija pogas forma ar zeltā iegravētiem, smalkiem burtiem «S. V.». Ja viss noritētu labi, Luks nosprieda, šī paciņa nosūtīs Semu Vaijatu uz elli.

—  Vai aparatūru pārbaudīji? — viņš pavaicāja Džeikam.

—  Pārbaudīju un vēlreiz pārbaudīju. Kontakts ir. Skaties šurp. — Viņš paņēma plaukstas lieluma ierīci. — Pelīt, — Džeiks nočukstēja, — tu mani dzirdi?

Pēc īsa mirkļa no rācijas atskanēja Pelītes balss:

—  Dzirdu, Džeik. Skaidri kā baznīcas zvanus.

Džeiks pasmaidījis sniedza aparātiņu Lūkam. — Labāk

nekā Star Trek*, vai ne? — Smaidu nomainīja priecīgi, uzbudināti žesti.

—  Lai kā man negribētos atzīt, Fainštein, bet tu pārspēj pats sevi. Mums ir piecpadsmit minūtes laika, tāpēc uzvelc savu resnogalu.

"Populārs, fantastisks teleseriāls par starpplanētu ceļojumiem.

—  Mans resnaisgals vienādiņ ir uzvilkts. — Džeiks nosmīnēja un pagrozīja kārnos gurnus. — Tas būs pasakaini, Luk. Pa-sa-kai-ni.

—  Nesāc jau kladzināt, kamēr ola nav izdēta, — pārfrāzēdams Maksu, nočukstēja Luks un ielūkojās pulkstenī. — Roksana jau gaida. Kustamies laukā.

—  Lecam seglos. Uz priekšu! — Džeiks nošmaukstināja, un viņi devās uz durvīm.

—  Amatieris, — Luks noburkšķēja, tomēr pasmaidīja.

Nakts solījās būt īsti traka.

* * *

Galerija Hampstead bija pseidogotiska trīsstāvu celtne, kas atradās aiz skaistu ozolu rindas. Bija sausa rudens nakts. Tuvojās Visu Svēto diena. Ziemas vēstnesis vējelis šūpināja rudās lapas. Sapluinītas miglas lēveri dejoja pār betonu un asfaltu. Debesīs spīdēja akurāti izgriezts mēness sirpis. Tā aprises bija tik skaidras un asas, ka likās, kāds garām traucošs dievs to izcirtis ar savu cirvi. Baltā, maigā mēnessgaisma pludoja no skaidrajām debesīm, ietērpjot kokus sudrabā. Bet lapas vēl turējās zaros, mezdamas izkliedētas ēnas.

Galvenais — aprēķināt visu.

Galerijas fasāde izgāja uz Viskonsīnas avēniju. Vašingtona nepieder pie pilsētām ar vētrainu nakts dzīvi. Šeit toni nosaka politika, bet, kur politika, tur ari piesardzība — īpaši vēlēšanu gadā. Vienos naktī ielās kustība jau pierimusi. Vairums bāru slēgti.

Tiesa, ir kāda paralēla nakts darbošanās: zagļu midzeņi, narkotiku tirdzniecība ielu stūros, prostitūtas, kas klīst pa Četrpadsmito ielu ar klientiem un bez tiem. Slepkavības nakts aizsegā šeit notiek tikpat bieži, kā tiek doti pirmsvēlēšanu solījumi.

Bet šeit, šai klusajā pilsētas stūtī, viss bija mierīgi.

Luks stāvēja ēnā aiz ēkas, zem smīnīgiem viepļiem un diženiem pilastriem.

—  Šis strādā labāk, Pelīt.

Viņa kaklā pakārtais aparātiņš fiksēja katru elpas vilcienu.

—  Strādās. — No niecīgā skaļrunīša nākošā Pelītes balss bija vienmēriga un skaidra. —Attālums — simt pēdu.

—  Sis strādā vēl labāk, — Luks atkārtoja. Viņš turēja rokās kaut ko arbaletam līdzīgu.

Tas arī bija arbalets līdz tam laikam, kad Pelīte to pārtaisīja par āķi, ko darbina ar gāzi. Luks turēja pirkstu uz sprūda un domāja par Roksanu, kura šajā brīdī lavījās uz glābātavu trešajā stāvā. Viņš nospieda sprūdu un ar zēnisku sajūsmu vēroja, kā āķis ar pieciem žuburiem izlec, vilkdams sev līdzi virvi. Viņa rokās kā kaķis murrāja motoriņš.

Viņš dzirdēja šķindoņu, metāla smailei atsitoties pret jumtu, un izslēdz motoru, pirms iesāka viegli, lēni vilkt virvi uz savu pusi. Tā stingri nostiepās, kad āķis iecirtās stiprā ķieģeļu karnīzē.

Luks izmēģināja virvi, spēcīgi paraustīdams to, tad ar tās palīdzību atrāvās no zemes.

—  Izturēts. Labi nostrādāts, Pelīt.

—  Paldies!

—  Okei, Fainštein, ej pirmais.

—  Es? — Džeika balss nopīkstēja. Acis bija pārgrieztas un šķita kā balti plankumi melnu krāsu notrieptajā sejā. Viņš bija ārkārtīgi līdzīgs otršķirīgam bandžo dziesmu izpildītājam šovā, kur aktieri uzstājas nogrimēti par nēģeriem. — Bet kāpēc es?

—  Tāpēc, ja es nekāpšu aiz tevis un nekniebšu tev dibenā, tu vispār nekur neuzkāpsi.

—  Es tak nokritīšu, — Džeiks nekustēdamies paziņoja.

—  Tādā gadījumā vismaz nebļauj. Tu uzmodināsi sargus.

—  Nu, akurāt mīlītis. Es vienmēr esmu teicis, ka tu esi mīlītis.

—  Uz augšu! — Luks nokomandēja, vienā rokā turēdams virvi un ar otras īkšķi rādīdams uz debesīm.

Lai gan Džeiks vēl stāvēja abām kājām uz zemes, viņš ķērās pie virves kā slīcējs. Aizmiedza acis un uzcēlās pirkstgalos.

—  Es novelšos.

—  Tad man nāksies tevi nogalināt.

—  Nevaru ciest tādas lomas. — Vēl viena nopūta, un

Džeiks jau rāpās pa virvi kā pērtiķis pa vīnogulāju. — Nudien, nudien, nevaru ciest.

—  Labi, labi. Ātrāk rāpsies, ātrāk tiksi galā.

—  Nevaru ciest, — Džeiks murmināja zem deguna un stūrgalvīgi turēja ciet acis.

Luks pagaidīja, kamēr Džeiks sasniedz otro stāvu, tad iesāka savu kāpienu. Džeiks sastinga kā ledusgabals.

—  Virve! — viņš čukstus kliedza, — Luk, virve šūpojas.

—  Tai ari jāšūpojas, stulbeni. Tās tev vis nav kāpnes. Kusties tālāk. — Luks pastūma Džeiku vēl divpadsmit pēdu uz augšu. — Ķeries pie karnīzes, liecies pāri.

—  Nevaru, — atteica Džeiks, pārtraucis lūgšanu ivritā, ko kādreiz bija iemācījies pirms apgraizīšanas. — Nevaru atlaist virvi.

—  Tev smadzeņu vietā sūdi, vai? — Starp citu, šajā situācijā nebija nekā negaidīta. — Liec kājas man uz pleciem. Ātrāk, ātrāk! Vai nostājies?

—  Tas esi tu!

—  Nē, tas ir Sikspārnis, tu dīrspakaļa!

—  Neapsaukā mani, lūdzu. Labi? — Džeiks uzstājās uz Luka pleca gandrīz ar visu savu svaru tā, ka Luks saviebās.

—  Re, nu. Tikai saglabā līdzsvaru. Atbalsties uz mani ar visu svaru un turies pie karnīzes. Ja neturēsies, — Luks turpināja tai pašā mierīgajā, rāmajā balsī, — es sākšu šūpot virvi, un tu jutīsi, ko nozīmē kūļāties virvē trešā stāva augstumā un sisties ar seju pret sienu.

—  Es daru visu, ko tu man saki. — Neatverot plakstus, Džeiks atrāva sastingušos pirkstus no virves. Viņš divreiz pārvilka roku pār ķieģeļiem, pirms pieķērās pie karnīzes. Izgrūdis kārtējo apslāpēto kliedzienu, viņš pārliecās tai pāri un novēlās uz jumta.

—  Graciozs kā kaķis. — Luks bez trokšņa pārlidoja aiz viņa. — Mēs esam augšā, Pelīt. — Viņš paskatījās pulkstenī un secināja, ka Roksanai palikušas deviņdesmit sekundes līdz iziešanai no slēptuves. — Rīkojies!

Ar visādu mazgājamo līdzekļu smaku piesātušajā noliktavas tumsā, Roksana ik pa brīdim raudzījās sava pulksteņa fosforiscējošā ciparnīcā. Piecēlusies un izvingrinājusi divu stundu sēdēšanas laikā notirpušās locītavas, viņa tagad jau sāka skaitīt sekundes.

Aizturējusi elpu, Roksana pavēra durvis un izslīdēja gaitenī.

Šeit bija gaišāks nekā noliktavā. Gaiteņa galā vāji spīdēja gaisma, dzeltena kā urīns, tā palīdzēja apsardzei veikt ēkas apgaitas.

Viņa devās šīs gaismas virzienā, ar soļiem mērojot sekundes. Pieci, četri, trīs, divi, viens… Kārtībā! No viņas lūpām izlauzās atvieglojuma nopūta, kad lukturis sāka mirkšķināt un nodzisa.

Pelīte ticis klāt. Roksana ātrā solī devās pa tumšo

gaiteni, garām glabātavām uz uzraudzības istabu.

* * *

—  Velnu velns! — Sargs, kurš saderējis sacensībās ar savu pārinieku džina dzeršanā, tumsā izlamājās un izvilka no jostas lukturīti.—Atkal šitas sūds ģenerators, bet…— Viņš atviegloti nopūtās, izdzirdis zummeru. No jauna iedegās gaisma, atdzīvojās monitori, iedūcās kompjūteri.—Labāk pārbaudīt, — viņš teica, bet pārinieks jau grieza tālruņa ripu.

Lilija pacēla klausuli pēc otrā zvana.

—  Vašingtonas gāzes un gaismas stacija, labvakar.

—  Zvana no Hampstead galerijas, mums atslēdzās elektriba.

—  Jūtu līdzi, ser. Jā, mums pienāca ziņojums par līnijas pārrāvumu. Jau izsūtīta remontbrigāde.

—  Līnijas pārrāvums. — Sargs nosvieda klausuli. — Šie sūdabrāļi droši vien netiks galā līdz rītam. Draņķa elektrokompānija galīgi izved no pacietības. ^

—  Mums taču strādā ģenerators. — Viņi abi pagrieza galvu pret monitoriem. — Bet varbūt man tagad izķemmēt ēku? Ko?

—  Labi.—Sargs iezvēlās krēslā monitoru priekšā un ņēmās liet kafiju no termosa. — Ej pameklē lielos, nešpetnos zagļus.

—  Tikai turi acis vaļā, Maknalti.

Drūmo gaiteņu attēli sekoja cits citam. Pietiek ar šiem attēliem, Maknalti nodomāja, lai izsistu tev cauru galvu, no kuras izbirs smadzenes. Viņš ieraudzīja trešajā stāvā pārinieku un laida šim ar papīra putnu. Tas uz mirkli aizdzina garlaicību.

Sargs sāka svilpot un iedomāja kārtējo džina glāzi. Un tad kaut kas monitorā pievērsa viņa uzmanību. Viņš samirkšķināja acis, pats neticēdams tām, tad izgrūda īsu, apspiestu skaņu.

Tā bija sieviete. Bet varbūt tās arī nebija. Bāla, daiļa dāma ar gariem, sudrabainiem matiem, plīvojošā, baltā kleitā. Viņa kā ēna nozibēja pāri ekrānam. Un sargs ieraudzīja — Kungs Jēzus! — viņa bija caurspīdīga un viņai cauri redzamas gleznas. Viņa tam uzsmaidīja, uzsmaidīja un pamāja ar roku.

—  Karson! — Maknalti saķēra divkanālu saruniekārtu, bet atbilde nesadzirdēja neko, vienīgi zummeru. — Karson, velna padēkli, nāc šurp!

Viņa vēl aizvien bija tur un šūpojās, atrāvusies dažas collas no grīdas. Viņš redzēja ari pārinieku, kurš sāka otrā stāva apgaitu.

—  Karson, jupis tevi rāvis! — Viņš sašutis aizbāza saruniekārtu aiz jostas. Mute bija izkaltusi, sirds dauzījās kā atskaldāmais veseris, bet viņš zināja, ka būs pēdējais mūlāps,

ja neizpētīs, kas tur lēcies.

