Robertsa Nora

Nozagtā pagātne

Nora Robertsa

Nozagtā pagātne

Manai mīļajai Keilai, jaunajai manas dzīves gaismai.

Tev ir tik daudz vēlējumu, ka gluži vienkārši novēlēšu Tev mīlestību. Viss brīnumainais un viss patiesais, un viss, kam ir kāda nozīme, ceļas no tās.

Tas, kurš bērnam kumosu sniedzis,

Tas debesu ielās sēj prieka dzirkstis,

Bet tas, kurš dod bērnam pajumti priecīgs, Celt pili tai nākotnes valstī ir cienīgs.

Un tā, kas spēj bērniņam dzīvību dot,

Tā Pestītāju uz zemes rod.

DŽONS MEISFĪLDS “Iepazīsti sevi!”

UZRAKSTS UZ DELTU APOLLONA TEMPĻA SIENAS.

Prologs 1974. GADA 12. DECEMBRIS

Daglasam Edvardam Kalenam gribējās čurāt. Nervozitāte, satraukums un kola, ko viņš bija baudījis “Makdonaldā”, kurp viņu aizveda par labo uzvedību, kamēr mamma iepirkās, - tas viss kopā bija piepildījis viņa trīs gadus veco pūsli līdz pārsprāgšanas robežai.

Savās fantastiskajās mocībās viņš mīņājās no vienas sarkanajās kedās ieautās kājas uz otru.

Sirds sitās tik stipri, ka Daglass padomāja-ja nekliegs labi skaļi vai neskries tik ātri, cik vien spēka, viņš eksplodēs.

Viņam patika skatīties eksplozijas televīzijā.

Taču mamma bija pieteikusi labi uzvesties. Ja mazi zēni labi neuzvedīsies, Ziemassvētku vecītis viņu zeķēs sabāzīs nevis rotaļlietas, bet ogles. Viņš īsti nezināja, kas ir ogles, toties zināja, ka grib rotaļlietas. Tāpēc viņš klaigāja un skrēja tikai savās domās, kā to viņam bija iemācījis tētis, ja bija tiešām, tiešām ļoti svarīgi palikt klusam.

Lielais sniegavīrs Daglasam blakus smīnēja un bija pat resnāks par viņa tanti Lūsiju. Viņš nezināja, ko sniegavīri ēda, bet šim te vajadzēja ēst (oti daudz.

Viņa vismīļākā ziemeļbrieža Rūdolfa košsarkanais deguns ieslēdzās un izslēdzās, līdz Daglasam apžilba acis. Viņš mēģināja sevi izklaidēt, skaitot sarkanos punktiņus, kas peldēja acu priekšā, - tā, kā bija skaitījis grāfs “Sēžama ielā”.

Viens, divi, trīs! Trīs sarkani punktiņi! ITa, ha, ha, ha, ha!

Taču tas viņam lika justies mazliet nelabi.

Tirdzniecības centrs bija pilns ar trokšņiem, Ziemassvētku dziesmiņu skaņām, kas padarīja viņu vēl nepacietīgāku, citu bērnu klaigām, mazulīšu raudām.

Tagad, kopš Daglasam bija maza māsa, viņš zināja visu par mazuļu raudāšanu. Kad mazie raudāja, viņus vajadzēja ņemt rokās un nēsāt apkārt, dziedot dziesmiņas, vai arī sēdēt ar viņiem šūpuļkrēslā un glāstīt viņiem muguru, līdz viņi atraugājās.

Zīdaiņi mācēja atraugāties krietni skaļi, un neviens viņiem nelika atvainoties. Tāpēc ka zīdaiņi nemācēja runāt, muļķi tādi!

Taču Džesika šobrīd neraudāja. Viņa gulēja ratiņos un izskatījās pēc lellītes savā sarkanajā kleitiņā ar balto apdares maliņu.

Tā vecmāmiņa sauca Džesiku - par savu mazo lellīti. Taču dažreiz Džesika raudāja un raudāja, un viņas sejiņa kļuva sarkana un krunkaina. Nekas viņu neatturēja no raudāšanas - ne dziedāšana, ne staigāšana, ne šūpuļkrēsls.

Pēc Daglasa domām, tādos brīžos viņa neizskatījās pēc lellītes. Viņa izskatījās kaprīza un neciešama. Kad tas notika, mamma nogura no spēlēšanās ar viņu, Daglasu. Viņa nekad nebija nogurusi no spēlēšanās, iekams Džesika nebija nonākusi viņas vēderā.

Dažreiz Daglasam nepatika tas, ka viņam ir uzradusies maza māsa, kas raudāja un slapināja autiņus, un lika mammai justies pārāk nogurušai, lai spēlētos.

Taču lielākoties viss bija kārtībā. Daglasam patika skatīties uz Džesiku un vērot, kā viņa spārdās ar kājelēm. Un, kad Džesika saķēra viņa pirkstu patiešām ciešā tvērienā, tas lika viņam smieties.

Vecmāmiņa teica, ka viņam jāaizstāvot Džesika, tāpēc ka lielie brāļi tā darot. Viņš par to tik ļoti satraucās, ka bija nolicies gulēt uz grīdas pie viņas šūpuļa - ja nu briesmoņi, kas dzīvoja skapī, naktī iznāktu ārā, lai māsu apēstu.

Tomēr no rīta viņš bija pamodies pats savā gultā, tā ka varbūt visu to došanos aizstāvēt Džesiku viņš bija tikai nosapņojis.

Viņi pavirzījās rindā uz priekšu, un Daglass mazliet neuzticīgi nolūkojās uz smaidīgajiem rūķīšiem, kas dancoja ap Ziemassvētku vecīti. Viņi izskatījās drusku nožēlojami un aizkaitināti - gluži kā Džesika, kad viņa raudāja patiešām skaļi.

Ja Džesika nepamodīsies, viņa nedabūs apsēsties Ziemassvētku vecītim uz ceļiem. Tas bija tik muļķīgi, ka Džesika bija saģērbta, lai pasēdētu Ziemassvētku vecītim uz ceļiem, tāpēc ka viņa nemācēja pateikt “atvainojiet!”, kad atraugājās, un viņa nemācēja pateikt vecītim, kādu Ziemassvētku dāvanu grib saņemt.

Toties viņš gan varēja. Viņam bija trīsarpus gadu. Viņš jau bija liels puika. Visi tā teica.

Mamma noliecās un mīļi viņu uzrunāja. Kad viņa jautāja, vai viņam nevajag čurāt, viņš pakratīja galvu. Mamma izskatījās nogurusi, un viņš baidījās, ja viņi dosies uz tualeti, tad vairs nekad netiks atpakaļ rindā un neredzēs Ziemassvētku vecīti.

Mamma saspieda viņa roku, uzsmaidīja viņam un apsolīja, ka ilgi vairs nav jāgaida.

Viņš gribēja “Karstos riteņus” un Dž. I. Džoju, un “Fisher-Price" garāžu, un dažas “Matchbox” mašīniņas, un lielu, dzeltenu buldozeru, līdzīgu tam, kādu viņa draugs Mičs bija saņēmis dzimšanas dienā.

Džesika bija pārāk maza, lai spēlētos ar īstām lellēm. Viņa dabūja tikai meiteņu mantiņas, piemēram, jocīgas kleitas un izbāztus dzīvniekus. Meitenes tika galīgi apmuļķotas, bet mazas meitenītes tika apmuļķotas vēl vairāk.

Tomēr viņš taisījās pateikt Ziemassvētku vecītim par Džesiku, lai tas neaizmirstu paķert līdzi viņai domātu dāvanu, laižoties lejā pa viņu mājas kamīna skursteni.

Mamma ar kādu sarunājās, taču viņš neklausījās. Pieaugušo sarunas viņu neinteresēja. īpaši tad, kad rinda pavirzījās uz priekšu, cilvēki izkustējās un viņš ieraudzīja vecīti.

Viņš bija liels. Pirmajā apmulsuma brīdī Daglasam likās, ka multfilmās vai bilžu grāmatās viņš nav tik liels.

Viņš sēdēja tronī, un tur bija daudz rūķīšu un ziemeļbriežu, un snie-gavīru. Viss kustējās - galvas un rokas. Un visi plati, plati smaidīja.

Vecīša bārda bija ļoti gara. Viņa seju gandrīz nevarēja saskatīt. Un, kad viņš laida vaļā lielu, skaļu smējienu, šī skaņa saspieda Dag-lasa urīnpūsli kā ļaundara pirksti.

Gaismas zibsnīja, zīdainis brēca, rūķi smīnēja.

Viņš jau bija liels puika, liels puika. Viņš nebaidījās no Ziemassvētku vecīša.

Mamma parāva viņu aiz rokas un lika viņam doties uz priekšu. Ej apsēdies Ziemassvētku vecītim klēpī! Viņa arī smaidīja.

Viņš paspēra soli uz priekšu, tad vēl vienu; viņa kājas sāka grīļoties. Un Ziemassvētku vecītis pacēla viņu gaisā.

Priecīgus Ziemassvētkus! Vai tu biji labs zēns?

Panika iedūrās Daglasa sirdi kā nazis. Rūķīši nāca tuvāk, Rūdolfa sarkanais deguns mirguļoja. Sniegavlrs pagrieza savu lielo, apaļo galvu un nikni pablenza šurp.

Lielais virs sarkanajā tērpā turēja viņu cieši un blenza uz viņu ar šauršaurām acīm.

Kliegdams un spārdīdamies Daglass izlēca no vecīša rokām un smagi atsitās pret zemi. Un pieslapināja bikses.

Cilvēki nāca tuvāk, balsis viļņoja virs viņa, tāpēc viņš spēja tikai sarauties čokurā un kliegt.

Tad uzradās mamma, pievilka viņu sev cieši klāt un sacīja, ka viss ir kārtībā. Un noņēmās ap viņu, tāpēc ka viņš bija sasitis degunu, un tagad tas asiņoja.

Mamma viņu skūpstīja, glāstīja un nerāja par pieslapinātajām biksēm. Piespiežoties viņai cieši klāt, Daglass vēl aizvien elpoja saraustīti, ar pūlēm.

Viņa to apkampa un pacēla gaisā, tā ka viņš varēja piespiest seju viņas plecam.

Vēl aizvien mierinādama viņu, mamma pagriezās.

Un sāka kliegt. Un sāka skriet.

Pieķēries viņai klāt, Daglass palūkojās lejup. Un ieraudzīja, ka Džesikas ratiņi bija tukši.

Pirmā daļa SMAGĀ NASTA

"Lai mēs ietu, kurp iedami/ kāds tur jau ir bijis pirms mums."

HENRIIS DEIVIDS TORO

I

1

Antietamas strauta apbūve negaidīti apstājās, kad Billija Jan-gera ekskavatora kausa asmens atdūrās pret pirmo galvaskausu.

Tas bija nepatīkams pārsteigums pašam Billijam, kurš svīzdams sēdēja savas mašīnas kabīnē, lādēdams nežēlīgo jūlija tveici. Viņa sieva strikti iebilda pret piedāvāto maiņu sadali un šorīt bija nolasījusi viņam kārtējo augstos toņos ieturēto lekciju, kamēr viņš bija mēģinājis dabūt iekšā vārītās olas ar desiņām.

Pats Billijs nedeva ne pieci par tādu sadali. Taču darbs paliek darbs, un Dolans maksāja labu algu. Gandrīz pietiekami labu, lai samierinātos ar Misijas pastāvīgo zāģēšanu.

Sasodītā piekasīšanās bija viņam likusi atstāt brokastis neapēstas, bet vīrietim vajadzīgas pamatīgas brokastis, ja viņš visu atlikušo dienas daļu strādā, mēli izkāris.

Un tas, ko viņš bija paguvis iekampt, pirms Misija aizbiedēja viņa apetīti, kā akmens gulēja viņa vēderā, sutinoties sasodītajā mitrajā karstumā, viņš ar rūgtumu nodomāja.

Billijs pavilka kloķi un juta gandarījumu, zinot, ka mašīna nemūžam nepiedzīs viņam pilnas ausis ar gaudām tikai par to, ka viņš cenšas darīt savu darbu. Nekas cits Billijam nenoderētu labāk - pat šajā Dieva nolādētajā jūlija sviedrētavā - par lielā kausa iegremdēšanu zemē, jūtot, ka tas sakampj pamatīgu kumosu.

Taču, kad viņš kopā ar melnzemi izcēla netīru galvaskausu ar tukšiem acu dobumiem, kas blenza uz viņu šajā baltajā vasaras vidus saulē, divi simti trīsdesmit trīs mārciņas smagais Biliijs sāka kliegt kā skuķis un nolēca nost no savas mašīnas tik veikli kā dejotājs.

Darbabiedri Billiju par to nežēlīgi izzoboja, līdz viņš bija spiests sadot labākajam draugam pa degunu, lai atgūtu savu vīrieša cieņu.

Šajā jūlija pēcpusdienā viņš bija traucies pāri būvbedres vietai ar tādu pašu ātrumu un apņēmību, un, sasodīts, gandrīz ar tādu pašu veiklību, kāda viņam bija piemitusi futbola laukumā vidusskolas laikā.

Kad Biliijs bija atguvis elpu un spēju sakarīgi domāt, viņš par atradumu ziņoja savam priekšniekam, un priekšnieks ziņoja Ronaldam Dolanam.

Līdz apgabala šerifa ierašanās brīdim ziņkārīgie strādnieki bija izrakuši vēl dažus citus kaulus. Tika atsaukts medicīnas eksperts, un ieradās vietējo ziņu komanda, kas gribēja intervēt Billiju, Dolanu un ikvienu citu, kurš palīdzētu aizpildīt ētera laiku ar vakara reportāžu.

Paklīda runas. Tika spriests par slepkavību, masu apbedījumiem, maniakiem. Tenkoja gan šā, gan tā, un pēc ekspertīzes rezultātu saņemšanas, kad kauli tika atzīti par ļoti veciem, daudzi cilvēki nebija pārliecināti, vai viņi ir priecīgi vai vīlušies.

Taču Dolanam, kam jau bija gadījies cīnīties ar petīcijām, protestiem un aizliegumiem, lai pārvērstu piecdesmit akrus purvainas ielejas zemes un mežu par apdzīvotu vietu, kaulu vecums neko nenozīmēja.

Pati to esamība sagādāja viņam vislielākās rūpes.

Un, kad pēc divām dienām Leina Kempbela, no lielpilsētas uz šejieni pārcēlusies advokāte, sakrustojusi kājas, pašapmierināta viņam uzsmaidīja, vienīgais, ko Dolans spēja izdarīt, bija neiegāzt pa viņas glīto sejiņu.

“Tiesas rīkojums jums šķitīs pilnīgi nepārprotams,” Leina viņam teica, un viņas smaids nenozuda. Viņa bija viena no tām, kas visskaļāk uzstājās pret celtniecību. Šobrīd viņai bija, par ko smaidīt.

“Jums nav vajadzīgs tiesas rīkojums. Es apturēju darbus. Es sadarbojos ar policiju un Plānošanas komisiju.”

“Uzskatīsim to par papildu drošības pasākumu. Apgabala Plānošanas komisija jums dod sešdesmit dienas laika ziņojuma iesniegšanai un viņu pārliecināšanai par to, ka darbu iespējams turpināt.”

“Es to visu zinu, sirsniņ. Dolani ir cēluši mājas šajā apgabalā jau četrdesmit sešus gadus.”

Dolans nosauca viņu par “sirsniņu”, lai viņu sakaitinātu. Ta kā viņi abi to zināja, Leina tikai pasmīnēja.

“Mani nolīga Vēstures un Pieminekļu aizsardzības biedrība. Es daru savu darbu. Mērilendas universitātes Arheoloģijas un antropoloģijas fakultātes pārstāvji apmeklēs būvdarbu vietu. Būdama viņu oficiālā pārstāve, es lūdzu ļaut viņiem paņemt un pārbaudīt paraugus.”

“Oficiāla pārstāve, juriste.” Dolans, spēcīgs vīrs ar sarkanu īra seju, atgāzās savā krēslā. Viņa balsī ieskanējās sarkasms. “Aizņemta dāma.”

Viņš aizāķēja īkšķus aiz bikšturiem. Dolans allaž valkāja sarkanus bikšturus virs strādnieka zilā krekla. Viņa izpratnē tā bija daļa no formastērpa. Daļa no tā, kas padarīja viņu par vienu no ikdienišķajiem cilvēkiem, no strādnieku šķiras, kas bija darījusi viņa pilsētu un viņa valsti diženu.

Lai kāds bija viņa bankas konta atlikums, un to viņš zināja līdz pēdējam penijam, viņam nebija vajadzīgas šikas drēbes, lai izrādītos.

Viņš vēl aizvien braukāja ar amerikāņu ražojuma pikapu.

Viņš bija dzimis un audzis Vudsboro - atšķirībā no glītās pilsētas juristītes. Un viņam nebija nepieciešams, lai Leina Kempbela vai kāds cits viņam stāstītu, kas vajadzīgs vietējai sabiedrībai. Patiesībā viņš labāk nekā daudzi citi šīs sabiedrības locekļi zināja, kas nāks par labu Vudsboro.

Viņš bija vīrs, kas skatījās nākotnē un rūpējās par to.

“Mēs abi esam aizņemti cilvēki, tāpēc es runāšu skaidri un gaiši.” Leina bija pilnīgi pārliecināta, ka tagad viņai izdosies aizvākt no Dolana sejas viņa pārākuma pilno srņīniņu. “Jūs nevarat turpināt būvdarbus, kamēr apgabals nebūs pārbaudījis būvlaukumu. Lai to izdarītu, ir jāpaņem paraugi. Jūs nedrīkstat izmantot nevienu no izraktajiem materiālās kultūras pieminekļiem. Mēs abi zinām, ka sadarbošanās šajā jautājumā, ja tā būs ilgstoša, palīdzēs jums atrisināt jūsu nedienas ar sabiedrisko domu.”

“Es tās neuzskatu par nedienām.” Viņš izpleta savas lielās strādnieka rokas. “Cilvēkiem ir vajadzīgas mājas. Vietējiem ir vajadzīgas darbavietas. Antietamas strauta apbūve nodrošina kā vienu, tā otru. To sauc par progresu.”

“Trīsdesmit jaunas mājas. Vairāk satiksmes uz ceļiem, kas nav tā aprīkoti, lai tiktu ar to galā, jau tāpat pārpildītas skolas, lauku īpatnību un brīvas telpas zudums.”

“Sirsniņa” nebija viņu aizķērusi, bet vecais strīds gan. Viņa ievilka elpu un lēnām to izpūta.

“Sabiedrība pret to cīnījās. To sauc par dzīves kvalitāti. Taču tas ir cits jautājums,” viņa sacīja, pirms Dolans paguva atbildēt. “Kamēr kauli nav pārbaudīti un datēti, jūs esat strupceļā.” Viņa piedūra pirkstu pie tiesas rīkojuma. “Dolana uzņēmumam vajadzētu gribēt, lai šis process tiktu paātrināts. Jūs gribēsiet samaksāt par pārbaudēm. Par datēšanu.”

“Samaksāt...”

Jā, viņa domāja, kurš gan tagad bija uzvarētājs?

“Jums pieder šis īpašums. Jums pieder materiālās kultūras pieminekļi.” Viņa savu mājasdarbu bija izpildījusi. “Jūs zināt, ka mēs cīnīsimies pret celtniecību, ieraksim jūs tiesu rīkojumos un lietu izklāstos, līdz tas būs nokārtots. Samaksājiet divus dolārus, Dolana kungs!” viņa piebilda, ceļoties kājās. “Jūsu advokāti jums dos to pašu padomu.”

Leina pagaidīja, pirms bija izgājusi pa kabineta durvīm, un tikai tad ļāva sejā uzplaukt smaidam. Viņa devās ārā, dziļi ieelpoja vasaras gaisu un noskatīja Vudsboro Galveno ielu no visām pusēm.

Viņa tik tikko noturējās, lai neuzsāktu prieka deju - tas būtu pārlieku necienīgi -, tomēr gandrīz lēkāja pa trotuāru kā desmit gadus vecs skuķis. Tagad tā bija viņas pilsēta. Viņas sabiedrība. Viņas mājas. Un tā tas bija, kopš viņa pārcēlās šurp no Baltimoras pirms diviem gadiem.

Ta bija laba pilsētiņa, ar savām tradīcijām un vēsturi, tenku urdīta un pasargāta no plēšanās plašumā, jo atradās nomaļus, Blū-ridžas kalnu pakājē.

Ierašanās Vudsboro bija prasījusi milzīgu saņemšanos no pilsētā dzimušas un augušas meitenes. Pēc vīra zaudēšanas viņa vairs nespēja izturēt atmiņas par Baltimoru. Stīva nāve bija viņu satriekusi. Pagāja gandrīz pusgads, pirms viņa atkal spēja atgūties un izrauties no nebeidzāmās sēru nomāktības, un atgriezties dzīvē.

Un dzīve prasīja savu, Leina domāja. Viņai pietrūka Stīva. Viņa vietā vēl aizvien bija tukšums. Taču viņai vajadzēja elpot, eksistēt. Turklāt bija arī Tailers. Viņas bērns. Viņas puisītis. Viņas dārgums.

Leina nespēja atdzīvināt viņa tēvu, taču spēja dot viņam vislabāko bērnību.

Viņam tagad bija plašums, pa kuru izskrieties, un suns, ar kuru izskrieties. Kaimiņi un draugi, un māte, kura darītu jebko, kas jādara, lai viņš būtu drošībā un būtu laimīgs.

Iedama viņa ieskatījās pulkstenī. Šodien Tajs pēc sagatavošanas nodarbībām skolā gāja pie sava drauga Broka. Viņa piezvanīs Bro-ka mātei Džo pēc stundas. Tikai lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā.

Leina apstājās pie krustojuma, gaidot zaļo gaismu. Mašīnu nebija daudz, kā jau tam vajadzēja būt mazās pilsētiņās.

Viņa neizskatījās pēc mazpilsētas iedzīvotājas. Viņas tērpi reiz bija izvēlēti, lai atbilstu veiksmīgas juristes tēlam lielā pilsētas firmā. Viņa varēja atvērt privātpraksi mazā miestiņā ar mazāk nekā četriem tūkstošiem iedzīvotāju, bet tas nenozīmēja, ka viņa neturpināja ģērbties kā veiksmīga juriste.

Leinai mugurā bija zils vasaras kostīms no stingra linu auduma. Klasiskais piegriezums glaimoja viņas smalkajam augumam un viņas tīrības izjūtai. Taisnie mati bija saules krāsā un sniedzās līdz glītās sejas zoda līnijai. Viņai bija apaļas zilas acis, kuru skatiens bieži tika kļūdaini uzskatīts par vientiesīgu, uzrauts deguntiņš un izliekta mute.

Viņa iebrāzās veikaliņā “Vērtīgās lapaspuses”, starojoši uzsmaidīja vīrietim aiz letes un visbeidzot uzsāka savu uzvaras deju.

Rodžers Grogans noņēma lasāmbrillcs un uzrāva augšup biezās, sirmās uzacis. Viņš bija akurāts un mundrs septiņdesmit piecus gadus vecs vīrs, un viņa seja Leinai lika domāt par asredzīgu rūķīti.

Viņam mugurā bija balts īspiedurkņu krekls, un viņa mati, skaists sudraba un baltās krāsas sajaukums, spurojās nepaklausīgās šķipsnās.

“Tu izskaties varen apmierināta.” Viņa balss atgādināja pa tēraudu birstošu granti. “Laikam tikies ar Ronu Dolanu.”

“Nupat nāku no turienes.” Viņa atļāvās vēl vienu reizi apgriezties, pirms atbalstījās pret leti. “Tev vajadzēja nākt man līdzi, Ro-džer. Tikai lai redzētu viņa sejas izteiksmi.”

“Tu esi pārāk barga pret viņu.” Rodžers ar pirkstu galiņiem pa-bungoja pa Leinas degunu. “Viņš dara to, ko uzskata par pareizu.” Kad Leina pagrieza galvu un mēmi viņā noskatījās, Rodžers iesmējās. “Es neteicu, ka esmu vienisprātis ar viņu. Puisis ir stūrgalvīgs, tāpat kā viņa tēvs. Viņš nesaprot, ka tad, kad sabiedrība kādā jautājumā sadalās divās frontēs, vajadzētu vēlreiz visu labi pārdomāt.”

“Viņš tagad pārdomā,” Leina apsolīja. “Kaulu pārbaudes un datēšana viņam nozīmē lielu laika zaudējumu. Un, ja mums veiksies, tad izrādīsies, ka tie ir pietiekami veci, lai tiktu pievērsta liela uzmanība - valsts mēroga uzmanība - būvdarbu vietai. Mēs varam pagarināt būvdarbus par vairākiem mēnešiem. Varbūt pat gadiem.”

“Viņš ir tikpat stūrgalvīgs kā tu. Jums jau izdevās iegūt vairākus mēnešus.”

“Viņš to sauc par progresu,” Leina nomurmināja.

“Viņš nav vienīgais.”

“Vienīgais vai ne, bet viņš maldās. Nevar sēt mājas kā labību. Mūsu pētījumi pierāda...”

Rodžers pacēla roku.

“Vispārējas frāzes, aizstāve!”

“Jā.” Viņa izelpoja. “Tikiīdz mums būs arheologu pētījums, mēs redzēsim, ko mēs redzam. Es nespēju ne sagaidīt. Tomēr, jo ilgāk celtniecība tiek novilcināta, jo vairāk Dolans zaudēs. Un mums būs vairāk laika naudas piesaistīšanai. Viņš var pārdomāt un pārdot to zemi Vudsboro Pieminekļu aizsardzības biedrībai.”

Viņa atglauda matus.

“Kāpēc tu nevarētu atļaut, lai ielūdzu tevi uz pusdienām? Mēs varētu nosvinēt šīsdienas uzvaru.”

“Kāpēc tu nevarētu ļaut kādam jaunam, izskatīgam puisim ielūgt tevi uz pusdienām?”

“Tāpēc, ka esmu zaudējusi sirdi tevis dēļ, Rodžer, no pirmā acu uzmetiena.” Tas nebija tālu no patiesības. “Patiesībā lai pusdienas iet pie velna! Bēgsim kopā uz Arubu.”

Tas lika Rodžeram iesmieties un gandrīz vai nosarkt. Viņš bija zaudējis sievu tajā pašā gadā, kad Leina zaudēja vīru. Viņš bieži prātoja, vai tas daļēji nav par iemeslu saiknei, kas starp abiem tik ātri bija izveidojusies.

Rodžers apbrīnoja Leinas aso prātu, viņas spītību, viņas pilnīgo ziedošanos dēlam. Viņam bija mazmeita apmēram Leinas vecumā. Kaut kur.

“Tas nu gan sacels kājās visu pilsētu, vai ne? Būs svarīgākais jaunums līdz brīdim, kad metodistu mācītājs tiks pieķerts spēlējamies ar kora vadītāju. Taču patiesībā man jāieraksta katalogā grāmatas. Un man nav laika pusdienām tropu salās.”

“Nezināju, ka tev ir jauni krājumi. Vai šī ir viena no tām?” Kad Rodžers pamāja, viņa uzmanīgi apgrieza grāmatu otrādi.

Rodžers tirgojās ar retām grāmatām, un viņa nelielais veikaliņš tām bija gluži kā maza katedrāle. Tajā vienmēr smaržoja pēc vecas ādas un veca papīra, un “Old Spice", ar ko viņš laistījās jau sešdesmit gadus.

Grāmatu antikvariāts nebija iestādījums, ko varētu sagaidīt lauku mazpilsētā, kurā ir tikai divi luksofori. Leina zināja, ka lielākā daļa viņa klientūras, tāpat kā viņa grāmatas, nāca no tālienes.

“Skaisti.” Viņa ar pirkstu pieskārās ādas iesējumam. “No kurienes tā ir?”

“No kāda īpašuma Čikāgā.” Rodžers saausījās, saklausot kādu skaņu veikala dibentelpās. “Taču kopā ar to es saņēmu kaut ko vēl vērtīgāku.”

Viņš pagaidīja, lejā izdzirdēja atveramies durvis starp veikalu un kāpnēm uz otrā stāva dzīvojamām telpām. Leina ieraudzīja viņa sejā atspoguļojamies prieku un pagriezās.

Jaunā vīrieša vaibsti lika domāt par dziļām ielejām un stipriem kalniem. Viņam bija ļoti tumši brūni mati, kas zeltaini dzirkstīja. Viņa iedomājās, ka uz vecumu tie varētu kļūt sudrabbalti. Nekārtīgā jūklī tie slīga pār viņa krekla apkaklīti.

Acis bija dziļas, tumši brūnas un šajā brīdī šķita mazliet nelaipnas. Tāpat kā viņa mute. Leina prātoja, ka šajā sejā lasāms gan prāts, gan gribasspēks. Gudrs un spītīgs, tāds bija viņas pirmais novērtējums. Taču varbūt tas tāpēc bija tāds, ka Rodžers allaž tieši tā aprakstīja savu mazdēlu.

Fakts, ka viņš izskatījās gluži kā nupat no gultas izkāpis un uzrāvis kājās vecus džinsus, visam vēl pievienoja domu par seksu.

Leina juta asinis patīkami sabangojamies. To viņa nebija jutusi jau ļoti ilgi.

“Dag!” Vienā vārdā izskanēja lepnums, prieks un mīlestība. “Es jau domāju, kad tu nāksi lejā. Tu esi izvēlējies ļoti piemērotu brīdi. Tā ir Leina. Es tev stāstīju par mūsu Leinu. Leina Kcmpbela - mans mazdēls Dags Kalens.”

“Priecājos iepazīties.” Viņa sniedza roku. “Mums nav gadījies tikties nevienā no tām reizēm, kad jūs ciemojāties mājās, kopš esmu pārcēlusies uz Vudsboro.”

Viņš pakratīja pastiepto roku un nopētīja Lcinas seju.

“Jūs esat juriste.”

“Nenoliedzu. Es iegriezos, lai pastāstītu Rodžeram jaunākās ziņas par Dolana būvdarbiem. Un lai viņu pārsteigtu. Cik ilgi jūs paliksiet pilsētā?”

“īsti nezinu.”

Viņš ir cilvēks, kas ar vārdiem nešķiežas, Leina nodomāja un mēģināja vēlreiz.

“Jūs daudz ceļojat, uzpērkot un pārdodot antikvāras grāmatas. Tas droši vien ir aizraujoši.”

“Man tas patīk.”

Rodžers pārtrauca neveiklo pauzi.

“Nemaz nezinu, ko es iesāktu bez Daga. Es vairs nespēju braukāt apkārt kā agrāk. Turklāt viņam ir oža. Dabiska izpratne. Es būtu aizgājis pensijā un nogarlaikojies līdz nāvei, ja viņš nebūtu pārņēmis šo darbu.”

“Droši vien jūs abi esat gandarīti par šādu interešu kopību un ģimenes uzņēmuma turpināšanu.” Tā kā Daglasu saruna acīmredzami garlaikoja, Leina vērsās pie viņa vectēva. “Labi, Rodžer, tā kā tu atkal met mani ārā, es atgriezīšos pie sava darba. Rīt sapulcē tiksimies?”

“Es būšu.”

“Priecājos iepazīties, Dag.”

“Jā. Gan jau vēl tiksimies.”

Kad durvis aiz viņas aizvērās, Rodžers izdvesa tvaika katla cienīgu nopūtu.

“Gan vēl tiksimies? Vai tas ir labākais, uz ko tu esi spējīgs, runājot ar skaistu sievieti? Tu salauzīsi manu sirdi, puis.”

“Tur nav kafijas. Augšstāvā. Ja nav kafijas, nav domu. Labi, ka vēl spēju izteikties vienkāršos nepaplašinātos teikumos.”

“Palūkojies dibenistabā!” Rodžers neapmierināts noteica un pakratīja pirkstu. “Tā meitene ir gudra, skaista, interesanta un... dabūjama,” viņš piebilda, kamēr Dags vēl nebija apgājis apkārt letei un laukā pa durvīm.

“Es nemeklēju sievieti.” Kafijas smarža aizskāra Daga jutekļus un gandrīz vai lika viņam apraudāties. Viņš ielēja tasi, apdedzināja mēli ar pirmo malku un saprata, ka pasaulē atkal viss nostāsies savā vietā.

Iedzēris vēl vienu malku, viņš palūkojās atpakaļ uz vectēvu. “Diezgan šika būtne Vudsboro platuma grādiem.”

“Es domāju, ka tu nevienu nemeklē.”

Tagad Dags pasmaidīja, un tas mainīja viņa sejas izteiksmi no nelaipnas uz pieejamu.

“Es skatos un redzu. Cits kalums.”

“Viņa prot saņemties. Tas nepadara viņu par šiku modesdāmu.” “Neuztver to kā apvainojumu!” Daglasu uzjautrināja vectēva aizvainotais tonis. “Nezināju, ka viņa ir tava draudzene.”

“Ja es būtu tavā vecumā, tā arī būtu.”

“Vectētiņ,” kafijas atdzīvināts, Dags aplika roku Rodžeram ap pleciem, “vecums nav šķērslis. Es saku, ka tev viņa varētu patikt. Vai drīkstu to ņemt līdzi augšstāvā? Man jāsagatavojas pirms tikšanās ar mammu.”

“Jā, jā!” Rodžers atgaiņājās. “Gan jau vēl tiksimies,” viņš nomurmināja, kamēr Dags devās dziļāk veikala dibentelpās. “Nožēlojami.”

2

Kellija Danbruka izsūca pēdējo diētiskās kolas pili, cīnīdamās ar Baltimoras satiksmi. Nepiemērotā brīdī viņa bija atstājusi Filadelfiju, kur bija paredzējusi pavadīt trīs mēnešus ilgu akadēmisko atvaļinājumu. To viņa tagad saprata.

Taču, kad bija atskanējis telefona zvans un viņai lūgta konsultācija, viņa nebija rēķinājusies ar braukšanu sastrēgumstundā. Vai arī ar Baltimoras Beltveja ārprātu pulksten četros piecpadsmit trešdienas pēcpusdienā.

Tagad viņai bija ar to jātiek galā.

Viņa signalizēja un iespieda savu veco un iemīļoto “Lanā Rover”'spraugās, kas būtu piemērotas rotaļu mašīniņām. Apdzītā autovadītāja nelabās domas viņu neuztrauca ne vismazākajā mērā.

Kellija bija izkritusi no aprites uz septiņām nedēļām. Pat neliela iespēja atkal atgriezties dzina viņu uz priekšu tikpat nežēlīgi, cik nežēlīgi viņa dzina uz priekšu savu auto.

Viņa pazina Leo Grīnbaumu pietiekami labi, lai sadzirdētu viņa balsī apvaldītu satraukumu. Pietiekami labi, lai zinātu, ka viņš nav tas cilvēks, kurš lūgtu viņai braukt uz Baltimoru apskatīt dažus kaulus, ja tie nebūtu ļoti interesanti kauli.

Kopš viņa bija dzirdējusi runas par atradumu Mērilendas laukos, līdz šimrītam viņai bija tāda sajūta, ka neviens tos neuzskata par īpaši interesantiem.

Ak kungs, viņai bija vajadzīgs jauns projekts. Viņa garlaikojās, bez smadzeņu piepūles sacerot rakstiņus žurnāliem, lasot lekcijas, lasot rakstus, kurus citi šīs pašas jomas darboņi skribelēja tiem pašiem žurnāliem. Arheoloģija Kellijai nenozīmēja lekciju lasīšanu un publikācijas. Viņai tā saistījās ar izrakumiem, mērīšanu, cepinā-šanos saulē, mirkšanu lietū, grimšanu dubļos un kukaiņu kodumiem. Viņasprāt, tā bija paradīze.

Kad radiostacija, kuru viņa bija ieslēgusi, sāka raidīt ziņas, viņa ieslēdza kompaktdisku atskaņotāju. Runāšana nepalīdzēja tikt galā ar nežēlīgu, riebīgu satiksmi. Tur bija vajadzīgs dārdošs roks.

Atskanēja “Metallica”, un Kellijas garastāvoklis momentā uzlabojās.

Viņa bungoja ar pirkstiem pa stūri, tad satvēra to ciešāk un iespraucās citā brīvā vietā. Dziļās, zeltaini brūnās acis mirdzēja aiz tumšajiem briļļu stikliem.

Viņas mati bija gari, tāpēc ka vieglāk bija tos atglaust atpakaļ vai saņemt mezglā zem cepures - kā tagad - nekā uztraukties par apgriešanu un ieveidošanu. Kellijai piemita pietiekami daudz veselīgas godkāres, lai zinātu, ka taisnie meduskrāsas mati viņai piestāv.

Viņas acis bija iegarenas, uzacis virs tām gandrīz taisnas. Tuvojoties trīsdesmit gadu vecumam, Kellija bija nobriedusi un viņas patīkamā seja kļuvusi pievilcīga. Kad viņa smaidīja, vaigos parādījās bedrītes. Pa vienai uz katra iedegušā vaiga un viena tieši virs mutes labā kaktiņa.

Maigi izliektais zods neatklāja to, ko Kellijas bijušais vīrs bija dēvējis par viņas akmenscieto spītību.

Bet viņa savukārt to pašu būtu varējusi teikt par vīru. Un to viņa arī darīja katrā izdevīgā brīdī.

Kellija viegli uzspieda bremžu pedālim un, gandrīz nesamazinot ātrumu, iejoņoja stāvvietā.

“Leonards G. Grīnbaums un partneri” atradās desmitstāvu tērauda kastē, kam, pēc Kellijas domām, nebija nekādas estētiskās vērtības. Taču laboratorija un tās darbinieki bija starp labākajiem visā valstī.

Viņa iegrieza automašīnu apmeklētājiem paredzētā spraugā un izlēca ārā nežēlīgajā, lipīgajā tveicē. Pēdas “Wolverine" apavos sāka svīst, pirms viņa bija spērusi soli ieejas virzienā.

Administratore palūkojās uz ienācēju, ieraudzīja sievieti ar tvirtu, sportisku augumu, neglītu salmu cepuri un briesmīgām saulesbrillēm metāla rāmī.

“Doktore Danbruka pie doktora Grīnbauma.”

“Lūdzu, pierakstieties!” Viņa pasniedza Kellijai apmeklētāja caurlaidi. “Ceturtais stāvs.”

Pa ceļam uz liftu Kellija ielūkojās pulkstenī. Viņa bija ieradusies tikai četrdesmit piecas minūtes vēlāk, nekā ieplānots. Taču “Quarter Pounder”, ko viņa bija aprijusi pa ceļam, sāka ātri zust.

Kellija prātoja, vai varētu izspiest no Leo pusdienas.

Viņa uzbrauca augšā līdz ceturtajam stāvam, kur viņu sagaidīja vēl viena administratore. Šoreiz viņai lūdza pagaidīt.

Kellija prata gaidīt. Lai notiek, Kellija nodomāja, apsēžoties krēslā. Tagad viņa prata gaidīt labāk nekā agrāk. Viņa bija izlietojusi savu pacietības rezervi darbā. Vai viņa vainīga, ka citām jomām necik daudz nebija palicis pāri?

Viņa varēja likt lietā tikai to, kas bija viņas rīcībā.

Taču Leo nelika viņai gaidīt ilgi.

Viņš kustējās ātri. Viņa gaita Kellijai allaž bija atgādinājusi kor-gija kustības - ātrās, spēcīgās kājas brāzās uz priekšu, apsteidzot pārējo ķermeni. Ar savām piecām pēdām un četrām collām viņš bija collu mazāks augumā par Kelliju, un viņam bija biezi, riekstbrūni mati, kurus viņš bez kautrēšanās krāsoja. Seja bija vēju appūsta, nosauļota un šaura, un viņa brūnās acis visu laiku šķielēja aiz kvadrātveidīgajām bezietvaru brillēm.

Leo bija ģērbies brūnās parastās plata piegriezuma biksēs un saburzītā kokvilnas kreklā. Papīri līda ārā no visām kabatām.

Viņš nāca taisnā ceļā pie Kellijas un noskūpstīja viņu - un viņš bija vienīgais vīrietis Kellijas paziņu vidū, ar kuru viņai nebija tuvāku attiecību, bet kuram bija atļauts to darīt.

“Labi izskaties, blondīnīt.”

“Tu arī pats nemaz tik slikti neizskaties.”

“Kā gāja ar braukšanu?”

“Briesmīgi. Skaties, lai tas būtu manu pūļu vērts, Leo.”

“Ak, domāju, ka būs gan. Kā iet ģimenei?” Leo jautāja, vadīdams viņu atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru viņa bija atnākusi.

“Lieliski. Mamma un tētis uz pāris nedēļām izlīda laukā no do-dža. Cīnās ar karstumu Menā. Kā klājas Klērai?”

Leo, iedomājoties par sievu, pašūpoja galvu.

“Viņa ir aizrāvusies ar keramiku. Uz Ziemassvētkiem vari sagaidīt ļoti neglītu vāzi.”

“Un bērni?”

“Bens spēlējas ar akcijām un obligācijām, Melisa ņemas ar bērniem un zobārstniecības praksi. Es taisni brīnos, kā tāds vecs racējs kā es izaudzinājis tik normālus bērnus?”

“Klēra,” Kellija teica, kamēr Leo atvēra durvis un aicināja viņu ienākt.

Kellija bija gaidījusi, ka Leo viņu aizvedīs uz vienu no laboratorijām, un tagad nopētīja saulaino, iabi iekārtoto kabinetu.

“Biju aizmirsusi, cik jauki tu te esi iekārtojies, Leo. Vai tevi nepārņem kvēla vēlēšanās doties atpakaļ uz izrakumu vietu?”

“Jā, šad un tad. Parasti es tikai drusku nosnaužos, un tas pāriet. Bet šoreiz... Paskaties!”

Viņš apgāja apkārt galdam un, atslēdzis atvilktni, izņēma ārā aizzīmogotā maisiņā ievietotu kaulu.

Kellija paņēma maisiņu un, aizāķējusi brilles aiz krekliņa izgriezuma, nopētīja kaulu.

“Izskatās pēc liela kaula fragmenta. Ņemot vērā izmēru un veidojumu, iespējams, jaunas sievietes. Ļoti labi saglabājies.”

“Kāds būtu ticamākais vecuma novērtējums pēc apskates?”

“Tas nāk no Mērilendas rietumiem, vai ne? Līdzās urdzošam strautam. Man nepatīk ticami novērtējumi. Vai tev ir augsnes paraugi, stratigrāfiskais ziņojums?”

“Aptuveni. Nu, blondīnīt, paspēlējies!”

“Jēziņ!” Kellijas uzacis saraucās, kamēr viņa grozīja maisiņu rokās. Viņa gribēja aptaustīt kaulu ar pirkstiem. Kājas sāka sist takti. “Es nepārzinu to apkārtni. Novērtējot vizuāli, bez aptaustīšanas, es teiktu, ka tam ir no trim līdz pieciem simtiem gadu. Varētu būt arī vecāks - tas atkarīgs no dūņu nogulsnēm un palu sanesām.” Viņa apgrieza kaulu otrādi, un viņas jutekļi ietrīsējās. “Tā ir Pilsoņu kara teritorija, vai ne? Šis ir agrāks. Tas nav piederējis dumpinieku kareivim.”

“Tas ir agrāks par Pilsoņu karu,” Leo piekrita. “Par kādiem pieciem tūkstošiem gadu.”

Kad Kellija atguva elpu, viņš tai uzsmaidīja kā mēnessērdzīgs.

“Oglekļa metodes ziņojums,” Leo sacīja un pasniedza viņai mapi.

Kellija pārskrēja ar acīm pāri lappusēm, ievēroja, ka Leo bija izdarījis pārbaudi divreiz, ar trim dažādiem no būvbedres paņemtiem paraugiem.

Kad viņa atkal pacēla acis, arī viņas sejā spoguļojās tas pats maniakālais smaids.

“Tas tik ir ko vērts!” viņa sacīja.

II

3

Kellija apmaldījās pa ceļam uz Vudsboro. Leo bija devis viņai norādījumus, taču, izpētot karti, viņa bija atradusi īsāku ceļu. Tam vajadzēja būt īsākam ceļam. Jebkurš loģiski domājošs cilvēks būtu uzskatījis to par īsāku ceļu, un, viņasprāt, tieši to arī kartogrāfi bija attēlojuši.

Kellija jau sen karoja ar karšu veidotājiem.

Viņai nebija nekas pret apmaldīšanos. Galu galā tas nebija uz mūžu. Turklāt apkārtceļš ļāva labāk izjust apkārtni.

Nelīdzeni, robaini pakalni, koši zaļi, vasaras pielieti plaši labības lauki, biezi nosēti ar labības rindām. Sudrabainas klintis slējās pāri zaļumam gluži kā mezglaini un saliekti pirksti.

To redzot, viņai bija jādomā par tiem senajiem fermeriem, kuri apstrādāja savus laukus ar primitīviem darbarīkiem, iekopdami šo akmeņaino zemi, lai izaudzētu sev pārtiku. Lai iekārtotu savas mājas.

Vīrs, kas savā traktorā brauca pāri šiem laukiem, bija viņu parādnieks.

Ardams, sēdams, novākdams ražu, viņš par to nedomāja. Tāpēc Kellija un viņai līdzīgie domās par to viņa vietā.

Kellija nosprieda, ka šī ir laba vieta strādāšanai.

Augstākos pakalnus klāja meži, kas stiepās pretī dzidri zilajām debesīm. Kalni saplūda ar ielejām, un ielejas traucās prelī kalniem, piešķirot apkārtnei reljefu, ēnas un vērienu.

Saule apspīdēja gurnu augstumā sazēlušo labību un piešķīra tās zaļumam zeltainu mirdzumu. Vecās no vietējiem akmeņiem celtās mājas un to mūsdienīgās bloku, ķieģeļu vai vinila versijas atradās uz uzkalniņiem vai līdzenās vietās, un tās šķira pieliekami daudz brīvas telpas.

Govis slinki ganījās svelmē aiz stiepļu vai zedeņu žogiem.

Lauki atdeva savu vietu mežiem, kas aizauguši ar etiķkokiem un savvaļas mimozām. Ceļš pagriezās, lai sekotu strauta līkločiem, un virs galvas koki veidoja arku, pārvēršot ceļu par ēnainu tuneli, kas vienā pusē ietiecās ūdenī, bet otrā izauga par zobainu kaļķakmens un granīta sienu.

Kellija nobrauca desmit jūdzes, nesatiekot nevienu citu mašīnu.

Starp kokiem sāka pavīdēt vairāk māju, un dažas atradās tik tuvu ceļam, ka viņai likās: ja kāds pienāktu pie durvīm, viņa varētu pastiept roku un sasveicināties.

Varēja saskatīt daudz vasaras dārzu, košus krāsu triepienus, kas gūlās pār rudbekijām un tīģerlilijām.

Viņa ieraudzīja čūsku, tik resnu kā viņas dilbs, kura pārslīdēja pāri asfaltam. Tad kaķi, oranžu kā ķirbi, tas bija paslēpies krūmājā ceļa malā.

Bungodama ar pirkstiem pa stūri vienā ritmā ar Deiva Metjūsa grupu, viņa prātoja, kas notiktu, ja kaķu dzimtas pārstāvis satiktos ar reptili.

Viņa prognozēja kaķa uzvaru.

Pagriezienā Kellija ieraudzīja ceļa malā sievieti izņemam pastu no parastas pelēkas pastkastītes. Pametusi skatienu uz “Rover”, sieviete pacēla roku, sūtot, kā Kellijai šķita, ierastu un gluži automātisku sveicienu.

Viņa atbildēja uz sveicienu un turpināja dziedāt līdzi Deivam, braucot pa amerikāņu kalniņiem līdzīgo līkumaino ceļu cauri saulei un ēnai. Kad ceļš atkal atklājās skatienam, viņa pabrāzās garām iekoptiem laukiem, ceļmalas motelim un māju pudurim, priekšā slejo-ties kalnu korei.

Jo vairāk viņa tuvojās Vudsboro robežai, jo māju kļuva vairāk un tās bija aizvien mazākas.

Kellija samazināja ātrumu, ļāva sevi apturēt pie viena no diviem pilsētiņas luksoforiem, ar prieku pamanīdama, ka netālu no Galvenās un Kalnu Lorelas ielas stūra bija picērija. Pretējā pusē atradās dzērienu veikals.

Labi, ka to zinu, Kellija domāja un, iedegoties zaļajai gaismai, brauca tālāk.

Atminoties Leo dotos norādījumus, viņa iegriezās Galvenajā ielā un devās rietumu virzienā.

Mājas Galvenajā ielā bija akurātas un vecas. Celtas no ķieģeļiem, koka vai akmeņiem, ar apjumtiem lieveņiem vai saulainām verandām tās ērti atbalstījās cita pret citu. Ielu laternas bija ieturētas senlaicīgā stilā, un trotuāri bija veidoti no ķieģeļiem. No dzegām, stabiem un lieveņu margām nokarājās puķes, kas bija iedēstītas podos.

Karogi bija saplakuši. Tur bija valsts karogi un košie dekoratīvie pašu meistarotie, kurus ļaudīm patika izkārt, lai atzīmētu brīvdienas un svētku dienas.

Gājēju bija maz, un tie kustējās tikpat gausi kā braucēji. Pēc Kellijas domām, tieši tā arī vajadzēja būt ASV mazpilsētas galvenajā ielā.

Viņa pamanīja kafejnīcu, dzelzslietu veikaliņu, mazu bibliotēku un vēl mazāku grāmatveikalu, vairākas baznīcas, pāris banku, kā arī vairākas nelielas, diskrētas izkārtnes, kas reklamēja konkrētus pakalpojumus.

Viņa vēl nebija sasniegusi otro luksoforu, kad pilsētas rietumdaļa jau bija iegūlusi viņai atmiņā.

Kad ceļš sadalījās, viņa nogriezās pa labi, sekojot tā līkločiem. Atkal parādījās meži. Biezi, ēnaini, noslēpumaini.

Viņa pārbrauca pāri koku ieskautam pauguram. Un te nu tas bija.

Viņa nobrauca ceļa malā tieši pie izkārtnes, kas vēstīja:

MĀJAS ANTIETAMAS STRAUTA RAJONĀ “Dolana un dēlu celtniecības” uzņēmums

Paķērusi fotoaparātu un pārmetusi nelielo mugursomu pār plecu, Kellija izkāpa no automašīnas. Vispirms viņa palūkojās visapkārt, nopētot apkārtni.

Skatienam pavērās plaša ieleja un, spriežot pēc agrāk izraktās zemes, diezgan purvaina. Koki - veci ozoli, slaidas papeles, nīkulīgas akācijas - rietumu un dienvidu pusē auga apkārt strautam, kā sargādami to no svešiem skatieniem.

Būvlaukums bija daļēji norobežots ar virvēm, un strauts te bija izpleties krietna dīķa platumā.

Spriežot pēc uzmetuma, kuru Leo viņai bija uzzīmējis, to sauca par Saimona akaci.

Viņa prātoja, kas Saimons tāds bijis un kāpēc dīķis nosaukts viņa vārdā.

Ceļa otrā pusē atradās gabaliņš iekoptu lauku, pāris laikazoba saēstu saimniecības ēku, veca mūra māja un sagrabējušas mašīnas.

Viņa pamanīja lielu, brūnu suni, kas bija izstiepies pavēnī. Kad suns uztvēra viņas skatienu, tas pakustējās un divreiz paluncināja asti.

“Nē, necelies!” viņa tam teica. “Ir pārāk karsts tāda veida ceremonijām.”

Gaiss dūca no vasaras klusuma - no karstuma, kukaiņiem un vientulības.

Pacēlusi fotoaparātu, viņa uzņēma vairākus fotoattēlus un jau grasījās pārlēkt pāri virvei, kad klusumā atskanēja piebraucošas mašīnas troksnis.

Tas bija vēl viens automobilis. Viens no tiem mazajiem, akurātajiem un, pēc Kcllijas domām, sievišķīgajiem auto, kas piepilsētā bija aizstājuši universālos braucamrīkus. Sī bija spilgti sarkana un tik tīra kā modelis izstādes zālē.

Sieviete, kura izkāpa no mašīnas, viņai šķita tāda pati. Sievišķīga, mazliet uzkrītoša un nevainojama kā modele.

Ar saviem mirdzošajiem gaišajiem matiem, tērpusies dzeltenās biksēs un topiņā, viņa atgādināja kolibri.

“Doktore Danbruka?” Leina piesardzīgi pasmaidīja.

“Tieši tā. Jūs būtu Kempbela?”

“Jā, Leina Kempbela.” Tagad viņa sniedza roku un enerģiski pakratīja Kellijas plaukstu. “Ļoti priecājos! Piedodiet, ka nokavējos. Man bija neliela nesaprašanās ar bērnaukli.”

“Tas nekas. Es tikai nupat ierados.”

“Mēs tā priecājamies, ka cilvēks ar jūsu reputāciju un pieredzi ieinteresējies par šo gadījumu. Nē,” viņa ieteicās, kad Kellijas uzacis saraucās, “es pirms tam par jums neko nebiju dzirdējusi. Es nezinu neko par jūsu darbu, taču es mācos. Un es protu mācīties ļoti ātri.”

Leina palūkojās atpakaļ uz nožogoto laukumu.

“Kad mēs izdzirdējām, ka šie kauli ir tūkstošiem gadu veci...”

“Vai “mēs” ir tā Pieminekļu aizsardzības biedrība, kuru jūs pārstāvat?”

“Jā. Šajā apgabalā ir vairāki vēsturiski nozīmīgi rajoni. Saistībā ar Pilsoņu karu, revolūciju, pirmiedzīvotājiem.” Viņa ar pirkstu galiem atglauda atpakaļ matu šķipsnu, un Kellija ieraudzīja nozibam laulības gredzenu. “Vēstures un Pieminekļu aizsardzības biedrības un daudzi Vudsboro un tuvākās apkārtnes iedzīvotāji apvienojās, lai protestētu pret šo celtniecību. Potenciālās problēmas, ko izraisītu divdesmit piecas vai trīsdesmit jaunas mājas, kādas piecdesmit jaunas mašīnas, piecdesmit skolēni...”

Kellija pacēla roku.

“Jums nevajag mani pārliecināt. Pilsētas plānošanas politika nav mans jājamzirdziņš. Es te esmu, lai veiktu sākotnējo vietas izpēti -ar Dolana atļauju,” viņa piebilda. “Pagaidām viņš ir bijis ļoti atsaucīgs.”

“Viņš tāds vairs nebūs!” Leinas lūpas sakniebās. “Viņš grib turpināt celtniecību. Viņš tajā jau ieguldījis kaudzi naudas, un viņam jau ir noslēgti līgumi par triju māju pārdošanu.”

“Arī tas mani neuztrauc. Toties viņam nāksies trūkties, ja viņš mēģinās aizkavēt izrakumus.” Kellija veikli pārrāpās pāri nožogojumam un palūkojās atpakaļ. “Varbūt jūs pagaidīsiet turpat. Zeme ir dubļaina. Jūs sabojāsiet savas kurpes.”

Leina brīdi vilcinājās, tad atvadījās no savām iemīļotajām sandalēm. Viņa pārkāpa pāri virvei.

“Vai varat man pastāstīt kaut ko par gaidāmajiem izrakumiem? Ko jūs taisāties darīt?”

“Pašlaik es taisos visu aplūkot, šo to nofotografēt, paņemt dažus paraugus. Arī ar zemes īpašnieka atļauju.” Viņa iesānis uzmeta skatienu Leinai. “Vai Dolans zina, ka jūs te atrodaties?”

“Nē. Viņam tas nepatiktu.” Leina laipoja starp dubļu uzkalniņiem un mēģināja turēties līdzi Kellijas ātrajam solim. “Jūs noteicāt kaulu vecumu,” viņa turpināja.

“Hmm... Ak kungs, cik daudz cilvēku bradājuši pa šo vietu! Paskatieties uz šiem mēsliem!” Aizkaitinātā Kellija noliecās, lai paceltu tukšu cigarešu paciņu. Viņa iebāza to savā kabatā. Tuvāk pie dīķa viņas zābaki viegli iegrima mīkstajos dubļos. “Strauts pārplūst,” viņa noteica gandrīz vai sev. “Tas ir pārplūdis gadu tūkstošiem ilgi. Skalo dūņas virsū zemei, slāni pēc slāņa.”

Viņa notupās un ielūkojās kādā bedrē. Visapkārt redzamie kāju iespiedumi lika viņai pašūpot galvu.

“Kā tādā sasodītā tūristu apskates objektā.”

Viņa nofotografēja dažus skatus un izklaidīgi pasniedza fotoaparātu Leinai.

“Mums būs jāpaņem daži zemes paraugi, jāveic stratigrāfija...”

“Tas nozīmē zemes uzslāņojumu izpēti. Esmu to uzzinājusi,” Leina piebilda.

“Labi. Šā vai tā, nav nekāda iemesla nepalūkoties, kas atrodas te.” Kellija izņēma no mugursomas mazu rokas lāpstiņu un ieslīdēja sešas pēdas dziļajā bedrē.