* * *

Roksana izslēdza projektoru, un hologramma ar Alises attēlu izgaisa. Salikusi aparatūru burvju mākslinieka somā, metās skriet uz novērošanas istabu. Laika rezerve gāja uz beigām.

Viņas asinis atvēsa, rokas bija cietas kā akmens. Viņa ķērās pie darba. Vispirms izvilka lenti no ceturtās kameras un nomainīja to ar savējo. Izpildot Džeika norādījumus, pārprogrammēja kompjūteru. Šajā mirklī kamera nedarbojās, bet monitors rādīja to, kas vajadzīgs, vienīgi ar to starpību, ka apsardze skatījās «apstrādātu» lenti. Dažas dārgas sekundes pagāja, lai pārregulētu sesto kameru un izdzēstu hologrammu. Pat ņemot talkā Džeika profesionālo prasmi, nebjja iespējams atrast izskaidrojumu kļūdai laika aprēķinos. Šīs nelaimīgās trīsdesmit sekundes ar Alises attēlu varēja būt safabricētas, pārlādējot kameru. Bet, ja zādzība tiks atklāta, tad noskaidrosies arī laika iztrūkums.

Starp citu, ja viss noritēs veiksmīgi, tā vairs nebūs viņu darīšana.

* * *

—  Viņai jau bija jābeidz. — Luks uzmeta acis pulkstenim un, apritot pēdējai sekundei, pamāja Džeikam. — Bloķē!

—  Ar prieku. — Juzdamies drošībā, tāpēc ka zem kājām atradās kaut kas ciets, Džeiks izvilka no kabatas distances vadības pulti, vienu no tiem brīnumainiem mājsaimniecības priekšmetiem, ko lieto, skatoties televizoru, videomagnetofonu vai klausoties stereosistēmu. Džeikam bija izdevies to pielāgot speciāli «darbam».

Tuvāk aplūkojot, šo ierīci varēja noturēt par kabatas kalkulatoru. Džeiks pārlaida pirkstus sīkajai klaviatūrai. Kaut kur no tālienes atskanēja suņa kaucieni.

—  Augstfrekvence, — Džeiks paskaidroja, — padara traku jebkuru kranci pusjūdzes attālumā. Sargi apstulbs uz piecpadsmit minūtēm ēkā, uz septiņpadsmit ārpusē. Vairāk šis mazulis nespēs.

—  Ar to pietiks. Paliksi šeit.

—  Bez šaubām. — Džeiks priecīgi pameta ar roku. — Kaut tu kaklu nolauztu, draudziņ.

Ar ašu smaidu Luks pārmetās pār malu. Tikko viņa kājas skāra palodzi, logs atvērās.

—  Ak debestiņ, vai gan pasaulē vēl ir kas romantiskāks par vīrieti, kas ielec pa logu ar virvi?! — Roksana paspēra soli atpakaļ, atbrīvojot Lūkam vietu, kur piezemēties.

—  Ir gan, es tev parādīšu, kad atgriezīsimies viesnīcā. —

Viņš atlicināja mirkli spējam skūpstam un sajuta viņu savstarpējo pievilkšanās spēku. Sen viņi nebija kopā strādājuši tumsā.

—  Problēmas ir?

—  Nekādas.

—  Tad uzdancojam.

* * *

—  Es tev saku, ka redzēju cilvēku, — Maknalti apgalvoja.

—  Jā jau, jā. — Karsons parādīja uz monitoriem. — Sieviete, kas lidinās gaisā, pie tam vēl caurspīdīga. Droši vien tāpēc signalizācija uz viņu nereaģēja. Bet kur viņa ir tagad, Maknalt?

—  Viņa bija tur, sasodīts.

—  Un vēl pamāja tev, jā? Lai tā būtu, tiksim skaidrībā. — Karsons paplikšināja ar pirkstu pa zodu.—Varbūt viņa kaut kur izgāja cauri sienai. Droši^vien tāpēc arī es viņu neredzēju apgaitas laikā. Droši vien tāpēc arī tu viņu nepamanīji, kad devies medīt spokus.

—  Pārtin lenti. — Šīs idejas iedvesmots, Maknalti sāka pārtīt lenti, ko bija filmējusi sestā kamera.—Tūliņ tu ņemsi savus vārdus atpakaļ.

Maknalti divas reizes pārtina un caurskatīja lenti un grasījās to atkārtot vēl trešoreiz, bet pārinieks viņu apturēja.

—  Tev jāatpūšas. Brauc uz Svētās Elizabetes slimnīcu. Runā, ka tur esot labi, mierīgi.

—  Es redzēju…

—  Bet es tev teikšu, ko redzu es. Es redzu dirspakaļu. Un, ja šī pakaļa grib ziņot, ka redzējusi spoku, tā ir viņas personīgā darīšana. — Karsons apsēdās un ķērās pie pasjansa.

Spoku meklēšanas apsēstais Karsons nosēdās pie monitoriem. Viņa kreisā acs sāka raustīties ilūziju gaidās.

Luks izzvejoja no kabatas kādreiz viņam uzdāvinātos ielaušanās instrumentus. Salīdzinot ar to, kas jau bija izdarīts, lai izvestu no ierindas apsardzes sistēmu, stenda atslēga likās bērnu spēlīte, joks. Bet galvenais izpriecas / objekts būs Sems.

Luks izvēlējās mūķīzeri. Kad noliecās pie atslēgas, viņam jau niezēja rokas. Un te viņš pēkšņi strauji izslējās taisni, pagriezās pret Roksanu un piedāvāja tai instrumentu.

—  Ņem! Dāmām priekšroka.

Viņa jau gribēja ņemt mūķīzeri^ bet tūliņ atrāva roku.

—  Nē, nē, ej tu pa priekšu. Šis ir tavs koncerts.

—  Vai esi par to pārliecināta?

—  Pilnīgi.—Tad, pieskārusies ar mēles galiņu savai virslūpai, viņa pievirzījās tuvāk tam klāt un piesmakušā balsī nočukstēja: — Es iedegos, kad skatos, kā tu strādā.

—  Tiesa?

Viņa to skaļi nobučoja.

—  Debestiņ, cik gan vīrieši ir lētticīgi. Ķeries pie atslēgas. Kelahan.

Kamēr viņš strādāja, Roksana stāvēja aiz Luka muguras, turot roku uz viņa pleca. Tomēr vis nevēroja, cik eleganti viņš darbojas ar atslēgu. Viņas acis bija piekaltas dārglietām, kas atradās aiz stikla un spoži mirdzēja uz zilā samta fona.

—  Ak vai! Ak vai, kā tie laistās! — Viņa uzbudinājumā sāka trīcēt. — Dievinu šos jaukos akmeņus. Kāda krāsa, kāds spīdums! Un šie te rubīni! Starp citu, tu zini, ka pasaules rubīnu krājums gandrīz izsmelts, vismaz tas, par kuru mēs zinām. Tāpēc ari to vērtība karātos augstāka nekā briljantiem.

—  Satriecoši, Roksij.— Atslēga padevās. Uzmanīgi un bez trokšņa Luks atbīdīja stikla vērtnes.

—  Ai!—Roksana dziļi ievilka elpu.—Es pat sajūtu, kā tie smaržo. Karsti, saldi, kā konfektes. Varbūt paturēsim…

—  Nē. — Luks no viņas paņēma mugursomu.

—  Tikai vienu, Luk. Tikai šo te rubīnu kaklarotu. Mēs

izņemsim akmeņus, un es tos turēšu maisiņa un reizumis > > 7 i

tikai papriecāšos par tiem.

—   Nē, — viņš atkārtoja. — Ķeries pie darba, citādi zaudēsi laiku.

—  Labi. Tie bija tā vērti, lai nofilmētu.

Viņi piepildīja Roksanas maisiņu, saliekot tur citu pie cita mirdzošās greznumlietiņas. Viņa bija meistars šajā darbā, bet vēl viņa bija arī sieviete un dārgakmeņu pazinēja. Viņas rokas ik pa bridim sastinga uz kāda smaragda vai safīra, un tas bija pilnīgi dabiski.

—   Man vienmēr licies, ka diadēmas paredzētas skaistumkaralienēm no Teksasas, tām, kurām ir dubulti vārdi, — viņa nočukstēja, tomēr nopūtās, liekot somā mirdzošu rokassprādzi. — Laiks?

—  Septiņas minūtes, ārpusē.

—   Labi. — Viņa izvilka stendu fotogrāfiju, kuru bija uzņēmusi galerijā šai pašā vakarā kā apmeklētāja. Skatoties uz šo fotogrāfiju, viņa izvietoja pienācīgās vietās viltotās dārglietas.

—  Labi izskatās, — teica Luks. — Taisni vai ideāli.

—  Kā citādi, tās arī nemaksā maz.

—  Ak, kā gan es mīlu tavu alkatību. Bet tagad pienācis mans sengaidītais mirklis. — Luks izņēma no kabatas plastikāta maisiņu un pinceti un uzmanīgi izvilka matu, kuru bija pieņemšanas vakarā nocēlis no Sema smokinga. Nolicis matiņu uz stikla plaukta, viņš izpurināja no maišeja saujā zelta aproču pogu.

—  Pārāk grezna lieta, lai ar tādu ietu zagt, — Roksana piezīmēja.

—  To nu viņam nāksies izskaidrot. — Luks iebāza šo nieciņu šaurā spraugā starp stellāžas aizmugurējo sienu un apakšējo plauktu tā, lai būtu redzama tikai šaura zelta josliņa. — Jā gan, to nāksies izskaidrot viņam, — Luks atkārtoja. — Ejam.

Saķērušies rokās, viņi metās no stenda pie loga.

Roksana uzrāpās uz palodzes, izkāra kājas ārpusē un atskatījusies uzmeta viņam kveldējošu skatienu.

—  Jauki atkal strādāt kopā ar tevi, Kelahan.

Roksana sakārtoja matos saspraudi. Franču mezgls pakausī lieliski saderējās ar elegantu, pelēku zīda kostīmu. Viņa papildināja savu tualeti ar neuzkrītošām briljanta aproču podziņām, iegarenas piecstaru zvaigznes veidā, dārgakmeņiem rotātu brošiņu un melnām itāļu laiviņkurpēm. Šādu ansambli viņa uzskatīja par pilnīgi piemērotu pēcpusdienas izsolei.

Viņai blakus uzbudināti vidžināja Lilija, ģērbusies spilgti rožainā, cieši pieguļošā kleitā un īsā, violetā žaketē.

—  Es dievinu šādus pasākumus. Sēž te visi šie snobi un tur rokās kartītes ar numuriem. Es vēlētos, lai mēs te pirktu pa īstam.

—  Viņi pārdod arī gleznas. — Roksana izvilka pūdernīcu, it kā lai nopūderētu degunu, bet patiesībā pavērsa spogulīti uz aizmugurējām rindām un sāka acīm meklēt Luku. — Vari solīt par visu, ko vien gribi.

—  Man ir tik slikta gaume.

—  Nē, tev ir sava gaume. Brīnišķīga gaume. — Izlikdamās, ka nav uztraukusies par Luka prombūtni, Roksana aizcirta pūdernīcu. — Mēs mierīgi varam izklaidēties, kamēr esam šeit. Kamēr pilnībā pabeigsim «darbu».

—  Mans darbs ir skatīties. — Lilija sakrustoja kājas, kas pievērsa to sajūsmināto vīriešu skatienus, kuri sēdēja ar viņām vienā rindā.

Dalībnieki ieņēma savas vietas, sačukstēdamies cits ar citu. Zāles priekšgalā atradās izsoles vadītāja katedra un garš, ar vadmalu apvilkts demonstrējumu galds, kura malās stāvēja divi bruņoti sargi uniformās. Blakām bija Ludviķa XIV laika rakstāmgalds ar tālruni, kompjūteru, mapju un bloknotu kaudzēm. Pieteikumi pa tālruni tika visādā veidā atbalstīti.

Roksana pārlapoja biezo, spožo katalogu un, līdzīgi daudziem blakussēdētājiem, kaut ko tajā atzīmēja un apvilka aplīšus pārdošanai izlikto priekšmetu aprakstiem.

—  Ai, paskaties, kāda lampa! — iesaucās Lilija. Viņas entuziasms bija ne mazāk īsts kā dārgakmeņi Roksanas ausīs, un šī atklātība piešķīra viņas tonim vēl lielāku pārliecību.

Vairāki cilvēki pagrieza galvu, izdzirduši Lilijas izsaucienus. — Priekšistabai tā noderētu ideāli.

Roksana paraudzījās uz modernā stilā ieturēta monstra fotogrāfiju un pasmaidīja. Kaut kas tāds varēja iepatikties vienīgi Lilijai.

—  Jā, ideāli.

Izsoles vadītājs, maza auguma resnītis šaurā, pelēksvītrainā uzvalkā, ieņēma savu vietu uz katedras.

Priekškars, nodomāja Roksana un, atlaidusies krēslā, gaidīja savu kārtu.

Izlozes kārtībā izsole iesākās ar glezniecības darbiem un senlietām.

Cenu piedāvāšana noritēja ātri, lai neteiktu — dzīvi, turklāt visu laiku kāds uzdrošinājās izsaukt cenu balsī, nevis paceļot kartīti ar numuru.

Roksanai šī izrāde iepatikās.

Vieni tikai pacēla kartītes, citi gurdi vicināja tās gaisā, it kā visi šie piedāvājumi iztērēt dažus tūkstošus tiem uzdzītu neciešamu garlaicību. Kāds nourkšķēja, kāds auroja, vēl kāds sita gaisā knipjus. Jebkurus šādus signālus uztvert pieradušais izsoles vadītājs veikli pārgāja no numura uz numuru.

—  Ai, skaties! — sajūsmā iesaucās Lilija, kad divi dūšīgi vīri ienesa dažādiem rotājumiem klātu XIX gadsimta sākuma kumodi. — Satriecoši, vai ne, saulīt? Pelītem un Alisei ideāli noderētu bērnistabai.

Roksana nekādi nevarēja pierast pie domas, ka Pelīte drīz kļūs tēvs.

—  Ak…

Šī kumode bija atradusies pilī, bet iespējams, itin vienkārši kādā bordelī. Taču Lilijai acis staroja.

—  Viņi būs sajūsmā, — apstiprināja Roksana cerībā, ka viņai šos vārdus piedos.

Lilija sāka vēcināt kartīti, vēl pirms beidza lasīt kumodes aprakstu, izpelnīdamās dažus apsaucienus.

—  Kundze atklāj solīšanu ar cenu viens tūkstotis. Vai kāds vēlas pirkt par tūkstoti diviem simtiem?

Lilija katru pieteikumu pavadīja ar nopūtu vai smiek

liņu, vicinot kartīti kā durkli. Viņa ieķērās blakus sēdošā vīrieša delmā, locījās un galu galā piedāvāja cenu, kas vairākkārt pārsniedza sākotnējo. Lai kā nu būtu, viņa izpelnījās visu klātesošo uzmanību.

—  Pārdots astotam numuram par trīs tūkstošiem simt dolāru.

—  Numurs astoņi. — Lilija apgrieza savu kartīti otrādi, no prieka iespiedzās un sāka sev aplaudēt. — Ak, tas bija satriecoši!

Lai izrādītu savu interesi par izsoli, Roksana izvēlējās viņai iepatikušos «deko» stila statueti. Viņa piesarka lepnumā, iegādājusies šo eksponātu par diviem tūkstošiem septiņsimt piecdesmit.

—  Izsoles drudzis, — viņa pačukstēja viegli apmulsušai Lilijai. — Tas aizrauj.

—  Mums vajadzētu biežāk iet uz šādiem pasākumiem.

Pēcpusdienā apmeklētāji gan devās projām, gan vēl

nāca klāt. Tika izstādīts pirmais dārglietu numurs: kaklarota no safīriem, citriniem un smaragdiem, ko vēl dārgāku vērta pilna slīpējuma briljanti. Roksanas sirds zem zīda žaketes iepukstējās straujāk.

—  Kāda eleganta manta, — teatrāli nočukstēja Lilija. — Sapnis, vai ne?

—  Hmmm. Indigo krāsas safīri. — Roksana viegli paraustīja plecus. — Patumši. Nav gluži manā gaumē. — Viņa zināja, ka tas ir stikls ar nelielu kobalta oksīda piemaisījumu.

Roksana sekoja numuriem, kas nomainīja cits citu: briljanta rokassprādzes, kas īstenībā nebija nekas vairāk kā mirdzošs cirkonijs, rubīni, kas patiesībā bija stikls ar zelta un sāls sakausējumu, ahāts, maskēts ar lazurītu.

Roksana bija spiesta atzīt (bet nekad neteiktu to Lūkam), ka nauda nav tērēta veltīgi. Katrs jaunais priekšmets izraisīja klātesošo sajūsmas izsaucienus. Cenas pa to laiku kāpa.

513

Roksana pieteicās uz vairākiem numuriem un katru reizi pārbaudīja to izsoles dalībinieku entuziasmu, kuri piedāvāja vairāk nekā viņa. Lilija pārdzīvoja ik reizi, kad Roksana izstājās no spēles.

17-124

Un tad beidzot — gredzens. Roksana atvēra katalogu, kurā ar treknu flomāsteru bija apvilkts tā attēls. Viņa atļāvās apspiestu nopūtu, kad sāka lasīt gredzena aprakstu, un uzbudināti pačukstēja Lilijai ausī: — Akmens no Bogotas. Zāles zaļumā, ideāla krāsa un caurspīdīgums. Divdesmit ar pusi karātu, ietvars — luksuss.

—  Tavām acīm piestāvēs, saulīt. — Roksana iesmējās un paliecās uz priekšu kā skrējējs pirms starta.

Cenas piedāvājums sākās no piecdesmit tūkstošiem, kas uzreiz sadalīja zāli «patriciešos» un «plebejos». Pēc trešā piedāvājuma Roksana, kartīti paceldama, iestājās spēlē.

Kad cena sasniedza septiņdesmit tūkstošus, viņa ieraudzīja Luku. Viņš neatradās tur, kur bija teicies sēdēt. Visticamāk, viņš to darīja, lai nenovērstu viņas uzmanību. Luks izskatījās izsmalcināti artistisks, nemaz nebija līdzīgs parastajam Lūkam. Garie, kastaņbrūnie mati pakausī saņemti astē, virslūpu greznoja elegantas ūsas. Uz deguna apaļas brilles zelta ietvarā, pats ģērbies tumšzilā uzvalkā, ko apēnoja fuksiju krāsas virskrekls.

Luks nosauca summas ātri un moži, paceldams pirkstu un to vēzējot uz priekšu un atpakaļ, līdzīgi metronomam. Viņš neatskatījās pat tad, kad Lilija, rokas lauzīdama, skaļi nopūtās un aizrautīgi dīdījās uz krēsla. Roksana solīšanā gāja uz priekšu, varbūt pat tālāk, nekā bija saprātīgi, un kāpināja summu jau pēc tam, kad no sāncenšiem palika tikai viņi divi. Spēlē un cīņā aizrāvusies, viņa uzsvieda gaisā kartīti, kad summa sasniedza simt divdesmit piecus tūkstošus.

Iestājās pilnīgs klusums, kas kopā ar ciešo Lilijas pirkstu grābienu atgrieza viņu realitātē.

—  Ai-ai-ai!—Roksana aizspieda muti ar roku, priecādamās, ka zem smiņķa nav redzams, kā viņa nosarkusi. — Es zaudēju galvu.

—  Simt divdesmit pieci tūkstoši, — Luks paziņoja vēsā tonī, ar franču akcentu. Pēc tam viņš tūlīt pielēca kājās un, pagriezies pret Roksanu, zemu tai paklanījās.

—  Lūdzu piedošanu, mademoiselle, par to, ka esmu spiests satraukt tik apburošu sievieti. — Viņš devās pie

Ludviķa XIV stila galda, noņēma brilles un sāka tās slaucīt ar sniegbaltu linu drāniņu. — Man jāpārbauda.

—  Bet, mesjē Fordenēr, izsole vēl nav beigusies.

—  Oui, bet es vienmēr pārbaudu to, ko pērku. Ar jūsu atļauju es aplūkošu gredzenu.

Kamēr Luks stāvēja pie galda, turot gredzenu pret gaismu, izsoles vadītājs noklepojies paziņoja nākamo numuru.

—  Mirklīti! — Luka balss pāršķēla gaisu kā pātagas cirtiens. Aiz nospodrinātajām brillēm acis bija aukstas kā zils ledus. — Tas ir viltojums. Tas ir… apvainojums!

—  Mesjē! — Izsoles vadītājs sakārtoja savu kaklasaiti. Pa to laiku rindās sākās kustība, čuksti. — Klaidburgas kolekcija ir viena no labākajām pasaulē. Es esmu pārliecināts, ka jūs…

—  Es esmu pārliecināts, — sausi atkārtoja Luks, turēdams rokā juveliera lupu. — Tas… tas ir stikls. Voila! — Viņš pielika gredzenu vadītājam tieši pie acīm. — Paskatieties, paskatieties! Pārliecinieties pats, — viņš uzstāja, piedāvādams lupu. — Pūslīši, dzīsliņas, svītras.

—  Bet…bet…

—  Un vēl, āre, šis. — Luks ar plašu žestu izvilka alumīnija zīmuli.

Apmeklētāji, kas kaut ko saprata no dārglietām, zināja, ka ar tāda zīmuļa palīdzību viegli atšķirt īstus akmeņus no viltotiem. Luks novilka ar zīmuli pāri akmenim, tad to pacēla, demonstrēdams spožu, sudrabainu līniju.

—  Jūs taču vajag arestēt. Šodien pat jūs iesēdinās cietumā, es par to parūpēšos. Vai jūs domājāt, ka varēsit apšmaukt Fordenēru?

—  Nē. Nē, mesjē. Es nesaprotu.

—  Toties Fordenērs saprot. — Luks atmeta galvu, norādīdams uz klātesošajiem.—Nous sommes trompes! Mēs esam apmānīti!

Sekoja haoss. Roksana riskēja apmainīties ar Luku skatieniem.

17*

Tavs uznāciens, nodomāja viņa. Priekškars paceļas — sākas pēdējais cēliens.

515

—  Avīzēs tikai par to vien raksta. — Roksana iecirta zobus smalkmaizītē, lasīdama virsrakstus. — Pats lielākais skandāls Vašingtonā pēc Ollija Norta.

—  Jā, liekas, šis būs pamatīgāks, — piemetināja Luks, ieliedams kafiju. — Ļaudis ir pieraduši pie visādām blēdībām un meliem valdībā. Bet te dārglietu nolaupīšana. Pie tam, es teiktu, satriecoša. Te ir gan mīlestības romāns, gan maģija. Un alkatība.

«Varas orgāni nesaprašanā,» Roksana izlasīja un smīnot pavērās uz Luku. — «Viņi pārbauda katru akmeni. Palīgā pieaicināti vadošie mineraloģijas speciālisti. Saprotams, kad galerija iegādājās kolekciju, tika veikti visi nepieciešamie pētījumi. Tika izmantoti polariskopi, dihroskopi, metilēna jodīts, benzola vannas un rentgena stari.»

—  Nu, tagad tu esi apmierināta?

—  Nu tā, ne velti es četrus gadus kaut ko mācījos. — Nolikusi avīzi pie malas, viņa izstaipījās. Vēl joprojām viņa bija rītakleitā, zem kuras nekas nebija uzvilkts. Cik tīkami bija nodoties bezdarbībai, pabūt mazītiņā miera saliņā pirms kārtējā satricinājuma.

Atrāvies no lasīšanas, Luks ieraudzīja, kā rītatērps pārslīdējis uz viņas ķermeņa, atklājot uzbudinošu ziloņkaula baltuma ādas laukumiņu.

—  Kāpēc lai mēs nepabrokastotu gultā?

Joprojām staipīdamās, Roksana pasmaidīja. —Tas skan kā…

—  Māmiņ! — Nets kā raķete izlidoja no blakusistabas pāri paklājam. — Man izdevās! Es aizsēju kurpi. — Turēdamies ar vienu roku pie galda, viņš ielika krosa kurpē ieauto kāju viņai klēpī. — Pats.

—  Neticami. Nevis puisis, bet brīnumbērns, — viņa nopētīja jau gandrīz atrisušo auklu. — Šodien tiešām svētki.

—  Ļauj, es arī paskatīšos.— Luks arī saķēra Netu aiz jostas un apsēdināja sev uz ceļiem. — Labi, tagad atzīsties. Kas tev palīdzēja?

—  Neviens. — Platām acīm Nets blenza uz tēvu. Luks pa to laiku ātri savilka auklu, lai tā neatraisītos. — Zvēru pie Dieva.

—  Es uzskatu, ka tu esi jau pavisam pieaudzis. Vai gribi kafiju?

Nets saviebās.

—-Nē-ē. Tā ir šķebena.

—  Bet ko tad tu dzersi? — Luks pašūpoja dēlu uz ceļgala.—Zini, Roksij, man rādās, bērns, kurš prot aizsaitēt kurpes, noteikti mācēs kopt arī suni.

—  Kelahan! — Roksana nošņāca, vienlaikus atskanot Neta sajūsmas saucienam.

—  Bet vai viņu barosi tu, draugs?

—  Zināms, es barošu. — Neta acīs iemirdzējās sirsnība un labsirdība. Viņš pameta ar galvu. — Katru dienu viens pats. Un vēl es viņam mācīšu sēdēt. Un dot ķepu. Un vēl… —Mazulim uznāca iedvesma. — Iemācīšu viņu pienest tev čības, māmiņ.