Viņa sāka rakt, lēnām un metodiski, bet Leina stāvēja augšā, cīnīdamās ar odiem un prātodama, ko viņa varētu iesākt.

Viņa bija gaidījusi vecāku sievieti, vēju appūstu, aizrāvušos ar savu darbu, tādu, kam aizvien padomā ir kāds interesants paslāsts. Tādu, kas viņai sniegtu neierobežotu atbalstu. Tagad te bija jauna, pievilcīga sieviete, kura, kā šķita, nemaz neinteresējās par cīņu, kas notiek apgabalā, un pat izturējās pret to ciniski.

“Vai jūs bieži atrodat tādas izrakumu vietas kā šī? Laimīgas nejaušības dēļ.”

“Hmm... Nejaušs atradums ir viena iespēja. Dabiski cēloņi, teiksim, zemestrīce, ir otra. Vai arī pētījumi, aerofogrāfija, zemūdens atradumi. Ir daudzi zinātniski veidi, kā atrast īsto vietu. Nejaušība ir tikpat noderīga kā visi pārējie.”

“Tātad tas nav nekas neparasts.”

Kellija uz brīdi pārtrauca darbu un palūkojās augšup.

“Ja jūs cerat radīt pietiekami lielu interesi, lai izslēgtu no spēles lielo, ļauno celtniecības firmu, izrakumu vietas atrašanas metode jums nedos daudz iespēju izvērsties. Jo vairāk mēs paplašinām civilizāciju, ceļam pilsētas, jo biežāk mēs zem zemes atrodam agrāko civilizāciju atliekas.”

“Bet, ja izrakumiem būs pietiekami liela zinātniska vērtība, es iegūšu pietiekami daudz iespēju.”

“Droši vien.” Kellija atsāka lēno un rūpīgo rakšanu.

“Vai jūs negrasāties ierasties te ar komandu? No sarunas ar doktoru Grīnbaumu es sapratu...”

“Komandas prasa naudu, tas nozīmē subsīdijas, tas nozīmē papīru kalnus. Tā ir Leo darīšana. Tas ir Dolans, kas šobrīd samaksā apskates un laboratorijas darbu rēķinus.” Viņa pat nepūlējās palūkoties augšup. “Vai jūs domājat, ka viņš gribētu maksāt oficiālas izrakumu komandas izdevumus, par iekārtām, dzīvošanu un laboratorijām?”

“Nē.” Leina nopūtās. “Nē, nedomāju vis. Tas nebūtu viņa interesēs. Mums ir nelieli resursi, un mēs pūlamies savākt vēl.”

“Es nupat izbraucu cauri vienai jūsu pilsētas daļai, Kempbelas kundze. Es domāju, ka diez vai jūs varētu savākt tik daudz līdzekļu, lai nosūtītu uz izrakumu vietu vairāk par dažiem koledžas studentiem ar lāpstām un bloknotiem.”

Leinas uzacis aizkaitinājumā savilkās.

“Man likās, ka cilvēks ar jūsu profesiju grib ziedot savu laiku un enerģiju kam tādam, grib strādāt pēc iespējas pamatīgāk, lai glābtu to no iznīcības.”

“Es neteicu, ka netaisos to darīt. Pasniedziet man fotoaparātu!”

Kļuvusi nepacietīga, Leina piegāja viņai tuvāk un juta savas sandales iegrimstam dubļos.

“Viss, ko es lūdzu... Ak kungs, vai tas ir vēl viens kauls? Vai tas ir...”

“Pieauguša cilvēka gurna kauls,” Kellija sacīja, un nekas no tā satraukuma, kas bangoja viņas dzīslās, neizpaudās viņas balsī. Viņa paķēra fotoaparātu un izdarīja uzņēmumus no dažādiem leņķiem.

“Vai jūs to nesīsiet uz laboratoriju?”

“Nē. Tas paliks te. Ja izcelšu to no šīs mitrās vides, tas izžūs. Man ir vajadzīgi kārtīgi konteineri, kur ievietot kaulus. Toties es ņemšu šo.” Kellija uzmanīgi izurbināja no dubļiem plakanu akmentiņu ar asu galu. “Padodiet man roku!”

Tikai mazliet vilcinājusies, Leina pasniedzās lejup un satvēra Kelļijas netīro roku savējā.

“Kas tas ir?”

“Šķēpa uzgalis.” Kellija atkal pieliecās, izņēma no mugursomas maisiņu un ievietoja tajā akmeni, uzlīmējot etiķeti. “Pirms pāris dienām es gandrīz neko nezināju par šo reģionu. Neko par tā ģeoloģisko vēsturi. Taču arī es ātri apgūstu visu jauno.” Viņa noslaucīja rokas džinsu starās un izslējās. “Riolīts. Šajos kalnos tā bija daudz. Un šis...” Viņa pagrozīja pirkstos maisiņā ievietoto akmeni. “Tas, manuprāt, izskatās pēc riolīta. Iespējams, ka te bijusi apmetne - neolīta apmetnes vieta. Varbūt arī kas vairāk. Tolaik cilvēki sāka iekārtot mājvietas, kopt zemi, piejaucēt dzīvniekus.”

Ja Kellija būtu bijusi viena pati, ja viņa būtu aizvērusi acis, viņa to ieraudzītu savās domās.

“Viņi nebija tādi klejotāji, kā agrāk tika uzskatīts. Pēc šīs ļoti virspusējās apskates varu jums pateikt, Kempbelas kundze, ka te jums ir kaut kas patiesi satraucošs.”

“Pietiekami satraucošs, lai iegūtu subsīdijas, komandu un nodrošinātu oficiālus izrakumus?”

“Ak jā.” Kelļijas acis aiz dzeltenzaļas krāsas lēcām uzmanīgi pētīja laukus. Viņa jau sāka sastādīt izrakumu vietas plānu.

“Šeit tuvākajā laikā neviens neraks māju pamatus. Vai jums te ir kādi vietējie plašsaziņas līdzekļi?”

Leinas acis pamazām sāka mirdzēt.

“Neliela nedēļas avīzīte Vudsboro. Dienas avīze Heigerstaunā. Heigerstaunā ir arī kabeļtelevīzijas filiāle. Viņi jau atspoguļo šo gadījumu.”

“Mēs pievilināsim viņus vēl ar šo to un tad pārmetīsimies uz valsts mēroga presi.” Bāzdama sainītī savu maisiņu, Kellija vēroja Leinas seju. Jā, skaista viņa domāja. Un gudra. “Varu derēt, ka jūs lieliski saprotaties ar televīziju.”

“Tiesa gan!” Leina pasmīnēja. “Un jūs?”

“Es visu sabojāju.” Kellija atkal nopētīja apkārtni, sākdama iztēloties. Sākdama plānot. “Dolans to nezina, bet viņa celtniecība tika pasūtīta pie velna pirms piectūkstoš gadiem.”

“Viņš cīnīsies ar jums.”

“Viņš zaudēs, Kempbelas kundze.”

Leina atkal pastiepa roku.

“Sauciet mani par Leinu! Kad jūs runāsiet ar presi, doktore?” “Kellija.” Viņa savilka lūpas un pārdomāja. “Ļaujiet man sazināties ar Leo, atrast kādu apmešanās vietu. Kāds ir tas motelis ārpus pilsētas?”

“Pieņemams.”

“Man ir gadījies dzīvot arī nepieņemamās vietās. Sākumam tas derēs. Labi, ļaujiet man paveikt dažus priekšdarbus! Vai jums ir telefona numurs, pa kuru es varu jūs sazvanīt?”

“Mans mobilais.” Leina izņēma kartīti un uzkricelēja uz tās numuru. “Jebkurā diennakts laikā.”

“Cikos rāda vakara ziņas?”

“Pussešos.”

Kellija ielūkojās pulkstenī un parēķināja.

“Laika vajadzētu pielikt. Ja būšu ko paveikusi, sazināšos ar jums līdz trijiem.”

Viņa devās atpakaļ uz mašīnu. Leina klumburoja viņai pakaļ. “Vai jūs piekritīsiet runāt pilsētas sapulcē?”

“Lai tas paliek Leo ziņā. Viņš labāk prot pārliecināt cilvēkus nekā es.”

“Kellij, būsim seksistes.”

“Protams.” Kellija uz brīdi atbalstījās pret žogu. “Vīrieši ir cūkas, kuru domas un rīcību diktē viņu loceklis.”

“Par to nav pat vērts runāt, bet šajā gadījumā es gribēju teikt, ka cilvēkus vairāk ieintriģēs un ieinteresēs jauna, pievilcīga sieviete arheoloģe nekā vidēja vecuma vīrietis, kurš galvenokārt strādā laboratorijā.”

“Un tāpēc man jārunā ar televīziju.” Kellija pārlēca pāri nožogojumam. “Nenovērtē par zemu Leo atstāto iespaidu! Viņš nodarbojās ar arheoloģiju jau tad, kad mēs abas sūkājām īkšķus. Viņš ir patiesi ar to aizrāvies, un tas cilvēkiem patīk.”

“Vai viņš brauks šurp no Baltimoras?”

Kellija pameta skatienu atpakaļ uz būvlaukumu. Uz skaisto līdzenumu, valdzinošo strautu un vizošo dīķi. Uz zaļajiem un noslēpumainajiem mežiem. Jā, viņa spēja saprast, kāpēc cilvēki gribēja celt mājas šeit, apmesties uz dzīvi šo koku un ūdens tuvumā.

Viņai bija aizdomas, ka viņi to darījuši arī agrāk. Pirms tūkstošiem gadu.

Tomēr šoreiz viņiem vajadzēs meklēt citu vietu.

“Jūs nespēsiet viņu atturēt.-Tātad sazināsimies līdz trim!” viņa atgādināja un iekāpa “Rover”.

Tikko sākusi braukt, viņa jau vilka ārā savu mobilo telefonu un zvanīja Leo.

“Leo!” Viņa pārlika telefonu otrā rokā, lai ieslēgtu gaisa kondicionētāju. “Mēs esam uzgājuši zelta dzīslu.”

“Vai tas ir tavs zinātniskais viedoklis?”

“Gurna kauls un šķēpa uzgalis praktiski iekrita man klēpī. Un tie nāk no būvbedres, ko izracis pamatīgs buldozers un kam cilvēki lēkājuši apkārt gluži kā Disnejlendā. Mums ir vajadzīga drošība, komanda, aprīkojums un tās subsīdijas. Mums ir vajadzīgs tas viss, turklāt pēc iespējas ātrāk.”

“Es jau esmu ievadījis sarunas par naudu. Tev būs jāuzņemas rūpes par dažiem studentiem no Mērilendas universitātes.”

“Vecāko vai jaunāko kursu studenti?”

“Tas vēl tiek apspriests. Universitāte grib nonākt uzmanības centrā, pētot noteiktus materiālās kultūras pieminekļus. Un es mēģinu žigli vienoties ar Dabas vēstures muzeju. Esmu sacēlis zināmu troksni, blondīnīt, taču man būs vajadzīgs kas vairāk par pāris kauliem un šķēpa uzgali, lai to noturētu.”

“Tu to dabūsi. Tā ir apmetne, Leo. Es to jūtu. Un augsnes stāvoklis? Ak kungs, tas nemaz nevarētu būt daudz labāks! Tas Do-lans varētu likt mums šķēršļus. Advokāte ir visai droša par to.

Mums būs vajadzīgi daži pamatīgi ieroči, lai piespiestu viņu sadarboties. Kempbela grib sasaukt pilsētas sapulci.” Pirms nogriešanās pa ceļu, kas veda ārpus pilsētas uz moteli, Kellija ar nožēlu paskatījās uz picēriju. “Es tevi pieteicu šim pasākumam.”

“Kad?”

“Jo agrāk, jo labāk. Es gribu sarīkot interviju vietējā TV vēlā pēcpusdienā.”

“Vēl ir par agru medijiem, Kellij. Mēs tikai nupat vācam kopā noderīgu informāciju. Tu taču negribēsi nākt klajā ar paziņojumu, pirms būsim izstrādājuši stratēģiju.”

“Leo, tagad ir vasaras vidus. Mums ir tikai daži mēneši laika, un tad mēs būsim spiesti iekonservēt visu uz ziemas guļu. Ziņas parādīšanās medijos nozīmē spiediena izdarīšanu uz Dolanu. Ja viņš neatkāpsies, lai ļautu mums strādāt, neatdos atradumus vai mēģinās panākt celtniecības atjaunošanu, viņš tiks pataisīts par alkatīgu mērgli, kam nav nekādas cieņas pret zinātni vai vēsturi.” Viņa iebrauca moteļa stāvvietā, apstādināja mašīnu un, vēlreiz pārliekot telefonu otrā rokā, paņēma mugursomu.

“Tev nav necik daudz, ko viņiem teikt.”

“Es varu panākt, lai mazumiņš izskatās iespaidīgs,” viņa sacīja izkāpjot un gāja atvērt mašīnas bagāžnieku, lai izņemtu ārā lietusmēteli. Pārmetusi to pār plecu, viņa izvilka ārā čella futrāli. “Šajā ziņā uzticies man un nokomplektē man komandu! Es ņemšu tos studentus un likšu pie melnā darba, līdz redzēšu, uz ko viņi ir spējīgi.” Viņa atrāva vaļā durvis uz vestibilu un piegāja pie reģistrācijas galdiņa.

“Man vajadzīga istaba. Ar vislielāko gultu, kāda jums ir, un visklusākajā vietā. Dabū man Roziju!” viņa teica klausulē. “Un Niķu Longu, ja vien viņš ir dabūjams.” Viņa izvilka ārā kredītkarti un nolika to uz letes. “Viņi var apmesties motelī ārpus pilsētas. Es nupat tur reģistrējos.”

“Kādā motelī?”

“Pie velna, es nemaz nezinu. Kā šo vietu sauc?” Kellija jautāja administratorei.

“Viesu nams “Kolibri”.”

“Jūs nejokojat? Jauki. Viesu nams “Kolibri”, Mērilendas šosejas trīsdesmit ceturtajā kilometrā. Dabū man darba rokas, acis un muguras, Leo! Rīt es taisos ķerties klāt paraugiem. Es tev piezvanīšu.” Viņa pārtrauca sarunu un iebāza telefonu kabatā.

“Vai jūs piedāvājat apkalpošanu istabā?” viņa jautāja darbiniecei.

Sieviete izskatījās pēc novecojušas lellītes un spēcīgi smaržoja pēc lavandas.

“Nē, mīļā. Taču mūsu restorāns ir atvērts no pulksten sešiem rītā līdz desmitiem vakarā katru dienu. Labākās brokastis, kādas nedabūsiet nekur citur, vienīgi jūsu mātes virtuvē.”

“Ja jūs pazītu manu māti,” Kellija iesmējusies teica, “jūs saprastu, ka tas necik daudz neizsaka. Kā jūs domājat, vai te atradīsies kāda viesmīle vai šoferis, kas gribētu nopelnīt liekus desmit dolārus, atnesot uz manu istabu burgeru, ceptus kartupeļus un diētisko kolu? Burgeram jābūt labi apceptam. Man šis tas ir jāpadara, un es nevaru gaidīt.”

“Manai mazmeitai noderētu desmit dolāri. Es par to parūpēšos.” Viņa paņēma desmit dolāru banknoti un pasniedza Kellijai atslēgu ar lielu, sarkanu plastmasas piekaru. “Jūsu istaba būs pagalma pusē, numurs seši simti trešais. Tur ir karalienes cienīga gulta, un tur ir pietiekami kluss. Iespējams, ka hamburgera sarūpē-šana varētu prasīt kādu pusstundu.”

“Ļoti pateicos!”

“Kundze... lunm...” Sieviete pašķielēja uz nevērīgi uzšņāpto parakstu reģistrācijas kartītē. “Danbokas kundze.”

“Danbruka.”

“Danbrukas kundze. Vai jūs esat mūziķe?”

“Nē. Lai nopelnītu iztiku, es rakņājos pa dubļiem. Šo te es spēlēju atpūtas pēc.” Kellija pašūpoja lielo, melno futrāli. “Piesakiet savai mazmeitai, lai viņa neaizmirst kečupu!”

4

Pulksten četros, ģērbusies olīvzaļās biksēs un haki krāsas kreklā, savus nupat izmazgātos matus saņēmusi gludā astē, Kellija atkal piebrauca pie būvlaukuma.

Viņa bija pastrādājusi ar savām piezīmēm un nosūtījusi to kopiju pa elektronisko pastu Leo. Atpakaļceļā viņa iegriezās pastā, lai ar steidzamo pastu nosūtītu viņam neattīstīto filmiņu.

Viņa izrotājās ar maziem sudraba auskariņiem ķeltu stilā un bija veltījusi desmit ļoti spraigas minūtes krāšļu uzlikšanai.

Filmēšanas brigāde jau uzstādīja savu aparatūru. Kellija ievēroja, ka te bija arī Leina Kempbela, cieši turēdama pie rokas sprogainu puiku "Nike” sporta kurpēs, ar kreveli uz viena ceļgala, notraipītu zodu un eņģelīša sejiņu, kas vēstīja, ka sagaidāmas nepatikšanas.

Dolans, zilā kreklā ar sarkaniem bikšturiem, stāvēja tieši aiz sava uzņēmuma izkārtnes un jau runāja ar kādu sievieti, kā Ķelli ja saprata, ar reportieri.

Viņa pieņēma, ka tas ir Ronalds Dolans, tāpēc ka viņš neizskatījās laimīgs.

Pamanot Kelliju, viņš pārtrauca sarunu un devās uz viņas pusi.

“Jūs būtu Danbruka?”

“Jā, doktore Kellija Danbruka.” Viņa veltīja Dolanam savu visiedarbīgāko smaidu. Kellija bija pieredzējusi, kā daži vīrieši pēc šā ieroča lietošanas izkūst, taču, kā šķita, Dolans pret to bija imūns.

“Pie velna, kas šeit notiek?” Viņš bakstīja ar pirkstu pret Kelli-jas krūtīm, taču, par laimi, nepieskārās.

“Vietējā televīzija lūdza interviju. Es vienmēr cenšos sadarboties. Dolana kungs...” Vēl aizvien smaidot, Kellija aizskāra viņa roku, itin kā viņi būtu novadnieki. “Jums vareni veicies. Arheoloģijas un antropoloģijas biedrības nemūžam neaizmirsīs jūsu vārdu. Viņi vēl paaudzēm ilgi mācīs skolniekiem par atradumiem jūsu būvlaukumā. Man te ir sākotnējā ziņojuma kopija.” Viņa izņēma ārā mapīti. “Es ar prieku izskaidrošu visu, ko jūs nesaprotat. Zinu, ka tur ir daudz tīri tehnisku lietu. Vai Nacionālā vēstures muzeja pārstāvis ar jums jau ir sazinājies?”

“Ko?” Dolans blenza uz ziņojumu tā, it kā viņa būtu tam pasniegusi dzīvu čūsku. “Ko?”

“Es tikai gribēju paspiest jums roku.” Kellija to satvēra un pakratīja. “Un pateicos par jūsu līdzdalību šajā neticamajā atklājumā.”

“Tagad paklausieties...”

“Tiklīdz būs izdevība, es gribētu aizvest jūs, jūsu sievu un visu ģimeni pusdienās.” Apstrādājot viņu ar pilnu tvaiku, Kellija saglabāja smaidu un pat pāris reižu pastiprināja tā iedarbību ar skropstu plivināšanu. “Taču baidos, ka dažās turpmākajās nedējās es būšu pārāk aizņemta. Ar jūsu atļauju es gribētu tikt galā ar šo uzdevumu.” Viņa piespieda roku pie sirds. “Runāšana kameras priekšā vienmēr padara mani drusku nervozu.” Viņa pievienoja šiem meliem ātru, satrauktu smiekliņu. “Ja jums rodas kādi jautājumi par šo vai turpmākajiem ziņojumiem, lūdzu, uzdodiet tos man vai doktoram Grīnbaumam. Es grasos pavadīt lielāko daļu laika te, izrakumu vietā. Mani nebūs grūti atrast.”

Dolans jau bija gatavs atsākt niknuma izvirdumu, bet viņa aizsteidzās iepazīties ar televīzijas brigādi.

“Veikli,” Leina nomurmināja. “Ļoti veikli.”

“Pateicos!” Kellija pietupās un nopētīja mazo zēnu. “Sveiks! Vai tu esi reportieris?”

“Nē.” Viņš ieķiķinājās, un viņa sūnzaļās acis priekā iedzirkstī-jās. Tu būsi televīzijā. Mamma teica, ka es varēšot paskatīties.” “Tailer, tā ir Danbrukas kundze. Viņa ir zinātniece, kas pēta ļoti senus priekšmetus.”

“Kaulus un tādas lietas,” Tailers paziņoja. “Kā Indiana Džonss. Kāpēc jums nav tādas pātagas kā viņam?”

“Es to atstāju motelī.”

“Labs ir. Vai jūs kādreiz esat redzējusi dinozauru?”

Kellija nodomāja, ka viņa prātā sajaukušās visas redzētās filmas, un pamirkšķināja viņam.

“Bez šaubām! Dinozaura kaulus. Taču tie nav mana specialitāte. Man patīk cilvēku kauli.” Viņa vērtējoši saspieda viņa roku. “Varu derēt, ka tev tie ir gluži labi. Lai mamma tevi kādreiz atved šurp, un es tev ļaušu parakt. Varbūt tu ari kādu atradīsi.”

“Tiešām? Es varēšu? Tiešām?” Šīs domas pārņemts, viņš sāka lēkāt un parāva Leinu aiz rokas. “Lūdzu!”

“Ja doktore Danbruka ir ar mieru. Tas bija mīļi no tavas puses,” viņa teica Kellijai.

“Man patīk bērni,” Kellija pieceļoties atbildēja. “Viņi vēl nav iemācījušies izmantot savas iespējas. Es taisos to darīt.” Viņa sabužināja zēna saules izbalinātos matus. “Uz redzīti, Tireks!”

5

Suzanna Kalena eksperimentēja ar jaunu recepti. Viņas virtuve tikpat labi bija zinātniska laboratorija, kā miera osta. grāk viņa cepa un vārīja tāpēc, ka tas viņai patika, un tāpēc, ka is bija mājsaimnieces uzdevums. Viņa bieži bija pasmējusies par teikumiem atvērt pašai savu ceptuvi.

Viņa bija sieva un māte, nevis uzņēmēja. Viņa nekad nebija bērsies strādāt ārpus mājas.

Viņa cepa un vārīja, lai izbēgtu no sāpēm. Lai nodarbinātu savas ainas ar ko citu, nevis ar vainas apziņu, izmisumu un bailēm.

Viņa bija aprakusi sevi virtuļos, pīrādziņos un kūkās. Un visā sumā viņa to uzskatīja par efektīvāku dziedināšanas metodi ne-ī dažādus padomus, lūgšanas un publiskas uzstāšanās.

Kad viņas dzīve, viņas laulība, viņas pasaule bija turpinājusi brukt, viņa bija palikusi uzticīga cepšanai. Tad piepeši viņa sagribēja ko vairāk. Viņai bija nepieciešams kas vairāk.

“Suzannas virtuve” bija radusies parastā, pat neinteresantā telpā, kas atradās glītā, mazā ēkā tikai akmens sviediena attālumā no mājas, kurā viņa bija izaugusi. Sākumā viņa bija pārdevusi produkciju vietējā tirgū un bija ņēmusies ar visu pati: ar iepirkšanu, plānošanu, cepšanu, iesaiņošanu un piegādi.

Piecu gadu laikā pieprasījums bija kļuvis tik liels, lai Suzanna varētu atļauties algot palīgus, iegādāties mikroautobusu un izvadāt produkciju pa visu apgabalu.

Desmit gadu laikā viņu jau pazina visā valstī.

Kaut arī Suzanna vairs pati nenodarbojās ar cepšanu un saiņošana, izplatīšana un reklāma bija dažādu viņas korporācijas nodaļu pārziņā, Suzannai vēl aizvien patika pavadīt laiku savā virtuvē, izgudrojot jaunas receptes.

Viņa dzīvoja lielā mājā, kura ērli slējās pret pakalnu un kuru no ceļa aizsargāja mežs. Turklāt viņa dzīvoja viena.

Viņas virtuve bija milzīga un saulaina, ar plašām, spīdīgi zilām darba virsmām, četrām krāsnīm un diviem nevainojami kārtīgiem produktu skapjiem. Durvis veda uz šīfera plāksnēm klātu iekšpagalmu un vairākiem tematiskiem dārziem, ja nu viņai uznāktu kāre ieelpot svaigu gaisu. Netālu no erkera loga virtuvē atradās arī ērts dīvāns un mīksts krēsls, ja viņa gribētu tajā saritināties, un pilnīgi aprīkots datorcentrs, ja viņai vajadzētu pierakstīt recepti vai pārbaudīt kādu jau zināmo.

Šī telpa bija vislielākā visā mājā, un Suzanna varēja mierīgi pavadīt visu dienu, pat neizejot no tās.

Piecdesmit divu gadu vecumā viņa bija ļoti bagāta sieviete, kura būtu varējusi dzīvot jebkurā vietā uz pasaules un darīt visu, kas iepatīkas. Suzanna bija vēlējusies cept kūkas un dzīvot savā dzimtajā pilsētiņā.

Kaut arī lielformāta televizoru viņa bija izvēlējusies vairāk izklaides nekā mūzikas dēļ, kuldama olas un liedama tās bļodā, viņa dungoja-

Pussešos, kad pienāca vakara ziņu laiks, Sūzanna pārtrauca darbu tieši tik ilgi, lai ielietu sev glāzi vīna. Viņa pagaršoja sagatavoto maisījumu, aizvēra acis un, izbaudīdama tā garšu uz mēles, apdomājās.

Tad viņa pievienoja tējkaroti vaniļas. Samaisīja, pagaršoja, novērtēja. Un rūpīgi pierakstīja papildinājumu savās piezīmēs.

Televīzijā viņa dzirdēja pieminam Vudsboro un, paņēmusi vīna glāzi, pievērsās ekrānam.

Sūzanna vēroja Galvenās ielas panorāmu, pasmaidīja, ieraugot pazibam sava tēva veikaliņu. Kamēr reportieris runāja par vēsturisko sabiedrību, kadrā tika rādīta vēl viena panorāma - ārpilsētas kalni un lauki.

Ieinteresējusies par to, ka reportāža pievērsīsies nesenajiem atklājumiem Antietamas strauta rajonā, Sūzanna piegāja tuvāk ekrānam. Un pamāja, zinādama, cik ļoti viņas tēvs priecājas par to, ka reportieris runā par izrakumu vietas nozīmīgumu un zinātnieku aprindās valdošo satraukumu par te iespējamiem atradumiem.

Viņa iedzēra malciņu, domādama par to, ka jāpiezvana tēvam, tiklīdz sižets būs beidzies, un tad sadzirdēja, ka tiek pieteikta doktore Kellija Danbruka.

Kad Kellijas seja tika parādīta pa visu ekrānu, Sūzanna samirkšķināja acis un nenovērsdamās vēroja to. Viņa piegāja tuvāk ekrānam, un uz viņas kakla kļuva redzamas apdeguma pēdas.

Lūkojoties dzintarkrāsas acīs zem taisnajām uzacīm, Sūzanna juta sirdi sāpīgi pukstam krūtīs. Viņas āda kļuva karsta, tad auksta un elpa saraustīta.

Sūzanna pakratīja galvu. Viņā viss zumēja gluži kā lapseņu pūznī. Viņa vairs nedzirdēja neko citu, spēdama tikai mēmi vērot, kā kustas šī platā mute ar mazliet nepareizo sakodienu.

Un, kad šī mute pasmaidīja ātru un žilbinošu smaidu, atklājot sejā trīs mazas bedrītes, glāze izslīdēja no Sūzannas trīsošajiem pirkstiem un saplīsa uz grīdas pie viņas kājām.

III

6

Suzanna sēdēja vecāku mājas dzīvojamā istabā. Viņa bija tur izaugusi. Lampas, kuras viņa bija palīdzējusi savai mātei izraudzīties, atradās uz sedziņām, bet tās savukārt vecmāmiņa bija izšuvusi jau pirms viņas dzimšanas.

Dīvāns bija jauns. Viņai bija jāpierunā tēvs, lai nomaina iepriekšējo. Paklāji bija noņemti un nolikti vasaras guļā, un ziemas drapēri-jas aizstāja punktaini, caurspīdīgi vasaras aizkari. Šie darbi mājsaimniecībā bija kas tāds, ko viņas māte bija piekopusi katrā gadalaikā, un viņas tēvs turpināja ar to nodarboties tikai tāpēc, ka tas bija kļuvis par ieradumu.

Ak dievs, cik ļoti viņai pietrūka mātes!

Sūzannas rokas bija sažņaugtas klēpī, baltie pirkstu kauliņi cieši piespiesti pie vēdera, itin kā aizsargājot bērnu, kas reiz bija atradies viņai zem sirds.

Viņas seja bija nobālusi pelēka. Likās, ka viņa ir izlietojusi visu enerģiju un spēku, pulcējot kopā savu ģimeni. Tagad viņa bija gluži kā mēnessērdzīgā, kas nespēj atšķirt tagadni no pagātnes.

Daglass sēdēja uz krēsla maliņas; krēsls bija vecāks par viņu.

Ar acs kaktiņu viņš vēroja savu māti. Viņa bija nekustīga kā akmens un šķila no viņa tik tāla kā Mēness.

Viņš bija tikpat saspringts kā mātes savilktie pirksti.

Gaiss smaržoja pēc ķiršu tabakas no vectēva pēcpusdienas pīpes.

Un pēc tā siltā aromāta, kas šeit bija sastopams vienmēr. Tam bija piejaukusies tā vēsi dzeltenā smarža, kura liecināja par mātes spriedzi.

Tai bija raksturīga smarža un forma, un tās aromāts sastāvēja no uztraukuma, bailēm un vainas apziņas, kas atmeta viņu atpakaļ briesmīgajās un bezpalīdzīgajās bērnības dienās, kad dzeltenā dvaka gaisā bija piejaukusies klāt itin visam.

Vectēvs ar vienu roku satvēra tālvadības pulti un otru aplika Suzannai ap pleciem, itin kā vēlēdamies noturēt viņu uz vietas.

“Es negribēju palaist garām sižetu,” Rodžers sacīja un tad nokremšļojās. “Palūdzu Dagam atskriet mājās un ieslēgt videomagnetofonu, tiklīdz Leina man par to pateica. Es vēl neesmu redzējis to ierakstu.” Viņš bija pagatavojis tēju. Viņa sieva allaž bija gatavojusi tēju, ja bija darīšana ar slimībām un pārdzīvojumiem. Baltā tējkan-niņa ar rožu pumpuriņiem sniedza viņam mierinājumu, tāpat kā izšūtās sedziņas un caurspīdīgie vasaras aizkari. “Dags to noskatījās.”

“Jā, es noskatījos. Tas ir ierakstīts.”

“Labi...”

“Uzliec to, tēt!” Suzannas balss iedrebējās un, tēva rokas apskauts, viņas ķermenis atkal atdzīvojās un notrīsēja. “Uzliec to tagad!”

“Mamm, tu taču negribēsi atkal satraukties par...”

“Uzliec!” Viņa pagrieza galvu un palūkojās dēlā ar apsārtušo acu mazliet mežonīgo skatienu. “Tikai paskaties!”

Rodžers uzlika kaseti. Roka uz Sūzannas pleca sāka to masēt.

“Patīsim uz priekšu... te.” Atguvusi enerģiju, Sūzanna bija paķērusi tālvadības pulti un sāka spaidīt pogas. Kad uz ekrāna parādījās Kellijas seja, viņa izslēdza pārtīšanas režīmu. “Palūkojieties uz viņu! Augstais Dievs...”

“Kungs Jēzus,” Rodžers nomurmināja. Gluži kā lūgšanā.

“Jūs redzat.” Sūzanna saspieda viņa lielu, taču nenovērsa uzmanību no ekrāna. Nespēja novērst. “Jūs redzat. Tā ir Džesika. Tā ir mana Džesija.”

“Mamm!” Daglasa sirds iesāpējās par to, kā viņa to pateica. Mana Džesija, “Viņa ir līdzīga, bet... Ak kungs, tā advokāte, vectētiņ, Leina. Viņa izskatās pēc Džesijas tikpat labi kā šī sieviete. Mamm, tu nevari zināt.”

“Es varu zināt,” viņa iesaucās. “Paskaties uz viņu! Paskaties!” Viņa paķēra tālvadības pulti un sastindzināja attēlu brīdī, kad Kel-lija uz ekrāna pasmaidīja. “Viņai ir tēva acis. Viņai ir Dzeja acis -tā pati krāsa, tā pati forma. Un manas vaigu bedrītes. Trīs bedrītes, tāpat kā man. Tāpat kā mammai. Tel...”

“Līdzība ir liela.” Rodžers jutās nedrošs un bezpalīdzīgs, to teikdams. “Kopiespaids, sejas forma. Vaibsti.” Kamols kaklā virzījās augšup, un viņš izjuta tiklab paniku, kā cerību. “Pēdējais mākslinieka zīmējums...”

“Te tas ir.” Suzanna pielēca kājās, paķēra līdzatnesto mapi un izņēma ārā pēdējo datora izveidoto attēlu. “Džesika divdesmit piecu gadu vecumā.”

Tagad sarosījās arī Daglass.

“Es domāju, ka tu biji metusi mieru un vairs nepasūtīji tos attēlus. Es domāju, ka tu biji metusi mieru.”

“Es nebiju metusi mieru.” Asaras lauzās laukā, taču Suzannas dzelžainā griba, kas viņu bija vadījusi visus šos divdesmit deviņus gadus, lika tām atkāpties. “Es par to nerunāju ar tevi, tāpēc ka tevi tas sarūgtināja. Taču es nepārtraucu meklējumus. Es nebeidzu ticēt. Paskaties uz savu māsu!” Viņa iespieda attēlu viņam rokās. “Paskaties uz viņu!” viņa pieprasīja un atkal pievērsās ekrānam.

“Mamm, Dieva dēļ!” Daglass turēja attēlu, un sāpes, kuras viņš bija pamanījies uzveikt ar tādu pašu gribasspēku, kāds piemita viņa mātei, no jauna atgriezās. Tas padarīja viņu bezpalīdzīgu. Tas lika viņam justies bezspēcīgam. “Līdzība,” viņš turpināja. “Brūnas acis, gaiši mati.” Atšķirībā no mātes viņš nespēja pārtikt no cerībām. Cerības viņu iznīcināja. “Uz cik daudzām citām meitenēm un sievietēm tu esi skatījusies un saredzējusi viņās Džesiku? Es nespēju noraudzīties, kā tu atkal atgriezies pie tā paša. Tu par viņu neko nezini. Cik viņai gadu, no kurienes viņa ieradusies.”

“Tad es to uzzināšu.” Suzanna paņēma attēlu un nu jau ar drošām rokas kustībām ielika to mapē. Viņa zināja, ka nav labi atgrūst dēlu, spiežot pie krūtīm meitas rēgu. Taču viņa nespēja nedz pretoties, nedz atkāpties. Sūzannas meklējumi nepazina kompromisus.

“Es varu pameklēt datorā.” Daglasa balss bija atturīga un klusa. “Es tev dabūšu visu informāciju, kādu vien varēšu.”

“Paldies!”

“Izmantošu savu datoru veikalā. Tas ir jaudīgs. Atsūtīšu tev visu, ko izdosies sameklēt.”

“Es iešu tev līdzi.”

“Nē.” Ari viņš prata iepļaukāt tikpat veikli un sāpīgi kā viņa. “Es nespēju runāt ar tevi, kad tu esi tāda. Neviens to nespēj. Es labāk jūtos viens pats.”

Viņš izgāja ārā, vairs neko nepasakot. Rodžers izdvesa ilgu nopūtu.

“Sūzanna, viņš rūpējas tikai par tevi.”

“Nevienam nav jārūpējas par mani. Es varu izmantot palīdzību, bet rūpes man nepalīdz. Tā ir mana meita. Es to zinu.”

“Iespējams, ka tā ir tava meita.” Rodžers piecēlās un pāršūdināja plaukstas Suzannas rokām virzienā uz augšu un leju. “Bet Dags ir tavs dēls. Netracini viņu, mīļā! Nezaudē vienu bērnu, pūloties atrast otru.”

“Viņš negrib tam ticēt. Bet man tas jādara.” Viņa stingi skatījās Kellijas sejā TV ekrānā. “Man tas jādara.”

7

Tā, tātad vecums sakrita, Daglass domāja, aplūkojot iegūto informāciju. Fakts, ka viņas dzimšanas diena bija uzrādīta nedēļu pēc Džesikas dzimšanas dienas, neko neizšķīra.

Viņa māte to uzskatīs par pierādījumu un ignorēs pārējo informāciju.

Viņš spēja no sausajiem faktiem izlobīt dzīves stilu. Augstākās vidusšķiras pārstāve, dzīvo piepilsētas savrupmājā. Filadelfiešu El-jota un Vivianas Danbruku vienīgais bērns. Danbrukas kundze, meitas vārdā Viviana Hamfrija, pirms kāzām bija spēlējusi otro vijoli Bostonas simfoniskajā orķestrī. Viņa, viņas vīrs un mazā meita bija pārcēlušies uz Filadelfiju, kur Eljots Danbruks bija pieņēmis ķirurga vietu.

Tas nozīmēja naudu, stāvokli sabiedrībā un cieņu pret mākslu un zinātni.

Viņa bija uzaugusi privileģētā vidē, pabeigusi universitāti, būdama labākā savā kursā, tad iestājusies maģistrantūrā un nesen ieguvusi doktora grādu.

Līdz ar grāda iegūšanu viņa bija veidojusi arheoloģes karjeru. Divdesmit sešu gadu vecumā viņa bija apprecējusies, bet pēc nepilniem diviem gadiem šķīrusies. Bērnu nebija.

Viņa sadarbojās ar firmu “Leonards G. Grīnbaums un partneri”, paleolīta biedrību, vairāku universitāšu arheoloģijas fakultātēm.

Viņa bija sarakstījusi vairākus darbus, kas bija ieguvuši labas atsauksmes. Daglass izdrukāja visu, ko varēja sameklēt, lai izpētītu to vēlāk. Tomēr jau no pirmā acu uzmetiena viņš varēja pateikt, ka Kellija ir fanātiski aizrāvusies ar savu darbu, iespējams, viņa bija arī izcila speciāliste.

Aiz tā visa Daglasam bija grūti saskatīt viņā to mazulīti, kas bija spārdījusies ar kājām un raustījusi viņu aiz matiem.

Viņš redzēja, ka tā ir sieviete, kuru audzinājuši labi situēti un cienījami vecāki. Neizskatījās pēc bērna nolaupīšanas gadījuma. Taču Daglass zināja, ka viņa māte to saskatīs. Viņa redzēs tikai dzimšanas dienu un neko citu.

Tāpat kā tas bija noticis jau neskaitāmas reizes.

Dažkārt, ļaudams domām vaļu, Daglass prātoja, kas gan bija izpostījis viņa ģimeni. Vai tas bija Džesikas pazušanas brīdis? Vai varbūt tā bija mātes neatslābstošā, nesatricināmā apņēmība viņu atkal atrast?

Vai varbūt tas bija brīdis, kad viņš pats bija sapratis vienkāršu faktu: pūlēdamās glābt vienu bērnu, māte bija zaudējusi otru.

Šķita, ka neviens no viņiem nespēja ar to samierināties.

Viņš darīs visu iespējamo, tāpat kā neskaitāmas reizes pirms tam. Viņš nosūtīja iegūto informāciju pa elektronisko pastu mātei.

Tad viņš izslēdza datoru un atslēdzās no šīm domām. Un iedziļinājās grāmatā.

8

Nekas nespēja līdzināties izrakumu sākumam, tam brīdim, kad viss ir iespējams un atklājumu potenciāls nav ierobežots. Kellijas rīcībā bija nodoti pāris zināšanas alkstošu jaunāko kursu studentu, kas varētu vairāk palīdzēt nekā sagādāt nepatikšanas. Tagad viņi bija brīvais darbaspēks, kas līdz ar nelielu dotāciju bija saņemts no universitātes. Viņai bija jāņem tas, ko varēja dabūt.

Viņa varēja dabūt ģeoloģi Rožu Džordanu, sievieti, kuru viņa visvairāk cienīja un kura viņai visvairāk patika. Viņas rīcībā bija Leo laboratorija un pats Leo konsultanta lomā. Tiklīdz viņa panāks antropologa Niķa Longa iekļaušanu komandā, viņa būs zirgā.

Kellija strādāja ar studentiem, kas raka laukā paraugus, un bija jau izraudzījusies divžuburainu ozolu dīķa ziemeļrietumu galā par atskaites punktu.

Pieņemot to par fiksētu atskaites punktu, viņi sāka mērīt visu citu objektu vertikālās un horizontālās koordinātas izrakumu vietā.

Iepriekšējā vakarā viņa bija pabeigusi būvlaukuma virsmas plānu un bija sākusi plānot sadalījumu pa kvadrātmetriem.

Šodien viņi izvilks virves, lai iezīmētu sadalījumu.

Tad sākās lielie prieki.

Aukstā gaisa fronte bija samazinājusi gaisa mitrumu un temperatūru līdz gandrīz vai paciešamai amplitūdai. Iepriekšējā vakarā tā bija atnesusi arī lietu, kas bija padarījis zemi miklu un mīkstu. Viņas zābaki bija vienos dubļos pāri potītēm, viņas rokas bija netīras, un viņa oda pēc sviedriem un eikaliptu eļļas, kuru viņa bija lietojusi, lai atbaidītu kukaiņus.

Pēc Kellijas domām, ko labāku būtu grūti iedomāties.

Izdzirdot taures skaņas, viņa palūkojās uz to pusi, no kurienes tās nāca, un šoreiz traucējums lika viņai noliekties pār lāpstu un pasmaidīt. Viņa bija zinājusi, ka Leo nespēs palikt prom ilgu laiku.

“Turpiniet,” viņa teica studentiem. “Rociet lēni, rūpīgi pārsijājot. Visu dokumentējiet!”

Viņa devās pretim Leo.

“Katrā izraktajā paraugā mēs atrodam slāņus,” viņa tam pavēstīja. “Saskaņā ar manu teoriju mēs pašlaik atrodamies akmens apstrādes zonā.” Viņa norādīja uz vietu, kur divi studenti turpināja rakt un sijāt augsni. “Rozija pārbaudīs, vai tas ir riolīta slānis. Viņi ir sēdējuši te, asinājuši akmeņus, lai pārvērstu tos bultu un šķēpu uzgaļos, darbarīkos. Mazliet dziļāk mēs atradīsim paraugu fragmentus.”

“Viņa būs klāt šajā pēcpusdienā.”

“Vareni.”

“Kā iet studentiem?”

“Gluži labi. Meitene, Sonja, viņa ir daudzsološa. Bobs ir spējīgs un strādā ar prieku. Un nopietns. Ļoti, ļoti nopietns.” Kellija nodrebinājās. “Pavisam drīz mēs vienu daļu jau būsim noārdījuši. Es tev pateikšu, kādas ir manas domas. Katru reizi, kad pagriežos, kāds skrien šurp, lai saņemtu nelielu mācībstundu. Es taisos iecelt Bobu par atbildīgo sabiedriskajās attiecībās.” Viņa palūkojās atpakaļ. “Viņam ir tāda seja, kas pauž: es esmu pati laipnība. Viņiem tas patiks. Lai viņš nolasa apmeklētājiem mazu lekciju par to, ko mēs darām, ko mēs meklējam, kā mēs to darām. Es nevaru apstāties ik pēc desmit minūtēm, lai izrādītu laipnību vietējiem.”

“Šodien es to varētu uzņemties tavā vietā.”

“Tas būtu lieliski. Man ir izstrādāts virsmas plāns, ja tu gribi to apskatīt. Tu varētu man palīdzēt, savu brīvdabas pasniedzēja pienākumu pildīšanas starplaikos iezīmēdams zemes gabalus.”

Viņa ieskatījās savā vecajā “Timex” pulkstenī, tad pabungoja pa sarakstu, ko jau bija sastādījusi un sastiprinājusi kopā ar citiem papīriem.

“Leo, man vajadzēs konteinerus. Es negribu rakt ārā no zemes kaulus un ļaut tiem apputēt, tiklīdz tie būs laukā no purva. Man ir vajadzīgs aprīkojums. Man ir vajadzīga skābekļa gāze, sausais ledus. Man vajag vairāk darbarīku. Vairāk sietu, vairāk lāpstiņu, vairāk liekšķeru, spaiņu. Man vajag vairāk darba roku.”

“Tev tās būs,” viņš apsolīja. “Dižais Mērilendas štats tev ir piešķīris pirmo dotāciju Antietamas strauta projekta vajadzībām.” “Tiešām?” Prieka pārņemta, Kellija satvēra Leo aiz pleciem. “Tiešām? Leo, tu esi mana vienīgā lielā mīlestība.” Viņa skaļi noskūpstīja Leo uz lūpām.

“Runājot par to, mums jāapspriež jautājums par vēl vienu komandas locekli.” Leo noglāstīja viņas netīrās rokas un pakāpās atpakaļ. Kellija bija pārāk ielīksmota, lai ievērotu, ka viņš nostājas drošā attālumā.

“To darot, es gribu, lai tu atcerētos, ka mēs esam profesionāļi un ka tam, ko mēs te darām, var būt milzīga ietekme. Pirms būsim pabeiguši, šajā projektā varētu iesaistīties zinātnieki no visas pasaules. Runa ir nevis par atsevišķiem cilvēkiem, bet gan par atklājumu.” “Es nezinu, kurp tu stūrē, Leo, bet man nepatīk tas, kā tu to dari.” “Kellij...” Viņš nokremšļojās. “Šā atklājuma antropoloģiskā vērtība ir tikpat nozīmīga kā arheoloģiskā. Tāpēc jums ar antropoloģijas nodaļas vadītāju vajadzēs strādāt kopā kā līdzvērtīgiem projekta vadītājiem.”

“Nu, Leo, Dieva dēļ, kas tad es esmu, vai kāda dīva, vai?” Viņa izvilka laukā no jostas kabatiņas ūdens pudeli un iedzēra lielu malku. “Man nebūs grūti dalīties savās pilnvarās ar Niķu. Es lūdzu sūtīt šurp viņu, tāpēc ka zinu - mēs labi sastrādāsimies.”

“Jā, nu...” Leo pagriezās uz to pusi, no kurienes nāca motora troksnis. Un, ieraugot atbraucējus, pamanījās izspiest cietēja smaidu. “Ne vienmēr iespējams dabūt to, ko tu vēlies.”

Vispirms nāca šoks, sacenzdamies ar piepešu apjēgu, kad viņa ieraudzīja jaudīgo, dēmoniski melno auto, tad senlaicīgo kravas mašīnu ar nejēdzīgu izbalējušas sarkanās, rūsganzilās un bāli pelēkās krāsas maisījumu uz sāniem, velkot netīri baltu ceļojuma va-goniņu, kas bija pārklāts ar nobrāzumiem un skrāpējumiem.

Uz treilera sāniem bija uzzīmēts zobus atņirdzis dobermanis un uzrakstīts vārds DICJERS.

Kelliju sagrāba pretrunīgu emociju virpulis. Tas aizžņaudza viņas kaklu, savilka čokurā kuņģi un iedūrās sirdī.

“Kellij... Pirms tu ko saki...”

“Tu taču to nedarīsi!” Viņa norija siekalas.

“Tas jau ir izdarīts.”

“Nē, Leo! Sasodīts, es prasīju Niķu.”

“Viņš nav dabūjams. Viņš ir Dienvidamerikā. Projektam ir vajadzīgs vislabākais, Kellij. Grejstons ir vislabākais.” Leo atkāpdamies gandrīz paklupa, kad Kellija spēra soli viņa virzienā. “Tu pati to zini. Metīsim malā personiskus kašķus. Kellij, tu zini, ka viņš ir vislabākais. Viņš arī ir racējs. Pievienojot viņa vārdu tavējam, subsīdijas pieprasījums aizgāja kā smērēts. Es ceru, ka tu izturēsies kā profesionāle.”

Ķellija atieza zobus.

“Ne vienmēr iespējams dabūt to, ko tu vēlies,” viņa atcirta.

Kellija vēroja, kā viņš izkāpj no kabīnes. Džeikobs Grejstons -visā savā vairāk nekā sešu pēdu godībā. Galvā viņa vecā brūnā platmale, kuras malas un pamatne bija saburzītas un ielocītas no daudzu gadu valkāšanas. Taisnie, melnie mati spraucās ārā no tās. Vienkāršais baltais T krekls bija sabāzts izbalējušos “Levi's” džinsos. Un ķermenis, kas aiz tiem slēpās, bija nevainojams.

Slaids augums, spēcīgi muskuļi, kurus klāja āda bronzas krāsā -gan no strādāšanas brīvā dabā, gan tāpēc, ka viņa dzīslās ritēja ceturtdaļa apašu asiņu.

Džeikobs pagriezās, un, kaut arī viņam uz acīm bija tumšas brilles, Kellija zināja, ka viņa acis ir diezgan valdzinošā pelēkzaļā krāsā.

Viņš nozibināja smaidu - nekaunīgu, pašapmierinātu, sarkastisku. Pēc Kellijas domām, tas viss bija īsti viņa garā. Viņam bija pārāk glīta seja, lai tā nāktu viņam par labu, - tā viņa allaž bija domājusi. Viņa kauli šķita tik asi, lai grieztu dimantus, deguns taisns, stingro žokli pa diagonāli pāršķēla gandrīz pilnībā sadzijusi rēta.

Kellijas sirdsdarbība paātrinājās, un deniņos sāka pulsēt. Ar ierastu kustību viņa aizskāra kakla ķēdīti, lai pārliecinātos, ka tā ir paslēpta zem krekla.

“Tas ir par traku, Leo.”

“Es zinu, ka tev šī situācija nav ideāla, bet...”

“Cik ilgi tu jau zināji, ka viņš ieradīsies?” Kellija prasīja.

Šoreiz siekalas norija Leo.

“Pāris dienu. Es gribēju to pateikt tev personiski. Nebiju domājis, ka viņš ieradīsies agrāk par rītdienu. Mums viņš ir vajadzīgs, Kellij. Viņš ir vajadzīgs šim projektam.”

“Pie velna, Leo!” Viņa izrieza plecus gluži kā bokseris pirms izšķirošā uzbrukuma. “Pie velna!”

Pat viņa gaita ir pašapmierināta, ar to sasodīto kovboja vaļīguma pieskaņu, Kellija nodomāja. Tas viņu aizvien bija velnišķīgi kaitinājis.

Viņa līdzbraucējs izkāpa ārā no kravas mašīnas. Stenlijs Forbss jeb Digers. Simt divdesmit piecas mārciņas neglītuma.

Kellija apspieda vēlēšanos savilkt lūpas un ierūkties. Taču viņa tikai iesprieda rokas sānos un gaidīja, kamēr vīrieši pienāks klāt. “Grejston!” Viņa pielieca galvu.

“Danbruka.” Džeikoba uzacis pacēlās tik augstu, ka tagad tās atradās kaut kur starp saulesbrillēm un platmales malu. Viņa balss bija silta, un runājot viņš gausi stiepa vārdus, iztēlē uzburdams tuksnešus un prērijas. “Tagad jau doktore Danbruka, vai ne?”

“Tieši tā.”

“Apsveicu!”

Viņa tīšām lūkojās uz cilu pusi. Viens vienīgs skatiens uz Digeru lika viņas lūpām savilkties. Viņš smaidīja kā hiēna, viņa červeļaino, valriekstam līdzīgo seju atdzīvināja pāris spokaini melnu acu un zelta zoba spīdums.

Kreisajā ausī viņš valkāja zelta riņķi, un no spilgti sarkanā ap pieri cieši apsietā lakatiņa malas ārā spraucās blonda peļaste. “Sveiks, Dig, laipni lūdzam!”

“Kellij, tu labi izskaties. Esi aizvien smukāka.”

“Paldies! Tu gan ne.”

Viņš iesmējās savus pazīstamos svilpjošos smieklus.

“Kas ir tā garkājainā meitene?” Digers pamāja ar zodu uz studentu pusi. “Vai viņa te ir oficiāli?”

Lai gan tik neglīts, Digers bija slavens ar savu spēju kolekcionēt izrakumu fanes ar tādu pašu veiklību, ar kādu beisbola uzbrucējs atsit augstu pamestu bumbiņu.

“Nemaz nedomā ķerties klāt jaunāko kursu studentēm, Diger!” Viņš neko neatbildēja, bet devās uz racēju pusi.

“Labi, parunāsim par galveno,” Kellija iesāka.

“Un nekāda ievada?” Džeiks viņu pārtrauca. “Nekādu pieklājības runu? Nekādu: “Ar ko gan tu esi nodarbojies, kopš mūsu ceļi šķīrās, Džeik?””

“Man vienalga, ar ko tu esi nodarbojies. Leo uzskata, ka tu esi vajadzīgs šim projektam.” Un viņa vēlāk izgudros vairākus pieņemamus veidus, kā nožmiegt Leo. “Es tam nepiekrītu. Taču tu esi te, tāpēc nav jēgas šķiest laiku, apspriežot to vai siekalojoties ap vecajiem laikiem.”

“Digeram taisnība. Tu labi izskaties.”

“Digera acīs labi izskatās jebkura būtne, kurai ir krūtis.”

“To nu es neapstrīdu.” Tomēr viņa izskatījās labi. Kelliju ieraugot, viņš sajuta ko līdzīgu vētras brāzienam. Džeikobs saoda eikalipta smaržu uz viņas ādas. Viņš nespēja ieelpot šo sasodīto smaržu, lai prātā neienāktu Kellijas seja.

Viņa valkāja to pašu masīvo pulksteni, glītus sudraba auskarus. Vaļējā apkaklīte atklāja daļu no kakla, kas bija mikls no sviedriem. Viņas lūpas bija mazliet pietūkušas un nekrāsotas. Izrakumos viņa nekad nepūlējās krāsoties. Taču viņa allaž lietoja dienas un nakts sejas krēmus neatkarīgi no sadzīves apstākļiem.

Tāpat kā viņa allaž bija veidojusi ligzdiņu, lai kur dzīvotu, neatkarīgi no sadzīves apstākļiem. Smaržīga svece, čells, gards ēdiens, labas ziepes un šampūns, kas tikai mazliet smaržoja pēc rozmarīna.

Džeikobs domāja, ka tā tas varētu būt vēl joprojām.

Desmit mēneši, viņš domāja, kopš pēdējo reizi bija Kelliju redzējis. Un viņas seja bija tam prātā katru dienu un katru nakti. Neatkarīgi no tā, ko viņš bija darījis, lai to izdzēstu.

“Paklīda runas, ka tu esot akadēmiskajā atvaļinājumā.” Džeikobs to pateica nevērīgi, un viņa sejā nekas neliecināja par to, ko viņš domāja.

“Biju, bet nu vairs neesmu. Jūs te esat, lai koordinētu un liktu kopā antropoloģiskās detaļas saistībā ar projektu, kas nodēvēts Anti-etamas strauta vārdā.”

Viņa aizgriezās, it kā lai palūkotos uz izrakumu vietu. Patiesībā bija pārāk grūti tā stāvēt aci pret aci ar Džeikobu. Zināt, ka viņi abi viens otru nopēta. Viens otru atceras.

“Es uzskatu, ka te ir bijusi neolīta apmetne. Pagaidām izrakto kaulu pētīšana ar oglekļa metodi liecina, ka tiem ir pieci tūkstoši trīs simti septiņdesmit pieci gadi, plus mīnus simts. Riolīts...”

“Es esmu lasījis ziņojumus, Kellij. Tu pati izcēli ārā gatavo sensāciju.” Viņš palūkojās apkārt, jau novērtēdams situāciju. “Kāpēc te nav veikti nekādi drošības pasākumi?”

“Es ar to nodarbojos.”

“Labi. Kamēr tu ar to nodarbosies, Digers te var ierīkot nometni. Es sadabūšu savu lauka mugursomu, un tad tu varēsi man visu izrādīt. Mums jāsāk strādāt.”

Viņam dodoties atpakaļ uz savu auto, Kellija dziļi ievilka elpu un aizskaitīja līdz desmit.

“Par to es tevi nogalināšu, Leo. Kā es te stāvu.”

“Jūs jau esat kopā strādājuši. Kopā jūs paveicāt savu labāko darbu.”

“Es gribu Niķu. Tiklīdz viņš būs dabūjams, es gribu Niķu.”

“Kellij...”

“Nerunā ar mani, Leo! Tagad labāk nerunā ar mani.” Viņa sakoda zobus, saņēmās un bija gatava pavadīt savu bijušo vīru pastaigā pa izrakumu vietu.

9

Viņi kopā labi sastrādājās. Un tas, Kellija domāja, beržot nost dienas netīrumus, bija vēl viens moments, kas viņu kaitināja. Viņi izaicināja viens otru profesionālajā ziņā, un kaut kādā veidā šis izaicinājums viņiem lika vienam otru papildināt.

Tā tas bija bijis vienmēr.

Viņa apbrīnoja Džeikoba prātu, kaut arī tas atradās viscietākajā galvā, ar kuru viņa jebkad bija sacentusies. Viņa prāts bija elastīgs, daudzveidīgs, atvērts dažādām iespējām. Un tas prata uzķert vissīkākās detaļas, apstrādāt tās, apdzīvot tās, līdz tās iezaigojās zeltā.

Nelaime bija tā, ka viņi viens otru izaicināja arī personiskajā ziņā. Un kādu laiku... kādu laiku, Kellija prātoja, viņi bija viens otru papildinājuši.

Taču lielākoties viņi bija plēsušies kā traki suņi.

Kad viņi neplēsās, viņi likās gultā. Kad viņi neplēsās un nevāļājās pa gultu, un nestrādāja pie kopīga projekta, viņi... pēc Kellijas domām, traucēja viens otru.

Apprecēšanās bija smieklīga ideja. Tagad viņa to redzēja. Tas, kas bija šķitis romantisks, satraucošs un seksīgs, aizbēgot kā diviem neprātīgiem pusaudžiem, bija pārvērties sūrā īstenībā. Un laulība bija kļuvusi par kaujas lauku, kur katrs no viņiem novilka robežlīnijas, bet otrs tās šķērsoja niknā apņēmībā.

Bez šaubām, Džeikoba robežlīnijas bija absurdas, turpretī viņējās - racionālas. Taču tas nekam nederēja.

Kellija atcerējās, ka viņi nebija spējuši atrauties viens no otra. Un Kellijas ķermenis vēl aizvien mokoši atcerējās viņa roku pieskārienus.

Un tad piepeši izrādījās, ka Džeikoba Grejstona rokas nebija īpaši izvēlīgas, izraugoties objektus. Nelietis!

Tā brunete no Kolorādo bija kļuvusi par pēdējo pilienu. Pupīgā Veronika ar bērnišķīgo balstiņu. Maita tāda!

Un, kad Kellija bija viņam pateikusi savus secinājumus, kad bija viņu apsūdzējusi, vienkāršos, skaidros vārdos nosaucot par nelietīgu krāpnieku, viņam nebija ne tik daudz pieklājības - nē, emocijām uzbangojot, jāatzīst, ka viņam nebija pietiekami daudz drosmes, lai to apstiprinātu vai noliegtu.

Kā Džeikobs bija viņu nosaucis? Ak jā! Viņas lūpas sakniebās, kad Džeikoba vārdi atbalsojās atmiņā kā karsta pļauka.

Bērnišķīgs, spītīgs, histērisks sievišķis.

Viņa nebija īsti droša, kurš no šiem apzīmējumiem bija aizskāris viiiu visvairāk, taču viņas acīm priekšā aizvilkās sarkana migla. Strīda pārējā daļa bija pārvērtusies milzīgā, versmainā juceklī. Vienīgais, ko Kellija skaidri atcerējās, bija prasība šķirties - pirmā sakarīgā darbība kopš paskatīšanās uz viņu. Un prasība, lai viņš vācas pie velna un lai viņš izstājas no projekta - vai arī to darīs viņa.

Vai Džeikobs bija cīnījies par viņu? Pie velna, nē. Vai viņš bija izlūdzies piedošanu, apzvērējis mīlestību un uzticību? Nekā nebija!

Viņš bija aizgājis. Tāpat kā - ak, kāda sagadīšanās! - arī pupīgā brunete.

Vēl aizvien atmiņu satraukta, Kellija iznāca no dušas un pagrāba vienu no plānajiem, mazajiem moteļa dvielīšiem. Tad paslēpa plaukstā gredzenu, kuru viņa valkāja iekārtu ķēdītē ap kaklu.

Viņa bija noņēmusi laulības gredzenu - ja atmiņa viņu nevīla, norāvusi to -, tiklīdz bija pienākuši parakstāmie šķiršanās dokumenti. Viņa gandrīz, gandrīz iesvieda to Platas upē, kuras tuvumā tobrīd strādāja.

Tomēr viņa nebija to spējusi. Viņa nebija spējusi ļaut tam aiziet zudībā, tāpat kā - to viņa bija sev iestāstījusi - ļāvusi iet zudībā Džeikobam.

Viņš bija vienīgā neveiksme Kellijas dzīvē.

Viņa sev iestāstīja, ka valkā gredzenu tādēļ, lai atgādinātu sev, ka nedrīkst iekrist vēlreiz.

Kcllija noņēma ķēdīti un nometa to uz naktsgaldiņa. Ja Džeikobs to ieraudzītu, viņš nodomātu, ka viņa nav tikusi tam pāri. Vai kaut ko tikpat augstprātīgu.

Viņai nenāca ne prātā domāt par viņu. Viņa bija strādājusi kopā ar Džeikobu, bet tas nenozīmēja, ka viņa pavadīs kaut minūti sava brīvā laika, domājot par viņu.

Džeikobs Grejstons bija personiska kļūda, personiska neveiksme. Un viņa bija tikusi ar to galā.

Viņš jau nu noteikti bija ticis galā. Viņu mazā pasaulīte bija pietiekami niecīga, lai Kellija būtu dzirdējusi, cik ātri viņš bija atgriezies pie saviem vientuļā vecpuiša paradumiem.

Bagātas dāmītes, kas aizraujas ar izrakumiem amatieru līmenī, tas bija īsti viņa garā, Kellija domāja, meklēdama tīrus džinsus. Bagātas, ieinteresētas amatieres ar lielām krūtīm un tukšām galvām. Tādas, kas labi izskatījās viņa rokās un ļāva viņam justies intelektuāli pārākam.

Tieši to viņš vēlējās.

“Pie velna ar viņu!” Kellija nomurmināja, ielīzdama džinsos un kreklā.

Viņa grasījās palūkoties, vai Rozija negribēs sarūpēt ēdamo, un viņa netaisījās vairs domāt par Grejstonu.

Viņa atrāva vaļā durvis un gandrīz uzgrūdās virsū ārpusē stāvošai sievieti.

“Piedodiet!” Kellija iemeta kabatā istabas atslēgu. “Vai jūs kaut ko vēlējāties?”

Sūzannas kakls aizžņaudzās. Asaras draudēja izlauzties ārā, kamēr viņa lūkojās uz Kellijas seju. Viņa izmocīja smaidu un piespieda sev klāt dokumentu mapi, it kā tā būtu viņas mīļotais bērns.

Savā ziņā tā arī bija.

“Es negribēju jūs sabiedēt,” Kellija ieteicās, kad sieviete nebeidza blenzt uz viņu. “Vai jūs kādu meklējat?”

“Jā. Jā, es kādu meklēju. Jūs... man ar jums jārunā. Tas ir ļoti svarīgi.”

“Ar mani?” Kellija pagriezās, lai iestātos durvīs. Viņai šķita, ka sieviete izskatās mazliet jukusi. “Piedodiet! Es jūs nepazīstu.”

“Nē. Jūs mani nepazīstat. Mani sauc Suzanna Kalena. Man ar jums jāparunā ļoti svarīgā privātā lietā. Varbūt es varētu ieiet uz pāris minūtēm?”

“Kalenas kundze, ja runa ir par izrakumiem, jūs varat tos apmeklēt dienas laikā. Kāds no mums labprāt pastāstīs jums par projektu. Taču pašlaik nav īsti piemērots brīdis. Es nupat taisījos kaut kur iet. Man ar kādu jāsatiekas.”

“Ja jūs man veltītu piecas minūtes, jūs redzētu, ka tas ir svarīgi. Mums abām. Lūdzu! Piecas minūtes.”

Sievietes balsī skanēja tāds lūgums, ka Kellija atkāpās.

“Piecas minūtes.” Tomēr viņa atstāja durvis atvērtas. “Kā varu jums palīdzēt?”

“Es netaisījos nākt šovakar. Es gribēju pagaidīt līdz...” Viņa gandrīz atkal bija noalgojusi privātdetektīvu. Jau bija gribējusi nocelt telefona klausuli, lai to izdarītu. Lai sēdētu un gaidītu, kamēr fakti tiktu pārbaudīti. “Es jau esmu pazaudējusi tik daudz laika. Tik daudz laika.”

“Klausieties, labāk apsēdieties! Jūs neizskatāties gluži labi.” Kellija nodomāja, ka sieviete pat izskatījās pietiekami trausla, lai sabirztu sīkos gabaliņos. “Man te pudelē ir ūdens.”

“Paldies!” Sūžanna atslīga uz gultas malas. Viņa gribēja būt mierīga un sakarīga. Viņa gribēja apskaut savu mazo meitiņu un piespiest viņu sev tik cieši klāt, lai trīs gadu desmiti pazustu kā nebijuši. Viņa paņēma Kellijas piedāvāto pudeli. Iedzēra malciņu. Saņēmās. “Man jums jāuzdod kāds jautājums. Tas ir ļoti personisks un ļoti svarīgs.” Viņa dziļi ievilka elpu. “Vai jūs esat adoptēts bērns?”

“Ko?” Izdvešot skaņu, kas pa daļai bija šoks, pa daļai smiekli, Kellija pakratīja galvu. “Nē. Pie joda, kas tas par jautājumu? Kas jūs tāda esat?”

“Vai jūs esat par to pārliecināta? Pilnīgi pārliecināta?”

“Skaidrs, ka esmu. Ak kungs, dārgā kundze. Paklausieties...”

“Tūkstoš deviņi simti septiņdesmit ceturtā gada divpadsmitajā decembrī no ratiņiem Heigerstaunas tirdzniecības centrā tika nolaupīta mana mazā meitiņa Džesika.”

Tagad viņa runāja mierīgi. Šo gadu laikā viņa bija neskaitāmas reizes runājusi par pazudušiem bērniem un viņas pašas sūro pārbaudījumu.

“Es turp biju aizvedusi savu dēlu, viņas trīs gadus veco brālīti Daglasu, palūkoties uz Ziemassvētku vecīti. Uz brīdi es zaudēju uzmanību. Uz vienu brīdi. Vairāk nekas nebija vajadzīgs. Viņa bija pazudusi. Mēs izmeklējāmies itin visur. Griezāmies policijā, FIB, pie ģimenes, draugiem, pašvaldības. Pazudušo bērnu meklēšanas iestādēs. Viņai bija tikai trīs mēneši. Mēs viņu tā arī neatradām. Astotajā septembrī viņai paliks divdesmit deviņi gadi.”

“Man ļoti žēl.” Aizkaitinājumu nomainīja līdzjūtība. “Man tiešām ļoti žēl. Varu iedomāties, ko tas nozīmēja jums un jūsu ģimenei. Ja jūs domājat, ka es varētu būt šī meita, man arī ir ļoti žēl. Taču es tā neesmu.”

“Man jums kas jāparāda.” Sūzanna uzmanīgi atvēra savu dokumentu mapi. “Tas ir mans fotoattēls, kad es biju apmēram jūsu vecumā. Lūdzu, palūkojieties uz to!”

Kellija negribīgi paņēma fotogrāfiju. Pētot tajā attēloto seju, viņa juta tirpas pārskrienam pār muguru.

“Zināma līdzība ir. Tā mēdz gadīties, Kalenas kundze. Līdzīga izcelsme vai gēnu kombinācija. Cilvēki mēdz teikt, ka ikvienam ir dubultnieks. Tas tāpēc, ka būtībā tā ir taisnība.”

“Vai jūs redzat šīs vaigu bedrītes? Trīs bedrītes?” Sūzanna pārvilka savus drebošos pirkstus pāri savējām. “Jums tās ir.”

“Man ir arī vecāki. Es esmu dzimusi Bostonā tūkstoš deviņi simti septiņdesmit ceturtā gada vienpadsmitajā septembrī. Man ir dzimšanas apliecība.”

“Mana māte.” Sūzanna izvilka vēl vienu fotogrāfiju. “Tā ir uzņemta, kad viņai bija apmēram trīsdesmit gadu. Vai varbūt pāris gadu mazāk, mans tēvs nebija īsti drošs. Redziet, cik ļoti jūs viņai līdzināties. Un... jā, un manam vīram.” Sūzanna parādīja vēl vienu fotoattēlu. “Viņa acis. Jums ir viņa acis - forma, krāsa. Pat uzacis. Tumšas un taisnas. Kad jūs... kad Džesika piedzima, es teicu, ka viņas acis būs tādas pašas kā Džejam. Un tās pamazām ieguva to dzintarkrāsas toni, kad viņa, kad mēs... Ak dievs! Kad es ieraudzīju tevi televīzijā, es zināju, es zināju.”

Kellijas sirds auļoja kā negudra, tā sitās viņas krūtīs kā mežonīgs zirgs, un viņas plaukstas sāka svīst.

“Kalenas kundze, es neesmu jūsu meita. Manai mātei ir brūnas acis. Mēs esam vienāda auguma un vienādi veidotas. Es zinu, kas ir mani vecāki, zinu savas ģimenes vēsturi. Es zinu, kas es esmu, no kurienes nāku. Man ļoti žēl. Es nevaru neko darīt, lai liktu jums justies labāk. Es jums nekā nevaru palīdzēt.”

“Pajautā viņiem!” Sūzanna lūdzās. “Ieskaties viņiem acīs un pajautā viņiem. Ja tu to neizdarīsi, kā tu varēsi būt droša? Ja tu to neizdarīsi, es pati došos uz Filadelfiju un viņiem to pajautāšu. Tāpēc ka es zinu - tu esi mans bērns.”

“Jums labāk vajadzētu iet projām.” Kellija devās uz durvju pusi. Viņas ceļgali sāka ļodzīties. “Tagad jums vajadzētu iet projām.”

Atstājusi fotogrāfijas uz gultas, Suzanna piecēlās kājās.

“Tu piedzimi pulksten četros trīsdesmit vienā minūtē Vašingtonas apgabala slimnīcā Heigerstaunā, Mērilendā. Mēs tevi nosaucām par Džesiku Linnu.”

Viņa izņēma no savas somas vēl vienu fotoattēlu un nolika to uz gultas.

“Tā ir kopija no fotogrāfijas, kura tika uzņemta drīz pēc tavas piedzimšanas. Slimnīcās mēdz tā darīt. Vai tu esi redzējusi kādu savu fotogrāfiju, kas uzņemta pirms trīs mēnešu vecuma?” Suzanna uz brīdi apklusa, tad devās uz durvīm. Mēmi palūdza piedošanu, pārvelkot roku pāri Kellijas rokai. “Pajautā viņiem! Mana adrese un tālruņa numurs ir uz attēliem. Pajautā viņiem,” viņa atkārtoja un izsteidzās laukā.

Drebēdama Kellija aizvēra durvis un atbalstījās ar muguru pret stenderi.

Tas bija kaut kas neiedomājams. Tā sieviete bija nobēdājusies un visu sajaukusi. Un neprātīga. Bērna zaudējums sagriezis viņas smadzenēs kaut ko otrādi. Kurš gan varētu viņu vainot? Iespējams, viņa saskatīja savu meitu ikvienā sejā, kurā bija manāma kaut visattālākā līdzība.

Vairāk nekā tikai attāla, Kellijas prāts nočukstēja, kad viņa pievērsās uz gultas saliktajām fotogrāfijām. Stipra, gandrīz baisa līdzība.

Tas neko nenozīmēja. Būtu neprāts domāt citādi.

Viņas vecāki nebija bērnu zagļi, Dieva dēļ. Viņi bija jauki, interesanti, mīļi cilvēki. Viņi pret Sūzannu Kalenu nespētu just neko citu kā vienīgi līdzjūtību.

Līdzība, vecuma sakritība - tās bija tikai sagadīšanās.

Pajautā viņiem!

Kā gan iespējams jautāt vecākiem ko tādu? Paklau, mamm, vai tu gadījumā nebiji Mērilendas tirdzniecības centrā 1974. gada Ziemassvētkos? Vai kopā ar dažām pēdējā brīža dāvaniņām tu tur ne-paķēri līdzi arī zīdaini ?

“Ak kungs!” Kellija piespieda roku pie pakrūtes, sajūtot nelabumu. “Ak kungs!”

Kad pie durvīm atskanēja klauvējiens, viņa apmetās apkārt un atrāva tās vaļā.

“Es jums teicu, ka neesmu... Pie velna, ko tu gribi?”

“Vai nevēlies alu?” Džeiks pašķindināja abas pudeles, kuras viņš turēja pie kakliņiem. “Pamiers?”

“Es negribu alu, un nav nekādas vajadzības slēgt pamieru. Es netaisos ar tevi cīnīties, tāpēc pamiers ir apstrīdams.”

“Tas nemaz pēc tevis neizskatās - noraidīt alus pudeli, ko tev par brīvu pienes klāt darbadienas beigās.”

“Tev taisnība.” Kellija paķēra vienu, tad aizspēra ciet durvis. Ja veiktos, tās būtu trāpījušas viņam pa seju, taču viņš aizvien bijis veikls.

“Ei, es cenšos būt draudzīgs!”

“Ej un esi draudzīgs pret kādu citu! Tev tas padodas.”

“Ja ausis mani neviļ, tu esi pietiekami ieinteresēta pacīnīties.” “Ej ellē, Grejston! Man nav noskaņojuma.” Viņa pagrieza Džei-kam muguru un ievēroja uz tualetes galdiņa savu laulības gredzenu. Pie joda! Lieliski! Viņa neuzkrītoši devās turp, uzlika roku tam virsū un saspieda ķēdīti dūrē.

“Tā Kellija Danbruka, kuru mēs visi pazīstam un mīlam, aizvien ir noskaņota uz cīņu.” Džeiks virzījās tuvāk gultai, kamēr viņa iebāza gredzenu un ķēdīti savā kabatā. “Kas tad tas? Pēti ģimenes bildes?”

Kellija pagriezās un nobālēja.

“Kāpēc tu tā saki?”

“Tāpēc, ka tās ir izliktas uz gultas. Kas tā ir? Tava vecmāmiņa? Es nekad neesmu viņu saticis, vai ne? Bet mēs jau neveltījām daudz laika viens otra ģimenes iepazīšanai.”

“Tā nav mana vecmāmiņa.” Kellija izrāva fotogrāfiju viņam no rokām. “Ej prom!”

“Pagaidi!” Džeiks pabungoja ar pirkstu kauliņiem viņai pa seju -vecs ieradums, kas lika viņas kaklam aizžņaugties no asarām. “Kas noticis?”

“Noticis tas, ka man nepieciešams būt vienai.”

“Mīļumiņ, es pazīstu šo sejas izteiksmi. Tu neesi dusmīga uz mani, tu esi nobēdājusies. Pasaki man, kas noticis!”

Viņa to gribēja. Gribēja ļaut jūtām izšauties ārā.

“Tā nav tava darīšana. Man ir sava dzīve, kurā tev nav vietas. Tu man neesi vajadzīgs.”

Džeika acis kļuva aukstas un cietas.

“Un nekad neesmu bijis. Es iešu prom. Esmu pietiekami ilgi trenējies griezt tev ceļu.”

Viņš devās uz durvju pusi. Palūkojās uz čella futrāli istabas stūrī, uz sandalkoka sveci, kas dega uz naktsgaldiņa, uz gultā nolikto klēpja datoru un atplēstu riekstiņu paku līdzās telefonam.

“Vecā labā Kellija,” viņš nomurmināja.

“Džeik!” Viņa tuvojās durvīm, gandrīz pieskardamās Džeikam. Gandrīz padevusies kārdinājumam uzlikt plaukstu uz viņa rokas un neļaut viņam aiziet. “Paldies par alu!” viņa sacīja un aizvēra durvis - vismaz pieklājīgi - viņam deguna priekšā.

IV

10

Viņa jutās kā zagle. Nebija gandrīz nekādas nozīmes tam, ka viņai bija ārdurvju atslēga, ka viņa pazina katru apkārtnes skaņu un smaržu, katru stūrīti un skapīti šajā lielajā ķieģeļu mājā Mauntholijā.

Viņa lavījās tajā iekšā pulksten divos naktī.

Kellija nebija spējusi nomierināties pēe Suzannas Kalenas apmeklējuma. Viņa nespēja ne ēst, ne gulēt, ne mesties darbā.

Un viņa bija sapratusi, ka sajuks prātā, sēžot nomācošajā moteļa istabā un kaujoties ar domām par kādas svešinieces pazudušo bērnu.

Kellija neticēja, ka šis bērns varētu būt viņa. Ne mirkli.

Tomēr viņa bija zinātniece, meklētāja, un, kamēr nebija saņemtas visas atbildes, viņa zināja, ka turpinās mocīties ar šo mīklu kā ar niezi, līdz tā tiks atklāta.

Leo nebija apmierināts ar viņu, Kellija domāja, iegriežoties vecāku ārpilsētas mājas piebraucamajā ceļā. Kad viņa bija piezvanījusi, lai pateiktu, ka ņem brīvdienu, Leo bija plosījies un sūdzējies, un uzdevis jautājumus, uz kuriem viņa nespēja atbildēt.

Taču viņai vajadzēja atbraukt.

Pa ceļam no Mērilendas līdz Filadelfijai viņa bija mēģinājusi sevi pārliecināt, ka tas ir vienīgais loģiskais risinājums. Pat ja tas nozīmēja ierasties vecāku mājā, kamēr viņi bija projām, pat ja tas nozīmēja rakņāšanos viņu papīros, lai atrastu pierādījumu tam, ko viņa jau tāpat zināja.

Viņa bija Kellija Ena Danbruka.

Elegantajā apkārtnē bija kluss kā baznīcā. Kaut arī viņa bija viegli aizcirtusi mašīnas durvis, skaņa atbalsojās kā šāviens un lika ierieties kaimiņu sunim.

Māja bija tumša, tikai otrā stāva logā atspīdēja nespodra gaisma, tur atradās viņas mātes atpūtas istaba. Viņas vecāki bija ierīkojuši drošības sistēmu, liekot iedegties gaismiņām dažādās vietās un dažādos laikos, kamēr paši atradās Menā.

Viņi bija apturējuši avīžu piegādi, likuši uzglabāt pastu un informējuši kaimiņus par saviem prombūtnes plāniem.

Viņi bija saprātīgi, ar atbildības sajūtu apveltīti cilvēki, domāja Kellija, šķērsodama ar akmens plātnēm izklāto celiņu līdz lielajam lievenim.

Viņi labprāt spēlēja golfu un rīkoja jaukas pēcpusdienas ballītes. Viņiem patika uzturēties vienam otra sabiedrībā, un viņi smējās par vieniem un tiem pašiem jokiem.

Viņas tēvam patika ņemties pa dārzu un kopt savas rozes un tomātus. Viņas māte spēlēja vijoli un kolekcionēja antikvārus pulksteņus. Viņš ziedoja četras dienas mēnesī, par velti strādājot publiskajā klīnikā. Māte pasniedza mūzikas stundas nabadzīgu ģimeņu bērniem.

Viņi bija precējušies trīsdesmit astoņus gadus un, kaut arī strīdējās un šad tad sagāja ragos, vēl aizvien gāja pastaigāties, rokās sadevušies.

Kellija zināja, ka māte atstāja tēva ziņā visus svarīgākos lēmumus un bieži vien arī mazāk svarīgos. Tā bija īpašība, kas Kelliju padarīja vai traku, jo viņa to uztvēra kā izstrādātu padevību, kas stimulēja atkarību un vājumu.

Viņa bieži vien kaunējās par to, ka uzskatīja savu māti par vāju un savu tēvu par pietiekami pašapmierinātu, lai stimulētu šādu atkarību.

Faktiski tēvs maksāja mātei pabalstu. Protams, viņi to nesauca šajā vārdā. Mājsaimniecības izdevumi. Taču, pēc Kellijas domām, tas bija viens un tas pats.

Taču, ja tie bija lielākie trūkumi, ko viņa spēja saskatīt savos vecākos, tie nu gan nevarētu viņus pārvērst briesmoņos, kas laupa bērnus.

Juzdamās kā pēdējā muļķe, vainīga un dīvaini nervoza, Kellija iegāja mājā, iededza priekštelpā gaismu un nospieda drošības sistēmas kodu.

Kādu brīdi viņa stāvēja un izbaudīja šo sajūtu. Viņa neatcerējās, kad pēdējo reizi bijusi viena šajā mājā. Tas noteikti bija pirms tam, kad viņa pārvācās uz savu pirmo dzīvokli.

Viņa saoda vieglu Mērfija ziepju aromātu, kas vēstīja, ka viņu ilggadējā apkopēja Sāra te bijusi dažu pēdējo dienu laikā. No mātes iemīļotākā smaržvielu trauciņa nāca arī spēcīgs un salds rožu aromāts.

Viņa redzēja, ka uz ēdamgalda zem kāpnēm novietoti svaigi ziedi elegantā vasarīgā izkārtojumā. Māte noteikti pieteikusi Sārai par to parūpēties, Kellija domāja. Viņa būs teikusi, ka mājai patīk ziedi, vienalga, vai kāds tajā atrodas vai ne.

Kellija šķērsoja neglazēto rūtoto flīžu grīdu un devās augšā pa kāpnēm.

Vispirms viņa apstājās pie savas istabas durvīm. Tā bija viņas bērnības istaba. Tā bija piedzīvojusi neskaitāmus pārveidojumus no mazai meitenītei piemērotas pārliecīgas greznības, kas bija viņas pirmās ar šo istabu saistītās atmiņas un reizē viņas mātes gaume - kliedzošas krāsas, uz kurām viņa bija pastāvējusi, kad viņai sāka rasties savas idejas, - līdz pat nekārtīgajai alai, kurā viņa bija turējusi savu fosiliju kolekciju un vecas pudeles, dzīvnieku kaulus un visu citu, ko viņai laimējās izrakt.

Tagad tā bija eleganta telpa, lai uzņemtu viņu vai kādu citu viesi. Gaišzaļas sienas un caurspīdīgi balti aizkari, senatnīga stepēta sega uz platās gultas ar baldahīnu. Un visi tie glītie, mazie nieciņi, kurus viņas māte sapirka, apstaigājot veikalus kopā ar draudzenēm.

Atskaitot brīvdienas, palikšanu pie draudzenēm, vasaras nometni un vasaras naktis, kad viņa bija uzcēlusi pagalmā telti, līdz pat studiju uzsākšanai viņa allaž bija gulējusi šajā gultā.

Kellijai šķita, ka tas padara to par daļu no viņas neatkarīgi no visiem pārveidojumiem.

Viņa devās tālāk pa plašo gaiteni uz tēva kabinetu. Tur viņa bridi vilcinājās, mazliet notrīsēdama, skatot viņa glīto mahagonija galdu ar tā līdzeno virsmu, tīro dzēšlapu vīnakrāsas ādas tureklī, sudraba rakstāmpiederumus un antikvāro tintnīcu ar rakstāmspalvu.

Krēsls bija apvilkts ar to pašu ādu, un viņa spēja iztēloties tēvu tajā, droši vien pētot dārzkopja katalogu vai medicīnas žurnālu. Viņa brilles parasti noslīdēja uz deguna un mati, viegli zeltaini un sirmuma skarti, krita pāri augstajai pierei.

Šajā gadalaikā tēvs valkāja golfa kreklu un kokvilnas bikses, kas piegūla viņa vingrajam ķermenim. Viņš parasti ieslēdza mūziku -visbiežāk klasisko. Patiesībā pirmā tikšanās ar meiteni, kura bija kļuvusi par viņa sievu, notikusi koncertā.

Kellija bija bieži nākusi uz šo istabu, iemetusies vienā no diviem ērtajiem ādas krēsliem un traucējusi savu tēvu ar jaunumiem, sūdzībām, jautājumiem. Ja tēvs bija patiesi aizņemts, viņš pāri briļļu malai bija palūkojies viņā ar ilgu un vēsu skatienu, kas lika viņai atkal izslīdēt ārā.

Taču lielākoties viņa te bija laipni gaidīta.

Tagad Kellija jutās kā iebrucēja.

Viņa lika sev par to nedomāt. Viņa tikai izdarīs to, kā dēļ bija ieradusies. Galu galā tie bija viņas dokumenti.

Viņa piegāja pie pirmās koka kumodes. Viņa zināja, ka visam, kas viņai vajadzīgs, jāatrodas šajā istabā. Tēvs rūpējās par finansēm un dokumentiem.

Kellija atvēra augšējo atvilktni un sāka meklēt.

11

Pēc stundas Kellija nokāpa lejā uzvārīt kafiju. Tā kā viņa šā vai tā bija te, viņa ielauzās arī pieliekamajā un savāca tur kartupeļu čipsu paku ar zemu sāls saturu. Nožēlojami, viņa sprieda, dodamās ar savu guvumu augšā. Kāda jēga dzīvei, ja tev jāēd no pakas?

Desmit minūtes viņa atpūtās, sēdēdama pie galda. Turpinādama darboties tādā pašā tempā, tas neprasīs tik ilgu laiku, ar kādu viņa bija rēķinājusies. Tēva dokumenti bija rūpīgi sakārtoti. Viņa jau būtu tikusi ar tiem galā, ja nebūtu aizrāvusies ar mapi, kas bija veltīta viņas liecībām un atzīmēm.

Atgriešanās pašas pagātnē bija nepārvarams kārdinājums. Skolas dokumentu pārskatīšana lika aizdomāties par toreizējiem draugiem un par izrakumiem, kurus viņa bija organizējusi pamatskolas pagalmā. Viņas draugs Donijs Rigss bija dabūjis pamatīgu brāzienu no mammas par bedrēm, kuras viņi bija izrakuši viņa dārzā.

Kellija domāja par savu pirmo īsto skūpstu. Ne ar Doniju, bet ar Džo Torento, viņas sirdsāķīti trīspadsmit gadu vecumā. Viņš toreiz valkāja melnu ādas jaku un krosenes. Trīspadsmit gadu vecumā Džo viņai bija šķitis varen seksīgs un bīstams. Pēdējais, ko viņa bija dzir-

dējusi, ka viņš mācot bioloģiju Svētās Bernadetes vidusskolā Če-rijhilā, ka viņam esot divi bērni un ka viņš esot vietējā Rotari kluba prezidents.

Tad vēl bija viņas labākā draudzene un tuvākā kaimiņiene Natālija Kārmaikla. Viņas bija tuvas kā māsas, dalījās visos noslēpumos. Tad bija pienācis koledžas laiks, un, vēl kādu gadu nopūloties viena otru nezaudēt, viņas bija pašķīrušās.

Tā kā šīs domas Kelliju skumdināja, viņa atkal piecēlās un sāka pētīt otrās kumodes saturu.

Tāpat kā skolas papīri, arī medicīniskie dokumenti bija rūpīgi sakārtoti. Viņa izšķirstīja mapi ar mātes vārdu, mapi ar tēva vārdu un izvilka savējo.

Ar to vajadzēja sākt, Kellija saprata un, būdama pārliecināta, ka vienkāršajam pierādījumam, kuru viņa gribēja atrast, jābūt te, atkal apsēdās. Un atvēra mapi.

Viņa ieraudzīja atzīmes par bērnībā izdarītajām vakcīnām, rent-genuzņēmumus un izziņas par desmit gadu vecumā kritienā no koka salauzto roku. Tur bija ziņas par 1983. gada jūnijā veikto mandeļu operāciju. Par izmežģīto pirkstu, kurā viņa bija iedzīvojusies basketbola spēles laikā sešpadsmit gadu vecumā.

Kellija pasniedzās pēc vēl vienas čipsu porcijas un turpināja pētīt dokumentus. Tēvs pat bija saglabājis galvenos rezultātus par viņas ikgadējām veselības pārbaudēm līdz brīdim, kad viņa bija izvākusies no mājām. Ak kungs, pat ginekologa apskašu rezultātus.

“Tēt,” viņa nomurmināja. “Tā ir rakņāšanās pa iekšām.”

Viņa nerimās, līdz bija izpētījusi visus dokumentus. Tad viņa apgrieza mapi otrādi un apskatīja katru papīriņu otrreiz.

Tomēr viņai neizdevās atrast slimnīcas izziņas par viņas dzimšanu. Nekādus dokumentus par pediatrijas apskatēm pirmo trīs viņas dzīves mēnešu laikā.

Tas neko nenozīmēja. Elpai kļūstot straujākai, Kellija pārvilka dūrē savilktus pirkstus pār krūtīm. Viņš tos nolicis kaut kur citur. Zīdaiņa mapē. Vai arī pievienojis viņas mātes medicīnas dokumentiem.

Jā, tieši tā. Viņš bija saglabājis dokumentus par viņas grūtniecību un kopā ar tiem glabāja arī savas meitas pirmos papīrus. Lai noslēgtu šo ciklu.

Lai pierādītu sev pašai, ka viņa nemaz neuztraucas, Kellija ielēja vēl kafiju un iedzēra to, pirms piecēlās, lai noliktu atpakaļ savu mapi un paņemtu mātes dokumentus.

Viņai nevajadzēja justies vainīgai par svešu dokumentu pētīšanu. Tas bija tikai tādēļ, lai tiktu ar to visu galā. Viņa tos šķirstīja, cenšoties izlobīt svarīgāko, nelasot to, ko uzskatīja par savas mātes privātajām darīšanām.

Viņa atrada izziņas un ārstu zīmes par pirmo spontāno abortu 1969. gada augustā. Viņa par to bija zinājusi, kā arī par to, kas sekoja 1971. gada rudenī.

Māte bija viņai teikusi, cik ļoti tas viņu nomācis, pat izraisījis klīnisku depresiju. Un cik daudz viņai nozīmēja tas, ka beidzot izdevās dzemdēt veselīgu meiteni.

Un te, Kellija atzīmēja ar atvieglojuma trīsām, te bija trešā grūtniecība. Viņas ginekologs, protams, bija satraucies par dzemdes kakla attīstības traucējumiem, kas bija izraisījuši iepriekšējos spontānos abortus, bija parakstījis zāles un gultas režīmu pirmo trīs mēnešu laikā.

Grūtniecību bija rūpīgi uzraudzījis doktors Henrijs Simpsons. Septītajā grūtniecības mēnesī viņa pat bija pavadījusi divas dienas slimnīcā, tāpēc ka radušās aizdomas par augstu asinsspiedienu un dehid-ratāciju sakarā ar ieilgušu rīta nelabumu.

Taču viņa bija izārstēta un izlaista no slimnīcas.

Un te, Kellijai par lielu pārsteigumu, nebija vairs neviena dokumenta par grūtniecību. Nākamā izziņa bija izrakstīta gandrīz gadu vēlāk un attiecās uz sastieptu potīti.

Kellija sāka šķirstīt dokumentus ātrāk, pārliecināta, ka atradīs pārējos papīrus iejukušus kaut kur lielajā blāķī.

Taču to tur nebija. Tur nebija itin nekā. It kā viņas mātes grūtniecība būtu pārtrūkusi septītajā mēnesī.

Kad Kellija atkal piecēlās un ķērās pie mapēm, viņas pakrūtē bija izveidojies tāds kā kamols. Viņa atvēra nākamo atvilktni, parakņājās tajā, meklēdama medicīnas dokumentus. Un, neatradusi nevienu noderīgu mapi, pietupās un gribēja atvērt apakšējo atvilktni.

Tā bija aizslēgta.

Uz brīdi viņa sastinga iepriekšējā pozā, tupēdama pulētās koka kumodes priekšā, vienu roku uzlikusi spodrajam misiņa rokturim. Tad viņa piecēlās un, neļaujot sev ne par ko domāt, pārmeklēja tēva galdu, lai atrastu atslēgu.

To neatradusi, viņa paņēma papīrnazi, nometās ceļos pie atvilktnes un uzlauza slēdzeni.

Iekšpusē viņa uzgāja garenu metāla lādīti, kas atkal bija aizslēgta. To viņa aiznesa pie galda un apsēdās. Krietnu bridi viņa tikai lūkojās uz to, vēlēdamās, kaut tā izgaistu.

Viņa varēja nolikt to atpakaļ, iebāzt atvilktnē un izlikties, ka tāda neeksistēja. Lai ari kas tur atradās, tas bija kas tāds, ko viņas tēvs bija papūlējies noslēpt svešām acīm.

Kādas tiesības viņai bija pārkāpt šo privātās dzīves robežu?

Un tomēr-vai viņa to nedarīja katru dienu? Viņa ielauzās mirušo svešinieku privātajā dzīvē, tāpēc ka zināšanas un atklājumi bija svarīgāki par viņu noslēpumiem.

Kā gan viņa spēja izrakt, pārbaudīt, apstrādāt mirušu svešinieku kaulus un tagad neuzdrošinājās atvērt kārbu, kas, iespējams, glabāja noslēpumus, kuri bija saistīti ar viņas pašas dzīvi?

“Piedodiet!” Kellija skaļi noteica un atlauza lādīti ar papīrnazi.

Viņa pacēla vāku.

Trešā spontānā aborta nebija. Un nebija piedzimis dzīvs bērns. Kellija piespieda sevi to visu izlasīt tā, it kā tas būtu laboratorijas ziņojums par kādu no viņas izrakumiem. Grūtniecības astotā mēneša pirmajā nedēļā Vivianas Danbrukas auglis bija gājis bojā viņas dzemdē. Izraisītas dzemdības, un 1974. gada 29. jūnijā viņa dzemdējusi nedzīvu meitenīti.

Diagnoze: paaugstināts asinsspiediens, kas izraisījis grūtniecības pārtraukumu.

Dzemdes kakla defekts, kas bija par pamatu spontānajiem abortiem, un paaugstinātais asinsspiediens, kas izraisījis nedzīva bērna piedzimšanu, padarīja vēl vienu grūtniecību bīstamu.

Pēc nepilnas nedēļas dzemde izņemta, kas ieteikts sakarā ar dzemdes kakla defektu.

Pacientei ārstēta depresija.

1974. gada 16. decembri viņi bija adoptējuši zīdainīti, ko nosaukuši par Kelliju Enu. Privāta adopcija, Kellija lietišķi piezīmēja, ar advokāta starpniecību. Komisijas maksa par šo pakalpojumu bijusi desmit tūkstoši dolāru. Papildu atalgojums divi simti piecdesmit tūkstošu dolāru apmērā ar viņa starpniecību samaksāts vārdā nenosauktai bioloģiskajai mātei.

Bērnu, nez kāpēc viņai bija vieglāk domāt par to kā par bērnu, bija apskatījis doktors Pīters O’Melijs, Bostonas pediatrs, un atzinis par veselu.

Nākamā ārsta apskate bija notikusi sešu mēnešu vecumā, un to bija veikusi doktore Merilina Vermēra no Filadelfijas, kura bijusi bērna pediatre, līdz paciente sasniedza divpadsmit gadu vecumu.

“Kad es atteicos turpmāk iet pie bērnu ārsta,” Kellija nomurmināja, ar zināmu pārsteigumu vērodama, kā uz papīriem, kurus viņa turēja rokā, nopakšķ asara.

“Ak kungs! Ak tu kungs!”

Viņas kuņģis savilkās, tā ka viņa bija spiesta saliekties ragā, saspiežot vidukli un tvarstot gaisu, līdz sāpes atkāpās.

Tā nevarēja būt taisnība. Tā nevarēja būt. Kā divi cilvēki, kuri nekad nebija viņai melojuši pat par vismazāko sīkumu, bija dzīvojuši melos visus šos gadus?

Tas gluži vienkārši nebija iespējams.

Taču, kad Kellija piespieda sevi piecelties, piespieda vēlreiz izlasīt visus dokumentus, viņa redzēja, ka tas ir ne tikai iespējams. Tā bija patiesība.

12

“T)ie velna, ko tu ar to gribi teikt, ka viņa paņēmusi brīvdie-|_ nu?” Džeiks atbīdīja platmali un veltīja Leo iznīcinošu skatienu. “Mums šobrīd ir izšķirīgs brīdis, kad jāsaplāno izrakumu vieta, un viņa, sasodīts, paņem brīvdienu?”

“Viņa teica, ka esot kaut kas atgadījies.”

“Kas tāds varēja atgadīties, kas ir svarīgāks par darbu?”

“To viņa nepateica. Tu vari dusmoties, cik tīk. Uz mani, uz Kelliju, taču mēs abi zinām, ka tas neizskatās pēc viņas. Mēs abi zinām, ka viņa ir strādājusi, pat būdama slima, pārgurusi vai savainota.”

“Jā, jā. Un tas būtu īsti viņas garā - uzlikt mīksto šim projektam, jo viņa ir nikna, ka arī es tajā piedalos.”

“Nē, nebūtu gan.” Leo sagatavojās uzbrukumam, tāpēc ka arī viņa nervi sāka uzdot. Augumu starpība viņam neļāva skatīties Džei-kam tieši sejā, taču viņš to kompensēja, bakstot ar pirkstu Džeikam krūtīs. “Un tu ļoti labi zini, ka viņa nespēlē tādas spēlītes. Lai kādas problēmas viņai būs ar tevi vai ar mani par to, ka esmu tevi šurp atvilcis, viņa tiks ar tām galā. Tās netraucēs strādāt. Viņa ir pārāk profesionāla, un viņa ir pārāk spītīga, lai to pieļautu.”

“Labi, tu mani pārliecināji.” Džeiks sabāza rokas kabatās un paskatījās uz lauka pusi, kuru viņi bija sākuši sadalīt segmentos. Viņa

dusmas radās no satraukuma. “Vakar vakarā ar Kelliju kaut kas nebija īsti kārtībā.”

Viņš to bija zinājis, redzējis. Taču nevis pierunājis viņu izstāstīt, kas noticis, bet ļāva, ka viņu izmet ārā, tiklīdz bija aizskarts viņa lepnums un straujā daba.

Veci paradumi tik viegli neatkāpjas.

“Pie joda, par ko tu runā?”

“Es iegriezos pie Kellijas. Viņa bija par kaut ko noraizējusies. Man vajadzēja tikai īsu brīdi, lai redzētu, ka tam nav nekāda sakara ar mani. Man patiktu domāt, ka viss, kas Kelliju satrauc, ir saistīts ar mani. Viņa par to nerunāja. Taču viņa bija izvilkusi laukā dažas fotogrāfijas. Izskatījās pēc ģimenes bildēm.”

Džeika zināšanas par viņas ģimeni satilptu uz viena lāpstas gala. “Vai viņa tev pateiktu, ja kaut kas būtu noticis viņas ģimenē?” Leo pamasēja sprandu.

“Domāju gan. Viņa vienīgi pateica, ka viņai esot personiskas dabas darīšanas, kuras nav iespējams atlikt. Ja viņa varēšot, atgriezīšoties līdz dienas beigām, ja ne, tad rīt.”

“Vai viņai ir kāds puisis?”

“Grejston...”

Džeiks pieklusināja balsi. Izrakumi aizvien bija auglīga augsne baumām.

“Palīdzi man, Leo! Vai viņa ar kādu satiekas?”

“Kā lai es to zinu? Viņa man nestāsta par savu personisko dzīvi.”

“Klēra varētu viņu par to izprašņāt.” Džeiks pagriezās. “Neviens nespēj turēties pretī Klērai, tiklīdz viņa uzsāk tādas runas. Un Klēra varētu pastāstīt tev.”

“Klēra uzskata, ka Kellijai vēl aizvien vajadzētu dzīvot kopā ar tevi.”

“Tiešām? Tava sieva ir prātīga sieviete. Vai viņa ir teikusi kaut ko par mani?”

Leo savilka mīlīgu seju.

“Mēs ar Klēru runājam par tevi katru vakaru, ēdot vakariņas.”

“Kelliju. Ak kungs, Leo, beidz mani apcelt!”

“Es nevaru atkārtot, ko Kellija man par tevi ir teikusi. Es tādus vārdus nelietoju.”

“Jauki.” Džeiks skatījās uz dīķa pusi, un viņa acis aizsedza tumšās saulesbrilles. “Lai arī ko viņa teiktu un lai ko domātu, viņai būs jāievieš zināmas korekcijas. Ja viņa ir iekūlusies kādās nepatikšanās, es to no viņas izdabūšu.”

“Ja tu esi tik sasodīti norūpējies, tik sasodīti ieinteresēts, kāda velna pēc tu izšķīries?”

Džeiks paraustīja plecus.

“Labs jautājums, Leo. Sasodīti labs jautājums. Kad es to noskaidrošu, tu būsi otrais vai trešais, kas to uzzinās. Tikmēr, vai nu ar galveno arheoloģi, vai bez, mums derētu ķerties pie darba.”

Viņš bija Kellijā iemīlējies, turklāt pamatīgi, jau pirmo reizi viņu ieraugot, Džeiks atzina. Vienā rāvienā viņa dzīve sadalījās posmos pirms un pēc Kellijas Danbrukas.

Tas viņu satrieca un kaitināja. Viņa Džeiku bija satraukusi un kaitinājusi.

Viņam bija trīsdesmit gadu, viņš nebija apgrūtināts ne ar kādām saistībām - vienīgi ar Digeru - un domāja, ka tāds arī paliks. Viņam patika savs darbs. Viņš mīlēja sievietes. Un, ja vīrietis varēja to apvienot, dzīve bija maksimāli nevainojama.

Viņam nenāca ne prātā uzņemties atbildību par kādu, un viņam nebija ne prātā uzņemties atbildību par mazu, valdzinošu arheoloģi ar neciešamu raksturu.

Ak kungs, Džeiks dievināja viņas neciešamo raksturu.

Sekss bija gandrīz tikpat vētrains un satriecošs kā viņu ķīviņi. Taču tas neatrisināja viņa problēmu. Jo vairāk Kellija viņam piederēja, jo vairāk viņš to gribēja. Viņa bija devusi Džeikam savu ķermeni, savu sabiedrību, sava neparastā prāta izaicinājumu. Taču nebija viņam devusi to vienīgo, kas būtu varējis viņu apmierināt.

Savu uzticēšanos. Kellija viņam nekad nebija uzticējusies. Neļāva būt līdzās, dalīties savās rūpēs. Un pilnīgi noteikti viņa nebija ticējusi tam, ka Džeiks varētu būt viņai uzticīgs.

Dažus mēnešus pēc tam, kad viņa bija to patriekusi, viņš bija mierinājis sevi ar domu, ka visu sagrāvis viņas neizsakāmais uzticēšanās trūkums. Tāpat kā mēnešiem ilgi viņš bija pārliecināts, ka gan Kellija pati pie viņa atrāpos.

Muļķīgi, tagad viņš to atzina. Kellija nekad nerāpoja. Tas bija vienīgais, kas viņiem bija kopīgs. Un pēc kāda laika viņš sāka saprast, ka - iespējams, varbūt, varēja gadīties - viņš nebija ar visu ticis galā tik labi, kā varētu. Kā vajadzētu.

Tas nemazināja viņas vainu, tā bija, kā bijusi, taču pieļāva citu attieksmi.

Džeiks atzina, ka starp viņiem vēl aizvien valda elektriskā strāva. Tas nebija apšaubāms. Ja Antietamas projekts piedāvāja viņam iespēju ievirzīt šo strāvu pareizā gultnē, viņš to izmantos.

Viņš izmantos visu, kas būs pie rokas, lai atgūtu Kelliju.

Un, lai arī kas viņu tagad nomāktu, viņa to izstāstīs. Viņa ļaus, lai Džeiks palīdz. Pat tad, ja viņam būs Kellija jāsasien un jādabū atzīšanās no viņas laukā ar stangām.

13

Kellija nebija domājusi, ka varēs iemigt, taču drīz pēc saullēkta bija saritinājusies uz gultas savā vecajā istabā. Viņa apskāva spilvenu, kā allaž bija darījusi kopš bērnības, kad jutās slima vai nelaimīga.

Fiziskais un emocionālais nogurums bija uzveicis pat galvassāpes un nelabumu. Viņa pamodās pēc četrām stundām, kad noklaudzēja ārdurvis un kāds skaļi pasauca viņu vārdā.

Uz brīdi viņa atkal bija bērns, kas ērti iekārtojies gultiņā sestdienas rītā, līdz viņu pamodināja mātes balss. Brokastīs būs veselības pārslas ar traukā iegrieztām svaigām zemenēm un papildu cukura porcija, pie kuras viņa tiks, kamēr māte neskatīsies.

Viņa apgriezās otrādi. Sāpes ķermenī, galvassāpes, smagums krūtīs atgādināja, ka viņa vairs nav maza meitene, kuras lielākās rūpes ir brokastu pārslu sasaldināšana.

Viņa bija pieaugusi sieviete. Un viņa nezināja, kā bērns viņa bija. Kellija lēnām nolaida kājas uz grīdas un tad apsēdās uz gultas malas, iespiedusi seju rokās.

“Kellij!” Prieks skanēja Vivianas balsī, viņai iebrāžoties pa durvīm. “Bērniņ, mums nebija ne jausmas, ka tu atbrauksi uz mājām. Es biju tik pārsteigta, ieraugot tavu mašīnu piebraucamajā ceļā.” Viņa Kelliju ātri apskāva, tad sabužināja viņas matus. “Kad tu atbrauci?”

“Vakar vakarā.” Kellija nepacēla galvu. Viņa vēl nespēja ieskatīties mātes sejā. “Es domāju, kājās ar tēti esat Menā.”

“Mēs tur bijām. Nolēmām atgriezties šodien, nevis svētdien. Tavs tēvs uztraucās par savu dārzu, un pirmdien viņam visu dienu jābūt slimnīcā. Bērniņ...” Viviana satvēra Kellijas zodu un pacēla to augšup. “Kas noticis? Tu nejūties labi?”

“Drusku nestabili.” Viņas mātes acis bija brūnas, Kellija domā-

ja. Ne tādas kā viņai. Mātes acis bija tumšākas, dziļākas un lieliski saderējās ar viņas rožaino krēmkrāsas ādu un mīkstajiem, cirtainajiem matiem, kas pēc struktūras un krāsas atgādināja gaišu ūdeli. “Vai tētis ir te?”

“Jā, protams. Viņš apskata savus tomātu stādus, pirms nesīs iekšā atlikušo bagāžu. Mīļumiņ, tu izskaties šausmīgi bāla.”

“Man ar jums jārunā. Ar jums abiem.”

Es to vēl nespēju, nespēju, nespēju, Kellijas prāts kliedza, tomēr viņa piespieda sevi piecelties kājās.

“Vai tu varētu palūgt, lai tētis ienāk iekšā? Es tikai gribētu nomazgāties.”

“Kellij, tu mani biedē.”

“Lūdzu! Dod man tikai minūti laika mazliet apslapināt seju. Tūlīt būšu lejā.”

Neļaujot Vivianai kaut ko iebilst, viņa izsteidzās ārā un iebrāzās vannasistabā gaiteņa otrā pusē.

Viņa pārliecās pār izlietni un elpoja lēni un dziļi, tāpēc ka kuņģis atkal sāka vilkties čokurā. Viņa atgrieza aukstā ūdens krānu, pagaidīja, lai ūdens kļūst tik auksts, cik vien viņa spēj izturēt, un uzslacīja to sev uz sejas.

Viņa neskatījās spogulī. Arī to viņa vēl nespēja.

Kad viņa iznāca ārā un kāpa lejā, Viviana bija priekštelpā, satvērusi sava vīra roku.

Paskaties, cik viņš ir slaiks, Kellija domāja. Cik slaiks, sportisks un glīts. Un cik labi viņi kopā izskatās. Doktors Eļjots Danbruks un viņa skaistā Viviana.

Viņi bija Kellijai melojuši - katru mīļu dienu.

“Kellij! Tu esi satraukusi savu māti.” Eljots šķērsoja priekšnamu un ieskāva Kelliju lāča tvērienā. “Kas lēcies manai meitiņai?” viņš jautāja, un Kellijas acis kļuva valgas no asarām.

“Nebiju domājusi, ka jūs atgriezīsieties šodien.” Kellija atraisījās no viņa rokām. “Es cerēju, ka man būs vairāk laika, lai izdomātu, ko es gribu pateikt. Tagad man tā nav. Mums jāiet uz istabu un jāapsēžas.”

“Kellij, vai kaut kas atgadījies?”

Viņa ieskatījās tēva sejā, viņa sejā, un nesaskatīja tajā neko citu kā vien mīlestību un bažas.

“Es nezinu, kas es esmu,” viņa noteica un devās cauri priekštelpai uz dzīvojamo istabu.

Ideāla istaba, viņa domāja, cilvēkiem ar labu gaumi un līdzekļiem. Rūpīgi izraudzīti un kopti antikvāri priekšmeti. Ērti krēsli krāsās, kas viņiem abiem vislabāk patika. Daiļamata meistaru darinājumi pie sienām, senatnīga kristāla elegance.

Uz kamīna dzegas ģimenes fotoattēli, kas lika viņas sirdij iesāpēties.

“Man jums jājautā...”

Nē, viņa nevarēja to izdarīt, pagriezusi muguru pret abiem. Lai ko viņa bija uzzinājusi, lai ko viņa vēl uzzinās, viņi bija pelnījuši iespēju pateikt to viņai tieši sejā. Kellija pagriezās un dziļi ievilka elpu.

“Man jums jājautā, kāpēc jūs man nekad neesat teikuši, ka es esmu adoptēta.”

Viviana izdvesa aizžņaugtu skaņu, it kā viņai kāds būtu spēcīgi iesitis pa kaklu. Viņas lūpas drebēja.

“Kellij, kur tu...”

“Lūdzu, nenoliedziet to! Lūdzu, nedariet tā!” Viņai bija grūti dabūt pār lūpām vārdus. “Man ļoti žēl, bet es izskatīju dokumentus.” Viņa palūkojās uz tēvu. “Es uzlauzu aizslēgto atvilktni un tur ielikto lādīti. Es ieraudzīju ārstu izziņas un adopcijas dokumentus.”

“Eljot...”

“Apsēdies, Viviana! Apsēdies!” Eljots pieveda sievu pie krēsla un apsēdināja uz tā. “Es nespēju tos iznīcināt.” Viņš noglāstīja sievas vaigu, it kā viņa būtu izbiedēts bērns. “Tas nebija labi darīts.”

“Vai tas bija labi darīts - slēpt no manis ziņas par manu piedzimšanu?” Kellija prasīja.

“Mums tas nelikās svarīgi.” Eljota pleci saguma.

“Nelikās...”

“Nevaino savu tēvu!” Viviana pasniedzās pēc Eljota rokas. “Viņš to darīja manis dēļ,” viņa teica. “Es liku viņam to apsolīt. Es liku viņam apzvērēt. Man vajadzēja...”

Viņa sāka raudāt, asarām lēnām ritot pār seju.

“Neienīsti mani, Kellij! Ak dievs, neienīsti mani par to! Tu biji mans bērns kopš brīža, kad tevi ielika manās rokās. Nekam citam nebija nozīmes.”

“Lai aizstātu to bērnu, kuru tu zaudēji?”

“Kellij!” Tagad Eljots pagājās uz priekšu. “Nekļūsti cietsirdīga!”

“Cietsirdīga?” Kas bija šis vīrs, kurš viņu uzlūkoja ar skumju pilnu un dusmīgu skatienu? Kas bija viņas tēvs? “Tu spēj runāt ar mani par nežēlību pēc tā, ko jūs esat izdarījuši?”

“Ko mēs esam izdarījuši?” viņš atcirta. “Mēs tev nepateicām. Kāpēc lai tas būtu tik svarīgi? Tavai mātei - tavai mātei sākumā bija vajadzīga šī ilūzija. Viņa bija satriekta, un nekas viņu nespēja mierināt. Viņa vairs nespēja dzemdēt bērnu. Kad radās iespēja adoptēt tevi, padarīt tevi par savu meitu, mēs to izmantojām. Mēs mīlējām tevi, mīlam tevi, tāpēc ka tu esi gluži kā mūsu pašu bērns, tu esi mūsu pašu bērns.”

“Es nespēju samierināties ar šā bērna zaudējumu,” Viviana ar pūlēm ierunājās. “Pēc diviem spontānajiem abortiem, pēc tam, kad biju darījusi visu, lai pārliecinātos, ka bērns piedzims vesels. Es nespēju izturēt domu, ka cilvēki varētu skatīties uz tevi un uzskatīt tevi par aizstājēju. Mēs pārcēlāmies uz šejieni, lai sāktu visu no jauna. Tikai mēs trīs. Un es vairs nedomāju par to, kas bijis. Tas nemaina to, kas tu esi. Tas nemaina to, kas esam mēs un cik ļoti mēs tevi mīlam.”

“Jūs samaksājāt par melnā tirgus bērnu. Jūs paņēmāt bērnu, kas tika nozagts citai ģimenei, un tas neko nemaina?”

“Par ko tu runā?” Eljota seja pielija ar asinīm. “Ir nežēlīgi tā teikt. Nežēlīgi. Lai ko mēs būtu izdarījuši, mēs neesam to pelnījuši.”

“Jūs samaksājāt eeturtdaļmiljonu dolāru.”