—  Jā gan, saprotams, pēc tam kad viņš tās sazelēs. — Roksana nebija pietiekami stingra sieviete, lai noturētos pretī diviem rotaļīgu, zilu acu pāriem un diviem sazvērnieciskiem smaidiem. — Es savā mājā negribu nekādu kaprīzu tīrsugas radījumu.

—  Mums vajadzīgs liels un briesmīgs krancis, vai ne, Net?

—  Jā gan. Liels, briesmīgs krancis. — Nets apķērās Lūkam ap kaklu un lūdzoši pavērās mātē. Tas bija viņa paņēmiens. Galu galā artistiskums viņam bija asinīs. — Tētis teica, ka pieņemšanas punktā daudz nabaga bezpajumtes kucēnu. Viņi tur ir kā cietumā.

—  Mierigi, Kelahan, pavisam mierīgi, — Roksana teica pusčukstus. — Cik es saprotu, tu domā, ka mums vajadzētu aiziet un vienu paņemt.

—  Tas būtu humāni, Roksij. Tiesa, Net?

-— Tiesa.

—  Labi, paskatīsimies, — viņa iesāka, bet Nets jau nolēca no tēva ceļgaliem un cieši viņu apskāva. — Nu gan man uzklupāt, — viņa pāri Neta galvai sapņaini pavērās uz Luku. — Nāksies man pierast.

—  Iešu pastāstīt Alisei. — Nets metās prom un tūdaļ apstājās kā zemē iemiets. — Paldies, tēti! — Viņš pagriezies pasmaidīja. — Milzīgs paldies!

Luks nespēja novaldīt smaidu, bet nolēma, ka prātīgāk būtu izrādīt pēkšņu interesi par brokastīm.

—  Tu samaitāsi viņu.

Viņš paraustīja plecus. — Nu un tad? Četri gadi mēdz būt tikai reizi dzīvē. Un pie tam tā ir jauka kopā ar viņu.

Roksana piecēlās, piegāja pie Luka un apsēdās viņam uz ceļiem.

—  Jā, tā tas ir. Tas ir brīnišķīgi, — viņa nomurmināja un piespiedās Lūkam klāt. — Nu viss, jāģērbjas. Mums vēl daudz darba.

—  Žēl, ka nevaram pavadīt šo dienu kopā ar Netu. Trijatā.

—  Būs vēl citas dienas. Vēl daudzas dienas, kad tas viss beigsies. — Viņa pasmaidīja un, apvijusi rokas ap Luka kaklu, atslīga atpakaļ. — Man ļoti gribētos redzēt, ko šobrīd dara Tannenbaums.

—  Viņš taču ir veterāns. — Luks nobučoja Roksanu uz deguna. — Stundas laikā piezvanīsim.

—  Zēl gan, ka es viņu neredzēšu darbā. Kaut ko tādu

taču var redzēt tikai reizi mūžā.

* * *

Hārvijs Tannenbaums tiešām bija veterāns. Vairāk par divām trešdaļām no viņa sešdesmit astoņu gadu ilgās eksistences uz zemes bija pagājušas zagtu mantu uzpirkšanā un pārdošanā, pie tam viņš sadarbojās vienīgi ar sabiedrības «krējumu».

Roksanas ierosinājums izvilkt viņu no četru gadu ilgās savrupības, lai nospēlētu sīku, tomēr nozīmīgu lomu viltīgajā afērā, sākumā Luku apstulboja, bet tad ieintriģēja.

Galu galā Hārvijs elegantā formā piekrita ņemt dalību un aiz cieņas pret Maksu un Novelto ģimeni apņēmās strādāt par velti.

Vēl vairāk, viņš pat ar nepacietību gaidīja šo darbu.

Protams, Hārvijam tas bija negaidīts likteņa pagrieziens. Pirmoreiz savā garajā mūžā viņš labprātīgi pārkāpa policijas iecirkņa slieksni. Un, protams, pirmoreiz deva varas pārstāvjiem liecību par likuma pārkāpumu, turklāt bez jebkādas piespiešanas.

Tā kā Hārvijs tā rīkojās pirmo un, iespējams, arī pēdējo reizi, viņš šajā lomā ielika visu savu būtību.

—  Es atnācu šurp kā norūpējies savas zemes pilsonis, — viņš paziņoja, uz augšu vērdamies divos civiltērpos ģērbtos policijas virsniekos, pie kuriem viņu bija aizvedis virsdienesta seržants. Hārvijam bija pietūkušas un apsarkušas acis no diennakts kinomaratona pa kabeļtelevīziju. Mugurā maisīgs uzvalks un kaklasaite ar platām svītrām, viņš izskatījās kā izmisumā kritis cilvēks, kas pavadījis bezmiega nakti, nenovilkdams drēbes.

—  Tu esi nodzinies, Hārvij, — līdzjūtīgā balsī teica vecākais izmeklētājs Sepersteins. — Gribi, mēs aizvedīsim tevi mājās?

—  Jūs uzklausīsit mani vai ne? — Hārvijs notēloja sašutumu. — Velis un elle, kas te īsti notiek? Es atnācu šurp, un tādas lietas tik vienkārši vis nedaru, lai dotu jums liecību, kādu jūs visā savā mūžā nedabūsit. Bet jūs mani sūtāt mājās kā tādu marasmātiķi. Es taču augu nakti acu neaizvēru, visu laiku raizēdamies — iet pie jums vai neiet, bet jūs gribat mani atšūt.

Pēc dabas nepacietīgais un ātri uzbudināmais Lorenco, otrs izmeklētājs, itālietis ar takša acīm, sāka bungot ar pirkstiem pa apkrautā galda virsu.

—  Paklau, Tannenbaum, mēs te it kā būtu aizņemti. Tu taču zini, kā tas notiek, kad izdara lielu briljantu zādzību.

—  Nu, saprotams, zinu, — nopūtās Hārvijs, atcerēdamies vecos, labos laikus. — Mēs gan zinājām, kā gūt prieku no sava darba. Bet mūsdienu jaunajiem tā ir tikai biznesa lieta. Nav dzirkstelītes, nav iedvesmas. Nav, jūs jau zināt, burvestības.

—  Tieši tā. — Sepersteinam sejā parādījās smaids. — Un tu, Hārvij, biji labāks par visiem.

—  Jā, agrāk tu vis mani neapveltīji ar tādiem raksturojumiem. Nu, nelielīšos, bet teikšu, ka savā dzīvē ledus esmu saskaldījis vairāk nekā veseli trīs eskimosi.

—     Jā, tie bija citi laiki, — caur zobiem izspieda otrs izmeklētājs. — Mums, protams, nule dikti gribētos šeit pasēdēt ar tevi — šo to atsaukt atmiņā, bet pilnas rokas darba.

—  Bet es, zēni, atnācu jums palīdzēt. — Hārvijs salieca rokas un ievietoja krēslā savu plato dibenu. — Es, starp citu, izpildu savu pilsoņa pienākumu. Un, pirms to izpildu, gribu, lai būtu garantēta mana neaizskaramība.

—  Ak Dievs tētīt, — klusi noteica Lorenco. — Tad tūlīt piezvanīsim apgabala prokuroram un teiksim, ka Hārvijs pieprasa neaizskaramību, bet pēc tam noformēsim papīrus.

—  Bez jokiem, — Hārvijs nomurmināja. — Kāpēc man jāpinas ar sīkiem ļautiņiem? Varbūt man jāiet uzreiz pie komisāra.

—  Nudien, aizej gan, — Lorenco piedāvāja.

—  Labi, beigsim šo tematu, — Sepersteins deva padomu.

—     Ja tev, Hārvij, ir ko teikt, tad grūd ārā. Izskats tev noguris, mēs arī esam noguruši, un laiks arī negaida.

—  Jā, kā rādās, esat dikti noguruši un nevarat uzklausīt to, ko es zinu par zādzību mākslas galerijā. — Hārvijs grasījās celties augšā no krēsla. — Labi, tad es iešu, neaizkavēšu jūs.

Detektīvi saausījās. Sepersteins saglabāja savu iecietīgo smaidu. Viņš zināja, ka, visticamāk, Hārvijs pūš miglu acīs. Galu galā runā taču, ka viņš jau pāris gadu esot atmetis darbam ar roku, bet tagad droši vien uznācis nostalģijas vilnis pēc vecajiem laikiem. Un tomēr…

—  Pagaidi! — Sepersteins uzlika roku uz Hārvija pleca, vedinādams viņu apsēsties. — Tu par to kaut ko zini, ja?

—  Es zinu, kurš to izdarīja, — pateica Hārvijs, pašapmierināti smaidīdams. Uz mirkli viņš apklusa, nodomājis, ka ir Roksanai pateicību parādā par tādu piedāvājumu.

—     Tas ir Sems Vaijats.

Lorenco izlamājās un pārlauza zīmuli uz pusēm. — Nu, kāpēc man tā veicas ar šiziķiem? — viņš iebļāvās. — Kāpēc vienādin tikai man?

—  Siziķis? Kā tu uzdrošinies tā teikt, šmurgulis tāds? Tu vēl mīzi autiņos, kad es spēru akmeņus kruķiem no deguna priekšas. Ja parādāt man tādu necieņu, es eju prom.

—     Mierīgi, Hārvij. Tātad tu redzēji, kā senatora kandidāts Sems Vaijats nozaga Klaidburgas kolekciju?— Sepersteina jautājums bija izteikts savaldīgā tonī.

—  Kas par murgiem! Kā es varēju redzēt, ka viņš to nozaga? — Taisnīgu dusmu uzplūdā Hārvijs pasvieda gaisā rokas. — Ko, tu domā, es stāvu uz ielas^ stūra un izsekoju zagļus? Tu man nešuj klāt līdzdalību. Šīs lietas laikā es kā zīdainis gulēju savā mājā. Un, tā kā negulēju viens, — viņš, ļaunīgi smīnēdams, piebilda, — tad man ir alibi.

—  Tad uz kāda pamata tu ziņo, ka Vaijata kungs nozadzis Klaidburgas kolekciju?

—  Uz tā pamata, ka viņš pats to man pateica.

Ideālās akustikas dēļ Hārvija uzbudinātā balss pārmāca

policijas iecirkņa troksni. — Tikai, Dieva dēļ, uzklausi mani. Iedomājies, ja kāds — pieņemsim, varētu teikt, es, — brīdi pa brīdim sagādā viņam akmentiņus.

Lorenco nosprauslojās.

—  Tu gribi teikt, ka zagi pēc Sema Vaijata pasūtījuma?

—  Es neko tamlīdzīgu neteicu. — Hārvijs no sašutuma piesarka.— Es teicu «pieņemsim». Ja tu gribi, ja tu gribi, lai es apvainoju noziegumā pats sevi, tad tev nekas neiznāks. Es atnācu šurp brivprātīgi pēc paša gribas un tāpat ari aiziešu. Es cietumā nesēdīšos.

—  Mierīgi. Vai iedot ūdeni? Lorenco, atnes mums ūdeni!

—  Vai tas vajadzīgs? Bet vispār, kāpēc gan ne, velns lai parauj! — Sakaitinātais Lorenco aizsoļoja.

—  Redzi, Hārvij, — turpināja Sepersteins pašā maigākajā diplomātiskajā izmeklētāja tonī. — Mēs šeit sēžam, lai klausītos. Tas ir fakts. Bet, ja tu sāksi sacerēt, rau, tādas pasaciņas par godājamu valdības locekli, tad iekulsies nepatikšanās. Varbūt tev nepatīk viņa politika, bet tā ir tava darīšana.

—  Politika, ballistika, — Hārvijs uzbudināts izgrūda. — Es uzdiršu viņa politikai. Es taču tev saku — «pieņemsim», saprati?

—  Sapratu, sapratu gan.

—  Pieņemsim, ka es Semu pazīstu jau sen. Kopš tiem laikiem, kad viņš vēl bija tīnis. Personīgi mani viņš nekad nav uztraucis, bet bizness paliek bizness. Vai nav tā? Lai nu kā būtu bijis, taču viņš diezgan bieži izmantoja manus pakalpojumus. Līdz tam laikam, kad iegāja politikā, tas viss bija tikai sīkumi, bet tad viņš sāka šaut prāvākos mērķos.

—  Iznāk, ka tu pazīsti Semu Vaijatu kopš puikas gadiem? — Arī Sepersteina pacietībai varēja būt robežas. Viņš paņēma Lorenco atnesto ūdens glāzi un iedeva Hārvijam. — Paklausies, tā tu neko labu nepanāksi…

—  Man nepatīk, kad uz mani izdara spiedienu. — Hārvijs viņu pārtrauca. — Tas ir tieši tas, ko šis suņabērns dara. Bet es jau esmu atpūtā — pieņemsim. Un, ja es gribu noraidīt kādu darbiņu, ko man piedāvā, tad es to noraidu.