“Tas tiesa. Mēs vienojāmies par konfidenciālu adopciju, un nauda liek dzirnavām griezties ātrāk. Varbūt tas nav godīgi pret pāriem, kuri nespēj tik daudz samaksāt, taču tas nav noziegums. Mēs vienojāmies par šo komisijas naudu, vienojāmies, ka tiks samaksāts bioloģiskajai mātei. Stāvēt šeit un apsūdzēt mūs, ka mēs esam tevi nopirkuši, tevi nozaguši, iznīcina visu, kas mums jebkad bijis kopīgs kā ģimenei.”

“Jūs nejautājat, kāpēc esmu šurp atbraukusi, kāpēc ieskatījos jūsu papīros, kāpēc rakņājos pa jūsu personiskajiem dokumentiem?”

Eljots vilka pirkstus caur matiem un apsēdās.

“Es nespēju tam izsekot. Dieva dēļ, Kellij, vai tu sagaidi loģiku un saprātīgu rīcību, tā mūs pārsteigdama?”

“Vakar pie manis atnāca kāda sieviete. Viņa bija redzējusi televīzijā ziņu sižetu, kurā es stāstīju par savu pašreizējo projektu. Viņa teica, ka es esot viņas meita.”

“Tu esi mana meita,” sacīja Viviana - klusu un dedzīgi. “Tu esi mans bērns.”

“Viņa teica,” Kellija turpināja, “ka tūkstoš deviņi simti septiņdesmit ceturtā gada divpadsmitajā decembrī nozagta viņas mazā meitiņa. No tirdzniecības centra Heigerstaunā, Mērilendā. Viņa parādīja man savus fotoattēlus manā vecumā, viņas mātes fotoattēlus manā vecumā. Tur saskatāma liela līdzība. Vaibsti, sejas forma. Sasodītās trīs bedrītes. Es viņai teicu, ka es tā nevaru būt. Es viņai teicu, ka es neesmu adoptēta. Taču izrādās, ka esmu.”

“Tam nav nekāda sakara ar mums.” Eljots pamasēja sirdi. “Tas ir neprāts.”

“Viņa kļūdās.” Viviana lēni kratīja galvu. Uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ. “Viņa šausmīgi kļūdās.”

“Bez šaubām.” Eljots atkal satvēra sievas roku. “Bez šaubām. Mēs rīkojāmies ar advokāta starpniecību,” viņa sacīja Kellijai. “Tas bija cienījams advokāts, kurš specializējās konfidenciālās adopcijās. Mēs saņēmām ieteikumus no tavas mātes ārsta. Jā, mēs apgājām adopcijas procesu, taču tas arī viss. Mēs nekad neesam piedalījušies bērnu nolaupīšanā vai bērnu tirdzniecībā. Nevar būt, ka tu tam tici.” Kellija skatījās uz viņu, uz savu māti, kas viņu vēroja ar asaru pārplūdušām acīm.

“Nē. Nē,” viņa sacīja un juta, ka smagums pa daļai atlaižas. “Nē, tam es neticu. Tāpēc parunāsim par to, ko tieši jūs darījāt.” Vispirms viņa piegāja pie mātes krēsla un nometās zemē pie tā. “Mamm!” Viņa tikai saņēma Vivianas roku un atkārtoja: “Mamm...”

Aizžņaugtā balsī ieelsojusies, Viviana pasniedzās un apskāva Kel-liju.

V

14

Kellija pagatavoja kafiju - gan tādēļ, lai dotu vecākiem laiku saņemties, gan tādēļ, ka tā bija vajadzīga. Tie bija viņas vecāki. Tas nebija mainījies. Dusmu un nodevības sajūta pāriet. Kā lai tā spētu sacensties ar mātes satriekto seju vai tēva ciešanām?

Bet, kaut arī Kellija spēja nomākt aizvainojumu, viņa nespēja nomākt vēlēšanos saprast, saņemt atbildes, kuras varētu likt kopā, kamēr viņi izskaidros visu.

I^ai cik ļoti Kellija viņus mīlēja, viņai vajadzēja zināt.

Viņa ienesa kafiju dzīvojamā istabā un ieraudzīja vecākus kopā sēžam uz dīvāna, rokās sadevušos.

Vienota komanda, Kellija iedomājās. Kā allaž, viņi bija vienota komanda.

“Nezinu, vai tu jebkad spēsi man piedot,” Viviana iesāka. “Nedomāju, ka tu saproti.” Kellija ielēja kafiju. Vienkāršais uzdevums ļāva viņai kaut kur likt savas rokas, pievērst skatienu kafijkannai un tasītei. “Man jāzina fakti. Es nespēju saskatīt kopējo ainu, iekams manā rīcībā nav visi gabaliņi, ko salikt kopā. Mēs esam ģimene. Nekas nespēj to mainīt, taču man jāzina fakti.”

“Tu aizvien esi bijusi loģiska meitene,” Eljots atbildēja. “Mēs esam tevi sāpinājuši.”

“Nedomāsim par to tagad.” Kellija nevis apsēdās krēslā, bet, kājas sakrustojusi, iekārtojās uz grīdas galda otrā pusē. “Vispirms

man jātiek skaidrībā... par adopciju. Vai jūs domājāt, ka tas padarīs jūs, mani... mūs nevērtīgākus?”

“Lai arī kā veidotos ģimene, tas aizvien ir brīnums,” Eljots atbildēja. “Tu biji mūsu brīnums.”

“Taču jūs to noslēpāt.”

“Tā ir mana vaina.” Vivianai acīs atkal saskrēja asaras. “Tā bija mana vaina.”

“Tā nav nekāda vaina,” Kellija sacīja. “Tikai pastāsti man!” “Mēs gribējām bērnu.” Vivianas pirksti saspieda Eljota roku. “Mēs tik ļoti gribējām bērnu! Kad man gadījās pirmais spontānais aborts, tas bija briesmīgi. Es nespēju tev to izskaidrot. Zaudējuma un bēdu, un panikas sajūta. Neizdošanās sajūta. Mans ārsts teica, ka mēs varam mēģināt vēlreiz, taču man varētu būt.... varētu būt grūtības ar bērna iznēsāšanu. Nākamo grūtniecību vajadzētu rūpīgi novērot. Un, kaut arī es ļoti uzmanījos, man atkal bija spontānais aborts. Es biju... es jutos... salauzta.”

Kellija paņēma tasīti un sniedza to savai mātei.

“Es zinu. Es saprotu.”

“Viņi man deva uzmundrinošas zāles, lai palīdzētu tikt galā ar depresiju.” Viviana vārgi pasmaidīja caur asarām. “Eljots atņēma man tās tabletes. Viņš centās mani nodarbināt. Senlietu kolekcionēšana, teātra apmeklēšana. Nedēļas nogales laukos, kad es to jau spēju.” Viņa piespieda kopā saliktās plaukstas pie vaiga. “Eljots vilka mani laukā no bedres.”

“Viviana domāja, ka tā ir viņas vaina, ka viņa izdarījusi ko tādu, kas to visu izraisījis.”

“Koledžas laikā es smēķēju “zālīti”.”

Kellija samirkšķināja acis, tad konstatēja, ka viņas kaklā kaut kas negaidīti iekņudas. Tie bija smiekli.

“Ak, mamm, tu esi bijusi gatavā mežone!”

“Jā, tā bija.” Viviana slaucīja asaras, kaut arī uz viņas lūpām parādījās vārs smaids. “Un vienu reizi es pamēģināju LSD, un vēl man bija divi gadījuma sakari.”

“Skaidrs, tas visu izskaidro. Tu esi bijusi palaistuve. Vai tagad mājā tev ir “zālīte”?”

“Nē! Protams, ne!”

“Labi, tad mēs tiksim galā bez kaifa ķeršanas.” Kellija pārliecās pāri galdiņam un noglāstīja mātes celi. “Tātad tu biji padauza un “zālītes” mīļotāja. Sapratu.”

“Tu tikai gribi mani mierināt.” Šņukstēdama Viviana atbalstīja galvu pret Eljota plecu. “Viņa tik ļoti līdzinās tev. Tikpat stipra kā tu. Es gribēju mēģināt vēlreiz. Eljots gribēja nogaidīt mazliet ilgāk, bet es biju ļoti apņēmīga. Es nevienā neklausījos. Jādomā, ka biju apsēsta. Mēs strīdējāmies par to.”

“Es uztraucos par tavas mātes veselību. Fizisko un emocionālo.” “Viņš ierosināja adopciju, sagādāja man informāciju par to. Taču es viņā neklausījos. Es biju redzējusi tās sievietes - gan grūtnieces, gan bērnu mātes. Es uzskatīju, ka tās ir manas tiesības, mana funkcija. Manām draudzenēm dzima bērni. Kāpēc viņām, bet ne mums? Viņām bija manis žēl, un tas padarīja visu vēl ļaunāku.”

“Es nespēju redzēt viņu tik nelaimīgu. Tik apjukušu. Es to gluži vienkārši nespēju izturēt.”

“Es atkal paliku stāvoklī. Un biju tik laimīga. Mani mocīja nelabumi - tāpat kā iepriekšējās reizēs. Mani mocīja šausmīgs nelabums un dehidratācija, taču es biju uzmanīga. Kad man teica, ka jāievēro gultas režīms, es likos gultā. Šoreiz izturēju pirmos trīs mēnešus, un viss šķita labi. Es jutu, kā bērniņš kustas. Atceries, Eljot?”

‘Mā, es atceros.”

“Es sapirku grūtnieču drēbes. Mēs sākām iekārtot bērnistabu. Izlasīju grāmatu kalnus par grūtniecību, par dzemdībām, par bērnu audzināšanu. Man bija problēmas ar asinsspiedienu - diezgan nopietnas, tā ka mani uz kādu laiku ielika slimnīcā. Taču likās, ka viss ir kārtībā, līdz...”

“Mēs aizgājām uz apskati,” Eljots turpināja. “Nebija saklausāmi augļa sirdspuksti. Pārbaudes parādīja, ka auglis bija miris.”

“Es viņiem neticēju. Nespēju noticēt. Kaut arī vairs nejutu bērniņa spārdīšanos. Es turpināju lasīt grāmatas, turpināju plānot. Neļāvu Eljotam par to runāt - kļuvu nikna, ja viņš to mēģināja. Es neļāvu viņam nevienam par to stāstīt.”

“Tika stimulētas dzemdības.”

“Tā bija meitenīte,” Viviana klusi noteica. “Nedzīva. Tik skaista, tik maziņa. Es turēju viņu rokās un kādu brīdi teicu sev, ka viņa tikai guļ. Taču es zināju, ka tā nav, un, kad viņi bērnu aiznesa, es sabruku. Es dzēru zāles, lai tiktu tam pāri. Es... Ak kungs, es nozagu tava tēva recepšu veidlapas un sadabūju depresantus. Pa dienu dzīvoju kā miglā, naktīs biju kā līķis. Es centos saņemt drosmi, lai iedzertu visas zāles vienā reizē un aizietu.”

“Mamm...”

“Viņai bija dziļa depresija. Nedzīva bērna piedzimšana, dzemdes izņemšanas operācija. Zaudējums, kas nozīmēja* ne tikai atteikšanos no otra bērna, bet arī no iespējas jebkad palikt stāvoklī.” Cik viņai toreiz bija gadu, Kellija domāja. Divdesmit seši? Pārāk jauna, lai samierinātos ar zaudējumu.

“Man ļoti žēl, mamm.”

“Cilvēki sūtīja man puķes,” Viviana turpināja. “Es visu ienīdu. Ieslēdzos bērnistabā, salocīju un atlocīju segas, drēbītes, kuras bija nopirkusi. Mēs nosaucām viņu par Alisi. Es neaizgāju uz kapsētu. Es neļāvu Eljotam nest prom šūpuli. Kamēr nebiju redzējusi viņas kapu, kamēr varēju locīt viņas sedziņas un mazās drēbītes, viņa nebija mirusi.”

“Man bija bail. Šoreiz man patiešām bija bail,” Eljots atzinās. “Kad sapratu, ka Viviana lieto narkotikas papildus izrakstītajām zālēm, biju satriekts. Es jutos bezspēcīgs, nespēju viņu pārliecināt. Ja es atņemtu zāles, es netiktu līdz problēmas saknei. Runāju ar Vivia-nas ārstu. Viņš ieminējās par adopciju.”

“Es vēl aizvien negribēju par to ne dzirdēt,” Viviana viņu pārtrauca. “Taču Eljots lika man apsēsties un izklāstīja visu, lietodams sausus medicīniskus terminus. To varētu saukt par šoka terapiju. Citas grūtniecības vairs nebūs. Tas vairs nebija iespējams. Mēs varētu dzīvot tāpat, divatā. Eljots mani mīlēja, un mēs varētu labi dzīvot. Ja mēs gribētu bērnu, bija laiks pievērsties citām iespējām, kā pie tā likt. Eljots man atgādināja, ka mēs vēl esam jauni. Finansiāli neatkarīgi. Inteliģenti, saprātīgi cilvēki, kas var sniegt bērnam drošu mājvietu un vecāku mīlestību. Vai es gribu bērnu vai arī tikai grūtniecību? Ja es gribu bērnu, mēs varam tikt pie bērna. Es gribēju bērnu.” “Mēs devāmies uz aģentūru - uz vairākām aģentūrām,” Eljots piebilda. “Tur visur bija gaidītāju rindas. Jo garāka rinda, jo grūtāk klājās Vivianai.”

“Mana jaunā apsēstība,” Viviana nopūtās. “Es pārkrāsoju bērnistabu. Aizdevu prom šūpuli un nopirku jaunu. Aizdevu prom visu, ko mēs bijām nopirkuši Alisei, lai jaunajam bērnam, kad viņš parādīsies, viss būtu savs. Es uzskatīju, ka esmu stāvoklī. Kaut kur bija bērns, kas kļūs par manējo. Mēs tikai gaidījām, lai atrastu viens otru. Un jebkura vilcināšanās līdzinājās jaunam zaudējumam.” “Viņa atkal uzplauka šīs cerības dēļ. Es nespēju izturēt domu, ka šī atlabšana varētu izplēnēt un mājā atkal ienāktu skumjas. Es aprunājos par to ar Simpsonu, Vivianas ārstu. Pastāstīju viņam, cik sāpīgi mums abiem bija dzirdēt, ka tas varētu prasīt vairākus gadus. Viņš man ieteica advokātu, kas nodarbojās ar konfidenciālām adopcijām. Ar tiešu bērna mātes līdzdalību.”

“Markuss Kārlails,” Kcllija sacīja, atceroties viņa vārdu, kas bija minēts dokumentos.

“Jā.” Viviana bija saņēmusies un iemalkoja savu kafiju. “Viņš bija brīnišķīgs. Tik izpalīdzīgs, tik līdzjūtīgs. Un vislabākais bija tas, ka viņš deva daudz lielākas cerības nekā aģentūras. Samaksa bija ļoti augsta, taču tā bija neliela cena, ko maksāt. Viņš sacīja, ka viņam esot kliente, kura nespējot paturēt savu mazo meitiņu. Jauna meitene, kurai piedzimis bērns un kura sapratusi, ka viņa nespējot par to pienācīgi rūpēties, būdama vientuļā māte. Kārlails apsolījās pastāstīt viņai par mums, sniegt viņai visas ziņas par to, kas mēs par cilvēkiem, - pat par mūsu iedzimtību. Ja viņa piekristu, viņš varētu nodot bērnu mums.”

“Kāpēc tieši jums?” Kellija vaicāja.

“Kārlails sacīja, ka mēs esot tādi cilvēki, kādus viņš meklējot. Stabili, finansiāli nodrošināti, labi izglītoti, bez bērniem. Viņš sacīja, ka tā meitene gribot pabeigt skolu, mācīties koledžā, sākt jaunu dzīvi. Viņa bija iekūlusies parādos, cenzdamās pati tikt galā ar bērnu. Viņai vajadzēja tos atmaksāt un vajadzēja zināt, ka viņas mazajai meitiņai tiks nodrošināta pēc iespējas labāka dzīve pie vecākiem, kas viņu mīlēs.” Viviana paraustīja plecus. “Viņš teica, ka paziņošot mums atbildi dažu nedēļu laikā.”

“Mēs centāmies pārlieku nesapriecāties, nelolot pārāk lielas cerības,” Eljots paskaidroja. “Taču mēs domājām, ka tas ir likteņa pirksts.”

“Viņš piezvanīja pēc astoņām dienām pulksten puspiecos pēcpusdienā.” Viviana nolika atpakaļ kafijas tasīti, kurai viņa bija tik tikko pieskārusies. “Es to skaidri atceros. Es spēlēju vijoli, Vivaldi, cenšoties aizmirsties mūzikā, un tad iezvanījās telefons. Es zināju. Zinu, ka tas izklausās smieklīgi. Bet es zināju. Un, kad es atbildēju, viņš teica: “Apsveicu, Danbrukas kundze! Tā ir meitene.” Es neizturēju un sāku šņukstēt pie telefona. Viņš bija tik pacietīgs pret mani, tik patiesi laimīgs. Sacīja, ka tādi brīži piešķirot viņa darbam patiesu jēgu.”

“Jūs tā arī nesatikāt bioloģisko māti.”

“Nē.” Eljots pakratīja galvu. “Tas nenotika. Nekādi uzvārdi netika minēti. Vienīgās ziņas, ko mums sniedza, bija slimības vēsture un pamatinformācija. Nākamajā dienā mēs devāmies uz viņa biroju. Tur bija medicīnas māsiņa, kas tevi aijāja. Tu gulēji. Saskaņā ar procedūru mēs neparakstījām dokumentus un nesamaksājām honorāra atlikumu, iekams nebijām tevi redzējuši un piekrituši adoptēt.” “Tu biji mana, tiklīdz es tevi ieraudzīju, Kellij,” Viviana sacīja. “Tajā pašā mirklī. Viņa ielika tevi manās rokās, un tu biji mans bērns. Nevis aizstājēja vai aizvietotāja. Manējā. Es liku Eljotam apsolīt, ka mēs nekad vairs neizmantosim adopciju, nekad nerunāsim par to, nekad par to nestāstīsim tev un neapspriedīsim to ar kādu. Tāpēc ka tu biji mūsu bērns.”

“Tas nešķita svarīgi,” Eljots sacīja. “Tev bija tikai trīs mēneši. Tu nebūtu sapratusi. Un tas bija ļoti svarīgi Vivianas stāvoklī. Viņai vajadzēja aizmirst visas sāpes un sarūgtinājumus. Mēs vedām mājās mūsu bērnu. Nekam citam nebija nozīmes.”

“Bet ģimene...” Kellija iesāka.

“Ģimene bija tikpat norūpējusies par Vivianu kā es,” Eljots atbildēja. “Un tikpat sajūsmināta par tevi, tikpat mīlestības pilna. Mēs nobīdījām šo jautājumu malā. Pēc tam pārcēlāmies uz šejieni; tā bija vieglāk to aizmirst. Jauna vieta, jauni cilvēki. Neviens nezināja; tad kādēļ par to runāt? Es vēl aizvien glabāju dokumentus, kaut arī Viviana lūdza mani atbrīvoties no tiem. Man tas nelikās pareizi. Es tos turēju ieslēgtus, tāpat kā mēs turējām noslēpumā visu, kas bija noticis, pirms tu tiki atvesta mājās.”

“Kellij!” Atkal saņēmusies, Viviana pastiepa roku viņai pretī. “Šī sieviete, tā, kura... Tu nevari zināt, vai tas ir saistīts ar viņu. Tas ir neiedomājami. Kārlaila kungs ir cienījams advokāts. Mēs neielaistos darījumā ar kādu, kam mēs pilnībā neuzticētos. Viņu ieteica mans ginekologs. Viņi abi bija - ir - līdzjūtīgi, kārtīgi cilvēki. Diez vai viņi varētu būt saistīti ar bērnu tirgoņu bandu.”

“Vai tu saproti, ka tā ir pārāk liela sagadīšanās, mamra? Pats liktenis salauž slēdzeni, lai tu varētu atvērt durvis. Šīs sievietes bērns tika nolaupīts divpadsmitajā decembrī. Trīs dienas vēlāk piezvana jūsu advokāts un paziņo, ka viņam ir meitenīte, kuru jūs varētu adoptēt. Nākamajā dienā jūs parakstāt dokumentus, izrakstāt čekus un vedat mani mājās.”

“Tu nezini, vai viņas bērns tika nozagts,” Viviana palika pie sava.

“Nē, bet to var diezgan viegli pārbaudīt. Man tas ir jāizdara. Vecāki mani ir tā audzinājuši, lai es nespētu citādi rīkoties.”

“Ja apstiprināsies bērna nolaupīšana...” Eljota sirds salēcās. “Ir pārbaudes, ko iespējams izdarīt, lai noteiktu, vai... vai pastāv bioloģiskā saikne.”

“Es zinu. Es to darīšu, ja būs nepieciešams.”

“Es varu to pasteidzināt, izlauzties cauri birokrātijas džungļiem, lai tu saņemtu rezultātus pēc iespējas agrāk.”

“Paldies.”

“Ko tu darīsi, ja...” Viviana nespēja pabeigt teikumu.

“Es nezinu.” Kellija nopūtās. “Es nezinu. Tad jau redzēsim. Tu esi mana māte. Nekas nespēj to mainīt. Tēt, man jāpaņem līdzi dokumenti. Man jāsāk pārbaudīt visi iesaistītie. Doktors Simpsons, Kār-lails. Vai tu zini tās auklītes uzvārdu, kura atvedusi mani uz viņa biroju?”

“Nē.” Eljots pakratīja galvu. “Vismaz es neatceros. Es varu uzmeklēt Simpsonu, ja tev viņš vajadzīgs. Man tas būs vieglāk. Piezvanīšu dažiem cilvēkiem.”

“Paziņo man, tiklīdz būsi ko uzzinājis. Tev ir mans mobilais, un es jums atstāšu arī Mērilendas moteļa telefona numuru.”

“Tu dosies atpakaļ?” Viviana prasīja. “Ak, Kellij, vai tu nevarētu palikt?”

“Nevaru. Man ļoti žēl. Es jūs mīlu. Lai arī ko mēs uzzināsim, es vēl aizvien jūs mīlēšu. Taču tur ir sieviete, kura acīm redzami pārdzīvo bērna zaudējumu. Viņa ir pelnījusi uzzināt dažas atbildes.”

15

Dags nezināja, kad pēdējo reizi bija juties tik nikns. Nebija jēgas runāt ar māti - viņš bija atmetis šo domu. Tā bija gluži kā galvas dauzīšana pret dzelzs sienu, kas bija viņas gribasspēks.

Arī vectēvs nesniedza viņam palīdzīgu roku. Patiesā situācija, saprāta argumenti, atmiņas par dučiem pagātnes pāridarījumu neizkustināja nevienu no viņiem ne par collu.

Un tad izrādījās, ka viņa māte bija devusies pie šīs Kellijas Dan-brukas. Aizgājusi pie viņas uz moteli, turklāt vēl ar ģimenes fotogrāfijām. Pazemojusies, atplēsusi brūces, iesaistījusi svešinieci personiskā ģimenes traģēdijā.

Vudsboro nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai Kalenu ģimenes vēsture tiktu uzrakta, izsijāta un bezgalīgi apspriesta atkal un atkal.

Tāpēc Dags grasījās pats tikties ar Kelliju Danbruku. Lūgt, lai viņa nevienam nestāsta par viņa mātes apciemojumu - ja vien nebija par vēlu. Atvainoties viņas vietā.

Viņš sev teica, ka negrib turp iet, lai viņu kārtīgi apskatītu. Viņam Džesika bija zudusi. Zudusi pirms ilga laika, un nekādas vēlmes, meklējumi un cerības nepalīdzēs viņu atgūt.

Un, kaut arī viņa atgrieztos, kāda tam būtu jēga? Tagad viņa vairs nebija Džesika. Ja viņa vēl bija dzīva, viņa bija cits cilvēks, pieaugusi sieviete ar savu dzīvi, kurai nebija nekā kopīga ar tolaik zaudēto bērnu.

Lai nu kā, tas viss tikai sagādās liekas sirdssāpes viņa mātei. Nekas no tā, ko Dags teica vai darīja, viņu nespēja pārliecināt. Džesika bija viņas Svētais Grāls, viņas mūža meklējumu mērķis.

Dags apstājās ceļa malā pie nožogojuma, kas norobežoja būvlaukumu.

Viņš atcerējās šo vietu - lauka mīksto zemi, aizraujošās meža takas. Viņš bija gājis peldēties uz Saimona akaci. Reiz mēnessgaismas pielietā naktī viņš tur bija plunčājies kopā ar Loriju Vorelu un gandrīz bija pierunājis viņu zaudēt nevainību vēsajā, tumšajā ūdenī.

Tagad laukā bija saraktas bedres, visur rēgojās dubļu kaudzes un virvju nožogojumi.

Dags nekad nebija varējis saprast, kāpēc cilvēki nespēja bez tā visa iztikt.

Viņam izkāpjot no mašīnas un dodoties uz nožogojuma pusi, no grupiņas atdalījās maza auguma vīriņš netīri brūnā apģērbā un nāca uz viņa pusi.

“Kā klājas?” Dags ieteicās, nezinādams, ko īsti sacīt.

“Ļoti labi. Vai jūs interesējaties par izrakumiem?” Leo viņam jautāja.

“Nu...”

“Varbūt pašlaik te viss izskatās drusku juceklīgi, taču patiesībā tas ir ļoti labi organizētu arheoloģisko izrakumu sākumposms. Sākotnējā apskatē tika iegūti materiālās kultūras pieminekļi, kurus mēs datējām ar neolīta ēru. Gandrīz seštūkstoš gadus vecus cilvēku kaulus atklāja buldozerists, kurš raka zemi, lai šeit tiktu būvētas mājas...”

“Jā, es zinu. Dolans. Es... redzēju ziņu izlaidumu,” Dags piebilda un pāri Leo plecam vēroja strādājošos cilvēkus. “Es domāju, ka darbus vada Kellija Danbruka.”

“Doktore Danbruka ir Antietamas strauta projekta galvenā ar-heoloģe, galvenais antropologs ir doktors Grejstons. Mēs sadalām platību,” Leo turpināja, norādot uz laukumu, “kvadrātmetru lielos gabalos. Katram metram tiks piešķirts savs numurs. Tas ir viens no svarīgākajiem soļiem, visa šī dokumentēšana. Rokot mēs saārdām izrakumu vietu. Dokumentējot katru segmentu ar fotogrāfijām un uz papīra, saglabājam tās integritāti.”

“Hmm...” Dagam izrakumi bija vienaldzīgi. “Vai doktore Danbruka ir te?”

“Diemžēl nav. Bet, ja jums ir kādi jautājumi, varat būt drošs, ka vai nu es, vai doktors Grejstons spēs uz tiem atbildēt.”

Dags palūkojās atpakaļ un uztvēra skatienu. Ak kungs, viņš domāja, tas puisis uzskata, ka viņš ir kaut kāds idiots, kas uzglūn sievietei, kuru viņš ir redzējis televīzijā. Viņš prātīgi ievirzīja sarunu citās sliedēs.

“Vienīgais, ko es zinu par visu šo lietu, ir tas, ko esmu redzējis “Indianā Džonsā”. Te nebūt neizskatās tā, kā biju gaidījis.”

“Ne tik dramatiski. Bez ļaunajiem nacistiem un vajāšanas ainām. Taču tas var būt tikpat aizraujoši.”

Dags saprata, ka tagad viņš vairs nevar vienkārši pagriezties un aiziet. No viņa tika gaidīti jautājumi. Un, lai Dievs stāv viņam klāt, saviesīga pļāpāšana.

“Un kāda tam visam ir jēga? Es gribu teikt - ko jūs pierādīsiet, pētot visus tos vecos kaulus?”

“Kas viņi bija. Kas mēs bijām. Kāpēc viņi dzīvoja, kā viņi dzīvoja. Jo vairāk mēs zinām par pagātni, jo labāk saprotam paši sevi.”

Dags gan uzskatīja, ka pagātne ir aiz muguras un nākotne ir priekšā. Visu noteica tagadne.

“Es gan nejūtu, ka man būtu daudz kā kopīga ar - kas tas bija? - ar tūkstoš gadus vecu vīru.”

“Viņš ēda un gulēja, un mīlējās, un novecoja. Viņš kļuva slims, sajuta aukstumu un karstumu.” Leo noņēma brilles un sāka tās spodrināt ar krekla malu. “Viņš brīnījās. Tāpēc viņš progresēja un rādīja saviem pēctečiem ceļu, pa kuru sekot. Ja nebūtu viņa, jūs te neatrastos.”

“Sapratu,” Dags piekāpās. “Šā vai tā es tikai gribēju apskatīties. Bērnībā es mēdzu rotaļāties šajā mežā. Kad varēju, peldējos Sai-mona akacī.”

“Kāpēc to sauc par Saimona akaci?”

“Kāpēc? Ā!” Dags atskatījās uz Leo. “Leģenda vēsta, ka reiz bērns, vārdā Saimons, noslīcis tajā pirms pārsimt gadiem. Viņš spokojoties mežā, ja jūs ticat tādām lietām.”

Lūpas sakniebis, Leo atkal uzlika brilles.

“Kas viņš tāds bijis?”

Dags paraustīja plecus.

“Nezinu. Parasts bērns.”

“Tur ir tā starpība. Es gribētu uzzināt. Kas bija šis Saimons, cik viņam bija gadu? Ko viņš te darīja? Tas mani interesē. Ja viņš gājis te bojā, tas atstājis iespaidu uz citu cilvēku dzīvi. Jebkura cilvēka, bet jo īpaši bērna zaudējums ietekmē citu dzīvi.”

Dagam sažņaudzās sirds.

“Jā. Jums taisnība. Es jūs vairs ilgāk nekavēšu. Pateicos, ka bijāt tik laipns.”

“Varat nākt šurp jebkurā laikā. Mēs novērtējam vietējo iedzīvotāju interesi.”

Pat labi, ka Kellijas Danbrukas te nebija, Dags sev teica, dodamies atpakaļ uz mašīnu. Ko gan viņš varētu viņai pateikt, lai nepadarītu visu vēl ļaunāku?

Aiz viņa mašīnas piebrauca vēl viena. Sasodītie tūristi, Dags ar rūgtumu nodomāja. Neviens nevarēja likties mierā.

Leina izlēca no mašīnas un priecīgi viņam pamāja.

“Sveiks! Vai apskatāt Vudsboro jaunāko slavas objektu?”

Dags viņu nopētīja. Viņas seja nebija no tām, ko varētu viegli aizmirst.

“Vesels lērums zemē izraktu bedru. Nezinu gan, kāpēc lai tās būtu labākas par Dolana mājām.”

“Ak, ļaujiet man uzskaitīt iemeslus!” Leinas mati noviļņojās vējā. Viņa ļāva tiem plīvot un uzlika rokas uz gurniem, skatīdamās uz izrakumu vietu. “Mēs jau sākam sev pievērst plašu uzmanību visas valsts mērogā. Ar to pietiek, lai Dolans tik drīz neslietu augšā nekādas betona mājas. Ja vispār kādreiz vēl to darīs. Hmm!” Viņas lūpas sakniebās. “Es neredzu Kelliju.”

“Jūs viņu pazīstat?”

“Jā, mēs esam tikušās. Vai jūs apskatījāt izrakumu vietu?”

“Nē.”

Leina nedaudz mainīja pozu un pielieca galvu.

“Vai jūs esat nelaipns pēc dabas vai arī jūtat nepatiku vienīgi pret mani?”

“Laikam būšu nelaipns pēc dabas.”

“Jā, tas nu gan ir atvieglojums.”

Viņa pagāja soli sānis, un, lādēdams sevi, Dags pieskārās viņas rokai. Viņš nebija nelaipns, viņš sevi mierināja. Atturīgs nebija tas pats, kas nelaipns. Taču rupjība paliek rupjība, un viņa vectēvam Leina ļoti patika.

“Paklausieties, es atvainojos. Mani nomoka dažas domas.”

“To var redzēt.” Leina paspēra vēl vienu soli, tad ātri pagriezās atpakaļ. “Vai kas atgadījies ar Rodžeru? Neesmu dzirdējusi, ka...”

“Viņam nekas nekaiš. Itin nekas. Jums viņš patīk, vai ne?”

“Ļoti. Es viņu dievinu. Vai viņš jums ir stāstījis, kā mēs satikāmies?”

“Nē.”

Leina brīdi klusēja, tad iesmējās.

“Labi, nepārdzīvojiet, es jums pastāstīšu. Es ieklīdu grāmatvei-kalā dažas dienas pēc tam, kad biju pārcēlusies uz šejieni. Es iekārtoju savu prakses vietu, meklēju dēlam dienas auklīti un nespēju vairs ne par ko domāt. Tāpēc devos pastaigāties un nonācu jūsu vectēva veikalā. Viņš jautāja, vai varot man kaut kā palīdzēt. Un es apraudājos. Es tur stāvēju un histēriski šņukstēju. Viņš apgāja ap leti, aplika rokas man ap pleciem un ļāva man izraudāties. Pilnīgai svešiniecei, kura bija emocionāli sabrukusi viņa darbavietā. Kopš tā brīža es viņā iemīlējos.”

“Tas pēc viņa izskatās. Viņš labi tiek galā ar visādām noklīdušām dvēselēm.” Dags atvēcinājās. “Es nerunāju pārjums.”

“Protams, ne. Es nebiju noklīdusi dvēsele. Es zināju, kur atrodos, kā biju tur nonākusi un kur man jānokļūst. Taču tajā brīdī viss bija tik milzīgs, tik smags, tik briesmīgs. Un Rodžers mani atbalstīja un nosusināja manas asaras. Kad centos atvainoties, viņš pakāra pie durvīm plāksnīti ar uzrakstu “Slēgts” un aizveda mani uz dibenistabu. Viņš pagatavoja tēju un ļāva izstāstīt visu, ko es jūtu. Pat to, ko es nemaz nezināju, ka es to jūtu, ko nekad nebiju varējusi kādam izstāstīt. Pasaulē nav nekā tāda, ko es nedarītu Rodže-ra labā.” Viņa atkal apklusa. “Pat apprecētos ar jums, jo viņš tā grib. Ta ka - uzmanieties!”

“Ak kungs!” Dags instinktīvi pakāpās soli atpakaļ. “Un ko man vajadzētu uz to atbildēt?”

“Jūs varētu uzaicināt mani vakariņās. Būtu jauki pāris reižu ieturēt kopā maltīti, pirms plāno kāzu ceremoniju.” Daga sejas izteiksme bija tik satriecoša, tik smieklīga un tik šausmu pārpilna, ka Leina smējās, līdz viņai sāka sāpēt sāni. “Nomierinieties, Dag, es neesmu sākusi pirkt rotājumus. Vēl ne. Es tikai domāju, ka būs taisnīgi, ja jums pateikšu, ka Rodžers savā prātā ir izperinājis šo fantāziju pārjums un mani. Viņš mūs mīl, tāpēc arī iedomājas, ka mēs lieliski saderētu kopā.”

Dags apdomājās.

“Laikam nevaru pateikt neko tādu, kas šobrīd būtu īsti vietā. Tāpēc klusēšu.”

“Labi, es sekošu jūsu paraugam. Turklāt es gribu žigli uzmest acis darbu norisei, pirms atgriežos birojā.” Viņa devās uz nožogojuma pusi, tad atskatījās, žilbinoši smaidīdama. “Kāpēc jūs nevarētu uzaicināt mani vakariņās šodien? Vecajā Antietamas krogā. Septiņos?” “Es šaubos, vai...”

“Baidāties?”

“Pie velna, nē! Es nebaidos. Es tikai...”

“Septiņos. Es izmaksāju.”

Dags vēl aizvien žvadzināja kabatā mašīnas atslēgas un drūmi viņu uzlūkoja.

“Vai jūs vienmēr esat tik uzstājīga?”

“Jā,” viņa atsaucās. “Esmu gan.”

16

Isu bridi pēc tam, kad Lcina bija atgriezusies birojā, tajā iesoļoja Kellija. Nepievēršot uzmanību sekretārei, kura sēdēja pie galda priekšistabā, Kellija pa atvērtajām durvīm ielūkojās tieši Leinas kabinetā.

“Man ar jums jārunā.”

“Protams. Liza? Atliec to zvanu, kuru es minēju, pirms nebūšu izrunājusies ar doktori Danbruku. Nāciet iekšā, Kellij! Apsēdieties! Vai gribat ko vēsu?”

“Nē. Nē, paldies!” Viņa aizvēra durvis.

Kabinets bija mazs un glīts, akurāts un sievišķīgs kā salons.

Logi aiz interesantas formas galdiņa izgāja uz parku. Kellija secināja, ka Leinai Kempbelai - lai cik zemas būtu nekustamo īpašumu īres cenas tik mazā pilsētiņā - bija tik daudz naudas, ka viņa varēja dabūt vislabāko, un tik laba gaume, ka iekārtojusi to stilīgi. Bet tas vēl nenozīmēja, ka Leina bija laba advokāte.

“Kur jūs esat mācījusies?” Kellija pajautāja.

Leina apsēdās un atbalstīja muguru pret krēsla atzveltni. “Mičiganas valsts universitātē. Pārcēlos uz Mērilendas universitāti pēc tam, kad biju satikusi savu vīru. Viņš bija no Mērilendas. Savu grādu jurisprudencē es ieguvu tur, tāpat kā viņš.” “Kāpēc jūs pārcēlāties uz šejieni?”

“Vai šis jautājums ir personiskas vai profesionālas dabas?” “Profesionālas.”

“Labi. Es strādāju kādā Baltimoras firmā. Man piedzima bērns. Tad zaudēju vīru. Tiklīdz biju atguvusi spēju normāli domāt, nolēmu pārcelties uz tādu vietu, kur es varētu strādāt, neizjūtot tik lielu spiedienu, un audzināt savu dēlu tā, kā to bija iecerējis viņa tēvs. Es gribēju, lai dēlam būtu māja un pagalms, un māte, kurai nevajag obligāti pavadīt darbā desmit stundas dienā un strādāt vēl divas pēc atgriešanās mājās. Vai tas jūs apmierina?”

“Jā. Jā.” Kellija piegāja pie loga. “Ja es jūs nolīgšu, viss, ko mēs runāsim, būs konfidenciāls.”

“Protams.” Leina prātoja, ka šī sieviete izstaro enerģijas viļņus. Viņai šķita, vai tas nenogurdina - visu laiku atrasties tajā vibrējošajā enerģijas cilpā.

Leina atvēra atvilktni un izņēma tīru bloknotu.

“Neatkarīgi no tā, vai jūs mani nolīgsiet vai ne, viss, ko jūs man šeit pateiksiet, būs konfidenciāls. Tad kāpēc nevarētu man to izstāstīt, lai mēs izlemtu?”

“Es meklēju kādu advokātu.”

“Izskatās, ka jūs vienu esat atradusi.”

“Nē, citu advokātu, Markusu Kārlailu. Viņš strādāja Bostonā no tūkstoš deviņi simti astotā gada līdz septiņdesmit devītajam.” Tik daudz viņa bija uzzinājusi, liekot lietā mobilo telefonu pa ceļam uz šejieni.

“Un pēc septiņdesmit devītā gada?”

“Viņš slēdza savu praksi. Tas ir viss, ko zinu. Zinu arī to, ka vismaz daļēji viņš nodarbojies ar privātu adopcijas lietu kārtošanu.” Kellija izņēma no somas mapi, pašķirstīja to un nolika savus adopcijas dokumentus uz Leinas galda.

“Es gribu, lai jūs pārbaudītu arī šos.”

Leina, pierakstījusi uzvārdus, pacēla galvu.

“Saprotu. Vai jūs gribat atrast savus bioloģiskos vecākus?” “Nē.”

“Kellij, ja jūs gribat, lai es jums palīdzu, jums man jāuzticas. Es varu uzsākt Kārlaila meklēšanu. Ar jūsu rakstisku atļauju es mēģinātu izlauzties cauri konfidencialitātes aizliegumiem attiecībā uz ziņām par septiņdesmitajos gados izdarītām adopcijām un iegūt dažas atbildes uz jautājumiem par jūsu bioloģiskajiem vecākiem. Es varu to izdarīt bez jebkādas papildu informācijas, pietiks ar to, ko jūs man uzticējāt. Taču es varēšu to paveikt ātrāk un labāk, ja jūs man uzticēsiet ko vairāk.”

“Es nespēju to darīt. Pagaidām ne. Es gribētu, lai jūs uzzināt visu iespējamo par Kārlailu. Atrastu viņu, ja iespējams. Un uzzinātu visu par procesu pirms adopcijas. Man pašai arī šis tas jāizpēta citās jomās. Kad mums būs atbildes, mēs redzēsim, vai ir nepieciešams to visu turpināt. Vai jūs gribat saņemt avansu?”

“Jā, gribu gan. Sāksim ar pieciem simtiem.”

17

Nolēmis iegādāties šo un to dzelzslietu veikaliņā, Džeiks iebrauca Vudsboro. Vairākas reizes viņu pārņēma kārdinājums piezvanīt Kellijai pa mobilo telefonu.

Taču, zinot, ka jebkura saruna visticamāk beigsies ar strīdu, viņš aiztaupīja sev galvassāpes.

Ja līdz rītrītam viņa nebūs atpakaļ, tad gan viņi kārtīgi aprunāsies. Kellijas sadusmošana bija pats drošākais veids, kā dabūt zināt, kas viņai kaiš.

Ieraugot Kellijas “Rover” stāvvietā pie bibliotēkas, viņš arī pats nogriezās ceļa malā. Viņš apturēja mašīnu tieši pie “Rover” bam-pera - ja viņa gribētu aizbēgt - un izkāpa ārā, pastaigas solī šķērsoja trotuāru un devās augšup pa vecās mūra mājas betona pakāpieniem.

Pie reģistrācijas galdiņa viņu sagaidīja padzīvojusi sieviete. Džeiks prata labi apieties ar pavecākām dāmām un, apburdams viņu ar savu šarmu, atbalstījās pret galdiņu.

“Labdien, kundze! Negribēju jūs traucēt, taču ieraudzīju ārpusē savas kolēģes mašīnu. Es esmu Džeikobs Grejstons un nodarbojos ar Antietamas strauta projektu.”

“Jūs esat viens no zinātniekiem. Es apsolīju savam mazdēlam pēc iespējas drīzāk aizvest viņu turp, lai parādītu, ko jūs tur darāt. Mēs visi esam varen sajūsmināti.”

“Mēs tāpat. Cik gadu ir jūsu mazdēlam?”

“Desmit.”

“Noteikti sameklējiet mani, kad atnāksiet apskatīt izrakumu vietu. Es jums abiem visu izrādīšu.”

“Tas gan būtu [oli laipni.”

“Mēs gribam ne tikai dokumentēt, bet arī izglītot. Sakiet - vai doktore Danbruka ir atnākusi? Kellija Danbruka. Ļoti pievilcīga blondīne, apmēram tāda auguma.”

Viņš pacēla plaukstu plecu augstumā, un sieviete pamāja.

“Te neapgrozās daudz tādu cilvēku, kurus es uzreiz nepazītu. Protams, viņa ir vēstures nodaļā, tur, dziļāk.”

“Paldies!” Viņš pamāja un devās tālāk.

Cik noprotams, bibliotēkā nebija neviena cita cilvēka, tikai pavecā sieviete, viņš pats un Kellija, kura, kā Džeiks redzēja, pie galda pētīja mikrofilmiņu.

Viņa bija sakrustojusi kājas uz krēsla, un Džeiks secināja, ka viņa te atrodas vismaz divdesmit minūtes. Viņa vienmēr beigās ieņēma šo pozu, ja pie galda nācās strādāt ilgāk par divdesmit minūtēm. Džeiks nostājās viņai aiz muguras, lasīdams pāri viņas plecam. Kellijas kreisās rokas pirksti viegli bungoja pa galdu -vēl viena pazīme, ka viņa te atrodas jau kādu laiciņu.

“Kāpēc tu pēti trīsdesmit gadus vecas vietējās avīzes?”

Kellija gandrīz vai nokrita no krēsla un palēcās tik augstu un pamatīgi, lai atsistos ar galvu pret viņa zodu.

“Pie velna!” viņi reizē iesaucās.

“Sasodīts, ko gan tu domā, man tā uzglūnēdams?” viņa noprasīja.

“Sasodīts, ko gan tu domā, nenākdama uz darbu?” Kaut arī Kellija pretojās, Džeiks satvēra viņas roku, pirms viņa paspēja izslēgt aparātu. “Kāpēc tu interesējies par septiņdesmit ceturtajā gadā notikušu bērna nolaupīšanu?”

“Atšujies, Grejston!”

“Kalena.” Viņš stingri turēja Kellijas roku savējā un lasīja. “Džejs un Sūzanna Kaleni. Sūzanna Kalena - tāds kā pazīstams vārds. “Trīs mēnešus vecā Džesika Linna Kalena vakar tika nolaupīta no ratiņiem Heigerstaunas tirdzniecības centrā,”” viņš izlasīja. “Ak kungs, cilvēki ir traki. Vai viņa kādreiz tika atrasta?”

“Es negribu ar tevi runāt.”

“Slikti gan, tāpēc ka tu zini - es nelaidīšu tevi vaļā, iekams nebūsi man izstāstījusi, kāpēc tas viss tevi tā satrauc. Tu esi par mata tiesu no raudāšanas, Kellij, un tu neesi no tām, kas raud par katru nieku.”

“Es tikai esmu nogurusi.” Viņa saberzēja acis gluži kā bērns. “Es esmu tik sasodīti nogurusi.”

“Labi.” Džeiks uzlika rokas viņai uz pleciem un tos pamasēja. Viņam nevajadzēs izraisīt Kellijas dusmas, viņš saprata. Tas bija labi, jo viņš to nemaz nevēlējās.

Ja Kellija cīnījās ar asarām, viņa bija tik atklāta, cik vien tas viņai bija iespējams. Tomēr viņš neuzdrošinājās izmantot viņas vājuma brīdi.

“Aizvedīšu tevi atpakaļ uz moteli. Tu vari drusku pagulēt.”

“Es negribu braukt atpakaļ uz turieni. Es vēl negribu būt tur. Ak kungs! Ak kungs! Man kaut kas jāiedzer.”

“Labi. Aizvedīsim tavu mašīnu atpakaļ uz moteli un tad pameklēsim ko dzeramu.”

“Kāpēc tu gribi būt mīļš pret mani, Grejston? Mēs pat īsti nepatīkam viens otram.”

“Visus jautājumus pēc kārtas, maziņā. Nāc, sameklēsim kādu bāru.”

VI

18

Zilo kalnu patvērums” bija uzposts ceļmalas krogs dažu jū-džu attālumā no pašas pilsētas. Tur pasniedza ēdienus, kas bija uzskaitīti laminētā ēdienkartē uz vienas lapas, kā arī dzērienus.

Pie vienas sienas rindiņā kā kareivji bija izkārtoti trīs norobežoti stūrīši, un pusducis galdu ar saliekamiem krēsliem bija izvietoti telpas centrā, it kā tos kāds būtu novietojis tur un pēc tam aizmirsis.

Bārs bija nomelnējis no vecuma, un smilškrāsas linoleja grīda bija nobružāta pelēka. Vienīgā viesmīle bija jauniņa un sīciņa kā putns. Mūzikas automātā skanēja Treiviss Trits.

Daži vīri, pēc Ķellijas domām, vietējie, sēdēja pie bāra un dzēra savu pēcpusdienas brūvējumu. Kā varēja spriest pēc darba zābakiem, galvassegām un sviedrainajiem T krekliem, viņi bija pieskaitāmi pie strādniekiem. Iespējams, no Dolana celtniecības firmas.

Vīri pagrieza galvas, kad Kellija un Džeiks ienāca iekšā, un viņa ievēroja, ka viņi neuzvedas īpaši smalki, nopētot sievieti.

Kellija ieslīdēja vienā no nodalījumiem un tūlīt pat nobrīnījās, kāpēc gan ir šurp atnākusi. Viņai labāk būtu gribējis atrasties savā moteļa gultā, meklējot aizmiršanos.

“Nesaprotu, ko es te daru.” Viņa palūkojās uz Džeiku, cieši palūkojās. Tomēr nespēja viņu izprast. Tā bija viena no nelaimēm, Kellija domāja. Viņa nekad nebija īsti droša par to, ko Džeiks domā. “Pie velna, kas tas ir?”

“Ēdieni un dzērieni.” Viņš pabīdīja ēdienkarti uz Kellijas pusi. “Tieši tavā gaumē.”

Viņa ielūkojās tajā. Ja tur nebija nekā cepta, tur nebija nekā ēdama, viņa nosprieda.

“Tikai alu.”

“Nezināju, ka tu mēdz atteikties no ēdiena, īpaši ja tas ir pilns ar taukiem.” Džeiks ēdienkarti pavilka atpakaļ uz savu pusi un teica pienākušajai viesmīlei: “Pāris burgeru, hmm, ar ceptiem kartupeļiem un divus izlejamos alus.”

Kellija gribēja protestēt, bet tad tikai paraustīja plecus un atkal iegrima domās.

Tas Džeiku satrauca. Ja Kellija negrasījās viņam sadot, ka viņš pats pieņēmis lēmumu - jebkādu lēmumu -, tas nozīmēja, ka ar viņu nav labi.

Kellija izskatījās ne tikai nogurusi, Džeiks arī agrāk bija redzējis viņu nogurušu. Viņa izskatījās nomākta. Viņš gribēja saņemt Kellijas roku savējā un pateikt, ka viņi atradīs iespēju tikt galā ar to, kas atgadījies, lai arī kas tas būtu.

Un tas bija visdrošākais veids, kā panākt, lai viņa roka tiktu paralizēta līdz locītavai.

Tāpēc viņš tikai paliecās uz Kellijas pusi.

“Vai šī vieta tev neko neatgādina?”

Viņa saņēmās tik daudz, lai palūkotos apkārt. Treiviss Trits bija atdevis savu vietu “Faith Hill”. Puiši pie bāra sūca alu un raidīja šurp agresīvus skatienus. Gaiss smaržoja pēc pannas, kurā eļļa nav nomainīta kopš neatminamiem laikiem.

“Nē.”

“Nu beidz! Tas pagrabiņš Spānijā, kad mēs strādājām Elakuladero.”

“Ko, vai tu esi galīgi stulbs? St vieta ir pavisam citāda. Tur bija kaut kāda jocīga mūzika un melnas mušas pa visu to sasodīto telpu. Oficiants svēra vismaz trīssimt mārciņu, un viņam bija mati līdz dibenam un trūka viena priekšzoba.”

“Jā, bet mēs tur dzērām alu. Tāpat kā te.”

Kellija uzmeta viņam vēsu skatienu.

“Kad tad mēs neesam dzēruši alu?”

“Veneto mēs dzērām vīnu, un tas ir kas pilnīgi cits.”

Tas viņai izvilināja smieklus.

“Vai tad tu atceries visus alkoholiskos dzērienus, kurus mums izdevās nobaudīt?”

“Tu būtu pārsteigta par to, ko tik es neatceros.” Smiekli bija mazinājuši saspringuma kamolu viņa kuņģī. “Es atceros, kā tu nakts vidū norauj visus gultas pārklājus un gribi gulēt gultas vidū. Un kā pēdu masāža liek tev ņurrāt kā kaķēnam.”

Kellija neko neteica, kamēr tika pasniegts alus. Neko, kamēr nebija iedzērusi pirmo malku.

“Un es atceros, kā tu mocījies ar vēdergraizēm pēc dažiem bojātiem moluskiem Mozambikā.”

“Tu aizvien esi bijusi traki romantiska būtne, Kel.”

“Jā.” Viņa pacēla glāzi un iedzēra vēl vienu malku. “Un tā nav taisnība.” Džeiks centās viņu uzmundrināt. Viņa nespēja iedomāties, kāda viņam būtu vajadzība tā nopūlēties. “Kāpēc tu mani nelamā par to, ka es šodien nebiju darbā?”

“Es taisījos to darīt. Tikai vispirms gribēju iedzert alu.” Džeiks uzsmaidīja viņai. “Tu gribi, lai es sāku lamāties tagad, vai arī pagaidīsim, līdz būsim paēduši?”

“Man bija šis tas jāpadara. To nevarēja atlikt. Un, tā kā tu neesi mans priekšnieks, tev nav tiesību lamāties un sūdzēties, ja man vajadzīga brīvdiena. Man šis projekts ir tikpat svarīgs kā tev. Vēl jo vairāk tāpēc, ka es te ierados pirmā.”

Viņš paliecās atpakaļ, jo oficiante bija atnesusi burgerus. “Oho! Šķiet, es jau paredzēju, ka tu tā teiksi.”

“Aizveries, Grejston! Man nav...” Viņa aprāvās, jo vīri no bāra pienāca pie viņu galdiņa.

“Vai jūs esat no tiem cūkcepurēm, kuri rokas ap Saimona akaci?” Džeiks izspieda uz burgera koši dzeltenas sinepes.

“Tiesa gan. Patiesībā mēs esam galvenie cūkcepures. Ko jūs vēlaties?”

“Lai jūs vācaties prom, izbeidzat ņemties ar dažiem sasodītiem veciem kauliem, kas neļauj normāliem cilvēkiem mierīgi pelnīt naudu.”

Kellija paņēma no Džeika sinepes un, kamēr pievienoja tās bur-geram, nopētīja vīrus. Runātājs bija resns, taču stingrs miesās. Viņš bija pamatīgs kā tanks. Otram skatienā pavīdēja alkohola izraisīts ļauns spīdums.

“Tātad ko jūs vēlējāties?” Viņa nolika atpakaļ sinepes un atvēra kečupa pudeli. “Man jums jālūdz būt uzmanīgākiem izteicienu izvēlē. Mans kolēģis ir ļoti jūtīgs.”

“Izdrāzt viņu!”

“Esmu to darījusi, un tas nebija slikti. Bet vienalga. Acīmredzot,” viņa runīgi turpināja, “jūs, puiši, strādājat pie Dolana.”

“Pareizi. Un mums nav vajadzīgs bars svešinieku, kuri te ierodas un diktē mums, kas jādara.”

“Te nu mūsu domas nesakrīt.” Džeiks uzbēra sāli kartupeļiem un pasniedza sālstrauciņu Kellijai.

Laipnais tonis un nevērīgās kustības liecināja, ka viņš galīgi nemaz neinteresējas par šo strīdu un nevēlas cīnīties.

Tie, kuri noticēja šim iespaidam - Kellija to zināja -, vēlāk varēja vainot tikai paši sevi.

Džeiks uzbēra savam burgeram nedaudz piparu un uzlika traukam vāciņu.

“Tā kā neizskatās, ka jūs kaut ko jēgtu no arheoloģiskajiem izrakumiem vai antropoloģijas pētījumiem, vai ar tām saistītām nozarēm, teiksim, dendrohronoloģiju vai stratigrāfīju, mēs esam šeit, lai parūpētos par to jūsu vietā. Un mēs darām to ar prieku. Gribi vēl vienu alu?” viņš jautāja Kellijai.

“Jā, paldies!”

“Ja tu domā, ka mētāšanās ar visādiem patapinātiem vārdiem tevi pasargās un tu neizlieloši no pilsētas, labāk padomā vēlreiz. Pakaļa tāds!”

Džeiks tikai nopūtās, taču Kellija pazina ledusauksto mirdzumu viņa acīs.

Puišiem vēl aizvien bija izredzes, Kellija rēķināja, kamēr Džeiks deva priekšroku mierīgai maltītei salīdzinājumā ar tādu izklaidi kā izkaušanās bārā.

“Šķiet, jūs uzskatāt tā - ja mēs esam akadēmiskas pakaļas, svešvārdi ir vienīgais, ar ko mēs mētājamies.” Viņš paraustīja plecus un uzdūra uz dakšiņas kartupeli. “Patiesībā manai kolēģei ir melnā jostā karatē, un viņa ir viltīga kā čūska. Ko nu zinu, to zinu. Viņa ir mana sieva.”

“Bijusī,” Kellija izlaboja. “Taču viņam taisnība. Es esmu viltīga kā čūska.”

“Kuru no viņiem tu izvēlies?” Džeiks viņai jautāja.

“Lielāko.” Kellija palūkojās uz vīriešiem un uzjautrināta plati viņiem uzsmaidīja.

“Labi, bet esi uzmanīga!” Džeiks viņu brīdināja. “Atceries pēdējo reizi - to lielo meksikāni? Viņš bija komā piecas dienas. Mums nav atkal vajadzīgi tādi uztraukumi.”

“Tu taču salauzi tam puisim žokli un pārplēsi acs tīkleni. Okla-homā.”

“Nebiju domājis, ka kovbojs tik viegli padosies. Mūžu dzīvo, mūžu mācies.” Džeiks nedaudz atbīdīja savu šķīvi. “Vai jūs, puiši, piekrītat darīt to ārpusē? Man ir apnicis segt zaudējumus katru reizi, kad mēs izvicinām rokas bārā.”

Vīri pamīņājās uz vietas, savilka un atlaida dūres. Tad lielākais pasmīnēja.

“Mēs tikai sakām jums, kā tas ir. Mēs nekaujamies ar pediņiem un meitenēm.”

“Kā jums tīk.” Džeiks pamāja oficiantei. “Vai varam dabūt vēl pa vienam?” Viņš pacēla savu burgeru, iekodās tajā un izskatījās apmierināts, vērojot, kā vīrieši, murminot apvainojumus, devās uz durvju pusi. “Es tev teicu, tieši kā tajā Spānijas krogā.”

“Viņi ir nekaitīgi,” sacīja oficiante, uzlikdama uz galda jaunus alus kausus un aizvākdama tukšos. “Ostins un Džimijs, viņi ir tikai parasti stulbeņi, bet nekaitīgi.”

“Nekāda vaina,” Džeiks noteica.

“Vairākums cilvēku tiešām priecājas par visu, kas notiek pie Saimona akača. Taču daži ar to nav apmierināti. Dolans nolīga papildu darbaspēku, un viņi tika atlaisti, kad darbi apstājās. Cilvēki kļūst nikni, ja tas sit viņiem pa kabatu. Vai burgeri ir garšīgi?”

“Tie ir lieliski. Paldies!” Kellija pateicās.

“Ja jums kas vajadzīgs, pasauciet mani. Un neuztraucieties par Ostinu un Džimiju. Tas bija tikai tādas alus dzērāju runas.”

“Alus dzērāji runā pietiekami skaļi,” Džeiks sacīja, kad oficiante bija aizgājusi, “tas var sagādāt problēmas. Digers ir uzcēlis telti iz-raukumu vietā, taču mums vajadzētu padomāt par papildu drošību.” “Patiesībā mums vajadzīgs vairāk palīgu. Es aprunāšos ar Leo. Es gribēju aizstaigāt līdz izrakumu vietai pēc... Es gribēju aizstaigāt līdz turienei, lai apskatītos, ko jūs šodien esat padarījuši.”

“Mēs izplānojām laukumu, un segmenti ir ievadīti datorā. Mēs sākām ņemt nost visu lieko.”

To dzirdot, Kellija saviebās. Viņa gribēja būt tur, kad komanda ņem nost augsnes virskārtu.

“Jums tur ir koledžas audzēkņi, kuri sijā zemi?”

“Jā. Aizsūtīju šīsdienas ziņojumu uz tavu datoru. Mēs tagad varam par to parunāt, bet tev tas tikpat būs jāizlasa. Kellij, pastāsti man, kas atgadījies! Pastāsti man, kāpēc tu nevis esi darbā, bet sēdēji bibliotēkā un lasīji par bērna nolaupīšanu, kas notikusi septiņdesmit ceturtajā gadā. Tavā dzimšanas gadā.”

“Es nenācu šurp, lai runātu par to. Es atnācu iedzert alu.”

“Labi, tad es par to runāšu. Vakar es ieeju tavā istabā, un uz tavas gultas ir fotogrāfijas. Tu esi par kaut ko satraukta. Tu saki, ka tās nav ģimenes bildes, taču tajās redzama stipra līdzība. Šodien tu pazudi, un es tevi atrodu lokāmies vietējās avīzes arhīvos un lasām par tava vecuma meitenītes nolaupīšanu. Kāpēc tu domā, ka tu varētu būt tas bērns?”

Kellija neatbildēja, tikai atbalstīja elkoņus uz galda un uzlika galvu uz rokām. Viņa jau bija zinājusi, ka Džeiks savilks to visu kopā. Iedod tam cilvēkam sauju sajauktu detaļu, un viņš no tām izveidos sakarīgu bildi īsākā laikā, nekā daudziem cilvēkiem vajadzīgs, lai atrisinātu savu dienišķo krustvārdu mīklu.

Un Kellijaa bija zinājusi, ka pateiks viņam. Tajā pašā brīdī, kad Džeiks bija sameklējis viņu bibliotēkā, bija zinājusi, ka viņš ir tas, kuram to pateiks.

Viņa tikai vēl nespēja izprast, kāpēc.

“Pie manis atnāca Suzanna Kalena,” Kellija iesāka. Un izstāstīja viņam visu.

Džeiks nepārtrauca un nenolaida ticis no viņas sejas.

Viņš labi pazina tās noskaņojumus. Ne vienmēr viņš spēja atšifrēt to cēloņus, taču viņš pazina noskaņojumus. Kellija vēl aizvien cīnījās ar šoku un turklāt juta vainas apziņu.

“Tas nozīmē... ka jāizdara pārbaudes,” viņa pabeidza. “Lai noteiktu identitāti. Taču, protams, zinātne ir pilna ar pieņēmumiem, īpaši mūsu jomā. Ar pašreizējo informāciju, zinot, kas noticis, ir tikai loģiski pieņemt, ka Suzannai Kalenai ir taisnība.”

“Tev vajadzēs atrast advokātu, ārstu un visus citus, kas iesaistīti adopcijā un dokumentu kārtošanā.”

Šajā brīdī Kellija uzmeta viņam skatienu. Viņa saprata, ka tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņa bija varējusi Džeikam to izstāstīt. Džeiks nemūžam neapgrūtinās viņu ar līdzjūtības vai sašutuma izpausmēm. Viņš sapratīs, ka viņai jārīkojas praktiski, lai tiktu ar to galā.

“Es jau esmu to uzsākusi. Mans tēvs mēģinās sameklēt ginekologu. Manā ziņā palika advokāts, tāpēc es pati nolīgu juristi. Leinu Kempbelu, viņa pārstāv Dabas aizsardzības biedrību. Viendien es viņu satiku. Man viņa šķiet gudra un rūpīga, un tāda, kas tik viegli nepadodas. Tu droši vien teiksi, ka man jāsāk ar augšējiem slāņiem, lai redzētu, kas slēpjas zem tiem.”

“Advokātam to būtu vajadzējis zināt.”

“Jā,” Kellijas lūpas sakniebās. “Viņam būtu vajadzējis zināt.” “Tātad viņš ir tavs atskaites punkts. Viss ir saistīts ar viņu. Es gribu tev palīdzēt.”

“Kāpēc?”

“Mēs abi labi protam likt kopā mozaīkas, mazulīt. Bet abi kopā mēs esam vislabākie.”

“Tā nav atbilde uz jautājumu.”

“Man nekad nav bijis viegli tev kaut ko noslēpt.” Džeiks pabīdīja malā šķīvi, pasniedzās uz priekšu un saņēma viņas roku savējā. Viņa pirksti savilkās ciešāk, kad Kellija pamēģināja atbrīvoties. “Neesi taču tik sasodīti asa! Ak kungs, Danbruka, es pazīstu katru tava ķermeņa collu, un tu lec uz ecēšām, ja es saņemu tavu roku.”

“Es nelecu uz ecēšām, un tā ir mana roka.”

“Tu domā, es par tevi vairs neuztraucos tikai tāpēc, ka tu mani atšuvi?”

“Es tevi neatšuvu,” viņa nikni sacīja. “Tu...”

“Pietaupīsim to citai reizei.”

“Vai zini, kāda tava īpašība mani darīja vai traku?”

“Datu bāzē man ir vesels saraksts.”

“Tas, kā tu mani pārtrauc tad, kad zini, ka man ir taisnība.”

“Es pievienošu arī to. Man šķiet, ka mēs viens otram esam bijuši daudz kas, bet mēs nekad neesam bijuši draugi. Es gribētu to izmēģināt, un tas arī viss.”

Ja Džeiks būtu pateicis, ka grasās pamest zinātni un sākt tirgot “Avon” produktus, apstaigājot mājas, viņa nebūtu jutusies vairāk pārsteigta.

“Tu gribi, lai mēs kļūtu draugi?”

“Es tev piedāvāju savu draudzību, auša. Gribu tev palīdzēt uzzināt, kas īsti notika.”

“Saukāšana par aušu nav visai draudzīga.”

“Tomēr draudzīgāka par otru vārdu, kas man ienāca prātā.” “Viens - nulle tavā labā. Starp mums ir daudz kā nevajadzīga, Džeik.”

“Varbūt mēs varētu to izsijāt kādu dienu. Taču tagad mums ir divi galvenie uzdevumi.” Viņš parīvēja ar savu īkšķi Kellijas pirkstu kauliņus. Viņš nespēja no tā atturēties. “Izrakumi un tava mozaīka.

Izrakumos mums nav citas izvēles kā vien strādāt kopā vienam ar otru. Kāpēc mēs to pašu nevarētu darīt arī ar otro uzdevumu?” “Mēs ķīvēsimies.”

“Mēs ķīvēsimies šā vai tā.”

“Tiesa, tas gan ir tiesa.” Tas Kelliju nesatrauca tik daudz kā fakts, ka viņai jāapslāpē vēlme apvīt savus pirkstus ap viņējiem. “Es to novērtēju, Džeik. Tiešām. Bet tagad laid vaļā manu roku. Es sāku justies muļķīgi.”

Viņš palaida vaļā Kcllijas roku un izvilka savu maku.

“Mēs varam doties atpakaļ uz tavu istabu. Es tev pamasētu pēdas.” “Tie laiki ir beigušies, Džeik.”

“Slikti gan. Man vienmēr ir patikušas tavas pēdas.”

Viņš samaksāja rēķinu un, viņiem izejot ārā, sabāza rokas kabatās. Kellija samirkšķināja acis pārsteigumā par saules spožumu. Šķita, ka viņi bija atradušies iekšā bārā vairākas stundas. Taču ārā vēl bija gaiša diena. Viņai vēl pietiktu laika aizbraukt uz izrakumu vietu un to apskatīt, ja vien viņa varētu rast enerģiju.

Kellija izņēma saulesbrilles un saviebās, redzot, kā Džeiks izvelk zem logu tīrītāja pabāztu papīra lapu.

““Vācies atpakaļ uz Baltimoru, vai arī tu par to samaksāsi”,” Džeiks lasīja. Viņš saburzīja zīmīti un iemeta mašīnā. “Domāju, ka došos atpakaļ un apraudzīšu Digeru.”

“Mēs dosimies atpakaļ un apraudzīsim Digeru.”

“Labi.” Džeiks iekāpa mašīnā un pagaidīja, kamēr viņa ieslīd uz blakussēdekļa. “Vakar vakarā mazliet dzirdēju, kā tu spēlēji,” viņš piezīmēja. “Es dzīvoju blakusnumurā. Sienas ir plānas.”

“Tad jau man būs jācenšas uzvesties klusāk, kad Ostins ar Dži-miju atnāks uz ballīti.”

“Redzi, cik tu esi kļuvusi taktiska tagad, kad mēs esam draugi?” Kad Kellija iesmējās, viņš paliecās un piespieda savas lūpas viņējām.

Uz brīdi viņa jutās patiesi šokēta. Kā tas iespējams, ka visa versme nekur nav pazudusi? Kā tas varēja būt? Un pēc šoka nāca vēlme apvīdēs viņam apkārt un dzīvai sadegt.

Pirms viņa paguva to izdarīt, Džeiks atrāvās un pagrieza aizdedzes atslēgu.

“Drošības jostu!” viņš nevērīgi noteica.

Kellija sakoda zobus, vairāk niknodamās uz sevi nekā uz viņu. Kamēr Džeiks ieslēdza atpakaļgaitu, viņa žigli aplika drošības jostu.

“Pievaldi savas rokas un muti, Grejston, vai arī šai draudzībai nebūs lemts ilgs mūžs.”

“Man vēl aizvien patīk, kā tu garšo.” Viņš izbrauca no stāvvietas. “Grūti saprast, kā gan pēc... Paga, paga, paga!” Viņš uzsita ar plaukstu pa stūri. “Runājot par gaišu. Sūzanna Kalena. “Sūzannas virtuve”?” “Ko?”

“Es zināju, ka tas ir kaut kas pazīstams. Ak kungs, Kela! “Sūzannas virtuve”.”

“Cepumi? Tie fantastiskie šokolādes cepumi?”

“Riekstu pīrādziņi.” Viņš izdvesa apmierinājuma nopūtu. “Pagaidi - es izbaudu mirkli.”

“Sūzanna Kalena ir no “Sūzannas virtuves”.”

“Aizraujošs stāsts. Zini, viņa to visu gatavoja savā mazajā lauku mājiņā. Pārdeva savus pīrādziņus un kūciņas lauku gadatirgos. Uzsāka nelielu biznesu, tad uzplauka un kļuva par nacionālo dārgumu.” ““Sūzannas virtuve”,” Kellija atkārtoja. “Sasodīts!”

“Tas varētu izskaidrot tavu iedzimto apsēstību ar cukuru.”

“Ļoti smieklīgi.” Taču kamolam viņas kaklā nebija nekāda sakara ar smiekliem. “Man viņa jāsatiek, Džeik. Man jāpasaka, ka mums jāizdara pārbaudes. Es nezinu, kā man pret viņu izturēties.”

Džeiks pieskārās viņas rokai, taču šis pieskāriens ilga tikai īsu mirkli.

“Gan tu to sapratīsi.”

“Viņai ir dēls. Šķiet, man būs jāsaprot, kā izturēties arī pret viņu.”

16

Dags mēģināja izdomāt, kā viņam vajadzētu izturēties pret Leinu Kempbelu.

Kad viņš iegāja restorānā, Leina jau sēdēja pie galdiņa un dzēra baltvīnu. Lietišķo kostīmiņu vietā, kurus viņš bija redzējis līdz šim, Leina bija ģērbusies vasaras kleitā - vieglā, caurspīdīgā, vienkāršā.

Kad Dags apsēdās viņai pretī, viņa pasmaidīja, tad pielieca galvu, kā viņa mēdza darīt, apsverot kaut ko. Vai kādu.

“Nebiju droša, vai tu parādīsies.”

“Ja es nebūtu atnācis, vectēvs būtu no manis atteicies.”

“Mēs esam tik zemiski, vajādami tevi tādā veidā. Vai gribi iedzert?”

“Kas tev tur ir?”

“Tas?” Viņa pacēla glāzi līdz galda vidū novietotās sveces gaismiņai. “Ļoti patīkams Kalifornijas šardonē ar izteiktu, bet neuzmācīgu garšu un izsmalcinātu buķeti, kas saderas ar spēcīgu raksturu.” Leina iedzēra malciņu, un viņas acis smējās. “Vai tas tev šķiet pietiekami pompozi?”

“Apmēram. Es pagaršošu.” Dags ļāva viņai to pasūtīt līdz ar minerālūdens pudeli. “Labi, tad kāpēc jūs mani vajājat?”

“Rodžers tāpēc, ka viņš tevi mīl, lepojas ar tevi un uztraucas patievi. Viņš labi sadzīvoja ar tavu vecmāmiņu un nevar saprast, kā tu vari labi dzīvot, ja neesi saticis sievieti, kuru tev lēmis pats liktenis.” “Kurai vajadzētu būt tev.”

“Kurai šobrīd vajadzētu būt man,” Leina piekrita. “Tāpēc ka viņš mīl arī mani. Un viņš raizējas par to, ka es esmu viena, audzinu bērnu bez tēva. Viņš ir vecmodīgs vīrs šā jēdziena vislabākajā izpratnē.” “Tas izskaidro viņa motīvus. Un kā ir ar tavējiem?”

Leina brīdi klusēja. Viņai allaž bija paticis izbaudīt flirta mākslu, un viņa ļāva savam skatienam slīdēt pār Daga seju.

“Es iedomājos, ka man varētu patikt maltīte ārpus mājas kopā ar pievilcīgu vīrieti. Un izraudzījos tevi.”

“Kad es tiku iekļauts kandidātu sarakstā?” Dags pajautāja, un tas lika viņai iesmieties.

“Būšu pret tevi atklāta, Dag. Es neesmu gājusi uz daudziem randiņiem kopš vīra nāves. Taču man patīk cilvēki, sabiedrība, sarunas. Es patiešām šaubos, vai Rodžeram vajadzētu raizēties par kādu no mums, taču tas nenozīmē, ka mēs nevarētu darīt viņam prieku, ieturot kopā maltīti un izbaudot viens otra sabiedrību un aprunāšanos.” Viņa atvēra savu ēdienkarti. “Un šejienes ēdiens ir brīnišķīgs.” Viesmīlis atnesa Dagam dzērienu un uzstājās ar iedvesmojošu monologu par vakara īpašajiem piedāvājumiem, pēc tam veikli aizslīdēdams projām, dodot viņiem laiku izlemt.

“Kā viņš nomira?”

Leina vilcinājās ar atbildi tikai brīdi, taču ar to pietika, lai Dags redzētu skumjas pazibam un nozūdam.

“Viņš tika nogalināts. Nošauts diennakts veikala aplaupīšanas laikā. Viņš uz turieni aizgāja vēlu vakarā, tāpēc ka Tajs niķojās un neviens nevarēja gulēt.” Tas vēl aizvien sāpēja: Leina zināja, ka tā būs vienmēr. Taču viņa vairs nebaidījās, ka atmiņas varētu viņu salauzt. “Es gribēju saldējumu. Stīvs aizskrēja uz veikalu man to nopirkt. Viņi bija ienākuši veikalā, kad viņš bija piegājis pie kases, lai samaksātu.”

“Man ļoti žēl.”

“Man tāpat. Tas bija bezjēdzīgi. Tur nebija ne runas par lielu naudu, un ne Stīvs, ne pārdevējs nedarīja neko tādu, ko varētu iztulkot par pretošanos vai nepakļaušanos. Tas bija ļoti briesmīgi. Vienā brīdī mana dzīve bija tāda, bet nākamajā sekundē - jau pavisam citāda.” “Jā, es zinu, kā tas notiek.”

“Tiešām?” Pirms Dags paguva atbildēt, Leina paliecās pāri galdam un pieskārās viņa rokai. “Piedod! Es aizmirsu. Tava māsa. Domāju, ka tas devis mums kopīgu traumatisku pieredzi. Cerēsim, ka mums atradīsies arī citāda, daudz patīkamāka savstarpēja saistība. Man patīk grāmatas. Diemžēl izturos pret tām diezgan nevērīgi, tā ka lieku tādiem bibliofiliem kā tev un Rodžeram raudāt gaužas asaras.”

Viņa ir sīkstāka, nekā izskatās, Dags saprata. Pietiekami sīksta, lai atkal salipinātu kopā savas dzīves gabaliņus pēc tās sabrukuma. Respektējot šo faktu, viņš centās stingrāk satvert šāvakara sarunas pavedienu.

“Vai tu ieloki grāmatu lappuses?”

“Ko tu runā, pat es nedarītu neko tādu. Taču es izļogu grāmatu muguriņas. Man izlīst kafija uz lapām. Un vienreiz es iemetu Elizabetes Beigas romānu vannā. Šķiet, tas bija pirmais izdevums.” “Šīs attiecības acīmredzami ir lemtas neveiksmei. Klau, kāpēc mēs nepasūtām?”

“Nu,” Leina iesāka, kad viņi bija to izdarījuši, “vai tu lasi arī vai tikai pērc un pārdod?”

“Jā ir ne tikai prece, tās ir grāmatas. Tas būtu bezjēdzīgi - nodarboties ar grāmatu biznesu, ja es nespētu tās novērtēt.”

“Man šķiet, ir diezgan daudz tādu pārdevēju, kas to nespēj. Es zinu, ka Rodžeram patīk lasīt. Taču reiz es gadījos veikalā, kad viņš atvēra tavu sūtījumu un atrada tajā “Mobija Dika” pirmizdevu-ma eksemplāru. Viņš maigi noglāstīja grāmatu, it kā tā būtu viņa mīļākā. Viņš neiekārtotos savā ērtajā krēslā, lai to lasītu, pat ja tu viņam turētu pie deniņiem pistoli.”

“Tam ir domāti jaukie atkārtotie izdevumi mīkstajos vākos.” Leina atmeta galvu, un Dags ievēroja viņas ausīs nošūpojamies nelielus, krāsainus akmentiņus.

“Vai tas ir atklājums? Dārgumu medības?”

“Daļēji.”

Viņa nogaidīja.

“Nu, tu noteikti esi liels pļāpa. Tas ir viss, kas man jāzina par tevi. Vai tu netaisies man jautāt, kāpēc es kļuvu par advokāti?” “Zini, kas lielākoties notiek, ja tu uzdod cilvēkam jautājumu?” Leina viņam uzsmaidīja pāri vīna glāzes malai.

“Viņš uz to atbild.”

“Tā gan. Bet, tā kā esam te, es pajautāšu. Kāpēc tu kļuvi par advokāti?”

“Man patīk strīdēties.” Tā kā bija pasniegts pirmais ēdiens, viņa satvēra dakšiņu.

“Un viss? Tev patīk strīdēties. Vai tu nepaskaidrosi sīkāk?” “Hmm... Tagad ne. Un nākamreiz, kad tu uzdosi man jautājumu, es zināšu, ka tas tevi tiešām interesē. Kas tev vēl patīk, ja neskaita lasīšanu un grāmatu medības?”

“Tas aizņem lielāko daļu mana laika.”

Ja runāšana ar Dagu sāks atgādināt zobu raušanu, viņai būs jāvelk laukā plakanknaibles, Leina nodomāja.

“Tev droši vien patīk ceļot.”

“Tur ir savi patīkamie brīži.”

“Piemēram?”

Dags palūkojās uz viņu pāri galdiņam, un viņa sejā atspoguļojās tik acīm redzama neizpratne, ka viņa iesmējās.

“Es esmu nepiekāpīga. Tu varētu padoties un pastāstīt man par sevi. Paskatīsimies... Vai tu spēlē kādu mūzikas instrumentu? Vai tu interesējies par sportu? Vai tu tici, ka Lī Hārvijs Osvalds bija vientuļais strēlnieks?”

“Nē. Jā. Man nav konkrēta viedokļa.”

“Es tevi pieķēru!” Viņa novicināja gaisā dakšiņu. “Tu pasmaidīji.” “Nepasmaidīju vis.”

“Pasmaidīji gan! Un tagad tu to dari vēlreiz. Ari ļoti jauks smaids. Vai tas ir sāpīgi?”

“Tikai mazliet. Esmu aizmirsis, kā tas darāms.”

Viņa paņēma vīna glāzi un iespurcās.

“Saderam, ka varam to labot.”

17

Viņš jutās labāk, nekā bija gaidījis. Protams, tā kā viņš bija domājis, ka jāiztur šīs vakariņas, lai izpatiktu vectēvam, tas necik daudz nenozīmēja.

Taču, patiesību sakot, viņam patika Leinas sabiedrība. Viņa... intriģēja, tā viņš domāja, kad abi gāja ārā no restorāna. Viņa bija gudra, interesanta sieviete, kura bija pietiekami stipra, lai pārciestu briesmīgu personisku triecienu un turpinātu pilnasinīgi dzīvot.

Dags izjuta pret to apbrīnu, jo pats šajā ziņā nebija izrādījies ne uz pusi tik veiksmīgs.

Turklāt viņu pilnīgi noteikti nebija grūti uzlūkot. Skatoties uz Lei-nu, klausoties viņā, pieņemot viņas izaicinājumu uz atklātību, Dags bija uz vairākām stundām izmetis no prāta savas ģimenes problēmas.

“Es labi pavadīju laiku.” Kad abi bija nonākuši līdz Leinas mašīnai, viņa izvilka tās atslēgas no pastmarkas lieluma somiņas. “Es labprāt to atkārtotu.” Viņa atglauda matus un uzlūkoja Dagu ar savām zilajām acīm. “Nākamreiz aicināsi tu,” viņa piebilda, tad pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja viņu.

Dags to nebija gaidījis. Arī to ne. Buča uz vaiga nebūtu viņu pārsteigusi. Pat ātra lūpu saskaršanās liktos pilnīgi atbilstoša Leinas izturēšanās stilam.

Taču šis bija silts, mikls aicinājums. Pavedinoša intimitāte, kas varēja likt vīrietim noslīdēt no naža asmens, nezinot, ka viņš balansējis uz tā malas.

Leinas pirksti pabužināja viņa matus, mēle viegli slīdēja pār viņējo, un viņas ķermenis piemērojās - katram izliekumam.

Viņš sagaršoja abu kopīgi dzerto vīnu un šokolādi, kuru viņa bija izraudzījusies desertam. Leinas vieglais parfīms aptumšoja viņa prātu. Viņš izdzirdēja riepu švīkstoņu pret granti, kādam iebraucot iekšā vai izbraucot ārā no stāvvietas. Un viņas vieglum vieglo nopūtu.

Tad viņa atrāvās nost un jāva griezties Daga galvai.

“Arlabunakti, Dag!”

Viņa iekāpa mašīnā un apveltīja viņu ar ilgu, seksīgu skatienu caur aizvērto logu, pirms apgriezās un aizbrauca.

Viņam bija vajadzīga gandrīz vesela minūte, lai saliktu kopā divas sakarīgas domas.

“Ak kungs!” viņš izdvesa un devās uz mašīnas pusi. “Ak kungs, vectēv, kur tu mani esi iepinis?”

Vil

18

Kellija nolēma izstrādāt izrakumu vietu gan horizontāli, gan vertikāli. Tas dotu komandai iespēju atklāt un izpētīt apmešanās vietu periodus un saistību starp jebkādiem atraktiem materiālās kultūras pieminekļiem, izlaužoties cauri laikiem un fiksējot pārmaiņas starp periodiem dažādos izrakumu segmentos.

Horizontālā metode viņai bija vajadzīga, ja viņa grasījās pierādīt, ka izrakumu vietā reiz atradies neolīta laika ciemats.

Sev viņa varēja atzīties, ka tam viņai bija vajadzīgs arī Džeiks. Antropologs ar viņa zināšanām un pieredzi varēja fiksēt un izanalizēt šos izrakumos gūtos priekšmetus no kultūras viedokļa. Turklāt viņš varēja izveidot arī teorijas un dot viņai vairāk laika kaulu izpētei.

Digers jau strādāja savā kvadrantā, viņa rokas maigi kā ar ķirurga pirkstiem skāra augsni ar zondēm un smalkām sukām. Virs sava tradicionālā lakatiņa viņš bija uzlicis austiņas, un Kellija zināja, ka tajās dārd mūzika. Tomēr viņa koncentrēšanās darbam bija absolūta.

Rozija bija par vienu kvadrantu priekšā, viņas glītā karamcļkrā-sas āda spīdēja no sviedriem. Viņas mati bija sasprausti virs galvas ciešā melnā mezglā.

Divi koledžas studenti nesa spaiņus ar izrakto zemi uz sijāšanas vielu. Leo un Džeiks uzstādīja kameras. Kellija izvēlējās pirmās rindas tālāko stūri, vistuvāk dīķim.

Viņiem bija vajadzīgs fotogrāfs, Kellija domāja. Un palīgs atradumu sistematizēšanā. Vairāk racēju. Vairāk speciālistu.

Vēl bija tikai pašas pirmās izrakumu dienas, taču, viņasprāt, nekad nebija par agru veidot spēcīgu komandu.

Kellijas prātā rosījās pārāk daudz domu. Viņai vajadzēja koncentrēties, un labākais veids, kā to izdarīt, bija pēc iespējas tālāk nošķirties no grupas. Domāt tikai par darbu, par vienu konkrēto kvadrantu.

Strādājot viņa izcēla no sava kvadranta netīro zemi un bēra to sietā. Šad tad viņa apstājās, lai dokumentētu jaunu slāni ar fotoaparātu un savās piezīmēs.

Moskītiem spindzot un odiem lidinoties apkārt, viņa pievērsās darāmajam - metodiski, collu pa collai.

Atsedzot kaulu, viņa to atzīmēja, notīrīja no kaula zemi, ko iebēra spainī. Sviedri ritēja pa viņas seju, lejup pa muguru. Vienā brīdī viņa pārtrauca darbu, tikai lai novilktu blūzi un turpinātu strādāt miklajā krekliņā.

Tad viņa notupās, pacēla galvu un pārlaida skatienu izrakumu vietai.

It kā izdzirdējis viņas balsi, arī Džeiks pārtrauca darbu un pagriezās uz viņas pusi. Kaut arī neviens no viņiem nebija teicis ne vārda, viņš devās pāri laukam. Tad viņš apstājās, palūkojās lejup un notupās Kellijai līdzās.

Dziļi purvainajā augsnē gulēja kauli, kas bija salikti gandrīz ideālā kārtībā no kājām līdz galvai. Kellija varēja celt ārā pārējos.

Mirstīgās atliekas pavēstīja savu stāstu bez vārdiem. Lielāks skelets kopā ar mazāku, kas atradās cieši tam blakām, ievietots elkoņa izliekumā.

“Viņi apbedījuši tos kopā,” Kellija beidzot sacīja. “Spriežot pēc atlieku lieluma, bērns miris dzemdībās vai īsi pēc tām. Droši vien arī māte. Laboratorijā to varēs apstiprināt. Viņi apbedījuši tos kopā,” viņa vēl piebilda. “Tas liecina par ciešākām saitēm nekā cilts locekļu attiecības. Tā ir ģimene.”

“Tas jāredz Leo. Mums jāizceļ ārā pārējās mirstīgās atliekas. Un pārējās šā segmenta daļas. Ja saskaņā ar viņu kultūru bija pieņemts rīkot tādu apbedīšanu, tad šie divi te nav vienīgie.”

“Nē.” Tieši to Kellija bija nojautusi visu laiku. “Viņi te nav vienīgie. Tā ir kapsēta.”

Vai viņi bija mīlējuši viens otru, Kellija prātoja. Vai šī saikne [1]

veidojās tik ātri - starp māti un bērnu, bērnu un māti? Vai ari Suzanna bija viņu tā turējusi brīdi pēc tam, kad viņa bija pirmoreiz ievilkusi elpu? Tuvu, drošībā, pat pēc tam, kad zuda dzemdību sāpes?

Kādas zīmes palika ierakstītas dzemdē un šajos pirmajos dzīves mirkļos? Vai tās palika iegravētas uz mūžīgiem laikiem?

Un vai tieši tāpat nebija ar viņas pašas māti? Tā pati saikne, kad Viviana Danbruka bija pasniegusies, lai paņemtu viņu rokās, lai turētu sev cieši klāt, drošībā - mazo meitiņu, pēc kuras viņa bija ilgojusies?

Kas viņu padarīja par meitu, ja ne mīlestība? Un te bija pierādījums, ka mīlestība varēja būt gadu tūkstošiem ilga.

Kāpēc tas lika viņai justies tik drausmīgi skumji?

“Mums būs vajadzīga konsultācija ar Amerikas pirmiedzīvotāju asociāciju, pirms atrokam apbedījuma vietas.” Pieraduma pēc Džeiks uzlika roku viņai uz pleca, kad abi kopā nometās ceļos pie kapa. “Es piezvanīšu.”

Kellija atbrīvojās no viņa rokas.

“Parūpējies par to! Taču šie ir jāizceļ. Nesāc nu atkal,” viņa sacīja, pirms Džeiks bija paspējis bilst kaut vārdu. “Nerunāsim par rituāliem un smalkām matērijām. Esmu pakļāvusi tos atmosfēras ietekmei. Tie ir jāapstrādā un jāsaglabā, citādi tie izžūs un sabirzīs.”

Džeiks palūkojās uz debesīm, kurās ierūcās pērkons.

“Šodien te nekas neizžūs. Šis negaiss mums garām nepaies.” Ignorējot Kellijas pretošanos, Džeiks piecēla viņu kājās. “Dokumentēsim visu, kamēr tas vēl nav sācies.” Viņš paberzēja ar īkšķi svaigu nobrāzumu uz Kellijas plaukstas. “Neskumsti!”

Viņa apdomīgi aizgriezās.

“Tas ir svarīgs atradums.”

“Un šobrīd trāpa mazliet par tuvu mājām.”

“Ne jau par to ir jautājums.” Pasniegusies viņa satvēra savu fotoaparātu un sāka dokumentēšanas procesu.

Kellija jau bija atkāpusies no Džeika par vairākiem soļiem, un vienīgā skaņa bija fotoaparāta klikšķi. Viņš sev pavēlēja nezaudēt pacietību.

“Iešu piezvanīt.”

“Es netaisos ļaut viņai un viņas bērnam sabirzt pīšļos, kamēr jūs apspriežaties. Dari to ātri, Grejston!” viņa pavēlēja un devās pasaukt Leo.

Digera atrasto aļņa ragu un izdobto kaulu, kas varēja būt izmantots par svilpi, aizēnoja abi skeleti. Taču, liekot lietā tos un šķembas, un Rozijas atrastos salauztos šķēpu uzgaļus, Kellija sāka domās veidot apmetnes tēlu.

Kā jau Džeiks bija paredzējis, sākās negaiss. Tas deva iespēju Kellijai ieslēgties savā moteļa istabā un uzskicēt savu apmetnes plānu. Akmeņu apstrādes vieta, mājeles un kapsēta. Ja viņai bija taisnība, Kellija rēķināja, ka viņiem vajadzētu atrast virtuves piederumus kaut kur starp kvadrantiem D-25 un E-12.

Viņai bija vajadzīgs vairāk palīgu, un viņa varēja vienīgi cerēt, ka šīsdienas atradumi kādu sagādās.

Kad iezvanījās telefons, Kellija atbildēja izklaidīgi. Izdzirdot tēva balsi, viņa vairs nespēja koncentrēties.

“Nebiju drošs, vai sazvanīšu tevi šajā dienas laikā, taču iedomājos, ka jāpamēģina un tikai tad jāķeras pie tava mobilā tālruņa.” “Mums uznāca negaiss,” Kellija atbildēja. “Es nodarbojos ar papīriem.”

“Es gribēju tev pateikt, ka esmu atradis Henriju Simpsonu. Viņš tagad ir pensijā, apmeties Virdžīnijā. Es... es mazliet aprunājos ar viņu. Mīlulīt, es nezināju, cik daudz, tavuprāt, man vajadzētu viņam izstāstīt. Es teicu, ka tu vēlies zināt mazliet vairāk par saviem bioloģiskajiem vecākiem. Ceru, ka tas bija pareizi darīts.”

“Tas šķiet pats vienkāršākais.”

“Viņš man nevarēja necik daudz pastāstīt. Viņš domāja, ka Markuss Kārlails varētu būt pārcēlies uz dzīvi citur. Viņš teicās nezinām, kur un kad, taču sacīja, ka mēģināšot noskaidrot.”

“Es tev pateicos. Zinu, ka tev un mammai tas nav viegli. Jā, ja gribēšu pati aprunāties ar doktoru Simpsonu, droši vien lūgšu tev parunāt ar viņu vēlreiz, konkrētāk.”

“Kā teiksi. Kellij, tā sieviete, Sūzanna Kalena... ko tu grasies viņai teikt?”

“Nezinu. Es nevaru visu atstāt tā, kā tas tagad ir, tēt.” Kellija atkal iedomājās par kauliem. Māte un bērns. “Es nespēšu dzīvot aitādu nastu.”

Sekoja gara pauze, īsa nopūta.

“Jā, šaubos, vai tu to spēsi. Mēs tepat vien būsim, ja tev kas vajadzīgs... jebkas.”

“Jūs vienmēr esat mani atbalstījuši.”

Tagad viņa vairs nespēja atgriezties pie darba, Kellija domāja,

noliekot klausuli. Ne arī izturēt staigāšanu pa šo kastei līdzīgo istabu. Viņa palūkojās uz savu čellu. Taču bija brīži, viņa domāja, kad mūzika nespēja savaldīt savvaļas zvēru.

Vienīgais glābiņš bija darīt to, kas jādara.

Viņa piezvanīja Sūzannai Kalenai.

19

Norādījumi bija sīki un precīzi. Pēc Kellijas domām, tas liecināja par to, ka Sūzanna vajadzības gadījumā spēja būt savaldīga un organizēta. Precīza, viņa domāja, braucot pa garo grantsceļu, kas izvijās starp kokiem. Izvērst nacionāla mēroga uzņēmējdarbību nebūtu varējis tik nervozs un nenosvērts cilvēks, kāda Sūzanna bija šķitusi pēc Kellijas moteļa istabiņas apmeklējuma.

Arī viņai acīm redzami patika vientulība, Kellija nosprieda. Viņa dzina savas saknes šajā apkārtnē, taču nošķirtībā no citiem.

Pati māja liecināja par Suzannas labo gaumi, finansiālo stabilitāti un tieksmi pēc plašuma. Tā bija celta no gaiša koka, ar mūsdienīgām līnijām, tai bija divi stāvi un daudz stikla. Arī daudz dārza augu, Kellija ievēroja, un visi spēcīgi un labi kopti, izlikti akmeņi vai akmens takām izvijās starp neskartajiem ozoliem un svaigās zāles laukumiņiem.

Pēc Kellijas domām, tas bija īstais veids, kā analizēt kādu, -jāizpēta viņa mājokļa izvēle. Viņa iedomājās, ka Džeiks tam piekristu. Tas, kādu vietu un kur cilvēks izvēlējies sev dzīvošanai, liecināja par indivīda personību, izcelšanos un iekšējo kultūru.

Apturot mašīnu aiz jaunākā modeļa SUV, Kellija centās atcerēties, kas Sūzannai bija mugurā, ierodoties motelī. Tērpa, rotaslietu izvēle, stils bija citas zīmes, kas liecināja par tipu un iedalījuma kategoriju.

Taču viņas prātā šis apciemojums bija atstājis neskaidras atmiņas.

Kaut arī vairs nezibeņoja, lietus vēl aizvien nerimās. Kellija izkāpa no mašīnas un devās uz verandas durvīm, lietū izmirkstot. Durvis atvērās nekavējoties.

Sūzanna bija ģērbusies ļoti plānās melnās biksēs un izšūtā jū-raszilā blūzē. Viņa izskatījās nupat uzkrāsojusies, un viņas mati bija rūpīgi ieveidoti. Kājas bija basas.

Viņai pie sāniem stāvēja liels, melns labradors, un viņa aste sitās pret sienu kā priecīgs metronoms.

“Lūdzu... nāc iekšā, nestāvi lietū! Sedija ir nekaitīga, taču es varu aizvest viņu prom, ja vēlies.”

“Nē. Viss kārtībā.” Kellija izstiepa plaukstu, ļāva to sunim apostīt un tad nolaizīt un pēc tam sabužināja spalvas starp Sedijas ausīm. “Lielisks suns.”

“Viņai ir trīs gadi, un viņa ir mazliet palaidnīga. Toties lieliska sabiedrotā. Man patīk te dzīvot, taču jūtos drošāk, ja Sedija ir mājā vai tepat netālu. Protams, viņa ir ļoti draudzīga, viņa laupītāju tikai nolaizītu līdz nāvei, ja... Piedod, es pļāpāju muļķības.”

“Tas nekas.”

Kellija neveikli stāvēja, ar vienu roku vēl aizvien glāstīdama suņa galvu, kamēr Sūzanna viņā noskatījās.

“Mums jāaprunājas.”

“Jā. Protams. Es pagatavoju kafiju.” Sūzanna norādīja uz dzīvojamās istabas pusi. “Es ļoti priecājos, ka tu piezvanīji. Es īsti nezināju, ko tagad darīt.” Viņa apstājās pie dīvāna un pagriezās. “Vēl aizvien nezinu.”

“Mani vecāki.” To Kellijai vajadzēja izteikt vispirms, lai nospraustu robežas un paustu savu lojalitāti. Tomēr viņa jutās briesmīgi nelojāla, sēžot Suzannas pievilcīgajā, plašajā dzīvojamā istabā, kur lielais, draudzīgais suns pielūgsmē nometās viņai pie kājām.

“Tu esi runājusi ar viņiem.”

“Jā, to es darīju. Es esmu adoptēta septiņdesmit ceturtā gada decembrī. Ta bijusi konfidenciāla adopcija. Mani vecāki ir ļoti kārtīgi, ievēro likumus, mīļi cilvēki. Kalenas kundze...”

“Lūdzu!” Sūzanna negribēja ļaut rokām drebēt. Izlēmīgi viņa paņēma kafijkannu un ielēja, neizlaistot ne lāsītes. “Nesauc mani tā. Vai tu nevarētu saukt mani vismaz par Sūzannu?”

Pagaidām, viņa domāja. Tikai pagaidām.

“Tā bijusi konfidenciāla adopcija,” Kellija turpināja. “Viņi nolīguši advokātu pēc manas mātes ginekologa ieteikuma. Viņš ļoti ātri un par ievērojamu atalgojumu sameklēja viņiem meitenīti. Viņš arī sniedzis būtiskākās ziņas par bioloģisko māti.”

“Tu man sacīji, ka neesot adoptēta,” Sūzanna viņu pārtrauca. “Tu nezināji, ka esi.”

“Viņiem bija savi iemesli, kāpēc viņi man to neteica. Iemesli, kas skar tikai viņus. Lai arī kā būtu, jums jāsaprol jau no sākta gala, ka viņi nav darījuši neko sliktu.”

Suzannas rokas tomēr drebēja - mazliet.

“Tu viņus ļoti mīli.”

“Jā. Ari tas jums ir jāsaprot. Ja es būtu jums nozagtais bērns...” “Tu zini, ka tu tā esi.” Džesika. Mana Džesija. Viņa valdījās, lai nesāktu raudāt.

“Es varu to pieņemt, taču es to nezinu. Ir analīzes, kuras mēs varam izdarīt, lai noteiktu manu izcelšanos.”

Suzanna dziļi ievilka elpu. Ada šķita tik karsta, ka tā draudēja izkausēt viņas kaulus.

“Vai tu esi ar mieru tās izdarīt?”

“Mums ir jāzina. Jūs esat pelnījusi to zināt. Es darīšu, ko varēšu, lai rastu atbildes. Nezinu, vai varēšu dot jums ko vairāk. Piedodiet!” Kellijas sirds notrīsēja, kad Sūzannas acis piepildījās ar asarām. “Tas ir grūti mums visiem. Taču, pat ja es būtu bijusi tas bērns, es vairs tas neesmu.”

“Es izdarīšu analīzes.” Asaras bija Sūzannas balsī, aizžņaudzot to. Apraujot vārdus. “Un Džejs, tavs... mans bijušais vīrs. Es sazināšos ar viņu. Viņš arī tās izdarīs. Cik ilgi jāgaida, lai uzzinātu rezultātus? Galīgos.”

“Mans tēvs ir ārsts. Viņš paātrinās pārbaudes norisi.”

“Kā lai es zinu, ka viņš nesagrozīs rezultātus?”

Pirmais aizkaitinājuma zibsnis pārslīdēja pār Kellijas seju. “Tāpēc, ka viņš ir tas, kas viņš ir. Jums man jāuzticas šajā jautājumā, vai arī nav jēgas neko darīt. Man šeit ir informācija.” Viņa izņēma no savas somas papīra lapu un uzlika to uz galdiņa līdzās paplātei ar kafiju un cepumiem. “Te izskaidrots, kas jums jādara, kurp jāsūta asins paraugi. Ja jums ir kādi jautājumi par procedūru, jūsu ārstam vajadzētu zināt atbildes uz tiem.”

“Es nespēju domāt. Šķiet, ka es nespēju par to padomāt.” Sū-zanna cīnījās ar asarām, jo tās aizmigloja viņas skatienu. Tas bija viņas bērns. Viņa redzēja pašas bērnu. “Mana dzīve pārvērtās brīdī, kad es pagriezu tev muguru, kamēr tu gulēji savos ratiņos. Vienā minūtē,” Sūzanna sacīja tik mierīgi, cik vien spēja. “Varbūt divās. Ne ilgāk. Un visa mana dzīve kļuva citāda. Tāpat kā tavējā. Es gribu saņemt iespēju atgūt kaut ko no tās, uzzināt, kas tu esi, dalīties ar tevi šajos zaudētajos gados.”

“Viss, ko es jums šobrīd varu dot, ir atbildes. Kā, kāpēc, varbūt - kas. Nekas nespēs mainīt to, kas ar jums noticis. Nekas nepagriezīs laiku atpakaļ un nepadarīs mani atkal par jūsu meitu.” Tas bija nepareizi, Sūzanna domāja. Izmisīgi, rūgti. Atrast savu bērnu tikai tādēļ, lai šis bērns tagad runātu tik vēsā, atturīgā tonī. Lai viņas pašas meita skatītos uz viņu tā, it kā viņas būtu svešinieces.

“Ja tu tā uzskati, tad kāpēc tu atnāci? Tu būtu varējusi mani ignorēt vai pastāvēt uz to, ka nekāda adopcija nav notikusi.”

“Es neesmu mācīta melot vai ignorēt citu sāpes. Tas, kas noticis, nebija jūsu vaina. Tā nebija arī mana vai manu vecāku vaina. Taču kāds ir vainīgs. Kāds mainīja notikumu gaitu, un visticamāk, ka viņš to darīja naudas dēļ. Es arī gribu saņemt atbildes.”

“Tu esi tieša, un tu esi godīga. Es bieži esmu domājusi par to, kā tas būtu - ieraudzīt tevi atkal, runāt ar tevi. Neviena no manām iedomām neatbilda īstenībai.”

“Jūs meklējat vai cerat uz tādu kā atkalapvienošanos, ko es nespēju jums piedāvāt, uz saikni, kuru es nesajūtu.”

Visas aizdzijušās brūces Sūzannas sirdī atvērās un atkal sāka asiņot.

“Ko tad tu jūti?”

“Piedodiet! Kalenas kundze... Sūzanna,” Kellija izlaboja un vēlējās, kaut spētu paieties viņai pretī. Kaut spētu nojaukt savus aizsargvaļņus un paieties pretī. “Man ir žēl jūsu un jūsu ģimenes. Un savējās. Un es jūtos mazliet dīvaini. No vienas puses, es vēlētos, kaut jūs nebūtu ieraudzījusi mani ziņu raidījumā, tāpēc ka tajā brīdī, kad tas notika, jūs atkal pārvērtāt manu dzīvi. Un es nezinu, ar ko tas tagad beigsies.”

“Es nemūžam nedarītu neko tādu, kas sagādātu tev sāpes.” “Kaut es spētu teikt to pašu! Baidos, ka gandrīz viss, ko es daru, sagādās jums sāpes.”

“Varbūt tu man varētu pastāstīt kaut ko par sevi. Par to, ko tu esi izdarījusi vai gribētu darīt. Tikai... kaut ko.”

“Šodien es atradu kaulus.” Kad Sūzanna samirkšķināja acis, Kellija izmocīja smaidu un paņēma cepumu. “Izrakumos,” viņa turpināja. “Es uzskatu, ka mēs esam uzdūrušies apmetnei. Neolīta laiku apmetnei pie strauta gultnes, netālu no kalniem, kur cilts cēlusi mājas, audzinājusi bērnus, medījusi, sākusi iekopt zemi. Šodien es atradu pierādījumu, kas, manuprāt, apstiprinās šo teoriju. Ja tā ir tik liela apmetne, kā es ceru, izrakumi varētu prasīt vairākus gadus.” “Ak tā? Nu, Ronalds Dolans gan būs nikns par to.” “Iespējams. Taču tas viņam par labu nenāks. Mēs atradīsimies preses un zinātnisko aprindu uzmanības lokā. Dolanam būs jānoraksta savs projekts zaudējumos.”

“Ja es kādu dienu aizietu uz izrakumu vietu, vai tu man parādītu, ar ko tu nodarbojies?”

“Protams. Vai tie ir jūsu gatavoti?” Viņa pacēla augšup pusap-ēsto cepumu. “Pašas?”

“Jā. Vai tev garšo? Es tev iedošu līdzi kādu kastīti. Es...”

“Tie ir lieliski.” Tas bija kas līdzīgs pretimnākšanai, Kellija domāja. Labākais, ko viņa šobrīd spēja. “Mans... kolēģis,” viņa teica, nospriežot, ka tas ir vieglākais veids, kā raksturot Džeiku. “Viņš atcerējās jūsu vārdu. “Sūzannas virtuve”? Es gadiem ilgi esmu pārtikusi no jūsu cepumiem.”

“Tiešām?” Asaras atkal gribēja izlauzties uz āru, taču Suzanna lika tām atkāpties. Acīs parādījās prieka atblāzma. “Man prieks, ka to zinu. Tu esi ļoti laipna.”

“Nē, neesmu vis. Es esmu tieša, viegli aizkaitināma, egoistiska, aizņemta un ļoti reti laipna. Es gluži vienkārši par to nedomāju.”

“Tu esi ļoti laipna pret mani, bet daļēji tu droši vien... Es to līdz šim nesapratu. Daļēji tu droši vien dusmojies uz mani.”

“Nezinu. To es vēl neesmu apjautusi.”

“Un tu saudzīgi izturies pret savām jūtām.” Kad Kellija savilka uzacis, Sūzanna pievērsās cepumu traukam. “Es gribēju teikt, man šķiet, ka tu tik viegli neatsakies no saviem uzskatiem. Daglass ir tāds pats. Jau zēna gados viņš bija ļoti uzmanīgs. Viņš daudz domāja, ja tu saproti, ko es gribu teikt. Gandrīz vai varēja redzēt viņu domājam: ko tu īsti ar to gribi teikt?” Viņa iesmējās, paņēma cepumu, tad atkal nolika. “Es tev tik daudz ko gribētu pastāstīt. Tik daudz, ka... Es gribētu tev kaut ko uzdāvināt.”

“Sūzanna...”

“Patiesībā tā nav īsta dāvana.” Viņa piecēlās, piegāja pie blakusgal-diņa un paņēma kādu kārbu. “Tas ir vēstules. Es rakstīju tev vēstuli katru gadu tavā dzimšanas dienā. Tas man palīdzēja tikt ar to vasu galā.”

“Mēs vēl skaidri nezinām, vai jūs tās rakstījāt man.”

“Mēs abas to zinām.” Viņa atkal apsēdās un ielika kārbu Kellijai klēpī. “Man tas daudz ko nozīmētu, ja tu tās pieņemtu. Tev tās nav jālasa, taču es domāju, ka tu to izdarīsi. Tevi interesē tas, kas apkārt notiek, citādi tu nedarītu to, ko tu tagad dari. Tāpēc tās tevi ieinteresēs.”

“Labi. Ziniet, man jāiet uz darbu,” Kellija sacīja un piecēlās.

“Vēl ir tik daudz, ko es gribētu...” Kad Sūzanna sāka celties kājās, Sedija priecīgi ierējās un skrēja uz durvīm.

Durvis atvērās, un iekšā ienāca Dags.

“Lai nu paliek!” Aizkaitināts viņš iesmējās un stūma prom septiņdesmit mārciņas smago priecīgo četrkājaino, kas lēkāja viņam apkārt. “Vai mēs jau pagājušajā reizē nevienojāmies? Kā būtu, ja tu demonstrētu mazliet pašcieņas un...”

Viņš aprāvās, uzmetis skatienu dzīvojamai istabai.

Tūkstošiem domu izskrēja caur Daga prātu, viņa sirdi un atspoguļojās viņa sejā, pirms tā kļuva neizdibināma.

“Dag!” Suzannas roka aiztaustījās līdz kaklam un sāka grozīt pirkstos blūzes augšējo podziņu. “Es nezināju, ka tu iegriezīsies. Tā ir... Ak kungs!”

“Kellija.” Kaut arī viņa vairāk par visu gribēja izbēgt no telpā pēkšņi uzvirmojušās elektriskās spriedzes, viņa pasita kārbu sev padusē. “Kellija Danbruka.”

“Jā, es zinu. Piedod!” Dags pievērsa skatienu mātei. “Man vajadzēja piezvanīt.”

“Nē. Neaušojies, Dag!”

“Es jau gāju projām. Es... es jums paziņošu,” Kellija sacīja Suzannai.

“Es tevi pavadīšu līdz durvīm.”

“Labi.” Dodamās prom, Kellija neatrāva skatienu no Daga sejas. Un, kaut arī viņas sirds skaļi sitās, viņa saņēmās un viņam garām izgāja laukā.

Viņa skriešus metās uz savu mašīnu, atrāva vaļā durvis un nometa kārbu uz sēdekļa.

“Kāpēc tu nāci šurp?”

Viņa atglauda no sejas mitros matus un pagriezusies ieraudzīja Dagu stāvam viņai līdzās lietū. Ap viņu valdīja tā pati gandrīz saskatāmā elektriskā spriedze. Viņa gaidīja lietus lāses nočukstam pēc saskaršanās ar Daga ādu.

“Es negribēju tevi aizbiedēt. Es tevi pat nepazīstu.”

“Mana māte šobrīd ir satrauktā dvēseles noskaņojumā. Tev ne-, vajadzētu vērst to vēl ļaunāku, ieskrienot uz kafiju un cepumiem.”

“Labi, paklausies! Ja es gribu ieskriet uz kafiju un cepumiem, tas nav aizliegts. Taču tas nebija mans nolūks. Es nevēlos apbēdināt tavu māti, nevēlos jaukties tavā dzīvē. Taču mums visiem ir nepieciešams saņemt atbildes uz. dažiem jautājumiem.”

“Un kāda tam jēga?”

“Visa jēga ir šajās atbildēs.”

“Katru otro gadu, kopš “Suzannas virtuve” ir kļuvusi pazīstama visā valstī, uzrodas kāda būtne, kas stāsta, ka viņa ir mātes sen zudusī meita. Tavs darbs jau arī ir atkarīgs no subsīdijām un ziedojumiem, vai ne?”

Kellija pacēla zodu, devās uz priekšu, līdz viņas zābaki atdūrās prel viņa kurpēm, un ierunājās, skatīdamās viņam tieši sejā.

“Ej pie velna!”

“Es nevienam neļaušu viņu sāpināt. Vairs ne.”

“Un tas padara tevi par labo dēliņu?”

“Skaidrs, ka tas nepadara mani par tavu brāli.”

“Nu, tas gan ir atvieglojums. Ļauj tev atgādināt, Dag, ka viņa mani uzmeklēja. Viņa uzradās no zila gaisa, un tagad mana dzīve ir sagriezta ar kājām gaisā. Vakar es atstāju savus vecākus nožēlojamā emocionālā stāvoklī. Man ir jānodod asinis un jāizdara analīzes, un jātiek galā ar ko tādu, kas man nav bijis ne prātā. Un es nebūt neesmu par to baigi priecīgā, tāpēc atšujies!”

“Viņa tev neko nenozīmē.”

“Arī tā nav mana vaina.” Tomēr vainas apziņa viņu nomāca. “Vai viņējā. Ja tu uztraucies par savu mantojumu, tad vari nomierināties. Man nav vajadzīga viņas nauda. Pašlaik man ir diezgan draņķīga sajūta, tāpēc ka man bija jāvēro, kā viņa pēdējās divdesmit minūtes centās nesabrukt. Ja tu gribētu mani no tās atbrīvot, es par to priecātos. Pretējā gadījumā man padomā ir šis tas labāks, ko darīt, nevis stāvēt lietū un strīdēties ar tevi.”

Kellija apgriezās uz papēža, ielēca mašīnā un aizcirta durvis.

Ja tāda bija dzīve kopā ar vecāko brāli, viņa domāja, tik tikko noturējusies, lai neuzbrauktu viņam uz kājas, pirmajos divdesmit astoņos mūža gados viņai ir pamatīgi veicies.

Līdz brīdim, kad Kellija nonāca atpakaļ motelī, viņas dusmas bija sasniegušas kulmināciju. Kad viņa atvēra durvis, reizē iezvanījās mobilais un moteļa telefons.

Viņa izvilka mobilo laukā no somas.

“Danbruka, pagaidiet!” Viņa paķēra moteļa telefonu. “Danbru-ka, kas ir?”

“Paklau, nenorauj man galvu,” Leina teica. “Es tikai piezvanīju, lai ātri pavēstītu tev jaunāko informāciju. Bet, ja tu uz mani kliegsi, es paaugstināšu savu stundas tarifa likmi.”

“Piedod! Kas tev tur ir?”

“Es labāk aprunātos ar tevi personiski. Vai vari atnākt?”

“Es nupat esmu ienākusi istabā. Esmu drusku sanervozējusies.” “Es aiziešu turp. Dod man pusstundu laika!”

“Vai tu nevarētu vienkārši...”

“Nē. Pēc pusstundas!” Leina sacīja un nolika klausuli. “Sasodīts!” Kellija nometa klausuli un grasījās atkal satvert mobilo, bet kāds pieklauvēja pie durvīm. “Lieliski, patiešām lieliski! Viņa atrāva vaļā durvis un ieraudzīja Džeiku. “Vai nevienam nav nekā labāka, ko darīt, kā vien uzglūnēt man?” Viņa atlēca atpakaļ un pielika telefonu pie auss. “Jā, kas ir?”

“Es tikai prātoju, kur tu varētu būt,” Džeika balss atskanēja vienlaikus viņai pie auss un aiz muguras. Viņa pagriezās un ieraudzīja viņu atspiedušos pret durvju stenderi ar telefonu pie auss, lietum bungojot pa viņa muguru. “Es nupat biju restorānā, gribēju paziņot dažus jaunumus. Tu neatbildēji uz telefona zvanu šeit, tāpēc zvanīju uz tavu mobilo.”

“Pie velna, kāpēc tu vēl aizvien runā ar mani pa telefonu, ja tu tepat vien stāvi?”

“Un tu?”

Viņa raidīja cietējas skatienu pret griestiem un nometa telefonu uz gultas.

“Kādi jaunumi?”