—  Nu labi, tu viņu noraidīji.—Sepersteins izbolīja acis. — Tu neesi iejaukts. Tad kas īsti tev zināms?

—  Man ir zināms pārpilnam. Reiz viņš man piezvana. Saka man, ka gribot iztīrīt galeriju. Novēlu viņam veiksmi, kas man tur daļas. Bet šis, izrādās, grib, lai es viņam palīdzu pārdot akmentiņus. Es šim: liec mani mierā, bet šis top nejauks… Saka, man būšot sliktāk, ja atteikšoties. Man, zini, no otrās sievas Florensas ir puisis. Strādā par stomatologu Longailendā. Nu tad^ re, Vaijats zina visu par viņu un teic, ka būšot slikti. Šis man draud un tūliņ pat izsaka komplimentus. Stāsta, ka es esot labāks par visiem, ka nevarot uzticēt tādu preci kaut kādam otrās šķiras slēpējam. Atgādina, ka mēs kādreiz kopā strādājuši, teic, šis loms mūs nodrošināšot līdz mūža galam.

Hārvijs izdzēra pēdējo ūdens malku un nopūtās. — Jāteic, ka no tā visa es zaudēju miegu. Vaijats mani satrauca un, jāteic, ieinteresēja. Tāds pasākums kā šis negadās katru dienu. Komisijas nauda mani apmierināja. Es tieši domāju par pārvākšanos uz Jamaiku. Tur cauru gadu ir silts. Kur tikai paveries — visurviet pliki bābieši.

—  Tuvāk pie lietas, Hārvij, — Sepersteins ieteica. — Tu atsacījies, vai ne?

—  Es sāku domāt. Pirmāk nolēmu, ka varēšu, bet pēc tam, kā iztēlojos, kas tas būs par troksni, ja kaut kas neizdosies. Es tak vairs neesmu jauns, un man sarežģījumi nav vajadzīgi. Lūk, tā es arī nospriedu, ka pats labākais būs aiziet un viņu nodot. Par tādu laupījumu piešķir kaut ko līdzīgu atlīdzinājumam vai prēmijai par noķeršanu. Labāk izdarīt labu darbu un saņemt pāris zaļo.

—  Un viņš tev iedeva visu šo godību? — Lorenco iepleta rokas. — Tad iesim apskatīt.

—  Ļaujiet man atvilkt elpu. Es satikos ar viņu vakardien zoodārzā pie mērkaķu mītnes.

—  Labi, — Sepersteins noteica, izslēgdams no sarunas pārinieku. — Turpini.

—  Viņš man stāstīja, ka visu jau nostrādājis, lielījās, lepojās. Nekad agrāk «darbi» uz viņu tādu iespaidu neatstāja. Izstāstīja man, kā viss noticis un kā viņš nolicis vietā stikliņus, lai iegūtu vairāk laika. Un vēl teica, ka gribot tos realizēt tūlīt pēc vēlēšanām.

—  Tālejošs pieteikums, Hārvij.

—  Tava darīšana tā domāt, bet es tev vēl kaut ko neizstāstīju. Puisim nav viss kārtībā. Palūk, šeiten. — Un viņš piedauzīja pie galvas.

Nopūties Sepersteins ķērās pie bloknota.

—  Ar kādas firmas taksi tu brauci uz zoodārzu? — Viņš pierakstīja Hārvija liecības. — Kas tevi paķēra līdzi mašīnā? Kā tu atgriezies?— To visu var bez pūlēm pārbaudīt. — Starp citu, vai viņš tev pastāstīja, kā to dabūjis gatavu?

Hārvijām pat sirds ietrīcējās, it kā viņš turētu rokā milzīgu zivi vai mirdzošu briljantu. Un viņš sniedza lakonisku zādzības aprakstu, kas pilnīgi varētu apstiprināties izmeklēšanas gaitā.

—  Bija nostrādāts diezgan pamatīgi, augstas tehnoloģijas līmenī. Hologrammas, elektroniskie bloķētāji.

Ja nu viss tiešām tā bijis, nodomāja Sepersteins, un viņa policista asinis sāka kūsāt.

—  Viņš bija kaut ko samācījies no tiem brīnumdariem, kas no Jaunorleānas. Kādu laiku Sems pie tiem dzīvojis, viņš pats man stāstīja. Tie tagad gandrīz vai slavenības. Katrā ziņā viņš kādreiz kādus kāršu trikus bija izstrādājis.

—  Zini, ja pat kaut kas apstiprināsies, mums ar to nepietiks, lai nopratinātu Semu Vaijatu.

—     Bet es taču zinu vēl kaut ko. — Ar lepnu stāvokļa saimnieka apziņu viņš izvilka no krekla kabatas salocītu papīru. Aiz pieraduma Sepersteins to paņēma pie stūrīšiem.

Uz tā bija Klaidburgas kolekcijas apraksts.

—  Viņš man to iedeva, lai es zinātu, ar ko nāksies darboties. Bet viņš pieļāva vienu rupju kļūdu. Man nepatīk, ka man draud. Turklāt vēl, paldies Dievam, es vairs nestrādāju. — Hārvijs pakustināja uzacis. — Pieņemsim.

—  Nelecies. — Lorenco dusmīgi pašķielēja uz papīrīti, kuru Sepersteins iesvieda lietiskajiem pierādījumiem domātajā paciņā. — Es tā saprotu, tu gribi, lai es to aizsūtu uz laboratoriju.

—  Tev jau ir pietiekami daudz pierādījumu, Lorenco. Tagad tev jāsavāc tie visi kopā. Jāpārbauda pirkstu nospiedumi. Jāpārbauda, vai ir Vaijata nospiedumi. Pie reizes uzzini, vai var atrast viņa rokraksta paraugu.

Lorenco dziļi nopūtās.

—  Es dzirdēju, ka galerijā vēl kaut ko atraduši. Aproču pogu, zelta. Iniciāļi S. V.

Sepersteins nošņaukājās.

—  Paklausies, Hārvij, kāpēc tev nepasēdēt šeit pie mums? — Sepersteins aizveda viņu uz soliņu pie ieejas iecirknī. — Šeit mēs sāksim pierakstīt liecības.

—  Man ir neaizskaramība. — Hārvijs saķēra Sepersteinu aiz žaketes piedurknes. — Es jūsu pļāpām netaisos tērēt laiku.

—  Domāju, ka tev par to nebūtu jāuztraucas. — Papliķējis pēdējo reizi viņam uz pleca, izmeklētājs aizgāja. Kad nonāca pie pārinieka, viņa iecietīgais smaids bija nozudis.

—  Man vajadzīgs viss, kas mums ir par aproču pogu. Piezvani uz laboratoriju, lai viņi sagatavo izziņu, turklāt uz ašāko. Bet tagad skriešus, Lorenco, — viņš teica. Viņa acis dega. — Šķiet, ka vecais mums ir nodrošinājis karjeru.

Toties vecais, laiku īsinādams, pacietīgi gaidīja. Nav taisnība tam, viņš nodomāja, kurš teic, ka atriebība ir salda. Jo tai ir piegarša. Reibinoša, noturīga piegarša. Un viņš tīksminājās par šo piegaršu sava vecā drauga Maksa' dēļ.

—  Tātad šis ir pēdējais cēliens. — Viņa skatījās, kā vējš aiz loga virpina lapas pa ietvēm. — Žēl, ka tētis tajā nepiedalās. — Viņa aizdzina šo noskaņojumu, piespieda sevi pasmaidīt. — Es domāju, mēs paspēsim atgriezties Jaunorleānā, man ļoti negribas palaist garām Visu Svēto dienu.

—  Būsim laikus. — Luks pacēla pie lūpām viņas roku. — Apsolu.

* * *

Sems jau bija sakravājis ceļasomas braucienam uz Tenesiju. Priekšvēlēšanu kampaņa bija paredzēta desmit dienas, kuras viņš gatavojās pavadīt sava personāla un sievas sabiedribā. Džastīnai jau izraisīja galvassāpes lielā bagāža, kuru viņa grasījās ņemt ceļā līdzi. Šobrīd viņa atradās augšstāvā un klusībā niknojās par to, ka Sems divkārt samazinājis viņas ceļasomu skaitu.

Nekas, samierinies arī ar to, Sems nodomāja. Kad saņems Ziemassvētku apsveikumus uz senatora un Semjuela Vaijata kundzes vārda, viņa ar daudz ko samierināsies.

Sems nožēloja, ka nav laika izpildīt Lūkam lemto sodu. Bija cerējis, ka būs patīkami turēt Luku pastāvīgā saspringtībā, bet izrādījās, ka tas viņu pašu tikai nomoka. Viņam sagribējās dot zibenīgi ātru noslēguma triecienu.

Bez tam Klaidburgas kolekcijas nozušana gadījās tieši laikā. Sems ne drusku nešaubījās par to, kas to organizējis. Tas būs vēl viens pluss viņa labā, kad nodos policijai savu dokumentāciju.

Bet tas notiks vienīgi pēc tam, kad Luks atnesīs viņam dokumentus par Ganneru.

Un tikai tad viņš izmantos šīs pēdējās desmit priekšvēlēšanu dienas, lai nodrošinātu sev vietu vēsturē.

Viņš nepievērsa uzmanību zvanam pie durvīm, uzskatot, ka par to parūpēsies kalpotāji. Visus viņa čemodānus jau bija sakārtojis sulainis. Toties portfeli viņš vienmēr kārtoja pats. Dokumenti, uzstāšanās tēzes, prezervatīvi, kurus viņš noteikti lietoja visos gadījuma sakaros, grafiki, pildspalvas, bloknoti, pamatīga ekonomikas mācību grāmata. Viņš slēdza ciet portfeli mirklī, kad durvīs parādījās istabene.

—  Vaijata kungs, atnākuši no policijas. Viņi vēlas ar jums parunāties.

—  No policijas? — Sems pamanīja dzīvu interesi istabenes acīs un nolēma, ka atlaidīs to pie pirmās izdevības.

—     Aiciniet viņus iekšā.

—   Virsnieku kungi! — Sems apgāja apkārt rakstāmgaldam un sniedza roku Sepersteinam un Lorenco. Tas bija tipisks politiķa rokasspiediens. Stingrs, sauss un pašpārliecināts. — Vienmēr priecājos redzēt varas pārstāvjus. Ko varu jums piedāvāt? Varbūt kafiju?

—  Nē, pateicos, — Sepersteins atbildēja par abiem.

—     Neapgrūtināsim jūs ilgi, Vaijata kungs.

—   Es jums teiktu: apgrūtiniet droši, tikai man pēc divām stundām jābūt lidmašīnā. — tfiņš draudzīgi pamirkšķināja izmeklētājiem. — Vai jums gadījumā nav draugi vai radinieki Tenesijā?

—  Nē, ser.

—  Nu, mans pienākums pavaicāt. — Viņš norādīja uz krēslu. — Apsēdieties, kungi…

—  Izmeklētājs Sepersteins un izmeklētājs Lorenco.

—  Izmeklētāji. — Tas bija tik negaidīti, ka Semam izspiedās sviedru lāsītes uz kakla, ko apņēma apkaklīte ar vina iniciāļiem. — Vai jūs man nepateiktu, kas te par lietu?'

—  Vaijata kungs, es atnesu kratīšanas orderi. — Sepersteins izvilka papīru un apklusa uz brīdi, kamēr sameklēja lasāmās brilles. — Mēs esam pilnvaroti pārmeklēt šīs telpas. Izmeklētājs Lorenco un es vadām grupu, kura šobrīd atrodas ārpus mājas.

•—Kratīšanas orderis? — Visa Sema pievilcība nozuda vienā mirklī. — Kādu velnu jūs te dzenat?

—  Klaidburgas kolekcija, kuru nozaga no Hempstedas galerijas divdesmit trešajā oktobri. Mums ir pierādījumi par jūsu piedalīšanos aplaupīšanā, un saskaņā ar tiesneša Haralda Loringa orderi esam pilnvaroti izdarit kratīšanu.

—  Jūs esat jukuši! — Ar pēkšņi sasvīdušām plaukstām Sems izrāva orderi no Sepersteina rokām. — Tas ir viltojums. Es nezinu, kādu spēlīti jūs spēlējat, bet…— viņš, nicīgi iesmiedamies, aprāvās. — Jūs atsūtījis Kelahans. Viņš domāja, ka var visu izkārtot tā, lai iegāztu mani. Neizdosies. Varat pateikt šim draņķim, ka viņam nekas neizdosies, un tagad es viņu par to apbedīšu.

—  Vaijata kungs, — Sepersteins turpināja, — mēs esam pilnvaroti izdarīt kratīšanu un to darīsim neatkarīgi no tā, vai jūs būsit mierā ar to vai ne. Mēs atvainojamies par neērtībām, ko jums sagādāsim.

—  Kas par sūdiem! Jūs domājat, es nesaprotu, ka tā ir provokācija? Jūs esat viltus personas. — Sasparojies viņš bikstīja tiem abiem ar pirkstu.—Jūs abi. Vācieties prom no šejienes, citādi es pats izsaukšu policiju.

—  Tās ir jūsu tiesības, Vaijata kungs. — Sepersteins paņēma atpakaļ no viņa oficiālo papīru. — Mēs pagaidīsim.

Viņš neuzķersies uz šā nožēlojamā āķa, Sems teica pats sev, uzgriezdams tiesneša Haralda Loringa numuru. Kad viņam paziņoja, ka kratīšanas orderi tiešām parakstījis tiesnesis vēl tikko pirms pusstundas, viņš saķēra savas zīda kaklasaites mezglu. Viņš uzgrieza sava advokāta numuru.

—  Vindfīld, šeit Sems Vaijats. Pie manis te ir divi draņķi, kas apgalvo, ka esot policisti, un viņiem līdzi kaut kāds safabricēts kratīšanas orderis. — Sems atraisīja kaklasaiti un to aizsvieda. — Jā, jā, tieši tā. Bet tagad slien augšā savu resno pakaļu un drāzies šurp. — Sems nometa klausuli. — Neko neaiztikti Ne nieka, kamēr atbrauks mans advokāts.

Sepersteins pamāja ar galvu.

—  Mums laika pietiks. — Viņš ar pūlēm valdījās, kaut kas Semā viņu tracināja. Sepersteins pavērās pulkstenī un pasmaidīja. — Bet es baidos, ka uz lidmašīnu jūs vairs nepaspēsit.

Pirms Sems vēl paguva kaut ko norūkt, iesteidzās Džastīna.

—  Sem, kas šeit notiek? Pie mājas stāv divas policijas mašīnas.

—  Aizveries! — Viņš metās tai virsū kā tīģeris un grūda to uz durvīm. — Aizveries un vācies prom!

—  Vaijata kungs, — apteksne aiz uztraukuma bija tuvu ģībonim. — Pie jums viesi, viņi ir priekšistabā.

—  Dzeniet viņus prom! — Sems izgrūda caur zobiem. — Vai neredzat, ka esmu aizņemts? — Viņš piegāja pie dzērienu skapīša un ielēja sev glāzē viskiju. Uz mirkli viņš bija zaudējis galvu, bet tas bija dabiski. Jebkurš būtu reaģējis tieši tāpat, nonākot tādā situācijā. Viņš iztukšoja glāzi un pagaidīja, kamēr dzēriens iedarbojas.

—  Virsnieku kungi, — viņš pagriezās pret tiem, atkal nolicis vietā savu afišas smaidu, — atvainojos par to, ka uzsprāgu. Es biju šokā. Ne jau katru dienu mani apvaino laupīšanā.

—  Ar ielaušanos, — Lorenco pārlaboja, domās sūtot Semu pie visiem velniem.

—  Jā, protams. — Viņš gribētu paskatīties uz šo virsnieku apliecībām, jā, protams, tās nav viltotas. — Es labāk pagaidītu, kamēr atbrauks mans āclvokāts, lai apstiprinātu visu šo procedūru. Es jums saku, jūs varat kaut vai visu māju apgriezt ar kājām gaisā. Man nav ko slēpt.

Visi pagrieza galvu, izdzirdot balsis gaitenī. Kad durvis atbīdīja kalpone, ieradās Luks ar Roksanu, un nule kā atjaunotā Sema pašpārliecība pagaisa bez miņas.

—  Ko jūs darāt manā mājā?

—  Tu mani izsauci, tu pieprasīji, lai atnāku. — Luks sargājot aptvēra ar roku Roksanu. — Es nezinu, ko tu gribi, Vaijat, bet man nepatīk tonis, kādā tu ielūdz. Es… — Viņš pārtrauca savu runu, tikai tagad pamanījis izmeklētājus. — Kas šie par ļaudīm?

—  Policija. Prieks jūs redzēt. — Lorenco apmierināts nosmīkņāja.

—  Kas te notiek? — Roksana atmeta galvu, daiļa, drosmīga sieviete, acīmredzot pagalam uztraukusies.

—  Atvainojiet, — Sepersteins teica. — Esmu spiests lūgt jūs abus doties prom. Šis ir oficiāls darījums.

—  Es gribu zināt, kas šeit notiek. Tu atkal esi nostrādājis kaut ko šausmīgu, ja? — Viņa strauji pagriezās pret

Semu.—Luku tu neaizskarsi. — Viņa sagrāba Vaijatu aiz žaketes atlokiem un sapurināja. — Vienreiz tu mani izmantoji, bet turpmāk tas tev vairs neizdosies.

—  Mana dārgā, lūdzu, — Luks piegāja viņai klāt, — nevajag satraukt sevi. Viņš nav tā vērts un nekad tāds nav bijis.

—  Es ievedu tevi savā mājā. — Viņa atgrūda Semu. Tikai liecinieku klātbūtne atturēja Vaijatu, lai neiegāztu viņai no visa spēka. — Es tev uzticējos, un mana ģimene tev uzticējās. Vai tiešām tev nepietiek ar to, ka tu toreiz mūs nodevi? Vai tiešām tu nevari tikt vaļā no šī nāvīgā naida pret mums?

—  Neaiztiec mani! — Sems saķēra Roksanu aiz delmiem un sāka izgriezt rokas. Roksana sāpēs iestenējās, un izmeklētāji nekavējoties iejaucās.

—  Vaijat, mierīgāk!

—  Ai, dārgā!

Tas bija signāls viņai. Kā akla no acīs saskrējušām asarām, Roksana uztriecās Lūkam un nogrūda portfeli no galda. Slēdži atlēca vaļā. No tā izbira zaigojoši briljanti, pēc tam ugunssarkani rubīni.

—  Vai! — Roksana aizlika mutei priekšā plaukstu. — Mans Dievs, tā taču karalienes kaklarota no Klaidburgas kolekcijas. Tu, — viņa pacēla roku un apsūdzot parādīja uz Semu ar pirkstu, — tu tos esi nozadzis. Tāpat kā nozagi akmeņus no Madāmas pirms daudziem gadiem.

—  Tu esi jukusi. Tos viņš ir piespēlējis. — Sems sāka

drudžaini mest skatienus uz visām pusēm, viņš neticēja,

ka viņa konstrukcija var sabrukt vienā mirklī. — Šis draņķis

tos man ir slepus iebāzis. Viņš mani ietupinājis lamatās. —

Sems gatavojās lēcienam, bet Luks — pretsparam. Lorenco

grasījās iejaukties, taču Roksana pagriezās. Viņai šausmīgi

negribējās, lai kāds nodomātu, ka viņa taisās izvairīties

no nelaimes. Bet mērķis taču attaisno visu. Vina aizlika

> i

Semam priekšā kāju, un šis novēlās tieši virsū atvērtajam portfelim.

—  Necik tālu tu neesi ticis. — Sems sēdēja uz grīdas un smagi elpoja. — Šitie joki tev neies cauri, Kelahan. Tu man pagaidām esi uz āķa. Seifā. — Ar roku slaucīdams muti, viņš uzslējās augšā. Viņa acis plaši iepletās, seja metās pelēka, lūpas sašķiebās ļaunā smīnā. — Manā seifā guļ pierādījumi par šī cilvēka noziedzīgo darbību. Viņš ir zaglis un slepkava. Šī sieviete ari ir zagle. Viņi visi — noziedznieki. Es varu to pierādīt. Es varu to pierādīt! — Tenterēdams pie seifa, viņš kaut ko burkšķēja sev zem deguna.

—  Vaijata kungs, — Sepersteins, pieturēdams Semu, uzlika roku uz viņa pleca. — Iesaku jums sagaidīt advokātu.

—  Man jau apnicis viņu gaidīt. Es gaidu jau simt gadu. Jūs, liekas, gribējāt pārmeklēt, ja? Tad pārmeklējiet to. — Viņš pagrozīja seifa disku uz priekšu, atpakaļ, uzgriezdams vajadzīgo kombināciju. Seifs atvērās, un viņš iebāza tajā roku, tad, acis izbolījis, sāka blenzt uz mapi, kura izkrita no seifa un no kuras uz grīdas izbira spilgtas, krāsainas fotogrāfijas.

—  Interesanti uzņēmumi, Vaijata kungs. — Lorenco pacēla dažas fotogrāfijas un, lūpas sakniebis, ņēmās tās aplūkot. — Jūs esat ļoti fotogēnisks un dinamisks. — Viņš nosmīnēja un pasniedza fotogrāfijas pāriniekam.

—  Tas neesmu es. — Neatraudams acis no uzņēmuma, Sems izslaucīja acis ar delnas mugurpusi. — Tas ir Ganners. Te jābūt Ganneram. Tā ir montāža. Tas uzreiz skaidrs. Es nekad neesmu redzējis šos cilvēkus. Es viņus nepazīstu.

—  Bet viņi, liekas, jūs pazīst, — Sepersteins nomurmināja. Viņš kādreiz bija dienējis tikumības policijā, bet ne reizi nebija redzējis tik radošu pieeju. — Vai zināt, kaut kas tāds prasās pēc atspēkojuma. Kaut ko tādu mājā nemēdz turēt.

—  Jā gan. — Lorenco, kuram tas viss bija iepaticies, parādīja ar pirkstu uz fotogrāfiju, kur iemūžināta pati piedauzīgākā un neticamākā poza. — Interesanti — kā viņš tā izlocījies? Mana sieva būtu sajūsmā.

—  Nav svarīgi, — Sepersteins noklepojās. Ar nosebojumu viņš atcerējās, ka starp viņiem atrodas sieviete. — Vaijata kungs, lūdzu, apsēdieties, kamēr mēs…

—  Tā ir montāža! — Sems kliedza. — To tas iztaisījis. Viņš meloja un mānījās. — Smagi elpodams, Sems rādīja ar pirkstu uz Luku. — Bet viņš par to samaksās. Visi viņi samaksās. Man ir pierādījumi. — Viņš nokrekstējies iebāza galvu seifā. Nervi viņam bija galīgi čupā, kad viņš no turienes izvilka briljantu diadēmu. — Tas ir triks, — viņš aizrīdamies nopinkšķēja. — Triks, — un atsprāga atpakaļ, blenzdams uz briljantiem nosēto kroni savā rokā, tad ieķiķinājās cauri ļaunajam smīnam. — Tas pazudīs.

Sepersteins pameta ar galvu Lorenco, kurš aizvāca diadēmu. — Jums nekas nav jāpaskaidro, — viņš iesāka, izņemdams aproču pogu, kamēr Sepersteins vilka ārā no seifa dārglietas.

—  Es būšu prezidents! — ar putām uz lūpām kliedza Sems. — Pēc astoņiem gadiem, man vajag tikai astoņus gadus.

—  O, es domāju, ka tev iedos vairāk, — Luks nomurmināja. Viņš uzsita knipi un pasniedza Roksanai pēkšņi starp pirkstiem uzradušos rozi. — Tas arī ir viss, Roksij.

—  Tā gan. — Viņa piespieda galvu Lūkam pie krūtīm, lai noslēptu savu plašo smaidu. — Bet ko mēs parādīsim uz «bis» — atkārtojumam?

35

Jaunorleānā rudens bija silts, spilgts un neierasti sauss. Dienas kļuva īsākas, bet vakaru pēc vakara saulrieti veidoja brīnišķīgu simfoniju visdažādākās krāsās un toņos, kas kveldēja dvēseli un žilbināja acis.

Makss nomira viena tāda spoža gaismas šova laikā. Viņš gulēja savā gultā, bet rubīnsarkanais saulriets kļuva par viņa pēdējo priekškaru. Viņa ģimene atradās blakus, un, kā teica Leklērs, sēdēdams pie vienas no tajā naktī izdzertajām kafijas tasēm, tā bija pati skaistākā no visām iespējamām nāvēm.

Roksanai atlika vienīgi priecāties par to un vēl ari par to, ka Luks ielika filozofu akmeni vārgajā tēva rokā, tā viņš arī aizslīdēja no vienas pasaules citā pasaulē ar šo akmeni.

Tas nelīdzinājās mirdzošai dārglietai un izskatījās pēc parasta pelēka, laika un ziņkārīgu pirkstu nogludināta kalnu rūdas gabala. Akmens izmēri bija tādi, ka tas brīvi iegūla Roksanas plaukstā, un šobrīd dusēja tieši tā, kā bija dusējis citās plaukstās citos gadsimtos.

Ja tajā arī bija spēks, tad Roksana to nejuta, bet cerēja, ka to sajutīs Makss.