Džeiks ienāca iekšā un aizvēra durvis. Un, kad viņš turpināja Kel-lijai tuvoties, viņa izstiepa roku, gluži kā satiksmes regulētājs krustojumā. Viņa pazina šo spīdumu Džeka acīs.

“Ha-hā!”

“Tu esi galīgi slapja. Tu zini, ka es kļūstu vai traks, kad tu esi slapja.”

“Tu kļūsi galīgi traks, kad es tev iegāzīšu ar šo lampu. Ej nost, Grejston! Es neesmu noskaņota uz spēlītēm.”

“Tu izskaties tā, ka laba spēlīte tev nāktu tikai par labu.”

“Tas ir muļķīgs eifēmisms, un kāpēc vīrieši vienmēr uzskata, ka sievietei ir slikts garastāvoklis tikai tāpēc, ka viņai nepieciešams sekss?”

“Tāpēc, ka cerība mirst pēdējā?” Džeiks ieteicās un jutās gandarīts, redzot viņas acīs pazibam humora dzirksti, lai arī īslaicīgu. “Ko tu gribi, atskaitot seksu?”

“Viss pārējais nāks pēc brīža, bet...” Viņš aprāvās, iekrita gultā un sakrustoja kājas pie potītēm. “Es nupat paplunčājos vietējā tenku dīķītī. Frīda, mana oficiante, pastāstīja, ka Dolans jau ir izdzirdējis par šīsdienas atradumu. Viņš uzsprādzis kā ballistiskā raķete - tas ir izteiciens, ko viņa ir aizņēmusies no sava māsasdēla, kurš strādā pie Dolana un atradies tur, kad viņš uzzinājis jaunumus.”

Bija interesanti paklausīties par drāmu, kas skāra kādu citu, nevis pašu, taču formas pēc Kellija paraustīja plecus.

“Nu un tad?”

“Viņš draudot iesūdzēt mūs tiesā. Viņš apgalvojot, ka mēs par to samaksāsim - ka mēs esot sametušies kopā ar pieminekļu aizsardzības cilvēkiem un ka tā ir sazvērestība, lai izjauktu viņa celtniecības plānus. Vai tev te ir alus?”

“Nē, te man nav nekāda alus. Viņš var draudēt un niknoties, cik vien viņam tīk. Kauli atrodas te.”

“Un vēl viena klača...”

“Tu esi pilns ar tām, vai ne?”

“Cilvēki runā, ka tā vieta esot nolādēta. Nu, zini, senču apbedījumi, kuru mieru traucē trakie zinātnieki.”

Uzjautrināta Kellija paņēma šķiltavas un aizdedzināja ceļojuma sveces degli.

“Atkal vecā mūmiju dziesma?”

“Tikai citās skaņās. Mēs atbrīvojot senču varu un spēkus, kurus mēs nepazīstam, un tā tālāk.” Džeiks vēroja, kā Kellija dodas uz vannasistabu pēc dvieļa un, nemierīgi staigājot pa istabu, slauka tajā matus. “Frīda apgalvo, ka šim stāstiņam esot savs pamatojums. Tu zini, cik labprāt cilvēki ieklausās tādās blēņās.”

“Tātad mums ir nolādēta izrakumu vieta, nikns celtniecības projekta vadītājs un nepieciešamība aicināt Amerikas pirmiedzīvotāju asociācijas konsultantu uzraudzīt mūsu darbu.” Kellija izvilka no skapja sausu kreklu un, Džeikam par lielu vilšanos, devās atpakaļ uz vannasistabu, lai novilktu slapjo un uzvilktu tīru. “Mums vēl arvien ir par maz darbaroku, un rītdien šā lietus dēļ viss lauks kļūs par dubļu bedri.”

Džeiks pagrieza galvu, lai palūkotos, vai viņam neizdosies noķert Kellijas puskailā ķermeņa atspīdumu spogulī. Cilvēkam bija tiesības uz maziem prieciņiem.

“Tas arī gandrīz viss.”

Kellija ienāca atpakaļ istabā un, sameklējusi ūdens pudeli, sāka staigāt.

Neviens, Džeiks domāja, nevarētu apvainot Kelliju Danbruku bezdarbībā.

“Visā visumā jauka situācija,” viņa nosprieda un pasmīnēja. “Man patīk šis darbs.”

“Kur tu biji aizbraukusi?”

“Privātās darīšanās.”

Viņš pagrūda ar kāju milzīgo apavu kārbu pie gultas kājgaļa. “Pirki apavus? Man tā vien šķiet, ka tu kļūsti sievišķīga, Dan-bruka.”

“Es nebraucu iepirkties.” Viņa paķēra kārbu un nopūtusies uzlika to uz kumodes. “Tās ir vēstules. Suzanna Kalena tās rakstījusi savai meitai katru gadu viņas dzimšanas dienā. Ak dievs, Džeik! Ak dievs, ja tu būtu redzējis viņas seju, kad es devos viņu apciemot un parunāties ar viņu! Visu to nepieciešamību, un es nezinu, ko ar to iesākt.”

“Man vajadzēja braukt tev līdzi.”

Kellija tikai pakratīja galvu.

“Tas bija diezgan grūti, ari nejaucot iekšā nevienu citu. Kaut gan tas šā vai tā notika, kad es jau devos prom. Ienāca viņas dēls, un viņš nu gan nav laimīgs par to, kas noticis. Nolamāja mani tā, it kā es pati būtu izrāpusies no tiem sasodītajiem ratiņiem pirms visiem šiem gadiem, lai izpostītu viņam dzīvi. Mēs stāvējām ārā lietū, klaigādami viens uz otru kā divi idioti. Viņš man pat pārmeta, ka es dzenoties pēc viņas naudas.”

“Cik ilgi viņš atradīsies slimnīcā?”

Šī piezīme Kellijai lika justies mazliet labāk. Viņa pacēla galvu, un viņas skatiens spogulī sastapās ar Džeika acīm.

“Tev ir brāļi un māsas, vai ne? Viens brālis un viena māsa. Vai tu cīnies ar viņiem par vecāku uzmanību kā suns par kaulu?”

“Mēs itin vienkārši plēšamies,” Džeiks atbildēja. “Tāda ir šo attiecību būtība. Sāncensība, konkurence, sīki apvainojumi. Tā ir dzimtas iezīme - tāpat kā apvienošanās pret tiem, kas pie tās nepieder. Es varu sadot savam brālim pa pēcpusi, bet, ja to mēģinās darīt kāds cits, es sadošu tam divreiz spēcīgāk. Un, ja kaut kas notiktu ar manu mazo māsu, es droši vien sajuktu prātā.”

“Es biju viņa mazā māsa trīs mēnešus. Kas tā par saikni?” “Intuitīva, Kela. Instinktīva. Tie ir kauli un asinis. Turklāt viņš ir puika, vecākais, un, visticamāk, viņam bija teikts, ka tas ir viņa pienākums - pieskatīt tevi.” Džeiks pamāja, lai viņa pasniedz ūdeni. “Viņš to bija zinājis, tīri instinktīvi, varbūt noraidījis šo domu, varbūt apsveicis, taču tās ietērpšana vārdos no radinieku puses bija apstiprinājusi viņa nojautas. Tu biji vājā, neaizsargātā, un viņam vajadzēja tevi aizsargāt.” Viņš apklusa, iedzēra malku un atdeva pudeli atpakaļ Kellijai. “Viņam tas neizdevās. Tagad viņš ir pieaudzis vīrietis, un, būdams vienīgais dēls, es domāju, viņš ir pārnesis šos pienākumus uz savu māti. Tu nāc no ārpuses un esi pazudušais bērns. Viņš cenšas nostiprināt savas sākotnējās tiesībās.”

“Izklausās, ka tuvinu aizstāvi.”

“Tikai izsaku galvenās teorijas. Nu, ja tu panāktu šurp, uzrāptos man virsū un lūgtu tevis dēļ iet un sadot viņam pa mizu, es varētu to apsvērt.”

Klauvējiens pie durvīm atskanēja brīdī, kad viņa bija pagriezusi īkšķi uz to pusi, sakot:

“Ārā!”

Taču, viņai dodoties atvērt, Džeiks tikai sakrustoja pirkstus aiz galvas un iekārtojās ērtāk.

VIII

20

Pirms ienākšanas moteļa istabā Leina nokratīja savu lietussargu. Kellijai šķita, ka viņu nav skārusi ne pilīte. Sievietei, kura nekļuva slapja lietusgāzē, noteikti piemita kaut kas dīvains.

“Šausmīgs laiks,” Leina iesāka. “Kas gan var... Ak!” Viņa pielieca galvu, pamanot uz gultas izstiepušos Džeiku. “Piedod! Es nezināju, ka tev ir ciemiņš.”

“Viņš ir nevis ciemiņš, bet gan traucēklis, kurš cenšas kļūt par dzirnakmeni* man kaklā. Džeikobs Grejstons - Leina Kemp-bela.”

“Jā, mēs viņdien tikāmies, kad es apmeklēju izrakumu vietu. Patīkami satikt jūs vēlreiz, doktor Grejston.”

“Džeiks,” viņš izlaboja. “Kā iet?”

“Labi, paldies!” Lai arī kā viņu sauca, izskatījās, ka viņš te jūtas kā mājās. “Paklau, Kellij, ja šis nav piemērots brīdis, mēs varam sarunāt tikšanos rīt.”

“Šis laiks ir tikpat piemērots kā jebkurš cits. Vienīgā nelaime, ka šobrīd te ir drusku par daudz cilvēku,” viņa piebilda, izteiksmīgi palūkodamās uz Džeiku.

“Vietas pietiek.” Viņš uzplāja pa gultu sev līdzās.

“Patiesībā tas, kas man jāpārrunā ar Kclliju, ir visai konfidenciāls jautājums.”

’ Kellija apspēlē Džeika uzvārdu. Millsttīne - dzirnakmens. (Tulk. />icz.)

“Viss kārtībā,” viņš sacīja. “Mēs esam precējušies.”

“Šķīrušies.” Kellija uzsita viņam pa kāju. “Ja tu esi kaut ko atklājusi, tu vari runāt šā pajoliņa klātbūtnē. Viņš pārzina lietas būtību.”

“Šobrīd tas nozīmē, ka viņš zina vairāk par mani. Labi.” Leina palūkojās apkārt un nolēma riskēt, apsēžoties šaurajā krēslā pie durvīm. “Esmu ievākusi šādu tādu informāciju par Markusu Kārlailu. Viņš patiešām strādājis par advokātu Bostonā tevis minētajā laika posmā. Pirms tam viņš praktizēja četrpadsmit gadus Čikāgā, pēc tam Hjūstonā - trīspadsmit gadus. Pēc Bostonas, kur viņš strādājis kādus desmit gadus, viņš pārcēlies uz Sictlu, kur praktizēja vēl septiņus gadus.”

“Puisis staigājis apkārt,” Džeiks komentēja.

“Jā. Viņš slēdzis savu praksi astoņdesmit sestajā gadā. Šajā punktā es viņu pagaidām esmu pazaudējusi. Es varu turpināt meklējumus vai arī nolīgi detektīvu, kurš atšķirībā no manis būs brīvs un varēs aizbraukt uz Sictlu, uz Bostonu, uz Čikāgu un Hjūstonu un iegūt vairāk informācijas no pirmavotiem. Tas tev izmaksās krietni vairāk. Pirms tu izlem,” viņa turpināja, neļaujot Kellijai bilst ne vārda, “tev jāzina, ko vēl es noskaidroju.”

“Ja strādāsi tik ātri, tu neatpelnīsi pat piecsimt dolāru lielo avansu.”

“Domāju gan, ka atpelnīšu.” Leina atvēra portfeli un izņēma no tā Kellijas adopcijas dokumentus. “Es tos nokopēju sev un pie reizes veicu parasto pārbaudi. Šie dokumenti nekad nav tikuši aizpildīti.”

“Kā - nav tikuši aizpildīti?”

“Es gribu teikt, ka tā nebija nekāda adopcija. Nekādas likumīgas procedūras nevienā Bostonas vai Masačūsetsas tiesā par šo gadījumu. Nekur nav reģistrēts, ka Eljots un Viviana Danbruki ir adoptējuši bērnu šajos dokumentos norādītajā datumā, pirms vai pēc tam.”

“Pie joda, ko tas nozīmē?”

“Tas nozīmē, ka Markuss Kārlails nav aizpildījis pieteikumu tiesai. Uz pieteikuma norādītais lietas numurs un atsauce uz galīgo tiesas lēmumu ir izdomāta. Tāda neeksistē. Tiesneša paraksts uz lēmuma un tiesas zīmogs, visticamāk, arī ir viltots. Tā kā šis tiesnesis ir miris astoņdesmit sestajā gadā, es nevaru to pārbaudīt pilnīgi droši. Taču es varu izsekot lietas norisei. Šie dokumenti, kas ir tavā rīcībā, Kellij, ir tapuši ar Kārlaila juridiskā kantora starpniecību un nekad nav nonākuši nekur tālāk. Adopcija nav notikusi.”

Kellija spēja tikai blenzt uz dokumentiem, uz savu vecāku vārdiem.

“Tas ir bezjēdzīgi.”

“Tas šķistu jēdzīgāk, ja tu man pastāstītu, kāpēc mani nolīgi, lai atrastu šo advokātu.”

Džeiks piecēlās, saņēma Kelliju aiz pleciem un nosēdināja gultā.

“Apsēdies, mazā!” Viņš notupās un uzplīkšķināja pa viņas gurnu. “Vai gribi, lai viņa to uzzina?”

Kellija ar pūlēm pamāja. Viņa iedomājās, ka Džeiks prot sarindot faktus un izklāstīt tos skaidri un saprotami. Tieši tā darbojās viņa prāts - skaidri un saprotami -, tāpēc viņš prata atmest nevajadzīgas detaļas un runāt tikai par jautājuma būtību. Gandrīz vai šķita, ka viņa klausās tādu atgadījuma izklāstu, kam nav nekāda sakara ar viņu.

Kellija nojauta, ka tieši tāds arī bijis viņa nolūks.

Džeikam runājot, Kellija piecēlās, iegāja vannasistabā un izņēma no savas ceļojumu aptieciņas aspirīnu. Viņa iedzēra trīs tabletes un pēc tam nostājās pie izlietnes, pētīdama savu seju spogulī.

Vili tu kādreiz esi bijusi tā, par ko sevi uzskatīji, viņa prātoja. Patiesi tā, par ko tu sevi uzskatīji? Lai nu kā, juridiskie dokumenti tur neko nespēja grozīt.

Nekas un neviens nespēja tevi apmānīt kā tikai tu pati. Kamēr viņa saglabās šo domu, viss būs kārtībā. Viņa tiks ar to galā.

Kad viņa atgriezās, Leina žigli kaut ko rakstīja vienā no saviem bloknotiem. Viņa pacēla galvu.

“Kellij, man tev jāuzdod viens būtisks jautājums, un tev jāmet emocijas pie malas, pirms tu uz to atbildi. Vai ir iespējams, ka El-jots un Viviana Danbruki jebkādā veidā bijuši iesaistīti bērna nolaupīšanā?”

“Mana māte jūtas vainīga, ja viņa nav laikus atdevusi grāmatu bibliotēkā.” Ak kungs, esmu nogurusi, Kellija domāja. Ja Džeiks tagad uzplātu pa gultu, iespējams, ka viņa iekristu tajā, daudz neprātojot. “Mana tēva mīlestība pret māti lika viņam piekrist adopcijas noklusēšanai. Viņa godīgums lika viņam glabāt visus dokumentus drošā vietā. Viņiem nav nekāda sakara ar to visu. Viņiem nevar būt nekāda sakara. Un, pat atmetot to visu, es atceros, kādas bija viņu sejas, kad es viņiem pastāstīju par Sūzannu Kalenu. Viņi ir upuri tikpat lielā mērā kā Sūzanna.”

Un kā tu pati arī, Leina nodomāja, taču pamāja. Kalenu bērns, viņa atkal iedomājās. Daglasa Kalena māsa. Rodžera mazmeita. Cik daudziem dzīve atkal sagriezīsies ar kājām gaisā?

“Tu viņus nepazīsti,” Kellija turpināja. “Tāpēc tu neesi pārliecināta. Tu vari pārbaudīt informāciju, kuru Džeiks tev nupat pavēstīja. Tu vari pārbaudīt viņus, ja uzskati, ka tas ir jādara. Taču es negribētu, lai tu tērē laiku, pētot viņus, ja vari to veltīt tā mai-tasgabala atrašanai.” Viņa nometa dokumentus uz gultas. “Viņš ne tikai nolaupījis bērnus, viņš tos pārdevis! Nevar būt, ka es biju vienīgā. Viņam bija sava sistēma, un viņš ieguva savu peļņu no izmisušiem bezbērnu pāriem.”

“Es tev piekrītu, taču mums tas ir jāpamato.”

“Nolīgsti detektīvu!”

“Tas nozīmēs lielus papildu izdevumus.”

“Sāc ar to nodarboties! Es tev pateikšu, kad man vajadzēs likt punktu.”

“Labi. Es par to parūpēšos jau šovakar. Es pazīstu kādu, kas darīja tādu darbu Baltimoras firmā, kurā strādāja mans vīrs. Ja viņš nebūs dabūjams, viņš ieteiks man kādu citu. Kellij, vai Kaleni zina?” “Es šodien apciemoju Sūzannu. Mēs sarunājām izdarīt analīzes.” Leina atkal kaut ko atzīmēja savā bloknotā, tad uzlika tai virsū pildspalvu.

“Man tev kas jāpasaka. Man ir personiskas attiecības ar Ro-džeru Groganu. Jā, arī Sūzannas Kalenas tēvu,” viņa paskaidroja, redzot Kellijas sejā neizpratni. “Mēs esam draugi, labi draugi. Un piedevām vēl vakar vakarā man bija randiņš ar Daglasu Kalenu.” “Es domāju, ka tu esi precējusies.”

“Biju. Mans vīrs lika nogalināts gandrīz pirms četriem gadiem. Mana interese par Dagu ir gluži personiska. Ja tev tas šķiet nepieņemami, mums vajadzēs atrisināt šo jautājumu, pirms ejam tālāk.” “Ak kungs!” Kellija pārvilka rokas pār seju. “Mazpilsēta. Nezinu gan, ko tas varētu mainīt, kamēr vien tu atceries, kuru tu pārstāvi.” “Es zinu, kuru es pārstāvu. Es nevaru saprast, ko tas nozīmē tev vai jebkurai citai no iesaistītajām pusēm. Taču es esmu tava advokāte.”

“Tavs draugs uzskata, ka es dzenos pēc viņa mātes naudas.” “Viens randiņš vēl nepadara viņu par manu draugu,” Leina mierīgi sacīja. “Un es domāju, ka gaidāmi vēl pamatīgi strīdi, pirms tas noskaidrosies. Viņš uz mani neatstāj vienkārša, pieticīga puiša iespaidu.”

“Uz mani viņš atstāja lempja iespaidu.”

Leina pasmaidīja un piecēlās kājās.

“Jā, pirmajā brīdī tā varētu likties. Es taisos parakties dziļāk un iesaistīt darbā detektīvu. Vajadzētu, lai rīt tu kādā brīdī iegrieztos manā birojā. Cerams, varēšu tev sniegt jaunāko informāciju, un tu man varēsi iedot čeku par lielāku summu.” Viņa saņēma Kelli-jas plaukstu un uzmundrinoši to paspieda. “Es tev neteikšu, ka nav vērts uztraukties, es pali noteikti uztrauktos. Taču varu tev teikt, ka viss iespējamais tiks izdarīts. Es savu darbu daru tikpat labi kā tu savējo.”

“Tad mums vajadzētu to visu atpiņķerēt ātri vien. Es savu darbu daru patiešām labi.”

“Atnāc rīt!” Leina sacīja, paņemot lietussargu. “Visu labu, Džeik!”

“Uz redzēšanos, Leina!” Tā kā, viņaprāt, pret šo sievieti vajadzēja izturēties ar zināmām ceremonijām, Džeiks devās uz durvīm, lai tās atvērtu.

Tās aizvēris, viņš brīdi vilcinājās. Viņš nebija īsti drošs, ko darīt ar Kelliju vai viņas labā. Runājot ar Leinu, viņa bija turējusies godam, taču Džeiks redzēja, ka aiz šīs fasādes viņa bija iekšēji satriekta un nedroša. Un nelaimīga.

Viņš bija redzējis šo kombināciju arī agrāk. Toreiz gan viņš pats bija darījis Kelliju nelaimīgu.

“Pasūtīsim picu,” viņš izlēma.

“Ko?” Kellija izskatījās pārsteigta.

“Pasūtīsim picu un palūkosim, vai mēs varam kaut ko darīt lietas labā.”

“Es nezinu... Tu nupat biji restorānā.”

“Es iedzēru tikai kafiju. Labi, ar pīrāgu, taču tas neskaitās, jo tas vairāk bija iemesls, lai varētu izdabūt no Frīdas baumas. Kaut arī pīrāgs bija gana labs. Ar persikiem.”

“Ej projām!”

“Ja es aiziešu, tu sabruksi. Tam nav jēgas. Tu tur neko nevari darīt, kamēr tev nav vairāk informācijas. Pilsētā vajadzētu būt picērijai.”

“"Moclesto” Galvenās un Kalnu Lorelas ielas stūrī.”

Džeiks paņēma klausuli.

“Es zināju, ka tu jau esi tikusi skaidrībā ar savām prioritātēm. Es ņemšu ar sēnēm.”

“Nē, neņemsi vis.”

“Pusi. Man ir tiesības dabūt pusi picas ar sēnēm.”

“Ja kaut kas sēņveidīgs atradīsies kaut vai tuvumā manai pusei, tu dabūsi maksāt par visu.”

“Es jau maksāju pagājušo reizi.”

“Tad paturi tās sasodītās sēnes! Numurs ir uz lapiņas pie telefona.”

“Ir arī. Pica, dzērienu veikals, pasts.” Viņš sāka zvanīt. “Tu nekad nekļūsti citāda.”

Viņš pasūtīja picu, atcerēdamies, ka Kellijai garšopepperoni un melnās olīvas, un lika pievienot savai pusei sēnes.

“Pēc pusstundas,” viņš teica, noliekot klausuli. “Zini, šī vieta atrodas pārāk tālu. Mums jāpadomā par mājas īrēšanu.”

“Jau gandrīz augusts. Šajā sezonā vairs nav palicis daudz laika.” “Pietiekami daudz. Mēs varētu atrast kaut ko tādu, ko var noīrēt uz vienu mēnesi.”

“Nezinu, ko lai saku saviem vecākiem.” Viņa to pateica, tad pacēla rokas un ļāva tām noslīgt. “Ko lai es viņiem saku?”

“Neko.” Džeiks piegāja viņai klāt. “Nav nekādas jēgas viņiem kaut ko teikt, kamēr tev nav vairāk faktu. Tu zini, kā notiek izrakumi, Kellij. Slānis pēc slāņa, punkts pēc punkta. Tu pārāk ātri sāc izstrādāt teorijas, tu pazaudē detaļas.”

“Es nespēju domāt sakarīgi.”

“Gan spēsi.” Viņš brīdi pagaidīja, tad pabungoja ar pirkstu kauliņiem pa Kellijas vaigu. “Kāpēc tu nevarētu pamēģināt uz brīdi turēties pie manis? Tu nekad agrāk neesi to mēģinājusi.”

“Es ne...” Taču viņš iekļāva Ķelliju savās skaujās un pievilka sev cieši klāt. Brīdi pretojusies, viņa piekļāva galvu pie Džeika pleca un dziļi ieelpoja.

Viņam kaut kas iekņudējās tieši zem sirds. Tad norimās.

“Lūk, tā.”

“Nezinu, kāpēc es neesmu nikna. Šķiet, ka nevaru atrast savu niknumu.”

“Gan varēsi.”

“Drīz. Es patiešām ceru, ka atradīšu to drīz.” Viņa aizvēra acis. Džeikam taisnība, viņa domāja, to viņa nekad agrāk nebija izmēģinājusi. Tas nemaz nebija tik slikti. “Vai tas ir vēl viens draudzības piedāvājums?”

“Jā. Nu labi, tas un iespēja, ka tu iekarsīsi un sagribēsi mīlēties. Paskatīsimies.”

Džeiks paknaibīja viņas ausi, tad zodu.

Jā, viņa pazina šos gājienus. Džeiks tos labi prata. Viņa varēja pretoties vai arī tiem ļauties. Viņa tiem ļāvās, pagriežot galvu tā, lai šīs gudrās lūpas savienotos ar viņējām. Lai izjustu šo iekāres un solījuma triecienvilni.

Kellija piekļāvās ar savu ķermeni viņējam un sajuta sirdis pukstam kopīgā ritmā. Ievaidējusies viņa apvija savas rokas Džeikam apkārt, līdz viņš pabāza savu dūrē savilkto plaukstu zem viņas krekla - tāpat kā daudzas reizes agrāk. Šā tvēriena kaismīgais īpašnie-ciskums aizvien bija viņu satraucis un atbruņojis.

Mirklīgās alkas - viņa un viņas - bija sava veida atvieglojums. Šis kopīgais lēciens pašā svelmē bija kā šķīstīšanās.

Viņa vēl aizvien bija pati, vēl aizvien īsta.

Viņa vēl aizvien bija Kellija Ena Danbruka.

Un, Kellija domāja, viņa vēl aizvien varēja gribēt to, kas nenāca viņai par labu.

Tad Džeika rokas tuvojās viņas sejai, maigi pieskārās viņas vaigiem un lika viņai zaudēt līdzsvaru. Un Džeika lūpas skāra viņējās čukstā, kas vairāk liecināja par mīlestību nekā par kaislību.

“Tas nekur nav pazudis, Kellij.”

“Ar to mums nekad nav bijušas nekādas problēmas.”

“Skaidrs, ka ne.” Vēl aizvien turot viņas seju, Džeiks piespieda lūpas pie viņas pieres. “Vai gribi pie picas alu? Manā istabā drusku ir.”

Kellija atkāpās un noskatīja viņu ar aizdomām.

“Tu atsakies no mīlēšanās picas un alus dēļ?”

“Nepavēls to tā! Tas ir sāpīgi. Vai tu gribi alu vai ne?”

“Jā, labi. Vienalga.” Viņa paraustīja plecus, tad, juzdamās dīvainā kārtā atraidīta, pievērsās savam datoram. “Es gribu pabeigt šīsdienas atradumu reģistrāciju.”

“Dari tā! Es tūlīt atgriezīšos.”

Džeiks nogaidīja, kamēr atkal nonāks savā istabā, un tad sāka sist pieri pret sienu. Viņš vēl aizvien juta Kellijas garšu, šo tikai viņai piemītošo smaržu. Viņš vēl aizvien sajuta, kā smaržo Kellijas mati - šo ilgstošo lietavu smaržu, kurās viņa bija iekļuvusi.

Kellija atradās viņā gluži kā narkotika. Nē, viņš prātoja, atraudams vaļā leduskastes vāku. Kā sasodīts vīruss. Un viņš tur nevarēja neko darīt.

Vēl ļaunāk, viņš jau pirms vairākiem mēnešiem bija nonācis pie secinājuma, ka arī negrib neko darīt šajā sakarībā.

Viņš gribēja Kelliju atgūt, un, sasodīts, viņš grasījās viņu atgūt. Pat ja līdz ar to viņam būtu beigas.

Viņš apsēdās uz gultas malas, lai nomierinātos. Tik nepiemērots brīdis kā šis gandrīz nebija iespējams, viņš nosprieda. Kellija bija iekļuvusi nepatikšanās, un viņai bija vajadzīga palīdzība. Nevis tā pastāvīgā, viltīgā, smalkā uzglūnēšana, kas viņam bija padomā, kad viņš pievienojās komandai.

Ievilkt viņu gultā - tā nebija atbilde, ne mazākajā mērā. Viņam atkal vajadzēja pieradināt Kelliju pie tā, ka viņš ir tepat blakus, tad iemīlināt viņu sevī, un tikai kul ievilkt viņu gultā.

Tāds bija viņa plāns. Vai arī tas bija viņa plāns, pirms viss galīgi sapiņķerējās.

Kad Leina bija pavēstījusi par adopciju, Kellija izskatījās tā, it kā viņai būtu smagi iebliezts pa žokli. Tomēr viņa nežēlojās un nevaimanāja par tematu: kāpēc es? Tā ir mana meitene, Džeiks domāja. Stipra kā klints.

Taču nu viņš bija Kellijai vajadzīgs. Beidzot bija viņai vajadzīgs. Un viņam vajadzēja demonstrēt viņiem abiem, ka viņš Kelliju neiegāzīs.

Neatkarīgi no tā, cik ļoti Džeiks viņu gribēja, šoreiz viņi neapdraudēs šo situāciju ar nejaušu seksu.

Gandrīz gadu viņš bija pavadījis bez Kellijas un šajos mēnešos bija izgājis cauri visai jūtu gammai no dusmām līdz mēmām sāpēm, no rūgtuma līdz izmisumam, no samierināšanās līdz apņēmībai.

Dzīvei bija vajadzīgs asums, viņš domāja pieceļoties. Dieva dēļ, viņš bija viens no tādām. Viņš bija devis viņai laiku to saprast. Turklāt viņš palīdzēs tikt Kellijai galā ar tām nepatikšanām, kurās viņa iekūlusies.

Un tad viņi sāks visu no jauna.

Juzdamies labāk, viņš paķēra alu un ieradās viņas istabā brīdi pirms picas piegādātāja.

21

Viņam bija taisnība par darbu, Kellija domāja, gatavodamās gulētiešanai. Tas ne tikai palīdzēja izmest no prāta personiskās rūpes, bet bija licis viņas smadzenēm atkal darboties. Migla bija izklīdusi.

Viņa saprata, kas jādara un kā viņai tas jāizdara. Viņa lūgs Lei-nai vienoties ar kādu vietējo laboratoriju, lai noņem viņas asins

paraugu un nogādā to viņas tēva kolēģim Filadelfijā. Leina to apliecinās, parakstīs paraugu un aizzīmogos, lādi paši piesardzības pasākumi - neatkarīgs liecinieks -jāveic arī Suzannai.

Nebūs nekādas iespējas neko slepeni sagrozīt. Lai viss ir pilnīgi oficiāli.

Viņa neko neteiks par Leinas atklājumu. Džeikani taisnība: tam nebija nekādas jēgas, kamēr nav savākts vairāk informācijas.

Viņa kārtos savas personiskās lietas tāpat kā darba lietas. Metodiski, zinātniski un rūpīgi.

Atklājumi ir jāreģistrē. Patiesībā viņai katru dienu vajadzētu rakstīt ziņojumu. Tas palīdzētu visu kārtīgi organizēt.

Un, lai liktu Daglasam Kalenam nobremzēt, viņa lūgs Leinai sagatavot oficiālu dokumentu, kurā viņa atteiksies no jebkādām prasībām uz jebkādu Sūzannas Kalenas īpašuma daļu.

Tas bija labs plāns, Kellija sev teica. Un tagad bija pienācis laiks to visu aizmirst.

Viņa aizvēra acis un, paņēmusi Baha partitūru, ļāvās mūzikai. Jaukās, sarežģītās un romantiskās notis no svītas nr. 1 ar čella solo.

Ķellijas prāts atpūtās mūzikas pavadībā. Plūda tai līdzi. Pavisam klusi. Tajā bija mierinājums, precizitāte un māksla, kas saplūstot veidoja skaistumu.

Šo dārgo mirkļu dēļ viņa staipīja smago instrumentu līdzi visās lidmašīnās, furgonos, vilcienos uz katru izrakumu vietu, lai arī kādus sarežģījumus tas sagādāja.

Nomierinājusies Kellija nolika lociņu. Kā parasti, viņa iezieda seju un kaklu ar mitrinošo nakts krēmu un nopūta sveci.

Tad iekāpa gultā.

Piecas minūtes pēc gaismas nodzēšanas viņa to atkal iededza, izkāpa no gultas un paņēma Sūzannas iedoto kārbu.

Tas nozīmēja, ka viņai ir ziņkārīga daba, viņa sev teica. Tieši tāpēc viņa bija tik laba profesionāle. Tieši tāpēc viņa atradīs atbildi uz šo mīklu un atkal noliks visu savā vietā.

Kellija atvēra kārbu, ieraudzīja vēstules, visas vienkāršās baltās aploksnēs, visas glīti sarindotas pēc datumiem.

Tātad arī Sūzanna bija vēl viena kārtības mīļotāja, viņa nosprieda. Tādi bija daudzi.

Viņa tās tikai izlasīs. Tās ļaus viņai labāk izprast šo sievieti un, ļoti iespējams, dos vēl kādu mozaīkas fragmentu. Tikai vairāk informācijas, Kellija sev teica, izņemdama no kārbas pirmo aploksni.

Viņa juta tās pašas atklājuma gaidas, atverot aploksni ar uz rakstu “Džesika”, kādas viņu pārņēma, notraucot zemi no izraku mā atrasta priekšmeta.

Mana mīļā Džesika!

Šodien Tev aprit viens gadiņš. Šķiet neiespējami, ka pagājis vesels gads, kopš es pirmo reizi paņēmu Tevi rokās. Viss šis gads man ir pagājis kā sapnī. Viss ir izplūdis, neticams un nereāls. Ir brīži, kad man liekas, ka tas tiešām ir bijis sapnis. Brīži, kad izdzirdu Tevi raudam un steidzos uz Tavu istabu. Citi biīži, kad jūtu Tevi sakustamies sevī, it kā Tu vēl nebūtu dzimusi.

Bet tad es atceros, un tad man šķiet neticami, ka spēšu to izturēt.

Mana māte lika apsolīt, ka es uzrakstīšu šo vēstuli. Nezinu, ko es šajos pēdējos mēnešos būtu iesākusi bez savas mātes. Brīnos, vai kāds, izņemot manu māti, tiešām saprot, kas man bijis jāizcieš. Tavs tētis cenšas, un es zinu, ka viņš pēc Tevis ļoti ilgojas, taču nedomāju, ka viņš sajūt tādu pašu tukšumu.

Man iekšā ir tukšums. Tāds tukšums, ka brīžam man šķiet-es vienkārši izgaisīšu.

Pa daļai es to vēlētos, taču man ir Tavs brālis. Nabaga mīļais puisītis. Viņš ir tik ļoti apjucis. Viņš nesaprot, kāpēc Tevis te nav.

Kā lai es viņam to izskaidroju, ja arī es to nesaprotu ?

Es zinu, ka Tu drīz atgriezīsies. Džesij, Tev jāzina, ka mēs nekad, nekad nebeigsim Tevi meklēt. Es katru dienu lūdzos, kaut Tu kādu nakti atkal būtu atpakaļ savā šūpulītī. Kamēr Tu tur neesi, es katru dienu lūdzos, lai Tu būtu drošībā un lai Tev klātos labi. Lai Tev nebūtu bail. Es katru dienu lūdzos, kaut tas cilvēks, kurš aizveda Tevi no manis, būtu laipns un mīļš pret Tevi. Lai Tevi šūpotu tā, kā Tev patīk, un dziedātu Tavas iemīļotās šūpļadziesmas.

Kādu dienu viņa sapratīs savu kļūdu un atvedīs Tevi mājās.

Piedod, lūdzu, piedod, ka es uzgriezu Tev muguru. Tici man, tas bija tikai uz vienu brīdi. Ja es varētu atgriezties pagātnē, es turētu Tevi sev cieši klāt. Neviens nekad man Tevi neatņemtu.

Mēs meklējam, Džesij. Mēs visi. Mamma un tētis, vectētiņš un vecmāmiņa, Nemija un Pops. Visi kaimiņi un policija. Nedomā, ka mēs ļausim Tev pazust. Nekad neesam ļāvuši un neļausim.

Tu esi manā sirdī. Mana meitiņa, mana Džesija.

Es Tevi mīlu. Es ilgojos pēc Tevis.

Mamma.

Kcllija glīti salocīja lappuses un iebāza tās atpakaļ aploksnē. Viņa uzlika kārbai vāku un novietoja kārbu uz grīdas. Pasniegusies viņa izslēdza gaismu.

Un gulēja tumsā, pārdzīvodama par sievieti, kuru gandrīz vai nemaz nepazina.

22

Lielāko nākamās dienas daļu viņa pavadīja, skrupulozi celdama ārā skeleta atliekas. Tas prasīja stundām ilgu darbu ar otiņām, ar zondēm, ar lāpstiņām, lai notīrītu no kauliem smiltis un dubļus. Taču pēdējais atradums bija dabūjis divus pēdējo kursu studentus laukā no universitātes.

Kellija bija sameklējusi sev fotogrāfi - Doriju Tīsdeilu, slaidu un garkājainu bruneti. Un palīgu atradumu sistematizēšanā - Billu Makdauelu, kurš neizskatījās pietiekami vecs, lai drīkstētu nopirkt alu, taču bija pavadījis piecas sezonas, strādājot trijos dažādos izrakumos.

Dorija Kellijai šķita prasmīga un aizrautīga. Kellija centās neņemt vērā faktu, ka Dorija izskatās līdzīga Veronikai Vīksai - tai sievietei, kura bija kļuvusi par katalizatoru vai pēdējo pilienu viņas un Džeika laulības sabrukumā.

Tas nekas, ka Dorijas balss atgādināja pieglaimīgas, apmierinātas kaķenes ņaudēšanu, ja vien viņa labi veica savu darbu.

“Dabūju vēl vienu.” Džeiks apstājās Kellijas sektorā un pamāja uz kalsnēja vīra pusi, kurš stāvēja līdzās Digeram. “Brīvmākslinieks, viņam ir savi instrumenti. Viņu sauc Mets Kirkendcils. Esot izdzirdējis par projektu, gribot rakt. Šķiet, ka šo to saprot.”

Kellija nopētīja jaunpienācēju. Viņam bija gara, iesirma zirgaste, nonēsāti darba apavi un tetovējums, kas stiepās zem krekla piedurknes.

Izskatījās, ka viņi ar Digeru jau bija vienojušies.

“Rokas paliek rokas,” Kellija paziņoja. Viņa nosprieda, ka vīrietis izskatās stiprs un norūdījies. “Piekomandē viņu uz pāris dienām Digeram, redzēsim, no kāda materiāla viņš taisīts.”

“Tāds jau bija mans plāns.”

Džeiks vēroja, kā viņa nostiepj auklu starp divām naglām, gatavodamās fiksēt atradumus sava kvadranta vertikālajā plāksnē. “Gribi, lai palīdzu?”

“Man jau ir palīgi. Ko tu domā par jaunajiem aspirantiem?” “Meitene ir tīri glīta.” Neņemot vērā faktu, ka Kellija patiešām varēja likt galā pati, viņš ar spīlēm piestiprināja pie naglām mērlenti. Viņš uztvēra Kellijas skatienu un galanti uz to atbildēja. “Par spīti savam uzvārdam Tīsdeila^2, viņa nebaidās sasmērēt rokas. Puisis ir aizrautīgs - jo aizrautīgāks tāpēc, ka grib atstāt iespaidu uz tevi.” “Negrib vis.”

“Pamatīga aizraušanās. Es gan zinu, kā viņš jūtas.”

Kellija iespurcās.

“Aizraušanās nav tas pats, kas vēlme izģērbt sievieti un noguldīt uz jebkuras pieejamas plakanas virsmas.”

“Hmm... Nu, tad es nezinu, kā viņš jūtas.”

Viņa noturējās neiesmējusies un atļāvās vāri pasmaidīt tikai tad, kad Džeiks jau gāja projām.

23

Pēdējais atradums bija licis sarosīties arī presei. Kcllija sniedza interviju “The Washington Post" reportierei, notupusies līdzās abiem skeletiem, atpūtinādama savu muguru un plecus.

“Pieaugušā cilvēka kauli pieder sievietei,” Kellija sacīja. “Sievietei vecumā no divdesmit līdz divdesmit pieciem gadiem.”

Arī reportiere bija sieviete, turklāt tik ieinteresēta, ka pielīda mazliet par tuvu kauliem, tā ka Kellija nepacietīgi viņai norādīja, lai pakāpjas atpakaļ.

“Kā jūs varat noteikt vecumu bez laboratorijas pārbaudēm?” “Ja kaut kas ir zināms par kauliem, un es to zinu, tad var spriest par to vecumu.” Izmantojot zondi, viņa norādīja uz locītavām, sa-augumiem, veidojumu. “Un palūkojieties šurp, tas ir interesanti. Te ir bijis pleca kaula lūzums. Visticamāk, bērnībā. Iespējams,

starp desmito un divpadsmito dzīvības gadu. Tas ir sadzijis, taču slikti saaudzis.” Viņa viegli pārvilka ar zondi pāri lūzuma līnijai. “Šī roka ir bijusi vārga un droši vien radījusi viņai jūtamas neērtības. Lūzums ir tīrs, tas norāda, ka tas varētu būt kritiena, nevis trieciena rezultātā. Tas nav cēlies no cīņas laikā gūta ievainojuma. Taču citādi viņai ir bijusi laba veselība, proti, viņa nav izstumta no cilts. Viņi rūpējās par slimajiem un ievainotajiem. To pierāda arī veids, kā viņa un bērns apglabāti.”

“Kā viņa ir mirusi?”

“Tā kā nav nekādu citu ievainojumu un bērna mirstīgās atliekas norāda uz to, ka viņš nupat piedzimis, ļoti iespējams, ka viņa un bērns miruši dzemdībās. Ir redzams, ka viņi nav tikai kopā apglabāti. Viņi speciāli novietoti tā, lai viņa turētu bērnu. Tas norāda uz līdzjūtību, pat sentimentu. Uz zināmām ceremonijām. Kādam viņi ir daudz ko nozīmējuši.”

“Un kāpēc lai viņi būtu nozīmīgi mums?”

“Viņi te ir bijuši pirmie. Tas, kas un kādi viņi bijuši, deva arī mums iespēju te būt pēc viņiem.”

“Ir cilvēki, kuri iebilst pret mirušo izrakšanu un pētīšanu. Reliģisku iemeslu dēļ vai vienkārši tāpēc, ka cilvēka daba bieži vien prasa, lai tie, kas ir apbedīti, varētu dusēt netraucēti. Kā jūs uz to atbildētu?”

“Jūs redzat, ka mēs darām savu darbu ļoti uzmanīgi, ar visu pietāti. Viņiem ir zināšanas,” Kellija sacīja, atliekdamās atpakaļ, lai notrauktu netīrumus. “Cilvēka dabā ir - vai vajadzētu būt - alkas pēc zināšanām. Ja mēs nepētīsim, mēs neizrādīsim viņai godu. Mēs viņu ignorēsim.”

“Ko jūs man varētu pastāstīt par lāstu?”

“Es jums varu pastāstīt, ka šī nav kārtējā “Slepeno lietu” sērija. Piedodiet, man jāiet atpakaļ pie darba. Varbūt jūs gribēsiet aprunāties ar doktoru Grinbaumu.”

Kellija strādāja vēl stundu, metodiski, ldusuciešot. Kad viņa sniedzās pēc fotoaparāta, pienāca Džeiks.

“Kas tas ir?”

“Izskatās pēc bruņrupuča bruņām. Tas bijis pabāzts zem ķermeņiem. Man vajadzīgi kaulu uzņēmumi uz vietas.”

“Es pasaukšu Doriju. Tev vajadzīgs pārtraukums.”

“Vēl ne. Sadabū dokumentāciju! Un es gribu uzzināt, kas tas ir.”

Kellija pakāpās atpakaļ, pēc iespējas brīvāk izstiepusi kājas, kamēr atnāca Dorija, lai nofotografētu skeletus.

Viņa ļāva savām domām atpūsties, kamēr viņai aiz muguras zumēja Dorijas un Džeika balsis. Abi jau bija atraduši kopīgu valodu, viņa atzīmēja. Tad, sadusmojusies pati uz sevi par šo gluži spontāno sašutumu pēc veca paraduma, viņa sev atgādināja, ka Džeiks var rast kopīgu valodu - vai visu citu pēc viņa izvēles - ar Doriju vai jebkuru citu.

“Gatavs ir,” Dorija paziņoja. “Es. negribu izteikt piezīmes par citiem izrakumiem, taču jūs esat atraduši vislabāko vietu. Tas ir fantastiski.” Viņa atkal pameta skatienu uz skeletiem. “Un skumji. Pat senas cilvēku atliekas ir skumjas, ja tās pieder bērnam.”

“Tāpēc mēs rīkosimies, kā pienākas. Man šie attēli būs vajadzīgi pēc iespējas ātrāk.”

“Tu tos dabūsi. Patiesībā es varu atdot šo filmiņu attīstīt tūlīt pat, ja vēlies.”

“Lieliski.”

Kad Dorija aizsteidzās, Kellija atkal nometās zemē un sāka grūto bruņu izcelšanas darbu. Uzmanīgi tās pacēlusi, viņa, izdzirdēja iekšā nodzinkstam akmentiņus.

“Tā ir rotaļlieta,” viņa nomurmināja. “Viņi gribējuši, lai bērnam būtu rotaļlieta.” Kellija atkal notupās.

Džeiks paņēma grabuli.

“To droši vien izgatavojis tēvs vai vectēvs jau pirms bērna dzimšanas. Bērniņa piedzimšana bijusi gaidīta. Un zaudējums, abu zaudējums, tika apraudāts.”

Kellija paņēma savu pierakstu kladi un rūpīgi reģistrēja atradumu.

“Pateikšu Leo, lai viņi gatavo mitro iesaiņojumu un izcelšanu. Man ir tikšanās. Būšu atpakaļ pēc stundas.”

“Maziņā!” Džeiks pabungoja ar pirkstu kauliņiem pa viņas vaigu. “Tu esi nosmulējusies.”

“Es drusku notīrīšos.”

“Pirms tu to dari, es atnācu tev pateikt, ka Leo nupat pabeidza telefona sarunu ar Dolanu. Dolans draud dabūt tiesas aizliegumu, lai neļautu neko aizvest no izrakumu vietas.”

“Viņš riskē izskatīties pēc idiota.”

“Var jau būt, taču, ja Dolans ir gudrs, viņš var pavērst to tā, ka viņš ir pret mirušo kapavietu apgānīšanu un tā tālāk. Tādējādi viņš var iegūt zināmu atbalstu.”

“Tad kā viņš plāno celt šeit mājas?” Kellija pajautāja.

“Labs jautājums, un es teiktu, ka viņš pie tā piestrādā.” Džeiks nošūpojās uz papēžiem, pārlaida skatienu pāri mierīgajiem dīķa ūdeņiem uz vasarīgo koku zaļumu. “Velnišķīgi jauka vieta.” “Laikam jau šeit apglabātie cilvēki domāja tieši tāpat.”

“Jā, varu derēt, ka tā bijias.” Viņš izklaidīgi sakratīja grabuli. “Galvenais ir tas, ka viņš grib apturēt izrakumus. Dolanam pieder šī zeme. Ja viņš būs pietiekami uzstājīgs, viņš var neļaut mums izvest priekšmetus.”

“Tādā gadījumā mēs būsim vēl uzstājīgāki.”

“Vispirms mums vajadzēs izmēģināt apelēšanu pie saprāta un diplomātiju. Man ar viņu rīt sarunāta tikšanās.”

“Tev? Kāpēc tev?”

“Tāpēc, ka ar mani ir mazāk iespēju saiet matos nekā ar viņu. Nedaudz mazāk,” Džeiks piebilda, paliekdamies uz priekšu, lai ar lūpām pieskartos viņējām. “Un tāpēc, ka es esmu antropologs un pratīšu labāk nekā tu mētāt smalkākus terminus saistībā ar kultūru un senajām sabiedrībām, kā arī to ietekmi uz zinātni.”

“Tās ir muļķības,” viņa nomurmināja un devās uz mašīnas pusi. “Tev ir penis. Leo domā, ka tas puisis izturēsies pret tevi labāk, tāpēc ka tev ir pareizais aprīkojums.”

“Arī tas ir faktors. Mums būs neliela vīru saruna, un paskatīsimies, vai spēšu viņu pārliecināt.”

“Apstrādā viņu, Grejston, lai man nav jāgāž viņam pa galvu ar lāpstu.”

“Paskatīšos, ko varēšu darīt lietas labā. Danbruka?” viņš piebilda, kad Kellija jau vēra vaļā mašīnas durvis. “Nomazgā seju!”

IX

24

Kad Kellija nākamajā rītā iznāca ārā no savas moteļa istabiņas, viņa ieraudzīja kaut ko sarkanu.

Rupji, nekaunīgi uzraksti svaigu asiņu krāsā stiepās pāri viņas “Rover” no viena bampera līdz otram.

“Maita doktore!” viens no tiem vēstīja. Un vēl tādi uzraksti kā “Kapus apgānītāja peža”, tamlīdzīgas rupjības, ieteikumi un prasība: “Vācies prom!”

Kellijas pirmā instinktīvā kustība bija mesties uz priekšu, tāpat kā māte mestos uz priekšu, lai aizsargātu savu bērnu, kam liek darīts pāri rotaļlaukumā. Viņas kaklu aizžņaudza nedefinējamas skaņas, bet pirksti slīdēja pār spožajiem burtiem. Neticīgi viņa ievēroja uz motora pārsega krāsas traipus, kas veidoja vārdus “Les-biešu cūka”.

Dusmas bija nākamais solis pēc šoka. Niknumā trīcēdama, viņa iebrāzās atpakaļ istabā, sagrāba tālruņu grāmatu un sameklēja “Do-lana un dēlu” adresi.

Otrreiz viņa aizcirta durvis tieši tajā brīdī, kad Džeiks atvēra savējās.

“Cik daudz reižu tu grasies aizcirst durvis, pirms...” Viņš apklusa, ieraugot Kellijas mašīnu. “Sasodīts!” Lai arī basām kājām un uzvilcis tikai džinsus, viņš iznāca ārā, lai apskatītos tuvāk. “Tu domā par Ostinu un Džimiju vai viņiem līdzīgajiem?”

“Es domāju, ka gan es to noskaidrošu.” Viņa uzgrieza Džei-kam muguru un atvēra durvis vadītāja pusē.

“Pagaidi! Pagaidi!” Viņš pazina šo Kellijas skatienu, un tas brēca pēc asinīm. “Pagaidi divas minūtes, un es došos tev līdzi.”

“Man nav vajadzīgs dublieris, ja runa ir par pāris apdauzītiem idiotiem.”

“Pagaidi!” Lai būtu drošs, ka viņa tā darīs, Džeiks ar spēku izrāva viiiai no rokām atslēgas, tad devās uz savu istabu pēc krekla un kurpēm.

Pēc mirkļa viņš lamādamies atkal izsteidzās laukā, lai redzētu Kel-liju aizbraucam. Džeiks bija aizmirsis, ka viņa vienmēr glabāja rezerves atslēgas cimdu nodalījumā.

“Draņķis! Sasodītais draņķis!”

Kellija neskatījās atpakaļ. Viņas domas bija pievērstas tam, kas viņai darāms. “Rover" viņai piederēja sešus gadus. Mašīna bija daļa no viņas komandas. Katrs nobrāzums un skrāpējums saistījās ar atmiņām. Tie bija kā goda zīmes. Un neviens neuzdrošināsies apgānīt to, kas piederēja viņai.

Pēc dažām minūtēm viņa nobremzēja pie Dolana biroja Galvenajā ielā. Zibeņus šķildama, viņa tik tikko noturējās, neizspērusi durvis, kad izrādījās, ka tās ir aizslēgtas. Viņa piedauzīja pa tām ar dūri.

Patīkama izskata sieviete atslēdza biroja dunas no iekšpuses.

“Piedodiet! Birojs būs slēgts vēl kādas piecpadsmit minūtes.”

“Dolans! Ronalds Dolans!”

“Dolana kungs šorīt atrodas būvlaukumā. Vai vēlaties norunāt tikšanos?”

“Kādā būvlaukumā?”

“Tajā, kas atrodas Tītarkakla ceļā.”

Kellija atieza zobus.

“Parādiet man, kurā virzienā!”

Tas viņai prasīja divdesmit minūtes, atgriežoties pa kādu no vēja appūstajiem apkārtnes ceļiem, kad viņa bija palaidusi garām īsto pagriezienu. Ne miegainā rīta pievilcība, staip kokiem vizošā zeltainā gaisma, ne gaiļa dziesmas nespēja mazināt viņas dusmas.

Jo ilgāk tās nerimās, jo spēcīgākas kļuva. Un viņai atlika vienīgi atraut skatienu no ceļa un palūkoties uz motora pārsegu, lai tās atkal sasniegtu kulmināciju.

Kāds par to samaksās, viņa sev apsolīja. Šobrīd Kellija neiedziļinājās tādās detaļās kā - kurš vai kā.

Viņa iegriezās privātā ceļā, pārbrauca pāri glītam tiltiņam pāri strautam un tad devās uz priekšu gandrīz taisnā virzienā pa taku, kas veda cauri mežainam zemes gabalam.

Kļuva sadzirdama celtnieku rosīšanās. Āmuru un zāģu radīti trokšņi, pa radio skanoša mūzika. Ar vienu smadzeņu daļu viņa reģistrēja, ka Dolans acīm redzami ir labs celtnieks, lai kāds viņš bija un lai ko darīja.

Mājas aprises jau bija iezīmējušās, un tās labi saderējās ar akmeņaino zemes reljefu un gleznainajiem mežiem. Parastie celtniecības būvgruži bija samesti kaudzēs un veidoja milzīgu atkritumu krāvumu.

Pikapi un citi spēkrati bija šā tā novietoti laukuma dubļos pēc nakts lietus.

Viņa ieraudzīja Dolanu vēl tīrās darba biksēs, līdz elkoņiem uz-rotītā kreklā, ar galvā uzmauktu zilu Dolana celtniecības uzņēmuma kriketa spēlētāja stila cepuri. Rokas sānos iespriedis, viņš stāvēja un vēroja, kā strādā vairāki liela auguma vīri, kas jau bija nosvīduši.

Kellija atkal aizcirta durvis, un šis blīkšķis gluži kā lodes šāviens atbalsojās cauri mūzikas skaņām un celtniecības troksnim. Dolans palūkojās uz viņas pusi, tad novērsa skatienu un aizgriezās, kad Kellija devās pie viņa un viegli uzsteidzās uz lieveņa.

“Ostins un Džimijs, divi āmurgalvas. Kur viņi ir?” viņa jautāja.

Dolans pārnesa svaru uz otru kāju un nopētīja pār viņas mašīnu izgāzto krāsu. Viņa sirds, maza, sašutusi tās daļa, sažņaudzās.

“Ja jums ir problēmas ar kādu no maniem vīriem, tas nozīmē, ka jums ir problēmas ar mani.”

“Jauki.” Kelliju tas pilnībā apmierināja. “Vai redzat to?” viņa prasīja un norādīja uz “Rover”. “Uzskatu, ka jūs par to esat atbildīgs.”

Dolans juta, ka viņa vīri noskatās, un aizāķēja īkšķus aiz bikšturiem.

“Vai jūs apgalvojat, ka esmu aprakstījis jūsu mašīnu?”

“Es apgalvoju, ka tas, kas to izdarījis, strādā pie jums. Tas ir kāds, kas noklausījies jūsu muļķīgos spriedelējumus par to, ko es un mana komanda dara pie Antietamas strauta.”

“Es par to neko nezinu. Manuprāt, izskatās pēc bērna palaidnībām. Un, ja runājam par to, ko jūs darāt pie Antietamas strauta, nedomājiet, ka jūs to varēsiet darīt vēl ilgi.”

“Jūs algojat pārīti plānprātīgo, vārdā Ostins un Džimijs, Dolan. Un, manuprāt, tas ir viņu darbs.”

Dolana acīs kaut kas iezibējās. Un viņš pieļāva ļoti lielu kļūdu. Viņš pasmīnēja.

“Es algoju daudz cilvēku.”

“Vai jūs tas uzjautrina?” Kellija zaudēja savaldību un viegli viņu pagrūda. Darbi apstājās. “Jūs domājat, ka ļaunprātīga īpašuma iznīcināšana, vandālisms, ar aerosolu uzpūsti apvainojumi un draudi uz manas mašīnas ir sasodīts joks?”

“Es domāju - ja jūs atrodaties tur, kur jūsu klātbūtne ir nevēlama, darāt ko tādu, kas daudziem cilvēkiem nepatīk, par to jāsamaksā.” Dolans gribēja pagriezt Kellijai muguru un parādīt saviem vīriem, ka sieviete nevarēs viņu grūstīt, tomēr vēl piegrūda viņai pie sejas pirkstu. “Jums vajadzētu pieņemt šo padomu un vākties prom no Vudsboro, nevis klaigāt uz mani.”

Kellija pasita viņa roku sānis.

“Tas nav nekāds Džona Forda vesterns, jūs stulbais bezsmadze-ņu lauki. Un mēs vēl redzēsim, kurš dabūs samaksāt. Ja jūs domājat, ka es ļaušu jums, jebkuram nojums,” viņa turpināja, pārlaižot niknu skatienu ap viņiem sastājušos strādnieku sejām, “izsprukt nesodītam, jūs pamatīgi kļūdāties. Ja jūs domājat, ka šāda zemiska, bērnišķīga uzvedība mani aizbiedēs, jūs esat vēl stulbāks, nekā izskatāties.”