Akmeni apglabāja kopā ar Maksu gaišā novembra rītā. Virs klātesošo galvām vizmoja zilās debesis. Vieglais vējiņš šūpoja zāli, kas bija izaugusi starp tās pilsētas iedzīvotāju kapiem, kuru viņš tā mīlēja. Gaiss smaržoja, un Šopēna mūzikas skaņas plūda no dučiem vijoļu.

Makss nebūtu cietis melnu krēpu un ērģeļu mūziku.

Uz kapiem bija atnākuši simtiem ļaužu, kuru ceļi kaut kādā veidā krustojušies ar Maksu viņa dzīves laikā. Šeit bija jaunie burvju mākslas meistari, kā arī veči, kuru rokas un acis jau atteikušās darboties, tāpat kā Maksam atteicās darboties saprāts. Kāds palaida debesīs desmit baltu baložu pulku, kuri saplivināja spārnus un iesāka dūdot virs galvām, radot ilūziju, it kā eņģeļi ieradušies paņemt Maksa dvēseli sev līdzi.

Šis mirklis Roksanai likās neticami aizkustinošs. Maksa atvadu izrāde, kā viņš varēja gaidīt, norisa satriecoši.

Dažas turpmākās dienas Roksana ļāvās laika straumei, nespēdama pārvarēt skumjas, kas viņu nomāca. Viņas dzīvē tēvs bija vienīgais cilvēks, kas viņu tik stipri ietekmēja. Kamēr viņš slimoja, Roksanai nebija izvēles, vajadzēja kļūt par ģimenes galvu. Bet, kamēr Maksa ķermenis bija kopā. ar viņiem, Roksana loloja arī ilūziju — atkal ilūziju, ka nešķirsies no viņa. Roksana nožēloja, ka nespēj dalīties ar tēvu savas pēdējās uzvaras saldmē.

Avīzes vēl joprojām rakstīja par skandālu ap Semu Vaijatu, bijušo senatora kandidātu, bet šobrīd apsūdzēto lielā laupīšanā, kā ari sīkākos likumpārkāpumos.

Vaijata mājās Mērilendā atrada arī citus viņa vainas lietiskos pierādījumus. Maza ierīce, kaut kas līdzīgs distances vadības pultij vai kalkulatoram, līdz mirdzumam nopulēta nerūsējoša tērauda ielaušanās instrumentu komplekts, stiklgriezējs, elektrozāģis, kas darbina āķi, zelta aproču poga ar iniciāļiem «S. V.» un, pats briesmīgākais, dienasgrāmata ar visu to zādzību sīku aprakstu, kuras notikušas pēdējo piecpadsmit gadu laikā.

Džeiks bija ziedojis veselu mēnesi, lai sarakstītu šo dienasgrāmatu Sema rokrakstā. Bet darbs bija izdarīts tā, ka labāk nevar.

Tāpat tika atrasti rēķini Šveices bankā vairāk par ceturtdaļmiljona lielu summu. Luks uzskatīja, ka kapitāla ieguldījums nesīs augļus.

Roksana jau grasījās just līdzi Džastīnai, bet ar izbrīnu izlasīja, ka Sema uzticīgā sieva, uz kuru nekrita nekādas aizdomas, jau iesniegusi laulības šķiršanu un dzīvo kaut kur Šveices Alpos, kalnāju mājiņā.

Ja runā par Semu, tad viņš vairs neapgalvoja, ka gribot kļūt par prezidentu. Viņš uzskatīja, ka tāds jau ir. Kļuvis par psihiatru izpētes objektu, Sems vadīja savu iedomu valdību psihiatriskās slimnīcas ar voiloku izklātās palātas mierā.

Kā uzskatīja Roksana, taisnība kaut kādā ziņā bija uzvarējusi.

Bet tas viss tomēr bija pagātnē. Pagrieziens, uz kuru viņa bija gājusi jau veselus piecus gadus, palicis aiz muguras. Viņas priekšā pavērās daudz ceļu, un viņa pagaidām nezināja, kuru izvēlēties.

—  Kļūst vēsi. — Lilija, izgājusi caur krēslā slīgstošo pagalmu, pienāca pie čuguna soliņa, kur, priecājoties par strūklaku, sēdēja Roksana. — Uzģērb jaciņu.

—  Nē, man nav auksti. — Viņa uzlika roku uz Lilijas pleca, kad tā apsēdās blakus. — Man patīk šī vieta. Arvien jūtos labāk pēc tam, kad esmu pasēdējusi šeit.

—  Dažām vietām piemīt sava maģija. — Lilija pavērās uz tās istabas logu, kuru viņi ar Maksu bija dalījuši daudzus, daudzus gadus. — Lūk, šī vieta man vienmēr bijusi maģiska.

Viņas pasēdēja kādu brīdi, klausīdamās strūklakas čalās un zvanoņā. Ēnas metās garākas, klāt zagās tumsa.

—  Neskumsti tik ļoti pēc viņa, mana mīļā. — Lilija zināja, ka šie vārdi izskanēja muļķīgi, un nožēloja, ka viņai trūkst Maksa daiļrunības. — Viņš negribētu, lai tu pārāk ilgi pārdzīvotu.

—  Zinu. Sākumā es baidījos, ka tad, kad beigšu just sāpes, es pārstāšu viņu mīlēt. Bet zinu, ka tā tas nav. Es šeit sēdēju, atcerēdamās to dienu, kad mēs visi aizbraucām uz Vašingtonu. — Viņa uzlika galvu uz Lilijas pleca.—Viņš sēdēja krēslā, lūkojās pa stikla durvīm. Vienīgi lūkojās laukā. Viņš gribēja aiziet, Lilij. Es to zināju. Jutu. Viņam bija jāaiziet. — Viņa iesmējās. Šos sirsnīgos smieklus Lilija nebija dzirdējusi jau daudzas dienas.

—  Bet Makss taču bija ietiepīgs, — Roksana turpināja. — Viņš izdarīja visu, lai nomirtu Visu Svēto dienā. Kā Houdini. — Viņa piekļāva Liliju sev klāt. — Es tev zvēru, ka viņš to bija izplānojis. Un vispār, domāju, ja debesīs ir kaut kas līdzīgs, kādas īpašas debesis maģijas iluzionistiem, tad viņš šobrid ir tur, rādot trikus kopā ar Robēru — Houdini, cenzdamies pārspēt Hermēnus, lādas kopā ar Hariju Kellaru. Viņam šāda kompānija patiktu, vai nav taisnība, Lilij?

—  Jā. — Ar asarām acīs, tomēr smaidoša, Lilija ļāvās Roksanas skaujām. — Un viņš izdarītu visu, lai kļūtu par programmas naglu.

—  Uzstājas šodienai un mūžībai, Maksimiliāns Novelto, augstākās klases brīnumdaris. — Par jaunu iesmiedamās, viņa noskūpstīja Liliju uz abiem vaigiem. — Es vairs nebēdājos. Man vienmēr viņa pietrūks, bet es nebēdāšos.

—  Tad es pateikšu ko citu. — Lilija saņēma rokās Roksanas seju. — Ej savu ceļu. Tev aizvien tas labi izdevies, Roksij. Tu vienmēr biji drosmīga, stipra un gudra. Nepaliec stāvot.

—  Es nesaprotu, ko tu ar to domā.

Lilija izdzirda, kā atvērās durvis, un apgriezušies ieraudzīja, ka pie gaismas pielietās virtuves ieejas stāv Luks.

—  Ej savu ceļu, — Lilija atkārtoja un piecēlās. — Došos Alisei palīgā piemeklēt tapešu paraugus. Esmu pārliecināta, ja viņai nepateiks priekšā, viņa izvēlēsies kaut kādus pastelīšus vai puķītes.

—  Tu esi tieši tas cilvēks, kuram tas jāizdara.

—  Ja tev metīsies auksti, ej iekšā mājā, — teica Lilija.

, — Labi.

Luks garām Lilijai izgāja pagalmā.

—  Ja tu nespēsi viņu sasildīt,—viņa nočukstēja,— tu man vairs neesi draugs.

Luks apsēdās uz soliņa, piekļāva Roksanu sev klāt un skūpstīja tik ilgi, līdz tā atkusa.

Piekļāvusi galvu viņa plecam, tā atvēra acis.

—  Kāpēc tā?

—   Es tikai izpildu pavēli. Bet šis no manis personīgi. — Viņš atkal to noskūpstīja, pēc tam, atviegloti nopūties, izstiepa un salika krustiski garās kājas. — Jauks vakars, vai ne?

—  Mmm. Mēness pašreiz lec. Nu, cik reižu Nets piespieda tevi lasīt «Zaļo omleti ar šķiņķi»?

—  Es to jau zinu no galvas. Bet vai vispār kāds kāro ēst zaļu omleti? Tā taču ir riebīga.

—  Tev piestāv kāds ne visai smalks salīdzinājums, Kelahan. Tas saistīts ar to, ka tu spried par lietām pēc to ārējā izskata un negribi iet jaunus ceļus.

—  Patiešām? Jocīgi, bet es tieši domāju par to, kā iesākt jaunu ceļu. — Tomēr viņš gribēja pārliecināties par to, vai pienācis īstais brīdis. No debesīm sāka plūst pirmie sudrabainie mēnesnīcas stari. Luks pagrieza galvu, lai Roksanu nopētītu. — Kā tu jūties, Roksij?

—  Labi. — Viņa sajuta Luka skatienu. Tas bija viņa senais, tik ierastais, ciešais skatiens.

—   Labi, Luk, — viņa atkārtoja un uzsmaidīja viņam. — Es zinu, ka nespētu viņam likt dzīvot mūžīgi, lai kādu maģiju sauktu talkā. Man ir vieglāk, saprotot, ka tu viņu mīlēji tikpat stipri kā es. Bet varbūt šie pieci gadi, kamēr tevis nebija, dīvainā kārtā deva man laiku būt tik tuvu viņam, kad visvairāk biju viņam vajadzīga. Viņš turējās, kamēr tu nebiji atgriezies, un es nespēju dzīvot bez

vina. ?

—  Vai tas būtu liktenis?

—   Dzīve ir pietiekami labs vārds. Tagad viss būs savādāk. — Viņa Lūkam pieglaudās, ne jau tāpēc, ka kļuvis auksti, bet tāpēc, ka tā bija labāk.

—  Pelīte ar Alisi drīz no šejienes izvāksies. Vai tas nav liktenīgi, ka tad, kad viņi veido ģimeni, tev tieši ir māja, kas ideāli noder, lai to pārdotu viņiem.

—  Ar brīnišķīgu vecpuiša dzīvokli trešajā stāvā. Tagad Džeiks viņus novedīs ārprātā.

—  Bet tu taču viņu mīli.

—  Mīlu — tas būtu par stipru teikts, Roksij. — Tomēr viņš pasmaidīja. — Manas jūtas pret Džeiku — tās drīzāk ir maiga pacietība, ko pavada šausmīgi dusmu brīži.

—  Lilija parūpēsies, lai sameklētu viņam līgavu.

—  Viņa tik prasmīgi slēpj sevī šīs sadistiskās tieksmes. Vismaz aiz kulisēm viņš ir noderīgs.

Luks paņēma Roksanu aiz rokas un sāka spēlēties ar viņas pirkstiem. — Zini ko, Roksij? Es visu laiku gudroju par priekšnesumu. — Viņa miegaini nopūtās.

—  Uzskati, ka laiks to rādīt viesizrādēs?

—  Jā, tas ir gatavs. Bet es prātoju par kaut ko tuvāku mājām.

—  Piemēram?

—  Piemēram, par ēku, kas tiek pārdota kvartāla dienvidu daļā. Lielums ir piemērots. Tur būs daudz darba, bet arī lielas iespējas.

—  Iespējas? Kādas?

—  Maģijas rakstura. Novello Brinumu centrs Jaunorleānā. Teātris pirmizrādēm, publikas uzjautrināšanai. Varbūt arī veikaliņš visādu maģisku nieciņu pārdošanai. Būs pirmklasīgs uzņēmums.

—  Bizness. — Viņa ieintriģēta, taču piesardzīga atzvila uz soliņa tā, lai redzētu Luka seju. Tajā viņa saskatīja vāji slēptu uzbudinājumu. — Tu gribi uzsākt biznesu?

—  Nevis vienkāršu biznesu, bet perspektīvu. Mēs abi būsim partneri. Mēs tur uzstāsimies, pieaicināsim slavenības, dosim ceļu jaunajiem. Tas būs karnevāls, Roksij, bet tas nepaliks vienā vietā. Tas būs kaut kas maģisks.

—  Tu daudz par to domā. Kopš kura laika?

—  Kopš tā brīža, kad ieraudzīju Netu. Es gribu viņam dot to, ko man deva Makss. Ielikt pamatus.

Lai šī ideja tiktu pieņemta, viņš pacēla Roksanas pirkstus pie savām lūpām.