Kāds ieķiķinājās, un Dolana seja kļuva biešu sarkana.

“Tas ir mans īpašums. Es gribu, lai jūs aizvāktos no tā. Mums nav nekādas vajadzības, lai tādi kā jūs te sarastos un atņemtu darbu kārtīgiem cilvēkiem. Un jūs esat ieradusies gausties par dažiem krāsas plankumiem pie nepareizā cilvēka.”

“Un jūs to saucat par gaušanos? Jūs esat tas, kam nāksies gausties, Dolan, kad iebāzīšu jūs ar galvu mēslos.”

Šis paziņojums izraisīja vīros smieklus un svilpienus. Un tas lika Kellijas plaukstām savilkties dūrēs. Varētu strīdēties par to, ko viņa grasījās darīt, taču tobrīd viņai uz pleca nolaidās smaga roka.

“Domāju, ka Dolana kungam un viņa jautro vīru pulciņam kas vairāk būtu sakāms policijai,” Džciks ieteicās. “Kāpēc mēs nevarētu par to parūpēties?”

“Es par to neko nezinu,” Dolans atkārtoja. “Un, sasodīts, tieši to es taisos teikt šerifam.”

“Viņam maksā par klausīšanos.” Džeiks pavilka Kelliju atpakaļ un sāka stumt viņu uz mašīnu pusi. “Padomā par to, ka te ir kāds ducis ar visādiem instrumentiem un lieliem āmuriem bruņotu

%

vīru.” Džeiks to teica klusā balsī, vadīdams Kelliju uz “Rover” pusi. “Un padomā, ka viņi gribēs tos vispirms vērst pret mani, jo es neesmu sieviete. Un aizveries!”

Kellija nokratīja viņa roku un atrāva vaļā durvis. Tomēr viņa nespēja paturēt visu sevī.

“Tas vēl nav beidzies, Dolan!” viņa kliedza. “Es pārtraukšu jūsu dārgo celtniecību. Jūs neieliesiet savu pirmo betona jardu vēl desmit gadus. Es to panākšu.”

Viņa aizcirta durvis un, mašīnai dubļus šķiežot, drāzās prom.

Nobraukusi pusi jūdzes, viņa piestāja ceļa malā. Džeiks apturēja savu mašīnu aiz viņas. Izlēkuši ārā, abi aizcirta mašīnas durvis.

“Es tev teicu, ka man nav vajadzīga palīdzība.”

“Es tev teicu, lai tu pagaidi divas sasodītas minūtes.”

“Jā ir mana mašīna.” Viņa uzsita ar dūri pa “Rover”. “Un tā ir mana darīšana.”

Džeiks pacēla viņu gaisā un nosēdināja uz motora pārsega.

“Un ko tava saķeršanās ar Dolanu panāca?”

“Neko! Ne jau par to ir runa.”

“Runa ir par to, ka tu pieļāvi taktisku kļūdu. Tu saķēries ar Dolanu viņa teritorijā, kur viņam apkārt bija savi cilvēki. Šajos apstākļos, kad viņu mēģina iebiedēt simt divdesmit mārciņas smaga sieviete, viņam nav citas izvēles kā vien tikt no tevis vaļā, lai pierādītu, kas viņš par vīru. Ak kungs, Danbruka, tu zini par psiholoģiju vairāk nekā tik vien. Viņš ir vecis. Viņu nedrīkst nozākāt savu vīru acu priekšā. Viņš nevar atļauties zaudēt cieņu šajā cīņas laukā.”

“Es esmu nikna!” Kellija gribēja lēkt lejā un tikai nolīgojās, kad Džeiks cieši satvēra viņas rokas, lai noturētu viņu uz vietas. “Es uzpļauju psiholoģijai. Es uzpļauju cīņas laukam. Vai dzimumu dinamikai un cilts hierarhijai. Kāds man uzbrūk, un es dodu atbildes triecienu. Un kopš kura laika tu izvairies no cīņas? Parasti tu to iesāc.”

Jā, viņš būtu gan to vēlējies. Viņš bija vēlējies iejaukties ķīviņā, redzēdams Kelliju tur stāvam. Aplenktu.

“Es to neuzsāku, ja skaitliskā attiecība ir desmit pret vienu un ja vairāki no šiem desmit tur rokās elektriskos zāģus un pneimatiskos āmurus. Un nepieciešamība atkāpties nenoskaņo mani diez cik priecīgi.”

“Neviens tev nelūdza iejaukties.”

“Nē.” Viņš palaida vaļā Kellijas rokas. “Neviens.”

Pat dusmās viņa nespēja neievērot Džeikā pārmaiņas. No uguns uz ledu, vienā mirklī. Dusmas caurvija kauns.

“Nu labi, varbūt man nevajadzēja doties tuqi vienai, varbūt man nevajadzēja skriet, iekams nebiju mazliet nomierinājusies. Bet, ja jau tu tur biji, vai tu nevarēji kādu iedunkāt?”

Pēc Džeika domām, tā bija vislielākā pateicības izpausme, uz kādu viņa bija spējīga.

“Man nav obligāti jābeidz kautiņš kā uzvarētājam, tomēr es to noteikti gribu pabeigt, nesaplosīts gabalos.”

“Man patīk šī mašīna.”

“Es zinu.”

Kellija nopūtās un nepacietīgi iespēra ar papēdi pa priekšējo riepu. Tad viņa norādīja uz Džeika “Mercedes” svaigi melno krāsojumu. “Pie velna, kāpēc viņi neuzpūta tavējai?”

“Varbūt viņi nezināja, ka tavas dusmas būs spēcīgākas par manējām.”

“Man nepatīk tā zaudēt savaldīšanos. Tā, ka es vairs nespēju sakarīgi domāt. Arī tas man beigās nepatiks.” Viņa palūkojās atpakaļ uz Džeiku. “Tev bija taisnība.”

“Pagaidi! Gribu paņemt no mašīnas savu magnetofonu.”

“Ja tu taisies būt gudrais, es nebeigšu vien tev pateikties.”

“Vai es pareizi sapratu - “tev bija taisnība” un “pateikties tev”? Es esmu beigts!”

“Man jau vajadzēja zināt, ka tu to izmantosi.” Kellija noslīdēja no motora pārsega. Lūkodamās lejup, viņa vēroja strauta dzīvespriecīgo tecējumu pāri akmeņiem.

Džeiks bija devies viņai pakaļ, viņa domāja. Un sirds dziļumos viņa zināja, ka Džeiks būtu izrēķinājies būvlaukumā ar jebkuru, kurš būtu viņai piedūris kaut pirkstu.

Tas lika viņai iekšēji sajust mazliet par daudz siltuma un sentimenta.

“Es tikai teicu, ka man varbūt nevajadzēja mesties virsū Dola-nam, kad apkārt stāvēja ducis viņa vīru, un varbūt man nevajadzētu vainot tikai viņu. Tāpēc es novērtēju to, ka tu aizvilki mani projām, pirms viss nebija kļuvis vēl ļaunāks. Tā es domāju.”

“Uz veselību! Tā es domāju. Vai gribi lūgt likumsargu palīdzību?”

“Jā.” Viņa skaļi izpūta elpu. “Pie velna! Vispirms es gribu kafiju.”

“Es ari. Brauc man pakaļ!”

“Man nav vajadzības...”

“Tu brauc nepareizā virzienā.” Džeiks pasmīnēja, dodamies atpakaļ pie savas mašīnas.

“Atdod man atslēgas!” Kad viņš tās pameta, Kellija uzķēra atslēgas gaisā. “Starp citu, kā tu zināji, kur es esmu?”

“Aizbraucu uz Dolana biroju, pajautāju vēl aizvien bālajai un drebošajai sekretārei, vai tur nav bijusi sieviete, kas spļāvusi zilu uguni. Pārējais bija tehnikas jautājums.” Viņš iekāpa mašīnā. “Un tu izmaksāsi kafiju.”

25

Kad Leina tajā pēcpusdienā piebrauca pie izrakumu vietas, viņa bija paņēmusi līdzi Taileru. Viņa vienīgi cerēja, ka Kellija runājusi nopietni, aicinot zēnu atbraukt vēl kādu reizi. Viņš par to nebeidza runāt līdz pat šim brīdim.

Viņa bija agri slēgusi biroju un aizbraukusi mājās pārģērbties džinsos, ikdienišķā kreklā un visvecākajās tcniskjurpēs. Ja būs jāķersta dēls pa rakumiem, viņai vajadzēja būt attiecīgi ģērbtai.

“Ja es atradīšu kaulus, vai varēšu tos paturēt?”

“Nē.” Leina apgāja apkārt, lai izbrīvētu viņu no drošības sēdekļa. “Mamm!”

“Tu ne tikai nevarēsi tos paturēt, pēc manām domām, draugs, bet varu tev apsolīt, ka doktore Danbruka teiks to pašu.” Viņa noskūpstīja Tailera izstiepušos sejiņu un izcēla viņu laukā. “Vai atceries pārējos noteikumus?”

“Es neskraidīšu, neiešu tuvu ūdenim un nekam nepieskaršos.” “Neko no tā.”

“Kaut ko.”

Viņa iesmējās, uzšāva dēlam pa pēcpusi un devās uz vārtiem. “Mamm! Ko nozīmē vārds “peža”?”

Leina pārsteigumā apstājās, un viņas mute pavērās, kad viņa pagrieza galvu, lai ielūkotos dēlam sejā. Viņa acis bija piemiegtas kā parasti, kad viņš gribēja kaut ko saprast. Viņa palūkojās tajā pašā virzienā un tad gandrīz aizrijās, ieraugot Kellijas “Rover”.

“Hmm... neko. Neko, mīļumiņ. Tur... laikam ir izlaisti daži burti.”

“Kāpēc tas rakstīts uz mašīnas? Kāpēc?”

“Es nezinu. Vajadzēs pajautāt.”

“Paskat tik, kas man te ir!” Leo noslaucīja rokas pie savām haki krāsas biksēm un nāca šurp apsveicināties. “Tu izskaties pēc jaunā arheologa.”

“Es protu rakt. Es paņēmu līdzi savu lāpstiņu.” Tajs pavicināja sarkanu plastmasas lāpstiņu, uz kuras līdzņemšanu viņš bija pastāvējis.

“Labi gan. Tad liksim tevi pie darba.”

“Tas ir Tailers.” Leina uzelpoja, kad viņa uzmanība bija novērsta no nepieklājīgajiem uzrakstiem. “Taj, tas ir doktors Grīnbaums. Ceru, ka Tajs jūs netraucēs. Kellija teica, ka es drīkstu viņu kādreiz atvest. Viņš vai mira nost aiz vēlēšanās atgriezties šurp.”

“Nu skaidrs. Gribi nākt man līdzi, Taj?”

Ne mirkli nešaubīdamies, Tajs pastiepās un, palaidis vaļā mātes roku, nostājās līdzās Leo.

“Skat, es tieku aizstāta.”

“Vecvecāku feromoni,” Leo sacīja. “Mums ir lieliska šķēpu un bultu uzgaļu kolekcija izrakumu zonā. Vai jūs tas interesē?” “Patiesībā jā. Taču vispirms man jāaprunājas ar Kelliju.” “Nāciet, kad būsiet tikusi galā. Mēs arTaju būsim aizņemti.” “Vai es varu dabūt kaulu?” Tajs jautāja, viņaprāt, čukstus, kad Leo veda viņu projām.

Leina pašūpoja galvu, mezdama līkumu uzbērumiem un spaiņiem par ceļam uz kvadrantu, kurā strādāja Kellija.

“Sveika, skaistulīt!” Digers pārtrauca darbu, lai pamātu viņai. “Ja vēlies ko uzzināt, tikai pajautā man.”

Viņš stāvēja citā kvadrantā, taču veikli izslējās, lai piesaistītu viņas uzmanību. Leina ievēroja, ka viņš smaržo pēc piparmētrām un sviedriem un izskatās mazliet līdzīgs multfilmu kurmim.

“Labi. Ko jūs te darāt ar...” Viņa paliecās uz priekšu, lai ieskatītos dziļāk bedrē, un ievēroja, ka tā sadalīta ģeometriskos līmeņos. “Vai tie ir kauli?”

“Jā gan. Taču ne cilvēku kauli. Te mums ir virtuves atkritumu bedre. Dzīvnieku kauli. Briežu atliekas. Vai redzi atšķirīgo dubļu krāsu?” “Šķiet, kājā.”

“Te ir ziemas māli un vasaras dūņu sanesas. Plūdi, vai saproti? Kaulu slāņojumi mums norāda, ka te atradusies apmetne, turklāt ilgu laiku. Tas ļauj mums spriest par medībām. Te bijušas arī govis. Domesticētas. Daži bijuši zemkopji.”

“Un jūs varat to visu noteikt pēc zemes un kauliem?”

Digers pabungoja sev pa degunu.

“Man ir oža uz tādām lietām. Manā vagoniņā ir daudz interesantu izraktu priekšmetu. Ja jūs šovakar atnāktu, es jums visu izrādītu.”

“Olio...”

“Diger, beidz piesieties manai advokātei!” Kellija iesaucās. “Leina, turies tālāk no viņa! Viņš ir bīstams.”

“Es esmu nekaitīgs kā mazulis.”

“Haizivs mazulis,” Kellija atsaucās.

“Neesi greizsirdīga, Kellij, mīlulīt! Tu zini, ka esi mana īstā mīlestība.” Viņš pasvieda Kellijai skaļu gaisa skūpstu un tad atkal nozuda bedrē.

“Viņš man piedāvāja parādīt izraktos priekšmetus,” Leina teica Kellijai, nonākusi pie viņas. “Vai tas ir arheologu variants par to, kā pievērst sev uzmanību?”

“Digers ir gatavs lielīties ar saviem ieguvumiem katrā izdevīgā brīdī. Viņš ir staigājošs provokators. Un kaut kādu iemeslu pēc, kas man vēl aizvien ir noslēpums, viņš savāc sievietes ar pārsteidzošu regularitāti.”

“Nu, viņš ir jauks.”

“Dieva dēļ, viņš ir tik neglīts kā ēzeļa pēcpuse!”

“Jā, tieši tur slēpjas viņa jaukums.” Leina palūkojās lejup uz Kelliju. “Kas noticis ar tavu landroveru?”

“Acīmredzot kāds iedomājies, ka būtu jautri to izgreznot ar dažiem rupjiem teicieniem un ieteikumiem. Es domāju, ka to izdarījis kāds no Dolana vīriem.” Viņa paraustīja plecus. “Šorīt es viņam to pateicu.”

“Tu esi ar viņu par to runājusi?”

Kellija pasmaidīja. Viņa iedomājās, ka Leina izskatās svaiga un glīta kā vidusskolniece vasaras piknikā.

“To varētu nosaukt arī par runāšanu.”

“Vai tev vajadzīgs advokāts?” Leina pielieca galvu.

“Vēl ne. Ar to nodarbosies apgabala šerifs.”

“Hjūits? Viņš ir vairāk bruņrupucis nekā zaķis, taču ļoti rūpīgs. Viņš to tā neatstās.”

“Jā, man radās iespaids, ka viņš aizraksies līdz patiesībai. Es zinu, ka viņš grasījās runāt ar Dolanu.”

“Lai cik žēl man būtu tavas mašīnas, jo vairāk sarežģījumu Rons Dolans piedzīvos tagad, jo vairāk tas man patīk.”

“Man prieks, ka varēju palīdzēt, la kā esi šeit, man ir jautājums. Kāpēc cilvēki gludina džinsus?”

Leina palūkojās lejup uz saviem rūpīgi izgludinātajiem “Levi’s” džinsiem.

“Lai izrādītu cieņu ražotāju smagajam darbam. Un vēl tāpēc, ka izgludināti tie labāk izceļ manu pēcpusi.”

“Labi, ka zinu. Redzu, ka Leo ir pārņēmis savā varā Tireksu.” “Ta bija acumirklīga abpusēja pievilkšanās.” Viņa palūkojās uz Kellijas darbalauku un apspieda drebuļus. “Šie nav dzīvnieku kauli.”

“Nē, tie ir cilvēku.” Kellija pasniedzās pēc krūzes un ielēja plastmasas glāzē ledus tēju. “Vīrietis vecumā pāri sešdesmit. Gandrīz pataisīts par nespējnieku artrīta dēļ, nabaga velns.”

Viņa piedāvāja tēju un, kad Leina papurināja galvu, iemalkoja pati.

“Šajā zonā mums ir zināms sajukums. Paskaties!” Kellija ar zondi pabungoja pa garu kaulu. “Tas piederējis sievietei - apmēram tādā pašā vecumā. Un tas ir vīrieša, taču viņš bijis pusaudzis.” “Viņi tos apbedījuši visus kopā?”

“Diez vai. Es domāju, ka tāds sajukums te radies ūdens līmeņa un klimata pārmaiņu dēļ. Plūdu dēļ. Man šķiet, kad paraksi-mies dziļāk šajā zonā, un tas varētu notikt nākamajā sezonā, mēs atradīsim uzskatāmākas atliekas. Skat, Leo piedabūjis Taju pie rakšanas.”

Leina izslējās un paraudzījās tajā virzienā, kur Tailers Leo vadībā priecīgi rakās pa nelielu dubļu kaudzi.

“Viņš ir septītajās debesīs no laimes.”

“Ta kaudze jau ir izsijāta,” Kellija viņai sacīja. “Deru uz divdesmit dolāriem, ka Leo tur noliks kādu akmeni vai fosiliju, kas viņam ir kabatā, lai mazais to atrod.”

“Viņš ir patīkams cilvēks.”

“Viņš ir naivuma iemiesojums, ja runa ir par bērniem.” “Kamēr viņiem ir, ar ko nodarboties, man vajadzētu ar tevi aprunāties.”

“Ta jau es domāju. Iesim pastaigāties. Man šā vai tā jāizstaipa kājas.”

“Es negribētu atstāt Taju.”

“Tici man,” Kellija teica, tīrīdama no sevis putekļus, “kopā ar Leo viņš būs nodarbināts un laimīgs.” Viņa devās uz priekšu, tā ka Leinai neatlika nekas cits kā sekot.

“Man ir mazliet vairāk informācijas par Kārlailu.”

“Detektīvs viņu sameklēja?”

“Vēl ne. Tomēr mēs atradām šo to interesantu. Strādādams Čikāgā un Hjūstonā, Kārlails pārstāvējis laulātus pārus vairāk nekā septiņdesmit adopcijas lietās. Likumīgi, tiesas ceļā. Tas acīmredzot veidoja lauvas tiesu no viņa prakses un ienākumiem. Bostonus laikā viņš bijis prasītāju pārstāvis desmit adopcijas lietās.”

“Un kas no tā izriet?”

“Pagaidi! Savas prakses laikā Sietlā viņš noformējis četras adopcijas. Ar tiesas starpniecību,” Leina piebilda. “Tagad jau sanāk mazāk par vienu gadā. Ko tas tev izsaka?”

“To pašu, ko tas droši vien izsaka tev: viņš konstatējis, ka daudz izdevīgāk ir zagt bērnus un tos pārdot nekā lauzties cauri sistēmas brikšņiem.” Kellija iesoļoja birzītē, kas stiepās gar strauta krastu. “Tā ir ticama hipotēze, taču mums nav pietiekami daudz informācijas, lai to pierādītu.”

“Vēl ne. Ja mēs sameklēsim kādu no adoptētājiem, kas ieteikuši viņu draugiem vai kādam citam atbalsta grupā, kādu, kurš griezies pie viņa, bet kurš nav aizpildījis tiesas iesniegumu un sagaidījis rezolūciju, tad mums būs kas vairāk. Tās būs pēdas. Neatkarīgi no tā, cik piesardzīgs viņš bijis, aizvien paliek pēdas.”

“Un ko mēs teiksim tiem cilvēkiem, ja mēs viņus sameklēsim?” Kellija prasīja un paspēra nokritušu zaru. “Vai mums jāsaka viņiem, ka bērns, kuru viņi ir izaudzinājuši, nozagts citai ģimenei? Ka viņi nav juridiski padarījuši bērnu par savējo?”

“Es nezinu, Kellij. Es nezinu.”

“Es nevēlos iesaistīt citas ģimenes. Man nav tādu tiesību. Vismaz šobrīd ne. Šie cilvēki ir kļuvuši par ģimenēm. Tā nav viņu vaina, ka tas izdzimtenis to izkropļojis - izkropļojis kaut ko tik cienījamu un godājamu kā adopcija, pārvēršot to par peļņu un sāpēm.” Viņa peļņu, Leina domāja. Tavām sāpēm.

“Ja mēs viņu atradīsim un nāks gaismā tas, ko viņš izdarījis... Iespējams.”

“Jā, iespējams.” Kellija palūkojās atpakaļ uz izrakumu vietu. Slānis pēc slāņa, slānis pēc slāņa. “Es nevaru domāt iespējamības kategorijās. Man jāpieņem viss, kas notiek.”

“Vai gribi, lai atsaucu detektīvu?”

“Nē. Es tikai gribu, lai viņš pievēršas Kārlaila meklēšanai, nevis sāk vākt pierādījumus krimināllietā, pēc tam kad mēs būsim viņu atraduši. Mēs pievērsīsimies šim jautājumam... tad, kad pievērsīsimies. Viņa man ir rakstījusi vēstules.” Kellija uz brīdi apklusa, vērojot, kā starp kokiem nozib trekns sīlis. Dzi|āk mežā maniakāli klaudzināja dzenis, bet ceļa otrā pusē, izlaidies savā parastajā saules apspīdētajā laukumiņā, gulēja suns. “Suzanna ir rakstījusi man vēstules katru gadu manā dzimšanas dienā. Un viņa saglabājusi tās kārbā. Vienu es vakarnakt izlasīju. Es biju satriekta, un tomēr tā nesaistījās ar mani. Ne tā, kā viņai ir vajadzīgs. Viņa nav mana māte. Itin nekas nekad nepadarīs viņu par manu māti.” Viņa pakratīja galvu. “Taču kādam par to ir jāsamaksā. Mēs atradīsim Kārlailu, un viņam būs par to jāsamaksā. Viņam un tiem, kas visā tajā piedalījušies. To es varu izdarīt viņas labā.”

“Es mēģinu iztēloties, kā tas būtu, ja kāds man atņemtu Taileru. Un es to nespēju. Es nespēju, tāpēc ka tas ir pārāk briesmīgi. Taču es varu iztēloties, ka tevis atrašana viņai nozīmē neiedomājamu prieku un neiedomājamas sāpes. Es nezinu, ko vēl tu varētu darīt bez tā, ko jau dari. Un tas, ko tu dari, ir gan mīļi, gan drosmīgi.”

Kellija iesmējās, taču tie nebija nekādi priecīgie smiekli.

“Ne viens, ne otrs. Tas ir gluži vienkārši nepieciešams.”

“Tev nav taisnība, taču es nešķiedīšu savu laiku, strīdoties ar klientu. Tāpēc es arī nenorādīšu, cik veltīgi bija likt man uzmest šo dokumentu.” Viņa izņēma papīrus no savas plecu somas. “Paziņojums par atteikšanos no jebkādas Suzannas Kalenas īpašuma daļas. Tev tas jāparaksta parakstam atvēlētajā vietā. Tavs paraksts ir jāapliecina.”

Kellija pamāja un paņēma dokumentus. Tā vismaz bija konkrēta rīcība.

“Leo to izdarīs.”

“Es gribētu tev ieteikt dažas dienas apdomāties.”

“Viņa nav mana māte, vismaz ne manās acīs. Man nav tiesību no viņas neko pieņemt. Es gribētu, lai tu noņemtu kopiju no šā dokumenta un personiski nogādātu to Daglasam Kalenam.”

“Pie velna, Kellij!”

“Kā tev izdosies viņam to iesmērēt, tā ir tava izvēle, taču es gribu, lai viņam būtu kopija.”

“Liels paldies!” Leina atbildēja. “Tas tiešām palīdzēs piedabūt viņu vēlreiz uzaicināt mani uz randiņu.”

“Ja viņš tevi atraida manis dēļ, tad viņš tik un tā nav tavu pūliņu vērts.”

“Tev viegli runāt.” Lēma pielāgojās Kellijai, kura sāka soļot atpakaļ uz izrakumu vietu. “Tev ir puisis.”

“Nav vis.”

“Ko nu...”

“Ja tu runā par Greistonu, tu kļūdies. Tas ir beidzies - un cauri.” “Neraža.”

Kellija apstājās, pabīdīja lejup saulesbrilles, lai pāri to malai ieskatītos Leinai sejā.

“Vai tas ir juridisks termins?”

“Es labprāt sameklētu tulkojumu latīņu valodā, lai tas izklausītos oficiālāk. Tu man patīc,” viņa piebilda un pārlika savu plecu somu uz otra pleca, kad abas atkal turpināja ceļu. “Tāpēc nosauksim to par godīgu novērojumu ar nekaitīgas skaudības pieskaņu. Viņš ir lielisks.”

“Jā, viņš labi izskatās.” Kellija palūkojās uz to pusi, kur Džeiks ar Sonju bija notupušies un pētīja kvadrantu plānu. “Mēs ar Džeiku esam kolēģi, un mēs cenšamies paciest viens otru vismaz tik daudz, lai varētu atrasties vienā telpā un nesāktu kauties.”

“Iepriekšējo reizi man šķita, ka jūs šajā ziņā saprotaties. Es zinu, kad vīrietis skatās uz sievieti tā, it kā gribētu viņu vai ar acīm aprīt, - no turienes arī skaudība. Dažreiz pieķēru savu vīru tā lūkojamies uz mani. Tas ir kas tāds, ko nav iespējams aizmirst, un es to ieraudzīju, kad Džeiks skatījās uz tevi.”

Kā lai izskaidro to, Kellija prātoja, vērojot, kā Džeiks pieceļoties nevērīgi uzplīkšķina pa plecu Sonjai. Viņa vēroja, kā Džeiks dodas uz sanesu kaudzes pusi, paķer Taju un tur viņu ar kājām gaisā, līdz bērns no smiekliem gandrīz aizrijās.

Džeiks saprotas ar bērniem tikpat labi kā ar sievietēm, Kellija secināja. Tad, saskaitusies pati uz sevi, atzina, ka viņš gluži vienkārši labi saprotas ar cilvēkiem. Dažreiz.

“Mums ir jādara kopīgs darbs. Sekss bija - nu, teiksim, tas mums padevās sasodīti labi. Diemžēl citādā ziņā ārpus gultas mēs nebijām pietiekami labi viens otram.”

“Un tomēr tu viņam pastāstīji par to.”

Kellija iedama bungoja ar dokumentiem pa stilbu.

“Viņš mani pārsteidza brīdī, kad biju viegli ievainojama. Turklāt Džeikam var uzticēt noslēpumus. Viņš nestaigās apkārt, izpļāpādams sniegto informāciju. Un viņš pievērš uzmanību visām detaļām. Nekad neko nepalaiž garām.”

Džeiks cieta neveiksmi ar Ronaldu Dolanu. Tas vīrs bija dziļi aizskarts. Pēcpusdienas tikšanās laikā viņš bija izmēģinājis pilnīgi visus iedomājamos variantus. Vispirms vienoto vīru fronti. piešķirot Kellijas šārīta izdarībām mazliet komisku raksturu.

Kellija apēstu viņu bez sāls, ja zinātu, ka Džeiks atvainojies viņas vietā, taču viņam vajadzēja atgūt pamatu zem kājām attiecībās ar Dolanu. Projekta dēļ.

Tad viņš izmēģināja šarmu, zinātnes dievišķo dabu, pacietību, humoru. Nekas neizkustināja Dolanu no ieņemtās pozīcijas.

“Dolana kungs, patiesībā tā bija apgabala plānošanas komisija, kas apturēja celtniecību, un tas tika darīts pamatoti.”

“Pēc dažām nedēļām tas beigsies. Pa to laiku bars cilvēku tur bojā manu īpašumu.”

“Šāda veida izrakumi ir ļoti kārtīgi un organizēti.”

Dolans iesprauslojās un atgāzās krēslā.

“Ierodoties tur, es redzu veselu kaudzi rakumu. Baru koledžas studentu, kas skraida apkārt, varbūt pīpē “zālīti” un Dievs zina ko tik vēl ne. Un jūs rokat ārā līķus un vedat tos projām.”

“Pret mirstīgajām atliekām mēs izturamies ar pienācīgu rūpību un cieņu. Seno atlieku pētīšana ir būtiska projektam.”

“Tikai ne manam projektam. Un daudziem cilvēkiem šajā apkārtnē nepatīk doma par to, ka jūs apgānāt kapus. Mums ir tikai jūsu pašu apgalvojums, ka tie ir tūkstošiem gadu veci.”

“Pastāv galīgās pārbaudes...”

“Zinātnē nekas nav galīgs.” Dolans savilka pirkstus dūrē, tad izšāva laukā rādītājpirkstu, izveidojot tādu kā pistoli. “Tā visu laiku maina savas domas. Sasodīts, jūs, zinātnieki, nespējat pat vienoties par to, kad varētu būt radusies pasaule. Parunājiet ar manas sievas veco, un viņš jums noskaitīs pietiekami daudz iemeslu, kāpēc visas tās runas par evolūciju ir galīgas muļķības.” Viņš noplīkšķināja bikšturus. “Nevaru teikt, ka es viņam nepiekristu.”

“Mēs varam pavadīt vairākas stundas, apspriežot evolūciju un pasaules radīšanu, taču tas neatrisinās mūsu pašreizējo problēmu. Lai kurai pusei jūs uzbruktu, ir iegūti nopietni pierādījumi, ka An-tietamas strauta rajonā pastāvējis neolīta laika ciemats. Līdz šim izraktie un novērtētie kauli, materiālās kultūras pieminekļi to apstiprina.”

“Tas nemaina faktu, ka šie līķi, lai arī kad tur būtu aprakti, neprasīja, lai rok tos ārā un pabāž zem mikroskopa. Cilvēkiem vajadzētu būt tik daudz cieņas, lai ļautu mirušajiem dusēt mierā, tā es par to domāju.”

“Bet kā tad jūs grasāties turpināt savus būvdarbus?”

Dolans bija tam sagatavojies. Ne gluži pilnībā, bet pietiekami, lai apklusinātu iebildējus.

“Mēs iezīmēsim šo zonu, lūk, tā.” Viņš bija rūpīgi pārdomājis šo aspektu, īpaši rūpīgi, saprotot, ka ilgstoša vilcināšanās apturēs viņa naudas plūsmu. Viņš atļausies izraudzīties vienu akru, nodalīt to, pat salikt virsū jokainus akmeņus, lai pievērstu uzmanību kaulu kaudzītei.

Viņš to pat varēja izmantot pārdošanas labā, izmantot vēsturisko pieskaņu tieši tāpat, kā agrāk bieži vien bija izmantojis Pilsoņu kara vēsturi, lai reklamētu savus būvobjektus.

Taču viņš vairs nevarēja ilgāk atļauties sēdēšanu un gaidīšanu.

“Mums vēl jānosaka zona, kas varētu būt neolīta laiku kapsēta,” Džeiks norādīja. “Pie velna, kur tad jūs gatavojaties novietot savas zīmes?”

“Es noorganizēšu savus pētījumus, un mēs visu izdarīsim pareizi. Jums ir daži indiāņi - piedodiet, Amerikas pirmiedzīvotāji -, kas ieradušies, lai kaut ko novervelētu un dotu jums svētību turpmākam darbam. Lai notiek, es arī šur tur piezvanīšu un sadabūšu kādu Amerikas pirmiedzīvotāju, kas protestēs pret ņemšanos ap šiem līķiem.”

Džeiks atgāzās krēslā.

“Jā, iespējams, ka jūs to varētu. Starp ciltīm pastāv dažas nesaskaņas par to, kā rīkoties tādā gadījumā. Taču ticiet man, Dola-na kungs, mēs šajā ziņā jūs pārtrumposim. Es ar to nodarbojos jau gandrīz piecpadsmit gadus, un man ir sakari, par kādiem jūs nevarat ne sapņot. Turklāt - atvainojiet, es pats pa ceturtdaļai esmu indiānis. Es pats esmu Amerikas pirmiedzīvotājs. Un, ja daži domā, ka jāatstāj neaizskartas kapavietas, vairākums tomēr atbalstīs rūpību, ar kādu mēs pieejam šim projektam, nevis domu, ka šīm kapavietām jātiek nobruģētām un pārklātām ar mauriņiem, lai jūsu ieguldījumi atmaksātos.”

“Es samaksāju par šo zemi.” Dolana zods nokārās. “Godīgs darījums. Ta pieder man.”

“Pieder gan.” Džeiks pamāja. “Likuma priekšā pieder. Un beigu beigās likums atbalstīs to, ko mēs uz tās darām.”

“Nestāstiet man te par likumu!” Pirmo reizi šīs tikšanās laikā Dolans nesavaldījās. Džeiku tas nepārsteidza, viņš jau ilgu laiku bija vērojis krājamies viņa dusmas. “Man ir apnicis, ka te sarodas visādi svešinieki un stāsta man, ko es varu un ko nevaru darīt. Es esmu nodzīvojis šajā apgabalā visu savu mūžu. Mans tēvs uzsāka šo nodarbošanos pirms piecdesmit gadiem, un mēs esam veltījuši savu mūžu tam, lai apkārtnes iedzīvotājiem būtu kārtīgas mājvietas. Un tagad no zila gaisa sarodas visādi vides aktīvisti un koku aizstāvji, kas sūdzas un vaimanā par to, ka esam uzcēluši mājas uz lauksaimniecībā izmantojamas zemes. Viņi nejautā zemniekam, kāpēc viņš pārdod, kāpēc viņam ir apnicis plēsties pušu gadu no gada, lai izdzīvotu, un vai viņam gadījumā nav apnicis klausīties cilvēku žēlabās par augstajām piena cenām. Jūs neko nezināt par šo vietu, un jums nav tiesību nākt uz manu biroju, lai klāstītu man, ka man nerūp nekas cits kā rezultāts.”

“Es nezinu, kas jums rūp, Dolana kungs. Taču es zinu, ka mēs vairs nerunājam par lauksaimniecībā izmantojamo zemi un brīvās telpas zaudēšanu. Mēs runājam par atradumu ar milzīgu zinātnisku un vēst urisku ietekmi. Lai to saglabātu, mēs cīnīsimies ar jums par katru pēdu.” Džeiks piecēlās kājās. “Mans tēvs ir rančo īpašnieks Arizonā, un es esmu redzējis, kā viņš plēšas vaiga sviedros gadu no gada, lai izdzīvotu. Viņš ar to nodarbojas vēl joprojām, un tā ir viņa izvēle. Ja viņš būtu zemi pārdevis, arī tā būtu viņa izvēle. Es nepazīstu jūsu sabiedrību, taču pazīstu piecdesmit akrus no tās - un līdz beigām es taisos tos iepazīt labāk, nekā jūs pazīstat savu paša pagalmu. Cilvēki te ir dzīvojuši, strādājuši, gulējuši un miruši. Manuprāt, šī vieta tāpēc pieder viņiem. Es taisos panākt, lai tas un viņi paši tiktu atzīti.”

“Es gribu, lai jūsu bars aizvāktos no manas zemes.”

“Runājiet ar Mērilendas pavalsti, ar jūsu apgabala plānošanas komisiju, ar tiesu.” Džeika acis tagad bija vēsas un zaļas, un viņa balss vairs neskanēja gurdi. “Uzbrūciet mums, Dolan, un prese jūs noraks jau ilgi pirms tiesas lēmuma par to, kuram bijusi taisnība. “Dolans un dēli” kļūs pārvēl vienu materiālās kultūras pieminekli.” Džeiks devās ārā. Pa ceļam pēc sekretāres platajām acīm un pēkšņās aizrautīgās intereses par tastatūru viņš saprata, ka viņa ir dzirdējusi vismaz daļu no Dolana ārdīšanās.

Paklīdīs runas, Džeiks nodomāja. Viņam ienāca prātā, ka nākamajās dienās izrakumu vietu droši vien apmeklēs daudz interesentu. Iekāpis mašīnā, viņš izvilka mobilo telefonu.

“Liec juridisko procedūru riteņiem griezties, Leo! Dolans ir nikns, un es panācu tikai to, ka viņa dusmas kļuva vēl lielākas. Es

grasos pa ceļam aizbraukt pie Leinas Kcmpbelas, pavēstīt jaunāko informāciju Pieminekļu aizsardzības biedrības advokātei.” “Viņa vēl aizvien ir te.”

“Tad es dodos atpakaļ.”

26

Pusotras jūdzes ārpus pilsētas, līkloču grants celiņa galā, pēc Dolana specprojekta būvētā mājā Džejs Kalens kopā ar savu bijušo sievu videoierakstā vēroja Kelliju Danbruku.

Kā aizvien, kad Suzanna atkal lika viņam saskarties ar šo murgu, Džejs juta krūtīs smagumu un kuņģī nelabumu.

Viņš bija mierīgs vīrs. Allaž bija bijis kluss un mierīgs. Bija pabeidzis vietējo vidusskolu un apprecējis Suzannu Groganu - meiteni, kurā viņš bija iemīlējies no pirmā acu uzmetiena sešu gadu vecumā, - un bija turpinājis mācības, lai saņemtu skolotāja diplomu.

Divpadsmit gadus viņš bija mācījis matemātiku savāAlma Ma-ter. Pēc šķiršanās, kad viņš nebija spējis stāties pretī Sūzannas apsēstībai ar viņu zaudēto meitu, viņš bija pārcēlies uz kaimiņu apgabalu un sācis mācīt bērnus citā skolā.

Viņš bija atradis zināmu mieru. Kaut arī varēja paiet vairākas nedēļas, kad viņš pat neiedomājās par savu meitu, nebija tādas dienas, kad viņš nedomātu par Sūzannu.

Tagad viņš bija atgriezies mājā, kurā nekad nebija dzīvojis, un tas vien lika viņam justies neērti. Tā bija pārāk liela, pārāk plaša, pārāk stilīga. Un viņi bija atkal ierauti tajā pašā virpulī, kas bija iznīcinājis viņu laulību un saārdījis viņa dzīvi gabalos.

“Sūzanna...”

“Pirms tu man pavēstīsi visus iemeslus, kāpēc viņa nevar būt Džesika, ļauj man pateikt tev atlikušo. Viņa adoptēta četras dienas pēc Džesikas nolaupīšanas. Tā bijusi konfidenciāla adopcija. Viņa sēdēja tajā vietā, kur pašlaik sēdi tu, un izstāstīja man, ka, izpētījusi dokumentus, viņa uzskatot, ka ir nepieciešams veikt analīzes. Es neprasu, lai tu man piekristu, Džej. To es neprasu. Es tev lūdzu piekrist analīzēm.”

“Kāda tam jēga? Tu jau esi pārliecināta, ka tā ir Džesika. Es to redzu tavā sejā.”

“Tāpēc ka viņai pašai par to jāpārliecinās. Un tev, un Dagam...” “Tikai neliec Dagam atkal iziet cauri tam visam, Sūzij! Dieva dēļ!”

“la ir viņa māsa.”

“Viņa ir svešs cilvēks.” Izklaidīgi viņš uzlika roku uz Sedijas galvas, kuru suns bija noguldījis viņam uz ceļgala. “Neatkarīgi no tā, ko pavēstīs asins analīzes, viņa tik un tā būs un paliks svešiniece.” Džeiks aizgriezās no videoattēla, prom no ļaunākajām sāpēm. “Mēs nekad neatgūsim Džesiku, Suzanna. Lai cik ļoti tu censtos pagriezt pulksteni atpakaļ.”

“Tu labāk gribētu neuzzināt, vai ne?” Rūgtums aizžņaudza Sū-zannas kaklu. “Tu labāk to visu izsvītrotu un aizmirstu. Aizmirstu viņu, lai varētu nodzīvot atlikušo dzīvi bez nopietniem triecieniem.” “Tev taisnība. Es gribu, kaut man būtu ļauts aizmirst. Taču es to nespēju. Es nespēju aizmirst, taču es nevaru ļaut tam noteikt visu manu dzīvi tā, kā tu to pieļauj, Sūzanna. Es nevaru ļaut, lai es tiktu satriekts un samīdīts atkal un atkal, kā tu to dari.” Viņš noglāstīja Sedijas galvu, viņas gludās ausis un vēlējās, kaut tikpat vienkārši būtu nomierināt Suzannu. Nomierināt sevi pašu. “Tas, kas ar mums notika divpadsmitajā decembrī, man nemaksāja tikai meitu vien. Es zaudēju ne tikai bērnu. Es zaudēju savu sievu - savu labāko draugu. Es zaudēju visu, kas man bija nozīmīgs, tāpēc ka tu pārstāji mani ievērot. Tu varēji domāt tikai par Džesiju.”

Sūzanna bija dzirdējusi šos vārdus jau agrāk, bija redzējusi to pašu mēmo sāpi vīra sejā, kad viņš tos izrunāja. Tie ievainoja, vēl aizvien ievainoja. Un vēl aizvien ar to nepietika.

“Tu padevies.” Tagad tās bija asaras, kas lauzās cauri rūgtumam. “Tu pārvilki viņai pāri krustu, it kā mēs būtu zaudējuši lelli.” “Nav tiesa.” Taču viņa dusmas jau bija pārvērtušās nogurumā. “Es nepadevos, es samierinājos. Man nācās samierināties. Tu tikai neredzēji, ko es daru, kā es jūtos. Tu to nevarēji, tāpēc ka tu uz mani vairs neskatījies. Un pēc septiņiem tādas dzīves gadiem vairs nebija nekā, ko redzēt. No mums vairs nekas nebija palicis pāri.”

“Tu vainoji mani.”

“Nē, mīļā, es nekad neesmu vainojis tevi.” Viņš nespēja to izturēt, redzot Sūzannu atkal no jauna ieslīgstot šajā izmisumā, šajā vainas apziņā, šajās bēdās. “Nekad.”

Džejs piecēlās un pastiepa viņai pretī rokas. Viņi abi vēl aizvien saderēja kopā kā divas vienota veseluma pusītes. Džejs turēja viņu apskautu, juzdams viņas augumu notrīsam elsās. Un zināja, ka viņš ir bezspēcīgs, tikpat nevajadzīgs Sūzannai, kā tas bija kopš brīža, kad viņa piezvanīja, lai pavēstītu par Džesikas pazušanu.

“Es nodošu analīzes. Tikai pasaki man, kad man tas jādara.”

Viņš sarunāja vizīti pie ārsta jau pirms iziešanas no Suzannas mājas. Tas šķita Suzannu nomierinām, kaut ari tas bija satraucis Dzeju, liekot viņam justies daļēji slimam smaguma dēļ, kas nospieda viņa krūtis.

Viņš nebrauks uz izrakumu vietu. Suzanna bija viņu skubinājusi, gandrīz lūgusies, lai viņš aizbrauc un parunā ar šo Kelliju Danbruku.

Viņš to nespēja. Turklāt - ko lai viņš tai Danbrukai teiktu - vai ari Danbruka viņam?

Džejs bija nonācis pie atklāsmes Džesikas divdesmit pirmajā dzimšanas dienā. Viņa meita, ja viņa vēl bija dzīva - un viņš lūdza Dievu, kaut viņa būtu dzīva, - bija pieaugusi sieviete. Viņa nekad, nemūžam nepiederēs viņam.

Džejs nespēja samierināties ar braucienu atpakaļ uz mājām un gaidāmo vakaru. Ar gaidāmo vientulību. Viņš zināja, ka tā bija vientulība un zināms miers, ko viņš bija meklējis, mierīgi piekrizdams šķiršanās prasībai. Pēc gadiem ilgajām jukām un bēdām, spriedzes un konfliktiem viņš bija vēlējies, gandrīz vai ilgojies būt viens.

Viņš varēja iestāstīt sev pašam, ka šīs ilgas pēc vientulības ir par iemeslu tam, ka viņš nav otrreiz apprecējies un reti sarunāja tikšanos ar sievietēm.

Taču sirds dziļumos Džejs Kalens bija precēts vīrs. Džesika varēja būt dzīvs rēgs Sūzannas dzīvē, taču laulība bija Džeja rēgs.

Kad viņš padevās draugu uzstājībai vai paša vajadzībām un ievilka kādu sievieti gultā, viņš to uzskatīja par emocionālu krāpšanu.

Nekādi juridiski dokumenti nespēja pārliecināt viņa sirdi, ka Sū-zanna vairs nav viņa sieva.

Viņš centās nedomāt par vīriešiem, kas Sūzannai šo gadu laikā bijuši. Un viņš zināja, ka viņa to dēvētu par Džeja lielāko netikumu -viņa vēlmi norobežoties no visa, kas darīja viņu nelaimīgu, kas traucēja līgano dzīves plūdumu.

Viņš nespēja ar to strīdēties, jo tā bija pilnīga taisnība.

Džejs iebrauca pilsētā un izjuta tik pazīstamo nožēlas dūrienu un gluži pretēju prieka uzvilnījumu. Tās bija mājas, un tas nekas, ka viņš bija dzīvojis citur. Viņa atmiņas atradās šeit.

Saldējums un vasaras parādes. Otrās līgas treniņi, gājieni uz skolu pa trotuāru. Gājiens cauri Hobsones kundzes pagalmam, lai saīsinātu ceļu, viņas sunim Cesteram dzenoties pa pēdām līdz pat žogam.

Un pie stūra viņu gaidīja Sūzanna. Pēc tam kad abi kļuva vecāki, Sūzanna izlikās, ka negaida viņu.

Džejs redzēja viņu un sevi visos šajos dzīves posmos.

Astītes, ko viņa bija sējusi, mācoties pirmajā klasē, un mazās, smieklīgās beretes, rožainās puķītes un zilos tauriņus, kurus viņa bija iepinusi matos vēlāk.

Sevi pašu desmit gadu vecumā, kā viņš, tērpies tik jaunos un stīvos “Levi’s” džinsos, ka tie atgādināja kartonu, velkas augšup pa bibliotēkas kāpnēm, lai sagatavotu referātu.

Kā viņš pirmo reizi bija Suzannu noskūpstījis - turpat zem vecā ozola Galvenās un Baznīcas ielas stūrī. Sniega dēļ viņi bija agri atbrīvoti no stundām, un Džejs bija pavadījis viņu mājās, nevis kopā ar draugiem piedalījies sniega kaujā.

Tas bija to vērts, Džejs tagad domāja. Tas bija visu to šausmu un auksto sviedru, un sāpju vērts, kuras viņš bija jutis briestam līdz pat šim brīdim. Piespiest savas lūpas Suzannas lūpām, kad viņiem abiem bija nieka nevainīgie divpadsmit gadi.

Viņa sirds bija situsies tik strauji, ka viņš jutās kā apreibis. Sū-zanna bija smaidījusi, pat liekot viņam iet projām. Un, skrienot prom, viņa bija smējusies - tā, kā meitenes to darīja, viņš domāja, tāpēc ka viņas zināja daudz vairāk par sava vecuma zēniem.

Un viņa pēdas nebija pieskārušās zemei trīs kvartālu garumā, kurus viņš bija noskrējis, lai atrastus savus draugus pikojamies pilnā sparā.

Viņš atcerējās, cik laimīgi bija abi, kad viņš bija pabeidzis augstskolu un viņi varēja pārcelties atpakaļ uz Vudsboro. Mazais dzīvoklītis, kuru viņi bija īrējuši netālu no koledžas, nekad nebija viņiem piederējis. Tas vairāk atgādināja izlikšanos, ka viņiem ir māja, ir ģimene.

Bet, kad viņi bija atgriezušies, kad Daglasss vēl bija tikai zīdainis, viņi bija kļuvuši par ģimeni.

Džejs iegriezās baznīcas stāvvietā, vēl nesaprazdams, ka viņš to meklē. Tad izkāpa ārā un nogāja pusi kvartāla līdz “Vērtīgajām lappusēm”.

Viņš ieraudzīja Rodžeru pie letes gaidām klientus. Džejs pamāja ar galvu, pacēla roku un tad sāka apstaigāt plauktus un skapjus.

Viņam Rodžers bija tuvāks, Džejs domāja, nekā paša tēvs, kurš būtu bijis vairāk apmierināts, ja viņa dēls atzīmju vietā būtu pelnījis punktus beisbolā.

Tas bija vēl kas, ko viņš bija zaudējis līdz ar Džesiku. Pēc abu šķiršanās Rodžers nebija izturējies pret viņu citādi, taču viss bija kļuvis citāds.

Viņš apstājās, ieraugot Dagu pārkārtojam grāmatas biogrāfiju nodaļā.

Viņš bija redzējis Dagu divas reizes, kopš Dags bija atgriezies Vudsboro, un vēl aizvien nebija viegli apzināties, ka šis gara auguma vīrietis ar platajiem pleciem ir viņa dēls.

“Vai tev ir kāda laba pludmales lasāmviela?” Džejs viņam jautāja.

Dags palūkojās pāri plecam, un viņa nopietnā seja izplūda smaida. “Manā privātajā slēptuvē man ir gluži jaukas seksīgas grāmate-les. Taču tās tev dārgi maksās. Ko tu dari pilsētā?”

Tiklīdz Dags bija uzdevis jautājumu, viņš jau zināja atbildi. Un viņa smaids izplēnēja.

“Neņem galvā! Mamma ievilka tevi visā tajā būšanā.”

“Tu redzēji video.”

“Ne tikai. Man bija iespēja apskatīt viņu tuvumā, dzīvu, no miesas un asinīm.”

Džciks pagājās tuvāk dēlam.

“Un ko tu domā?”

“Ko lai es domāju? Es viņu nepazinu. Mamma viņas dēļ ir satraukusies, tas ir viss, ko es zinu.”

“Tava māte man teica, ka viņa esot devusies palūkoties uz šo sievieti, nevis otrādi.”

“Jā, tā ir,” Džeiks paraustīja plecus. “Kāda starpība?”

“Un ko saka Rodžers?”

“Tas ziņu sižets viņu satrauca, taču viņš saglabā veselo saprātu. Tu taču pazīsti vectēvu.”

“Vai viņš ir devies uz izrakumu vietu viņu satikt?”

“Nē.” Dags pakratīja galvu. “Viņš baidās, ka tad, ja mēs sāksim viņai uzmākties, viņa gluži vienkārši dosies prom vai atteiksies no pārbaudēm, vai tamlīdzīgi. Vectēvs lasa grāmatas par arheoloģiju, kā gribēdams, lai viņam būtu, par ko ar viņu runāt, tiklīdz mēs atkal kļūsim par vienu lielu un laimīgu ģimeni.”

“Ja viņa ir tava māsa... ja viņa ir, mums tas jāzina. Lai ko mēs darītu, mums tas jāzina. Es gribu aprunāties ar Rodžeru, pirms došos prom. Parūpējies par mammu, labi?”

X

28

Pārpilns ar izrakumos gūtajiem iespaidiem, Tailers palaida vaļā mātes roku, tiklīdz viņi bija iegājuši grāmatveikalā. Viņa seja kaisa aiz sajūsmas un sviedriem, kad viņš metās uz letes pusi, turēdams rokās akmens gabalu.

“Paskaties, vectēv Rodžer, paskaties, kas man ir!”

Uzmetusi ātru atvainošanās skatienu Džejam, Leina steidzās viņam pakaļ.

“Taj, nejaucies iekšā sarunās!”

Pirms viņa bija paguvusi noķert dēlu, Rodžers sakārtoja brilles un pārliecās pāri letei.

“Kas tev tur ir, puis?”

“Tas ir gabals no šķēpa, indiāņu šķēpa, un var būt, ka viņi ar to ir nogalinājuši cilvēkus.”

“Tas nu gan būtu šausmīgi. Vai tās tur ir asinis?”

“Nē-e.” Tomēr, šīs idejas pārņemts, Tajs pablenza uz šķēpa uzgali. “Varbūt.”

“Piedodiet!” Leina satvēra Taju un uzsēdināja viņu uz sava gurna. “Šis Indiana Džonss aizmirst labas uzvedības noteikumus.” “Kad būšu liels, es varēšu rakt laukā kaulus."

“Vai tas nebūs jautri?” Leina pacēla acis pret griestiem un sabalansēja Taja svaru. Nepaies ne ilgs laiks, viņa iedomājās ar pēkšņām sāpēm, un viņa vairs nevarēs viņu tā panest. “Bet, lai cik lieli mēs ari būtu, mēs nepārtraucam cilvēkus, kas iegrimuši sarunā.”

“Noliec to nastu te!” Rodžers uzplāja pa leti. “Leina, tas ir mans...” Znots vēl aizvien viņam likās pats dabiskākais apzīmējums. “Tas ir Daglasa tēvs Džejs. Džej, tā ir Leina Kempbela, visskaistākā Vudsboro advokāte, un viņas dēls Tailers.”

Leina uzsēdināja Taileru uz letes un pastiepa roku.

“Priecājos iepazīties, Kalena kungs.” Viņa ieraudzīja Kellijas acis un Daga degunu. Viņa iedomājās, vai ari viņš pats jūt tādu pašu izbrīna pilnu prieka vilni, redzēdams savus vaibstus savos bērnus, kādu juta viņa, saskatīdama savējos Tailerā. “Mēs ar Taileru nupat apmeklējām Antietamas strautu.”

Viņš zina, Leina iedomājās, redzēdama emocijas pārslīdam pār viņa seju. Viņš zina, ka pirms daudziem gadiem nolaupītā meita šobrīd atrodas tikai dažu jūdžu attālumā.

“Un viņiem tur ir skeleti un daudz akmeņu, un fo... Kā tos sauc?” Tijs jautāja mātei.

“Fosilijas.”

“Doktors Leo atļāva man paņemt šo, un tas ir miljons gadu vecs.”

“Mīļais Dievs!” Rodžers pasmaidīja, kaut arī Leina redzēja viņu pasniedzamies uz priekšu un pieskaramies Dzeja rokai. “Tas ir vēl vecāks par mani.”

“Tiešām?” Tajs pavērās Rodžera grumbainajā sejā. “Tu kādreiz vari atnākt un parakt kopā ar mani. Es tev parādīšu, kā tas jādara. Un es dabūju arī konfekti. Doktors Džeiks to izvilka man no auss!”

“Nevar būt!” Rodžers pienākuma pēc noliecās, lai itin kā pārmeklētu Tailera ausi. “Tu laikam tās visas apēdi.”

“Tur bija tikai viena. Doktors Leo teica, ka tā esot bijusi burvestība un ka doktors Džeiks mākot daudzus trikus. Taču es vairs nevienu neredzēju.”

“Izklausās, ka tev bijusi varena diena.” Uzjautrināts Džejs uzsita pa Tailera netīro ceļgalu. “Vai drīkstu apskatīt tavu akmeni?”

“Labi.” Tailers vilcinājās. “Taču tu nedrīkstēsi to paturēt, norunāts?”

“Nē. Es tikai apskatīšos.” Tikai paturēšu rokās ko tādu, kas varētu būt saistīts ar Džesiku. “Tas ir vareni. Kad es biju mazs, es krāju akmeņus, un man piederēja arī dažas Pilsoņu kara lodes.”

“Vai kāds ar tām bija nogalināts?” Tailers gribēja zināt.

“Iespējams.”

“Tajs pēdējā laikā ir ļoti asinskārs.” Leina ar acs kaktiņu pamanīja sakustēšanos un pagriezās. “Sveiks, Dag!”

“Leina.” Viņš nopētīja zēnu, kurš trinās uz letes un centās apspiest, kā Dags domāja, vēlmi likt pieaugušajam atdot atpakaļ viņa dārgumu.

Jauks bērns, viņš domāja. Līdzīgs mātei. Dags nevērīgi izlaida plaukstu caurTaja izspūrušajiem matiem.

“Vai tu pēdējā laikā esi kādu nogalinājis?”

Taja acis iepletās.

“Nē-e. Un tu?”

“Nē.” Viņš izņēma no Dzeja rokām šķēpa uzgali, pagrozīja un sniedza atpakaļ Tajam. “Vai tu gribi kļūt par arheologu?”

“Es gribu kļūt par... kā sauca to otru?” viņš jautāja Leinai. “Paleontologs,” viņa palīdzēja.

“Es gribu kļūt par to, tāpēc ka viņi atrod dinozaurus. Dinozauri ir vislabākie. Man ir uzlīmju grāmata ar viņiem.”

“Jā, viņi ir gan vislabākie. Man agrāk bija dinozauru kolekcija. Viņi vienmēr cīnījās, gribēdami cits citu apēst. Atceries, tēt?”

“Ir grūti aizmirst tos asinis stindzinošos kliedzienus un čāpsti-nāšanu.”

“Vai viņš ir tavs tētis?” Tajs gribēja zināt.

“Pareizi.”

“Manam tētim vajadzēja doties uz debesīm, taču viņš vēl aizvien mani uzmana, jo tēvi tā dara. Pareizi?”