—  Mēs arī braukāsim. Tas ir mūsu dzīves pamatos. Bet mēs nepavadīsim braucienos deviņus mēnešus no divpadsmit. Viņam drīz būs jāapmeklē skola.

—  Zinu. Es par to jau domāju. Ieplānoju samazināt viesizrādes pēc tam, kad viņš sāks iet skolā. Bet savu darbu veidosim saskaņā ar viņa stundu sarakstu.

—  Ja mēs tā darīsim, tev neko nevajadzēs samazināt un tu panāksi tādu pašu efektu. — Viņš ievēroja, ka viņas acīs iedegās interese, un nolēma pārsteigt viņu. — Pastāv tikai viens šķērslis.

—  Mūžīgi kaut kādi slazdi. Kas tas ir?

—  Tev jātop par manu sievu.

Viņa nevarētu teikt, ka justos izbrīnīta. Drīzāk tas atgādināja elektrošoku.

—  Un tas ir viss? — Roksanai gribējās iesmieties, bet pietrūka spēka. Viņai izdevās piecelties kājās.

—  Piedod, ko tu teici?

—  Tev jātop par manu sievu. Un tas viss.

—  Tu teic, man jākļūst par tavu sievu, it kā es jau stāvētu baznīcā, sacītu «jā» un «līdz nāve mūs šķirs».

—  Es jau sen būtu to lūdzis, bet visu laiku iedomājos, cik laika tu patērēsi, lai apsvērtu visus «par» un «pret». Un tad nu beidzot es tev to saku.

Viņa pameta gaisā zodu. — Un es tev saku…

—  Lai paliek! — Viņš pacēla roku un nostājās ar seju pret viņas seju. — Es gribēju lūgt roku tajā vakarā, kad mums bija ieplānots ar safīru pilnām kabatām atgriezties no Sema.

Tas ne tikai atvēsināja viņas dusmas, bet noveda apjukumā.

—  Tu gribēji?

—  Es to biju pat ieplānojis. Grasījos tam piešķirt nelielu romantismu. Man pat kabatā bija gredzens. Bet biju spiests to Brazīlijā ieķīlāt.

—  Brazīlijā. Saprotu.

—  Bet ko tu darītu, ja toreiz būtu tevi bildinājis?

—  Nezinu, — tā bija tīra patiesība. — Mēs nekad par to netikām runājuši. Es domāju, ka viss būtu palicis, kā bijis.

—  Un tomēr nepalika.

—  Nepalika gan, — viņa izbrīnā nopūtās. — Es būtu padomājusi. Pamatīgi padomājusi.

—  Bet, ja es tevi tagad bildināšu, tu rīkosies tāpat? Es to nepieļaušu. Vai nu mēs apprecamies, vai darījums tiek anulēts.

—  Tu nevari mani dzīšus iedzīt laulībā.

—  Ja tas neizdosies, es tevi pavedināšu. — Viņš novilka ar roku pa viņas augšdelmu. Tā viņš bija darījis arī agrāk, un tas Roksanu uzbudināja. — Sākšu ar to, ka teikšu, ka tevi mīlu. Ka esi vienīgā sieviete, ko jebkad esmu mīlējis un mīlēšu. — Ar pieskārienu, maigu kā zīds, viņš to pievirzīja sev klāt, un Luka lūpas pārklāja viņējās. — Es gribu dot tev solījumus un gribu, lai tu man tos dotu. Es gribu, lai mums būtu vēl bērni. Es gribu būt klāt, kad viņi aug tevī.

—  Ak, Luk! — Ja viņa nebūtu pārliecināta par pretējo, varētu zvērēt, ka saož ziedošu apelsīnkoku smaržu. Laulība, viņa nodomāja. Tas viss ir tik vienkārši, tik parasti un tomēr tik ļoti kairina prātu.

—  Apsoli, ka nekad, nekad mani nesauksi par mazu sievieti.

—  Zvēru pie savām asinīm.

—  Nu, tad labi. — Viņa piespieda roku pie mutes, kā izbijusies no izsprukušā vārda. Bet tad sāka smieties un to atkārtoja. — Nu, tad labT. Tu esi uzvarējis.

—  Atpakaļceļa nav, — viņš brīdināja, viņu paceldams un griezdams gaisā.

—  Es vienmēr turu vārdu.

—  Tad nākamo reizi, kad būsim uz skatuves, mūs pieteiks: «Kelahans un viņa apburošā sieva Roksana Novello.»

—  Neparko pasaulē. — Kad viņš to nolaida zemē, viņa tam iebukņīja plecā.

—  Labi. Tad vienkārši Kelahans un Novello. — Viņš

>

sarauca uzacis. — Alfabēta kārtībā, Roksij.

—  Novello un Kelahans. Es biju pirmais cilvēks, kurš tev iemācīja kāršu trikus, atceries?

—     Tu nekad neļausi to man aizmirst. Tas nu būtu padarīts — Luks oficiāli paspieda viņai roku. — Netam tagad būs abi vecāki, kuri vienoti likumīgā laulībā, un vēl tas suns. Bet kas vēl puisim vajadzīgs?

—  Tas viss ir tik vienkārši, ka pat šausmīgi. — Viņa pārlaida plaukstas pār matiem.—Bet kas attiecas uz suni…

—  Džeiks ar viņu pastaigājas. Neuztraucies. Maiks pagaidām vēl neko vērtīgu nav sagrauzis. Un nebaidies būt

mmmmmĒĒĒM

pret viņu asāka, Roksij. Es redzēju, kā tu šorīt viņam devi cepumus šokolādē.

—  Tas bija ieplānots. Nodomāju, ja es viņu piebarošu un viņš taps resns, tad nejaudās uzrāpties pa kāpnēm augšā un čurās uz guļamistabas paklāja.

—  Tu kasīji viņam aiz auss, bučoji uz deguna un ļāvi aplaizīt savu seju.

—  Tas bija neprāta mirklis. Bet tagad es jūtos daudz saprātīgāka.

—  Tas labi, tāpēc ka ir vēl viens aspekts.

—  Tikai viens?

—  Jā. Mēs pārtraucam zagšanu.

—  Mēs… — Viņai neatlika citas izvēles kā apsēsties. — Pārtraucam?

—  Bez ierunām. —Viņš apsēdās tai blakus. — Es arī par to esmu daudz domājis. Mēs tagad esam bērna vecāki, un es gribētu pēc iespējas ātrāk tikt vēl pie viena mazuļa. Nedomāju, ka tev izdosies uzrāpties otrā stāvā ar bērnu bagāžā.

—  Bet — tas taču ir mūsu dzīves pamats.

—  Bija pamats, — viņš pārlaboja. — Un mēs bijām labākie no visiem. Mēs sasniedzām virsotni, tagad varam doties prom. Ar Maksa aiziešanu ēra ir noslēgusies. Mums jāsāk savējā. Jā, un pie tam — kā mēs dzīvosim, ja Nets, lai Dievs nedod, kļūtu par policistu? — Luks atkal skūpstīja Roksanas pirkstus un smējās. — Viņš taču varēs mūs arestēt. Kāpēc uzvelt puisim tādu grēku kā pašam savu vecāku nodošana?

—  Tu esi smieklīgs. Bērni savas attīstības laikā iziet dažādas stadijas.

—  Bet par ko gribēji kļūt tu, kad tev bija četri gadi?

—  Par burvju mākslinieci, — viņa izdvesa. — Bet pārtraukt, Kelahan? Varbūt mēs tikai piebremzēsim?

—  Tas būs pavisam, Roksij.—Viņš tai papliķēja pa roku. — Tu taču to zini.

—  Mēs zagsim tikai no tiem, kuri ir patiešām bagāti un kuriem ruda matu krāsa.

—  Tev ar to nāksies samierināties, maziņā.

Nopūtusies viņa izslējās taisni. — Precēta sieviete sāk savu darbu un visu izlemj vienā paņēmienā. Nezinu, Kelahan. Es varu norauties no saites.

—  Darīsim visu pakāpeniski, dienu pēc dienas.

Viņa zināja, ka Luks to pievārējis. Tāda aina, ka

Nets, nule sasniedzis metra garumu, bāž viņu, savu māti, aiz restēm, viņu pārliecināja. — Bet tagad tu man teiksi, ka jārīko bērnu dzimšanas dienas.

Luks neatbildēja, un viņa atkal izslējās taisni.

—  Ak Dievs, Luk!

—  Nemaz nav tik slikti. Vienkārši… reiz, kad vedu Netu uz bērnudārzu, es aizpļāpājos ar viņa audzinātāju. Liekas, apsolīju parādīt Ziemassvētkos nelielu uzvedumu.

Sekoja veselu minūti ilgs klusuma brīdis, tad viņa iesmējās. Viņa smējās, līdz sasāpējās jostasvieta. Viņš bija ideāls, viņa to saprata. Visādā ziņā ideāls. Un pilnībā piederēja viņai.

—  Es tevi mīlu, — viņa pārsteidza Luku, apskaudama

tā kaklu un apbalvodama ar ilgū un dedzīgu skūpstu.

— Es tevi mīlu tādu, kāds tu esi kļuvis.

' i

—  Abpusēji. Gribi apkampties mēnesnīcā?

—  Tieši tā. —Viņa piespieda savu pirkstu tam pie lūpām, bet tad tuvināja lūpas. — Par vienu es tevi bridinu, Kelahan. Ja iesi pirkt treileri, es tevi pārvērtīšu par vardi.

Viņš noskūpstīja tās pirkstus, tad muti, nolemdams, ka sagaidīs labvēlīgāku bridi, lai paziņotu viņai par «buiku», par kuru šorīt izdarījis pirmo iemaksu.

Kā būtu teicis Makss, galvenais ir izvēlēties īsto bridi.

Nora Robertsa

MĀNĪGĀS ILŪZIJAS

Redaktore I. Bērzkalne Mākslinieciskais redaktors V. Lapiņš Tehniskā redaktore V. Vasiļjeva Korektore R. Zariņa

Formāts 84x108/32. 17 iespiedi. Iespiesta Publiskajā a/s tipogrāfijā «Jāņa sēta», Brīvības ielā 139, Rīga LV-1012

SAGATAVOŠANĀ

Erinas Pizijas

romāns

«ĻAUNĀ SIEVIEŠU PASAULE» *

Sludinājums laikrakstā, kas aicina trīs sievietes pieteikties ceļojumā ar jahtu uz Grieķiju, saved kopā trīs tik ļoti atšķirīgas sievietes.

HELĒNA līdz laulības šķiršanai bijusi omulīga Londonas dīko aprindu pārstāve> bet nu kopā ar pusaudzi dēlu Tobiju dzīvo visai trūcīgi.

MARŠA ir nēģeriete. Viņas senči bijuši vergi un ievesti Bristolē no Āfrikas. Šī sieviete ir ciniska, viņas vīrieši bijuši bezatbildīgi radījumi. Tomēr viņa no visas sirds palīdz izmisušajai Helēnai, bet viņas ielu gudrības apguvušais dēls Krikets ņem savā aizgādībā Tobiju.

ELIOTA ir skaista, blonda teksasiete. Viņas tēvs grieķis bērnībā meitu pametis, bet māte ir emocionāli nelīdzsvarota sieviete. Būtībā Eliota ir mazs; nepieaudzis bērns, kaut savā dzīvē jau izbaudījusi visu, taču saglabājusi jūtīgu dvēseli.

Šo sieviešu ceļojums pa Vidusjūru vienlaikus ir iedziļināšanās sevī. Tveice, saspringta un pretrunu pilna ceļojuma atmosfēra uz jahtas — tas ir fons, uz kura trīs drosmīgas sievietes meklē atbildes uz dzīves sarežģītajiem jautājumiem.

*Gambo (amer.) — zupa no bampi pākstīm.

'Aromātisks sausu ziedlapiņu maisījums (jr.).

"Franču kvartāls (French Quarter) — Jaunorleānas centrālā daļa.

[1]es tevi mīlu, mana dailulit (fr.).

"maziņā (jr.).

[3]ar labunakti, mazulit! (fr.)

'mans draugs (fr.).

[5]voodoo — pagānu ticība Āfrikas tautās.

[6] kcidžini (cajun french) — franču izcelsmes amerikāņi, dzīvo pārsvarā Luiziānā, saglabājuši franču valodu.

[7] uz redzēšanos, mana skaistulīt (fr.).

163

[8] labvakar (fr.).

[8]Te tā ir (fr.).

[9] koncertīno — stūrainu harmoniku paveids.

[10] vucēns (fr.).

[11]mardi gms — karnevāls, kas tradicionāli notiek Jaunorleānā katoļu Vastlāvju laikā.

Content

Robertsa Nora Mānīgās ilūzijas

PIRMĀ daĻa

Prologs

OTRĀ daĻa

TREŠA daļa

SAGATAVOŠANĀ