“Mēs cenšamies.” Džejs juta sev cauri izbrāžamies jaunu bēdu vilni.

“Vai tu spēlē beisbolu?” Kā aizvien, nodarbināts ar domām par tēviem, Tajs sāka šūpot kājas. “Es spēlēju bumbu, un mamma palīdzēja. Taču viņa neprot kārtīgi noķert.”

“Nē, man tas patīk.” Leina žigli iebakstīja Tajam vēderā ar pirkstu. “Vai tev ir brīdis laika?” viņa pajautāja Dagam. “Man ar tevi jārunā.”

“Protams.”

Ti kā Dags pat nepakustējās, lai aizvestu viņu uz kādu klusāku vietiņu, viņa izmisīgi palūkojās uz Rodžeru.

“Lai lielais puisis paliek pie manis,” Rodžers piedāvājās. “Dag, kāpēc tu nevarētu ievest Leinu palīgtelpās un sagādāt viņai kādu jauku atspirdzinošu dzērienu?”

“Labi.” Viņš pabungoja Tajam pa degunu. “Atā, Tireks! Kas ir?” viņš prasīja, kad Leina iespurcās.

“Nekas. Paldies, Rodžer! Bija prieks iepazīties, Kalena kungs. Taj, uzvedies labi!” Pateikusi to visu, Leina sekoja Dagarn uz dibenistabu.

“Tā.” Viņa atglauda atpakaļ matus, kamēr Dags mazajā ledusskapī meklēja kādu aukstu dzērienu. “Šķiet, ka iepriekšējā vakarā tu nejūties tikpat labi kā es.”

Viņš sajuta augšup pār muguru pārskrienam vieglas trīsas.

“Es taču teicu, kā jūtos.”

“Tu nepiezvanīji, lai pajautātu, vai mēs varētu satikties vēlreiz.”

“Es biju aizņemts.” Viņš izņēma kokakolu. “Taču es par to domāju.”

“Es neprotu lasīt tavas domas, vai ne tā?”

Kamēr Leina taisīja vaļā kārbu, Dags prātoja par to, kā viņa izskatās ērtos džinsos.

“Varbūt tomēr,” viņš nosprieda.

“Tu droši vien domā, ka tas bija kompliments.” Viņa pielieca galvu.

“Nu, manas domas bija gluži glaimojošas.” Dags tika galā ar vāciņu un uzmeta viņai vēl vienu skatienu, pirms pacēla kolu pie lūpām. “Es nevarēju iedomāties, ka tev pieder kaut viens džinsu pāris. Citreiz, kad tevi redzēju, tu biji varen uzcirtusies.”

“Citreiz es vai nu strādāju, vai arī devos uz šķietami patīkamām vakariņām ar interesantu vīrieti. Šodien es spēlējos ar savu dēlu.”

“Jauks puika.”

“Jā, man arī tā liekas. Ja tu grasies aicināt mani uz randiņu, es gribētu, lai tu to dari tagad.”

“Kāpēc?” Viņš juta savus kakla muskuļus saspringstam, turpretī Leina tikai sarāva augšup uzacis. “Labi, labi. Vīrs un vārds. Vai gribi satikties rītvakar?”

“Jā, gribu gan. Cikos?”

“Nezinu.” Dags jutās tā, it kā šī pieklājība viņam atņemtu pēdējos spēkus. “Septiņos.”

“Lieliski.” Līdz ar to, uzskatīdama personiskās attiecības par nokārtotām, viņa uzlika uz Rodžera galda savu mapi. “Tagad, kad esam par to vienojušies, es gribētu tev pavēstīt, ka esmu Ķellijas Danbrukas advokāte.”

“Kā, lūdzu?”

“Es pārstāvu Kelliju Danbruku viņas personības noskaidrošanas lietā.”

“Kāda velna pēc viņai vajadzīga advokāte?” Tagad Daga kakla muskuļi savilkās gluži kā dūres.

“Šis jautājums attiecas tikai uz manu klienti un mani. Tomēr vienā jautājumā viņa man lika dalīties ar tevi.” Leina atvēra savu mapi un izņēma ārā dokumentus. “Es sagatavoju šos dokumentus pēc viņas lūguma. Viņa man lika nodot tev kopiju.”

Dags nepastiepa roku. Viņam nācās apspiest vēlēšanos paslēpt rokas aiz muguras. Vispirms sieviete piespiež aicināt viņu uz randiņu - uz otro randiņu, viņš domās izlaboja. Un tad viņa nomet bumbu. Un tas viss bez jebkādas piepūles, piedevām vēl izskatoties pēc ikdienišķas lauku māmiņas “Vogite” versijā.

“Pie velna, kas ar tevi īsti ir?”

“Kādā sakarībā?”

Viņš nometa kārbu uz galda.

“Vai tu atnāci šurp, lai pierunātu mani uz vēl vienu randiņu, vai iedotu man tiesas pavēsti?”

Leina saknieba glīto seksbumbas muti.

“Šķiet, ka vārds “pierunāt” ir diezgan precīzs, kaut arī tas man neglaimo. Katrā ziņā es tev netaisos pasniegt pavēsti. Es tev nododu kopiju pēc savas klientes pieprasījuma. Tātad, ja jautājums tiek pārfrāzēts un tu gribi zināt, vai esmu ieradusies pierunāt tevi uz vēl vienu randiņu vai nodot tev dokumentus, atbilde ir - abu iemeslu pēc.” Viņa paņēma savu limonādes kārbu un novietoja to uz dzēšlapas, lai tā neatstātu uz galda riņķi. “Un, ja tev nepatīk doma par tikšanos ar mani neformālā gaisotnē, ja tajā pašā laikā es pārstāvu Kelliju, es ar to rēķināšos.”

Viņa iedzēra nelielu malciņu kolas. Pavisam nelielu, tāpēc ka tāds žests vairāk bija domāts iespaida atstāšanai, nevis lai remdētu slāpes.

“Pat ja uzskatīšu to par stulbu un aprobežotu lēmumu.”

“Tu esi veikla manipulētāja,” Dags nomurmināja.

“Saukt advokātu par veiklu manipulētāju ir pilnīgi lieki. Un es esmu dzirdējusi visus tos jokus. Vai gribi atsaukt savu uzaicinājumu uz randiņu rīt septiņos?”

Dagu pārņēma vilšanās.

“Tad es būšu stulbs un īsredzīgs.”

Viņa pasmaidīja - ļoti, ļoti mīļi.

“Tieši tā. Un, protams, tu zaudēsi manu ļoti uzmundrinošo sabiedrību.”

“Vai tu nēsā līdzi lenti, kuru var uzsiet, kad esi iebāzusi kādu maisā?”

“Kāda krāsa tev patiktu labāk?”

Dags iesmējās un pakāpās soli atpakaļ.

“Tu mani esi savaņģojusi. Tas ir acīm redzams. Tu man patīc,” viņš piebilda. “Es vēl īsti neesmu sapratis, kāpēc. Taču tāpēc, ka tas ir fakts, es būšu pret tevi atklāts. Es neesmu no tiem, ar kuriem var izveidoties attiecības.”

“Varbūt es gribu tikai bezdomu seksu.”

Dagam mute pavērās. Viņš varēja apzvērēt, ka jutis zodu atsitamies pret kāju pirkstiem.

“Nu... mjā.”

“Tā nav.” Leina satvēra Daga dzēriena kārbu un pasniedza to viņam. Dags izskatījās tā, it kā viņam būtu vajadzīgs kas krietni stiprāks. “Taču tas būtu šovinistiski un tuvredzīgi, ja tu pieņemtu, ka es cenšos izveidot attiecības uz pāris nejaušu randiņu pamata. Vai arī ka es, būdama jauna atraitne ar bērnu, meklēju vīrieti, kas varētu piepildīt manu mazo pasaulīti.”

“Es nedomāju... Es domāju, ka man vajadzēja...” Viņš aprāvās un iedzēra krietnu malku. “Šobrīd es nevarēšu pateikt neko tādu, kas mani nenostādītu vēl neveiklākā situācijā. Tiksimies rīt septiņos.”

“Labi.” Viņa atkal izvilka laukā dokumentus.

“Pie velna, kas tie tādi?” Dags bija cerējis, ka viņa būs aizmirsusi par tiem.

“Ļoti uzskatāmi, bet, ja tu tos tagad izlasītu, es labprāt atbildētu uz jautājumiem, kādi tev rastos.” Viņa atrisināja problēmu, iespiežot tos Dagam rokās, tā ka viņam vajadzēja vien tos paņemt.

Bez brillēm Dagam bija jāsamiedz acis, taču nevajadzēja ilgu laiku, lai viņš uztvertu lietas būtību. Viss bija uzrakstīts melns uz balta un bija skaidrs kā diena, kaut arī juridisku terminu piebārstīts.

Leina vēroja, kā viņam lasot saspringst seja, tumšās acis samie-dzas un iezibas. Dusmas viņam piestāv, Leina nosprieda. Dīvaini, ka uz noteiktu vīriešu tipu slikts noskaņojums iedarbojās tik seksīgi.

Viņš ir grūti valdāms vīrietis, Leina domāja, un tāds, ka sakars ar viņu, iespējams, būtu muļķīgs. Taču viņa ļoti labi zināja, ka dzīve ir pārāk īsa, lai palaikam neatļautos darīt muļķības.

Personiskā traģēdija bija viņai iemācījusi izturēties piesardzīgi pret domu, ka kaut kas ir pilnīgi drošs, kaut arī tā būtu plaukstoša draudzība ar sarežģīta rakstura vīrieti.

Dzīve un visi cilvēki, ar kuriem gadījās saskarties, nozīmēja darbu. Kāpēc lai Dags būtu citāds?

Viņš nolaida lejup dokumentus un uzmeta Leinai niknu skatienu.

“Vari pateikt savai klientei, lai viņa bučo man pakaļu.”

Leina saglabāja pieklājīgu sejas izteiksmi un mierīgu balsi.

“Būtu labāk, ja tu pats to viņai pavēstītu.”

“Jauki. Es to izdarīšu.”

“Pirms tu to dari...” Viņa uzlika plaukstu uz Daga rokas un juta viņa muskuļus saspringstam. “Šķiet, tas nebūs konfidencialitātes noteikumu pārkāpums, ja pateikšu tev, ka uz mani Kellija atstāj spēcīgas, līdzjūtīgas sievietes iespaidu, kura šobrīd iekļuvusi sarežģītā situācijā un cenšas rīkoties tā, lai tas būtu visu iesaistīto pušu interesēs. Domāju, ka arī tu esi starp viņiem.”

“Man vienalga.”

“Iespējams. Vai varbūt arī ne.” Leina aizvēra mapi. “Varbūt tev šķitīs interesanti, ka pēc tam, kad Kellija bija satikusi Taju un parunājusies ar viņu pāris minūšu, viņa zēnu nosauca par Tireksu. Tieši tāpat kā tu.”

Dags palūkojās uz viņu, un viņa acīs pazibēja kas tāds, kam nebija nekā kopīga ar dusmām.

“Un tad? Viņš runā par dinozauriem, viņa vārds ir Tajs. Viegli atrast sakarību.”

“Varbūt. Un tomēr tas ir interesanti. Līdz rītam!”

“Es nedomāju, ka...”

“Nu, nu!” Viņa pakratīja galvu un satvēra durvju rokturi. “Noruna paliek noruna. Septiņos. Rodžeram ir mana adrese.”

29

Kellija strādāja kopā ar Džeiku, ietinot izraktos kaulus mitros auduma gabalos un ievietojot tos plastmasas maisos, lai nodrošinātu to saglabāšanos. Tie tika nofotografēti, aprakstīti un reģistrēti. Pārbaužu rezultātā noskaidrosies kas vairāk.

Citi zinātnieki, studenti un speciālisti tos pētīs un nonāks pie atklājuma.

Viņa zināja, ka daži nesaskatīs neko vairāk par iegurņa vai pleca kaulu. Neko citu kā vien kaulus, mirstīgās atliekas. Viņiem ar to pietika - pietika ar šīm zināšanām.

Un viņa uzskatīja, ka šāda pieeja nav peļama.

Taču tā nebija viņējā.

Viņa brīnījās. Un savā prātā no kaula viņa spēja izveidot cilvēcisku būtni, kas bija dzīvojusi un mirusi. Kam bija piemitusi noteikta vērtība.

“Kas viņš bija?” viņa jautāja Džeikam.

“Kurš?”

“Tas iegurnis.”

“Vīrietis, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs. Kādas piecas pēdas un desmit collas garš.” Tomēr Džeiks zināja, ko viņa vēlas noskaidrot. “Viņš bija iemācījies apstrādāt zemi un izaudzēt pārtiku sev un savai ciltij. Medīt un makšķerēt tās labā. Tēvs bija viņam to iemācījis, un jau zēna gados viņš dzīvojies pa mežu.”

Kellija pārlaida plaukstu pār savu mitro pieri.

“Es domāju, ka arī pleca kauls un pirkstu kauliņi pieder viņam. Tie atbilst gan pēc vecuma, gan lieluma.”

“Tā tas varētu būt.”

“Un cirvītis, kuru mēs atradām te.” Viņa notupās. “Tas viņu nogalinājis. Ne jau šis - viņš nebūtu apglabāts kopā ar ciivi, ar kuru ticis nogalināts, bet ar vienu no viņa paša cirvjiem. Šo plaisu pleca kaulā ir atstājis ciivis. Vai viņiem bija izcēlies karš?”

“Vienmēr notiek kāds karš.” Arī viņā pašlaik tāds norisinājās, Džeiks prātoja. Viņš to saskatīja Kellijas sejā un zināja, ka viņa izmanto kopīgi veidoto mirušā vīra attēlu, lai atvairītu šīs domas. “Cita cilts,” Džeiks sacīja. “Vai varbūt kāda personiskākas dabas cīņa šīs pašas cilts iekšienē. Droši vien viņam bija sieva, bērni. Iespējams, viņš gājis bojā, tos aizstāvot.”

“Vai arī viņš bijis nejaucenis, gribējis noķert kaifu, dzerot sarūgušu sulu, iesaistījies cīniņā un aizgājis bojā.” Viņa vāri pasmaidīja.

“Zini, Danbruka, tu esi pārāk romantiska, lai tas nāktu tev par labu.”

“Nav tiesa. Stulbi mačo nav nekāds mūsdienu fenomens. Tādi ir bijuši jau kopš pasaules radīšanas. Puiši, kas izšķaida viens otram smadzenes ar akmeni tikai tāpēc, ka tajā brīdī tas šķiet smieklīgi. Ne vienmēr tas noticis ēdiena, zemes vai aizstāvēšanās dēļ. Dažreiz tā ir bijusi tikai absolūta nejaucība. Cieņa pret mirstīgajām atliekām, to pētīšana un apguve nenozīmē mūsu senču krāsošanu tikai pasteļ-toņos.”

“Tev vajadzētu uzrakstīt par to disertāciju. “Stulbais mačo: viņa ietekme uz mūsdienu vīrieti”.”

“Varbūt es to izdarīšu. Lai ari kas viņš bijis, viņš ir bijis kāda dēls, iespējams, kāda tēvs.” Kellija sāka apļot galvu, lai atbrīvotu saspringto kaklu, tad paraudzījās uz to pusi, no kurienes atskanēja mašīnas durvju aizciršanās troksnis. Viņas lūpas savilkās smīnā. “Ja jau mēs runājam par stulbeņiem...”

“Vai tu pazīsti to puisi?”

“Daglass Kalcns.”

“Vai tā ir?” Džeiks piecēlās kājās reizē ar Kelliju un, tāpat kā Kellija, nopētīja vīrieti. “Šobrīd viņš neizskatās īpaši brālīgi noskaņots.”

“Turies tālāk no tā visa, Grejston!”

“Kāpēc tev tagad vajadzētu tā runāt?”

“Es to teicu nopietni.” Taču, kad viņa devās uz priekšu, Džeiks darīja to pašu.

Dags soļoja pa izrakumu vietu kā cilvēks, kas iesaistās kaujā, kuru viņš netaisās zaudēt. Viņš ievēroja vīrieti, kurš stāvēja līdzās Kelli-jai, bet nelikās viņu manām.

Viņam bija tikai viens vienīgs mērķis. Ja kāds gribēja likt viņam to nožēlot, tā bija viņa darīšana.

Viņš bija pareizajā noskaņojumā.

Dags pienāca pie Kellijas un atieza zobus, bet viņa savukārt paslēja gaisā zodu un iesprieda rokas gurnos. Neko neteikdams, viņš izvilka no aizmugurējās kabatas juridiskos dokumentus.

Viņš turēja tos tā, lai Kellija varētu redzēt, kas tie par papīriem, un tad saplēsa tos gabalos.

Nekas cits no tā, ko Dags būtu varējis darīt, nespētu ātrāk izraisīt viņas dusmas - vai viņas cieņu.

“Jūs piegružojat mūsu izrakumu vietu, Kalen.”

“Jums laimējās, ka neiebāzu jums tos mutē un tad neaizdedzināju.”

Džeiks pagājās uz priekšu.

“Tu varētu salasīt kopā tos papīra gabalus un pamēģināt, draugs.”

“Nejaucies iekšā!” Kellija iegrūda elkoni Džeika vēderā, bet neizkustināja viņu ne par collu.

Darbs viņiem apkārt apstājās, atgādinot Kellijai viņas sadursmi ar Dolanu. Viņai ienāca prātā, ka viņai un Daglasam Kalenam varētu būt vairāk kopīga, nekā jebkurš no viņiem to vēlētos.

“Tas attiecas tikai uz viņu un mani,” Dags sacīja.

“Tiktāl tev taisnība,” Kellija piekrita.

“Kad būsim beiguši un tu gribēsi pasaukt mani maliņā, es bušu pieejams.”

“Stulbeņi gadsimtu garumā,” Kellija noburkšķēja un atrisināja problēmu, nostājoties starp viņiem. “Ja kāds paies maliņā, tad tie būsim mēs, kas paiesim maliņā. Tagad savāc savus gružus un taisies, ka tiec!”

“Šie dokumenti apvaino mani un manu ģimeni.”

“Ak tā?” Kellijas zods ne tikai paslējās augšup, tas palēcās. Viņas acis aiz tumšajām saulesbrillēm iekvēlojās. “Nu, runas par to, ka es dzenos pēc tavas mātes naudas, apvainoja mani.”

“Pareizi, tā bija gan.” Viņš palūkojās lejup uz sapluinītajiem papīriem. “Es teiktu, ka mēs esam norēķinājušies.”

“Nē, mēs būsim norēķinājušies tad, kad es aizbrāzīšos uz tavu darbavietu un sacelšu traci tavu kolēģu acu priekšā.”

“Labi, pašlaik es strādāju sava vectēva grāmatu veikalā. To sauc “Vērtīgās lappuses”, un tas atrodas pilsētas Galvenajā ielā. Mēs esam vaļā sešas dienas nedēļā no desmitiem līdz sešiem.”

“Es to ierakstīšu savā darbu sarakstā.” Viņa iebāza īkšķus priekšējās kabatās un nostājās izaicinošā pozā, izmantojot ķermeņa valodu kā apvainojumu. “Tikmēr pazūdi. Vai arī es vēl ņemšu un padošos kārdinājumam iespert tev pa pēcpusi un aprakt tevi virtuves atkritumos.”

To sakot, viņa pasmaidīja platu un nicīgu smaidu. Un bedrītes pazuda.

“Ak kungs! Žēlīgā debess...” Dags blenza uz viņu, un zeme viņam zem kājām salīgojās.

Viņa seja bija tik bāla un acis tik tumšas, ka Kellija satraucās, vai tikai Dags negrasās novelties viņai pie kājām.

“Pie velna, kas tev kaiš? Tu droši vien pat nezini, ko nozīmē virtuves atkritumi.”

“Tu izskaties tieši tāda pati kā māte. Kā mana māte ar tēva acīm. Dieva dēļ, tev ir mana tēva acis... Ko lai es iesāku?”

Apjukums, ko pauda Daga balss, un atkailinātās emocijas, kas atspoguļojās viņa sejā, lika izgaist Kellijas niknumam, un viņa samulsa.

“Es nezinu. Es nezinu, ko katrs no mums... Džeik.”

“Kāpēc tu nevarētu aiziet uz Digera vagoniņu?” Džeiks uzlika roku viņai uz pleca un vairākas reizes pārlaida to pāri viņas mugurai. “Es te pabeigšu. Ej vien, Kela!” Džeiks viņu vieglītēm pastūma uz priekšu. “Ja vien jūs abi negribat palikt te stāvam, kamēr visi apkārtējie nesapratīs, kas šeit notiek.”

“Pareizi. Sasodīts! Iesim.”

Džeiks pieliecās, lai savāktu saplēstos papīra gabalus. Viņš palūkojās pa kreisi, kur Digers un Bobs bija pārtraukuši darbu, lai pavērotu, kas notiek. Džeika ilgais un vēsais skatiens lika Boba sejai koši pietvīkt, bet Digera lūpās atplauka plats smīns.

Viņi abi atkal ķērās pie darba.

Plecus uzrāvusi, Kellija devās uz Digera vagoniņa pusi. Viņa nepārliecinājās, vai Dags seko. Viņa sejā bija skaidri izlasāms, ka viņš to darīs, un, ja tā nebūtu, Džeiks par to parūpētos.

Viņa iebrāzās vagoniņā un prasmīgi pārvarēja drazas, lai tiktu līdz mazajam ledusskapītim.

“Mums te ir alus, ūdens un limonāde,” viņa nepagriežoties sacīja, izdzirdējusi soļu radīto troksni sev aiz muguras.

“Mīļais dievs, te nu gan ir izgāztuve!”

“Jā, Digers visu mūžu ir atteicies no kalpotājiem.”

“Vai Digers ir dzīvs cilvēks?”

“Par to vēl zinātnieki strīdas. Alu, ūdeni, limonādi?”

“Alu.”

Viņa izņēma divas kārbas, attaisīja, tad pagriezās, lai vienu piedāvātu Dagam.

Viņš mēmi nolūkojās Kellijā.

“Piedod! Nezinu, kā tikt ar to galā.”

“Sveicināts klubiņā!”

“Es negribu, lai tu būtu te. Es negribu, lai tu eksistētu. Tas man liek justies nožēlojamam, taču es negribu, lai tas viss atkal gāžas pār manu ģimeni, pār mani. Jau kuro reizi.”

Absolūtais godīgums un jūtas, kuras viņa spēja pilnībā saprast un kurām spēja pievienoties, lika viņai citām acīm palūkoties uz Dagu. Zināmos apstākļos, viņa saprata, Dags pat varētu viņai patikt.

“Es pati par to daudz neuztraucos. Taču man arī ir ģimene. Viņiem sāp. Vai tu gribi alu vai ne?”

Viņš to paņēma.

“Es vēlētos, kaut mātei nebūtu taisnība. Viņa ir kļūdījusies jau agrāk. Sacerējusies, sadomājusies tikai tādēļ, lai atkal viltos. Tomēr es nespēju skatīties uz tevi un noticēt, ka viņa ir kļūdījusies arī šajā reizē.”

Kellija saprata, ja viņa staigāja pa emocionālu mīnu lauku, tad to pašu darīja ari Dags. Viņu bija atgrūdis brālis. Viņš bija saņēmis spērienu no māsas.

“Nē, šaubos, vai viņa būs kļūdījusies. Mums jāizdara analīzes, lai par to pārliecinātos, taču mums jau ir pietiekami daudz informācijas, lai rastos drošs pieņēmums. Tieši uz tiem pa daļai balstās viss mans darbs - uz drošiem pieņēmumiem.”

“Tu esi mana māsa.” Izteikdams šos vārdus, Dags sajuta kaklā sāpes. Viņš attaisīja alus kārbu līdz galam un iedzēra.

Kellija juta pakrūti sažņaudzamies, un viņai atkal radās simpātijas, iedomājoties, ka Dags arī jūt tādas pašas spazmas.

“Iespējams, ka es biju tava māsa.”

“Vai mēs varam apsēsties?”

“Mēs riskējam dabūt dažāda veida infekcijas, taču - lai notiek.” Viņa nostūma no šaurā iebūvētā dīvāniņa grāmatas, pornožurnālus, tukšas alus pudeles un divus lieliski izpildītus izrakumu vietas uzmetumus.

“Es tikai... es tikai negribu, lai tu nodarītu viņai pāri. Tas ari viss.” “Kāpēc lai es tā rīkotos?”

“Tu nesaproti.”

“Nē, labs ir.” Viņa noņēma saulesbrilles un saberzēja acis. “Paskaidro man!”

“Viņa tā arī nav tikusi tam pāri. Man šķiet, ja tu būtu mirusi, tas viņai būtu bijis vieglāk izturams.”

“Mazliet mežonīga doma, taču - labi, es sapratu.”

“Neziņa, vēlme ticēt, ka viņa tevi atradīs, katru dienu, un izmisums katru dienu, kad tā nenotika. Tas viņu pārvērta. Tas pārvērta visu. Esmu to pārdzīvojis kopā ar viņu.”

“Jā.” Viņam bija trīs gadi, Kellija atminējās avīzēs lasīto. Viņš bija nodzīvojis ar to visu mūžu. “Bet es ne.”

“Tu ne. Tas izšķīra manus vecākus. Daudzējādā ziņā tas viņus vienkārši sabeidza. Viņa uzsāka jaunu dzīvi, taču uzcēla to uz iepriekšējās dzīves drupām. Es negribu redzēt viņu atkal satriektu.” Tas lika Kellijai justies nelāgi un iesvēla viņā žēlumu. Un tomēr tas viņu tieši neskāra. Tāpat kā viņu tieši neskāra tā vīra nāve, kura kaulus viņa bija atrakuši.

“Es nevēlos viņu sāpināt. Viņa grib atgūt savu meitu, bet tas nevar notikt. Es varu viņai dot vienīgi apziņu un varbūt pat mierinājumu, ka esmu dzīva, ka man nekas nekaiš, ka man ir bijusi laba dzīve pie labiem cilvēkiem.”

“Viņi nozaga tevi mums.”

Kellijas rokas savilkās aizstāvībai.

“Nenozaga vis! Viņi nezināja. Un tāpēc, ka viņi ir tādi, kādi ir, viņi dabū ciest, jo tagad viņi zina.”

“Tu viņus pazīsti. Es ne.”

“Tieši tā.” Kellija pamāja.

Viņš bija sapratis. Viņi nepazina viens otra ģimeni. Nepazina viens otru. Šķiet, viņi bija sasnieguši brīdi, kad tas bija vajadzīgs.

“Un tu? Kā tu šajā situācijā jūties?”

“Es jūtos... nobijusies,” viņa atzinās. “Jūtos nobijusies, tāpēc ka tas viss ir gluži kā liels ritenis, kas grasās uzkrist man virsū un mani saplacināt. Tas jau ir pārvērtis manas attiecības ar vecākiem. Tas mums licis kļūt piesardzīgiem citam pret cilu tādā veidā, kādā tam nevajadzētu notikt. Es nezinu, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai mēs atkal spētu saprasties tāpat kā agrāk, taču es zinu, ka nekad vairs nebūs tieši tāpat kā agrāk. Un tas mani nomāc. Un vēl man ir žēl,” viņa piebilda, “tāpēc ka tava māte to nekādā ziņā nebija pelnījusi. Vai tavs tēvs. Vai tu.”

“Vai tu.” Un vainas uzvelšana Kellijai, viņš atzina, bija mēģinājums paslēpt savu vainas apziņu. “Kas ir pirmais, ko tu skaidri atceries no bērnības?”

“Pirmais?” Viņa pārdomāja, iemalkojot alu. “To, kā tēvs uzsēdināja mani uz pleciem. Pludmalē. Šķiet, tas bija Martas Vīnadār-zos, tāpēc ka mēs vasarās braucām turp gandrīz katru gadu uz divām nedēļām. Es atceros, ka biju ieķērusies viņam matos un smējos, bet viņš lēkāja pa viļņiem. Un atceros, kā māte teica: “El-jot, esi uzmanīgs!” Taču ari viņa smējās.”

“Manas pirmās atmiņas ir saistītas ar gaidīšanu rindā, lai tiktu klāt Ziemassvētku vecītim Heigerstaunas tirdzniecības centrā. Ar mūziku, balsīm, ar to resno sniegavīru, kas izskatījās galīgi nedabisks. Tu gulēji ratiņos.” Dags iedzēra vēl vienu malku alus un centās nomierināties, zinot, ka viņam tas jāpasaka. “Tev mugurā bija sarkana velveta kleitiņa. Es nezināju, ka tas ir velvets. Te tā bija izrotāta ar mežģīnēm.” Viņš pārbrauca ar roku pār krūtīm. “Mamma bija noņēmusi tev cepurīti, jo tā tevi kaitināja. Tavi mati bija tikai tādas pūkas. Ļoti mīkstas, ļoti gaišas. Patiesībā tu biji gandrīz plikpauraina.”

Tagad Kellija juta no viņa nākam tādu kā strāvojumu, iedomājoties viņu kā mazu puiku, un tas lika viņai uzsmaidīt Dagarn, sapurinot savus kuplos matus.

“Esmu tikusi ar to galā.”

“Jā.” Viņš izspieda atbildes smaidu, nopētīdams Kellijas matus. “Es visu laiku domāju par to, ka redzēšu Ziemassvētku vecīti. Man vajadzēja čurāt, gluži kā sacīkšu zirgam, taču es neparko nebūtu atstājis rindu. Es skaidri zināju, ko gribu. Taču, jo tuvāk mēs bijām, jo dīvaināks viss kļuva. Lieli, neglīti rūķi slapstījās visapkārt.”

“Jābrīnās, kāpēc cilvēki nesaprot, ka tie rūķi ir briesmīgi.”

“Tad pienāca mana kārta, un mamma teica, lai es eju uz priekšu un apsēžos Ziemassvētku vecītim uz ceļiem. Viņas acis bija miklas. Es nesapratu, ka viņa kļuvusi sentimentāla. Es domāju, ka kaut kas nav pareizi, kaut kas ir slikti. Es biju kā sastindzis. Tirdzniecības centra Ziemassvētku vecītis... Viņš neizskatījās tāds, kādam, manuprāt, viņam vajadzēja izskatīties. Viņš bija pārāk liels. Kad viņš mani pacēla, izdvešot to veco “ho-ho-ho”, es sabijos. Sāku kliegt un rauties laukā, nokritu viņam no ceļiem taisni uz sejas, tā ka man sāka asiņot deguns. Mamma mani pacēla, turēja apskautu un šūpoja. Es zināju, ka viss atkal būs labi. Mamma mani tur, un viņa neļaus, ka ar mani kas atgadās. Tad viņa sāka kliegt, un es paskatījos lejup. Tu biji pazudusi.”

Viņš iedzēra lielu malku.

“Es neatceros, kas notika pēc tam. Tas viss ir sajucis. Bet tās atmiņas ir tik dzīvas, it kā viss būtu noticis vakardien.”

Trīs gadu vecumā, Kellija atkal iedomājās. Viņa iztēlojās, kā Dags bijis nobijies līdz nāvei. Satriekts, acīmredzot vainas apziņas pārņemts.

Tāpēc viņa izturējās pret Dagu tā, kā viņai būtu gribējies, lai izturas pret viņu. Viņa iedzēra vēl malku alus un atspiedās pret sienu.

“Tātad tev vēl aizvien ir bail no tiem rešņukiem sarkanajos kostīmos?”

Viņš īsi, dārdoši iesmējās. Un viņa pleci atslāba.

“Jā gan.”

30

Pulkstenis jau rādīja pāri pusnaktij, kad Dolans nonāca līdz meža malai un palūkojās uz būvlaukumu, kuru viņš bija rūpīgi saplānojis apbūves gabalos. Antietamas strauta projekts, viņš domāja. Viņa dāvana vietējiem iedzīvotājiem.

Labas, izturīgas, diezgan lētas mājas. Mājas jaunām ģimenēm -ģimenēm, kuras gribēja dzīvot laukos ar visām labierīcībām. Klusas, gleznainas, vēsturiskas un estētiskas - un piecpadsmit minūšu brauciena attālumā līdz lielajai šosejai.

Viņš bija samaksājis labu naudu par šo zemi. Kredīta procenti jau tā aprīs visu gada peļņu, ja viņš neiekļausies plānā un neuzcels tās sasodītās mājeles.

Viņš zaudēs pašreizējos līgumus, ja kavējums būtu ilgāks par sešdesmit dienām. Tas nozīmēja divu pamatīgu ieguldījumu atmaksāšanu.

Tas nebija pareizi, viņš domāja. Tas nebija pareizi, šiem cilvēkiem nebija nekādas vajadzības viņam stāstīt, kā jāvada “Dolans un dēli”. Stāstīt, ko viņš drīkst un ko nedrīkst darīt ar viņam piederošo zemi.

Sasodītās Vēstures un Pieminekļu aizsardzības biedrības jau viņam bija izmaksājušas vairāk laika un naudas, nekā saprātīgs cilvēks varētu atļauties. Taču viņš bija rīkojies godīgi, bija ievērojis noteikumus. Bija maksājis advokātiem, uzstājies pilsētas sapulcēs, sniedzis intervijas.

Viņš to visu bija darījis kā pēc grāmatas.

Tagad bija pienācis laiks aizvērt šo grāmatu.

Pēc viņa un jebkura saprātīga cilvēka pārliecības, Lēma Kemp-bela un viņas koku aizstāvji bija sarīkojuši visu šo jezgu tikai tādēļ, lai piespiestu viņu izmisumā pārdot tiem zemi.

Pēc viņa pārliecības, tie sasodītie hipiju zinātnieki tiem tikai piespēlē, pataisīdami kaut kādu kaulu čupiņu par milzīgi svarīgu.

Cilvēki nevar dzīvot no kauliem. Viņiem vajadzīgas mājas. Un viņš gribēja tās celt.

Ideja viņam bija ienākusi prātā, kad tas gudrelis Grejstons bija atnācis pie viņa uz biroju un centies viņu pārliecināt. Milzīga zinātniska un vēsturiska nozīme, pie velna! Paskatīsimies, ko teiks prese, uzzinot, ka daļu no šīs milzīgās vēsturiskās nozīmes veido briežu kauli un liellopu kauli.

Viņa ledusskapī allaž bija kāds krājums suņu vajadzībām.

Apmierināts viņš nolūkojās uz atkritumu maisu, kuru bija izcēlis no ceturtdaļjūdzi tālāk atstātās mašīnas. Viņš tam Grejstonam šo to parādīs.

Un tai kucei Danbrukai.

Kā viņa bija atdrāzusies uz viņa darbavietu, draudējusi un klaigājusi uz viņu strādnieku priekšā. Uzsūtījusi viņam to sasodīto apgabala šerifu. Nepieciešamība atbildēt uz jautājumiem bija pazemojusi viņu otrreiz. Pie velna, viņš bija šis sabiedrības pīlārs, nevis kāds nieka pusaudzis ar izsmidzināmās krāsas bundžu.

Viņam nenāca ne prātā turpmāk to pieļaut. Nekā nebija!

Danbruka vēlējās apsūdzēt viņu vandālismā, labi, lai notiek, viņš paklausīs.

Viņi gribēja spēlēt netīru spēli - viņš parādīs, kā jāspēlē netīras spēlītes. Visa pilsēta sāks par viņiem smieties, un viņš tiks atpakaļ pie sava darba.

Cilvēkiem jādzīvo tagad, viņš sev teica, stiepdams maisu. Viņiem jāaudzina bērni un jāmaksā rēķini, viņiem jāpiekarina aizkari un jāstāda dārzi. Un, Dieva dēļ, viņiem bija vajadzīgas mājas dzīvošanai. Šodien.

Viņiem nav jāuztraucas par nez kādiem mērkaķcilvēkiem, kas dzīvojuši pirms seštūkstoš gadiem. Tās visas bija tikai pupu mizas.

Viņš bija atbildīgs par saviem strādniekiem, un šiem strādniekiem bija ģimenes, par kurām viņi bija atbildīgi un kuras viņiem vajadzēja apgādāt. Viņš to darīja savas kopienas dēļ, Dolans domāja ar taisnīguma apziņu, iznākdams ārā no mežiņa.

Viņš varēja saskatīt vagoniņa siluetu lauka pretējā pusē. Viens no tiem pūšļiem bija tur iekšā, taču gaisma bija nodzēsta. Varbūt viņš bija izslēdzies un gulēja kā zīdainis.

“Labi iztīrīts,” Dolans nomurmināja un uzspīdināja mazo, pildspalvas kātā iemontēto bateriju uz dangām un grāvjiem. Viņš nevarēja atšķirt bedri no bedres un pārliecināja sevi, ka neviens to nevarētu.

Viņam bija tam jānotic, jo banka jau mina uz papēžiem un papildus nolīgtie strādnieki nāca apjautāties, kad atsāksies darbi, viņa sieva katru mīļu dienu un nakti uztraucās par naudu, kuru viņš jau bija ieguldījis būvdarbos.

Viņš klusām piegāja pie viena no kvadrantiem, palūkojās uz va-goniņu, tad uz kokiem, jo viņam likās, ka dzird tur Čaboņu.

Piepešais pūces kliedziens lika nomest maisu un pēc tam pašam par sevi pasmieties. Padomā tikai, tāds vecs buks kā viņš nobīstas no tumsas! Kālab gan, viņš taču bija malies pa apkārtnes mežiem kopš bērnības.

Protams, ne pa šiem mežiem, Dolans domāja, uzmezdams nervozu skatienu dziļajām ēnām koku biezoknī. Vairākums cilvēku centās izvairīties no meža ap Saimona akaci. Nē, viņš spokiem neticēja. Tomēr te bija diezgan daudz vietu, kur medīt, celt teltis, pastaigāties, - tikai ne tā, kas naktī lika vīra matiem celties stāvus gaisā.

Kad celtniecība būs pabeigta, viss būs labi, viņš centās sev iestāstīt, iztrūcināts blenžot uz kokiem un satverot savu kaulu maisu. Būs labi, ka cilvēki pļaus savus mauriņus un bērni spēlēsies pagalmos. Maltītes svaigā gaisā - un kāršu spēles, vakariņas uz plīts un vakara ziņas televīzijā.

Dzīve, viņš domāja, notrausdams sviedrus, kas bija izspiedušies uz augšlūpas. Ēnas šķita kustamies, sabiezējam un nākam tuvāk.

Viņa roka trīcēja, kad viņš to iebāza maisā un satvēra vēsu, miklu kaulu.

Tomēr viņš nevēlējās kāpt iekšā tajā bedrē. Tā atgādināja kapavietu. Kas gan tie par cilvēkiem, kas pavadīja laiku bedrēs, meklēdami kaulus kā tādi vampīri?

Viņš paņems lāpstu, jā, to viņš darīs. Viņš paņems lāpstu un ieraks kaulus netālu no bedrēm un dubļu kaudzēm. Tas būs tikpat labi.

Viņš atkal sadzirdēja trokšņus - ūdens plunkšķi, krūmu čaboņu. Šoreiz viņš pagriezās, spīdinādams šauro gaismas kūli uz kokiem un dīķi, kur zēns, vārdā Saimons, bija noslīcis jau pirms Dolana dzimšanas.

“Kas tur ir?” Viņa balss bija zema, drebelīga, un gaismas kūlis meta lokus starp kokiem. “Jums nav nekādu tiesību tur slēpties! Šī ir mana zeme. Man ir šaujamais, un es nebaidīšos to likt lietā.”

Tagad Dolans vēlējās, kaut viņam būtu lāpsta - tikpat labi ierocis, cik instruments. Viņš metās atpakaļ, un viņa kurpes purngals aizķērās aiz kādas nožogojuma virves. Viņš smagi pakrita, nobrāžot plaukstas, kuras bija pastiepis uz priekšu, lai apturētu kritienu. Lukturītis aizlidoja.

Dolans nolamājās un pietrausās ceļos. Te neviena nav, viņš centās sev iestāstīt. Skaidrs, ka te neviena nav pēc pusnakts. Viņš tikai pataisīja sevi par muļķi, brukdams virsū ēnām.

Taču, kad ēna uzkrita viņam virsū, viņam vairs nebija laika pakliegt. Griezīgās sāpes no brūces pakausī ilga tikai dažas sekundes.

Kad Dolana ķermenis tika aizvilkts līdz dīķim un iestumts tumšajā ūdenī, viņš bija tikpat beigts kā Saimons.

Otra daļa IZRAKUMI

"Ko dzīvais meklē starp mirušiem?" LŪKAS EVAŅĢĒLIJS, 14:5-

XI

31

Digers bija pārplūdis ar sviedriem un lieliem, kāriem vilcieniem smēķēja “Marlboro”, kuru bija izlūdzies no kāda šerifa palīga.

Viņš bija atmetis smēķēšanu pirms diviem gadiem, trim mēnešiem un divdesmit četrām dienām. Taču līķa atrašana, kad cilvēks miglainā saullēktā iziet ārā atvieglot urīnpūsli, šķita lielisks iemesls, lai no jauna to atsāktu.

“Es uzreiz ielēcu iekšā. Es nedomāju, bet uzreiz rīkojos. Kad biju gandrīz izvilcis viņu krastā, pamanīju, ka viņam ir sadragāts galvaskauss. Nebija vairs nekādas jēgas izdarīt elpināšanu no mutes mutē. Ļoti smieklīgi. Nekādas jēgas.”

“Tu darīji, ko varēji.” Kellija aplika roku ap viņa kaulainajiem pleciem. “Tev vajadzētu sameklēt sausas drēbes.”

“Viņi teica, ka vajadzēšot aprunāties ar mani vēlreiz.” Viņa mati kā sapinušās slapjas virves nokarājās pāri sejai. Roka, kas tuvināja mutei cigareti, drebēja. “Man nekad nav paticis runāt ar policistiem.” “Kuram tad tas patīk?”

“Turklāt viņi pārmeklē manu vagoniņu.”

Kellija nodrebēja, pār plecu uzmetot skatienu netīrajam vago-niņanr.

“Vai tev tur ir “zālīte”? Kaut kas tāds, kas varētu iegrūst tevi nepatikšanās?”

“Nē. Es beidzu niekoties ar “zālīti” apmēram tajā pašā laikā, kad atmetu pīpēšanu.” Viņš vāri uzsmaidīja "Marlboro”, kuru bija nosmēķējis gandrīz līdz filtram. “Varbūt atkal atgriezīšos pie abiem šiem paradumiem. Jēziņ, Kela, tie pakaļas domā, ka varbūt es esmu tas, kurš to izdarījis.” Doma par to virpinājās viņa vēderā kā spēļu kauliņš.

“Viņiem tikai jāveic parastās pārbaudes. Bet, ja tu esi pa īstam satraucies, mēs piezvanīsim advokātam. Es varu piezvanīt Leinai Kempbelai.”

Viņš ievilka dūmu un pakratīja galvu.

“Nē, lai viņi skatās. Lai viņi turpina tādā garā un skatās. Tur nekam nav nekāda sakara ar to. Ja es būtu taisījies kādu nogalināt, es to būtu izdarījis labāk. Es to suņabērnu pat nepazinu. Pat nepazinu.”

“Paklau, ej un apsēdies! Es paskatīšos, vai varu uzzināt, kas notiek.”

Digers pamāja un, uztverdams viņas vārdus burtiski, nometās zemē turpat uz vietas, lai vērotu izplūdušos miglas vālus, kas cēlās augšup no Saimona akača.

Kellija deva zīmi Rozijai apsēsties viņam līdzās, tad piegāja pie Džeika.

“Ko viņi saka?”

“Necik daudz. Taču šo to var sabīdīt kopā.”

Viņi pārlaida skatienu apkārtnei. Šerifs un trīs viņa palīgi atradās notikuma vietā un jau bija izritinājuši norobežojuma lenti, liedzot pieeju segmentiem no B-10 līdz D-15. Dolana līķis atradās tieši tur, kur Digers bija to atstājis: tas gulēja ar seju uz leju nomīdītajā zālē pie dīķa. Asinis no ievainojuma vairs neplūda. Viņa redzēja nedabisko galvaskausa formu, acīmredzot sitiena radīto iespiedumu.

Pamatīgs akmens bija triekts no mugurpuses. Iespējams, sists bija ar abām rokām, paceļot tās pāri galvai. Viņai rastos labāks priekšstats, ja viņa varētu izpētīt galvaskausu tuvāk.

Kellija redzēja asiņu pēdas dubļos, kur viņš bija nokritis un sācis asiņot. Tad asiņu sliedi, kas stiepās līdz ūdenim.

Visapkārt šai zonai bija redzamas kāju atstātas pēdas. Dažas varētu būt viņas pašas, Kellija domāja. Dažas piederēja Džeikam, atlikušās - komandas locekļiem. Tur bija arī viegli Digera kailo pēdu iespiedumi, kas veda tieši uz dīķi, un vēl vieni - dziļāki un tālāki -acīm redzami liecināja par viņa skrējienu atpakaļ uz vagoniņu.

Policisti to redzēs, viņa sev teica. Viņi tikpat skaidri kā viņa saskatīs, kā Digers aizgājis līdz dīķim, ieraudzījis tur peldam līķi un meties iekšā ūdenī, lai izvilktu to ārā. Un kā viņš pēc tam meties uz vagoniņu, lai piezvanītu uz 911.

Viņi redzēs, ka Digers runā patiesību.

Un viņi sapratīs, kāpēc Rons Dolans atradies izrakumu vietā. Netālu no kvadranta B-14 atradās zaļš plastmasas maiss. No tā bija izbiruši dzīvnieku kauli.

Viens no palīgiem fotografēja līķi, maisu, seklos iespiedumus zemē, kuru, kā viņa nosprieda, bija izvagojušas Dolana kājas, kamēr viņš tika aizvilkts dažas pēdas līdz ūdenim.

Keliija zināja, ka medicīnas eksperts jau ir ceļā, taču viņai nebija vajadzīgas dziļas zināšanas liesu medicīnā, lai saliktu to visu kopā.

“Viņš droši vien nācis šurp, domādams, ka varēs izkaisīt izrakumu vietā dzīvnieku kaulus. Lai mēs drusku dabūtu trūkties. Viņš bija pietiekami satriekts, lai tā rīkotos,” viņa klusu noteica. “Varbūt domāja, ka tas mūs kaut kādā ziņā diskreditēs, liks pārtraukt izrakumus. Nabaga muļķadesa. Un tad kāds pāršķēla viņam galvaskausu. Kurš, pie velna, būtu varējis to izdarīt? Ja viņš atvedis kādu līdzi, tas būtu draugs, kāds, kuram viņš varēja uzticēties.”

“Nezinu gan.” Džeiks atskatījās uz Digeru un jutās atvieglots, redzēdams, ka viņš sēž uz zemes kopā ar Roziju un dzer kafiju.

“Viņš ir sliktā kondīcijā,” Keliija konstatēja. “Ne pa jokam nobijies, ka policija varētu uzskatīt viņu par vainīgo.”

“Tas nav uz ilgu laiku. Viņš pat nepazina Dolanu. Un katrs, kurš pazīst Digeru, apzvērēs pie vesela Bībeļu kalna, ka viņš nespētu nevienu nogalināt. Velns parāvis, pagājušonedēļ zem viņa mašīnas riteņiem paskrēja viena pašnāvnieciski noskaņota vāvere, un viņš veselu stundu jutās satriekts.”

“Tad kāpēc tava balss izklausās tik satraukta?”

“Slepkavība dod pietiekami lielu iemeslu satraukumam. Un slepkavība izrakumu vietā darbu aizkavēs vai pārtrauks uz krietni ilgāku laiku, nekā to varētu paveikt nomesti briežu kauli.”

Kellijas mute atvērās un aizvērās, pirms viņa atguva runasspējas. “Ak kungs, Džeik, tu domā, ka Dolanu kāds nogalinājis, lai iegrieztu mums? Tas nav normāli.”

“Slepkavība nekad nav normāla,” viņš atspēkoja Kellijas iebildumu. “Praktiski nekad.” Džeiks instinktīvi uzlika roku viņai uz pleca, apliecinādams abu vienotību, kad pie viņiem pienāca šerifs Hjūits.

Viņš bija gara auguma resnulis. Viņš kustējās lēni, gandrīz neveikli. Brūnais formastērps vērta viņu līdzīgu lielam, laipnam lācim.

“Doktore Danbruka.” Viņš pamāja. “Es gribētu uzdot jums dažus jautājumus.”

“Nezinu gan, ko es varētu jums pastāstīt.”

“Mēs varētu sākt ar to, ko jūs darījāt vakar. Sniedziet man ieskatu!”

“Es ierados izrakumu vietā īsi pirms deviņiem. Lielāko dienas daļu strādāju tajā kvadrantā.” Viņa norādīja uz zonu, ko tagad bija norobežojušas policijas lentes.

“Viena pati?”

“Daļēji viena, daļēji kopā ar doktoru Grejstonu, kad mēs sagatavojām mirstīgās atliekas transportēšanai. Pusdienlaikā paņēmu pārtraukumu uz kādu stundu. Paēdu pusdienas un rakstīju savas piezīmes - tur pāri pretī.” Viņa norādīja uz dažiem saliekamiem krēsliem, kas bija novietoti ēnā strauta malā. “Mēs strādājām gandrīz līdz septiņiem, tad novācām visu. Es iegriezos pilsētas itāliešu restorānā, paņēmu ēdienu līdznešanai un devos uz savu moteļa istabu, tāpēc ka gribēju pastrādāt ar dokumentiem.”

“Vai jūs vēl izgājāt ārā?”

“Nē.”

“Jūs vienkārši palikāt savā istabā motelī “Kolibri”.”

“Tieši tā. Viena pati,” Kellija piebilda, pirms viņš paguva uzdot jautājumu. “Paklausieties, jūs jau zināt par manu vakardienas saķeršanos ar Dolanu viņa darbavietā.” Viņa palūkojās uz savu “Rover", kur ar aerosolu uzpūstie uzraksti spēcīgi atdalījās no vienmērīgi zaļā krāsojuma. “Es biju satriekta par to, ka manu mašīnu kāds ir apcūkojis. Es vēl aizvien esmu satriekta. Taču es nevienu nenogalinu par to, ka viņš ir kaut ko apcūkojis vai zina kādu, kas to izdarījis. Ja jums vajadzīgs alibi, man tāda nav.”

“Viņa neizgāja no sava numura,” Džeiks teica, un gan Kellija, gan šerifs pagriezās uz viņa pusi. “Manējais atrodas turpat līdzās. Tu sāki spēlēt čellu ap vienpadsmitiem. Un spēlēji to sasodīto instrumentu kādu stundu.”

“Pieprasi citu istabu, ja tas tevi traucē.”

“Es neteicu, ka tas mani traucē.” Tāpat kā Džeiks neteica to, ka bija gulējis tumsā, ieklausīdamies zemajās, skumjajās skaņās un ilgodamies pēc viņas. “Viņa spēlē Bahu, kad cenšas nomierināties un izvēdināt galvu pirms gulētiešanas,” viņš sacīja šerifam.

“Tu pazini Bahu,” Kellija sacīja. “Vienreizēji!”

“Es pazīstu tavu repertuāru. Tas gandrīz nemainās. Kad viņa beidzot meta mieru, pulkstenis bija ap divpadsmitiem. Domāju -ja jūs apjautātos cilvēkiem, kuri dzīvo Kellijai otrā pusē, viņi to apstiprinātu. Viņas rovers bija atstāts ārpusē līdzās manai mašīnai. Man ir trausls miegs. Ja viņa būtu gājusi ārā, es būtu dzirdējis ierūcamies motoru.”

“Es runāju ar Dolana kungu vakar pēcpusdienā, lai noskaidrotu jūsu sūdzību.” Hjūits nesteidzīgi iebāza roku kabatā un izvilka laukā bloknotu. Viņš aplaizīja rādītājpirkstu un pāršķīra lapu. Aplaizīja un pāršķīra metodiskā ritmā, līdz bija atradis, ko gribēja. “Kad jūs un mirušais vakar strīdējāties, vai jūs viņam fiziski uzbrukāt?”

“Nē. Es...” Kellija aprāvās un centās savaldīt savas emocijas. “Šķiet, es viņu pagrūdu. Mazliet.” Viņa to nodemonstrēja, ar roku iebakstot pa Hjūita vareno krūškurvi. “Ja tas ir fizisks uzbrukums, tad es esmu vainīga. Viņš vairākas reizes iebakstīja ar pirkstu man sejā, tāpēc domāju, ka mēs esam norēķinājušies.”

“Hmm... Vai jūs draudējāt viņu nogalināt, ja viņš stāsies jums ceļā?”

“Nē,” Kellija atbildēja. “Es teicu, ka iebāzīšu viņa galvu mēslos, ja viņš atkal gribēs ar mani saķerties; šāda poza ir diezgan neērta, taču ļoti reti nonāvē.”

“Jums arī pašam vakar iznāca saķeršanās ar Dolanu,” Hjūits pagriezās pret Džeiku.

“Tā bija. Dolana kungs nebija apmierināts ar pašreizējo situāciju. Viņš gribēja, lai mēs vācamies projām, un es pieņemu, ka tieši tāpēc viņš naktī ieradies šeit.” Džeiks izteiksmīgi palūkojās uz plastmasas maisu. “Ja viņš būtu zinājis, ko mēs te darām, kā un kāpēc mēs to darām, viņš būtu zinājis, ka tas ir bezjēdzīgi. Nelaime bija tā, ka viņš nevēlējās zināt neko par to, ko mēs darām. Varbūt tas padarīja viņu aprobežotu un lika domāt tikai par savām interesēm, taču tāpēc vien viņš nebūtu miris.”

“Nevaru teikt, ka arī es zinu daudz par to, ko jūs te darāt, taču varu jums pavēstīt, ka jūs to nedarīsiet vismaz nākamās pāris dienas. Un neviens no jums nedrīkst doties prom.”

“Mēs netaisāmies nekur doties,” Kellija atbildēja. “Arī to viņš nesaprata.”

“Kamēr jūs esat te...” Hjūits aplaizīja pirkstu un pāršķīra citu lapu. “Vakar es iegriezos Vudsboro dzelzslietu veikaliņā. Šķiet, kāds tur iegādājies pāris sarkana aerosola pudelīšu, kas sakrīt ar krāsu, kura izlaistīta uz jūsu mašīnas.”

“Kāds?” Kellija atsaucās.

“Vakar vakarā es aprunājos ar Džimiju Djūksu.” Hjūita sejā parādījās greizs smīns. “Un ar viņa draugu Ostinu Seldonu. Džimijs apgalvo, ka nopircis krāsu, lai salabotu sava puikas mašīniņu, taču tās korpuss ir velnišķīgi sarūsējis un krāsa nolupusi. Nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai sasaistītu viņus ar šo lietu.”

“Tātad viņi,” Kellija noteica.

“Tagad es varu izvirzīt viņiem apsūdzību un ieslodzīt viņus par to, ja jūs tā vēlaties. Vai arī varu panākt, lai viņi samaksā par jūsu mašīnas remontu un ierodas te atvainoties jums aci pret aci.”

“Ar kuru no viņiem jūs esat kopā mācījies skolā?” Kellija dziji ievilka elpu.

Hjūita smaids mazliet atvilga.

“Ar Ostinu. Un sagadījies tā, ka viņš ir precējies ar manu māsīcu. Taču tas nenozīmē, ka es viņu neieslodzīšu, ka es neieslodzīšu viņus abus, ja jūs vēlēsieties izvirzīt oficiālu apsūdzību.”

“Kad būšu saņēmusi aplēsi par krāsošanas darbu izmaksām, es gribu saņemt apstiprinātu čeku divdesmit četru stundu laikā. Atvainošanos viņi var pietaupīt.”

“Es par to parūpēšos.”

“Serif?” Džeiks nogaidīja, kamēr Hjūits iebāž bloknotu atpakaļ kabatā. “Jūs droši vien pazīstat Ostinu pietiekami labi, lai zinātu, ka viņš var izrīkoties muļķīgi.”

“Nenoliedzami.”

“Un, būdams viņa draugs un cilvēka dabas pazinējs, jūs zināt, uz ko viņš ir spējīgs un uz ko nav.”

Hjūits nopētīja Džeiku un tad palūkojās viņam garām uz to pusi, kur Digers sēdēja zemē, smēķēdams vēl vienu izmangotu cigareti. “Es paturēšu to prātā.”

32

Kad ieradās medicīnas eksperts, Kellija un Džeiks piegāja pie nožogojuma, no kurienes viņi varēja vērot, kas notiek, paši paliekot nomaļus.

“Nekad agrāk neesmu turēta aizdomās par slepkavību,” Kellija sacīja. “Tas nav tik aizraujoši, kā man likās. Tas aizvaino. Un, kas attiecas uz to, ka mēs nodrošinām viens otram alibi, tas ir pretīgi. Un tas ilgi neizdosies.”

“Neviens netic, ka viens no mums šajā vietā ir sašķaidījis Do-lana galvaskausu.” Džeiks sabāza rokas pakaļējās kabatās un sataustīja saulespuķu sēkliņu paciņu, kuru bija tur aizmirsis. “Hjūits ir gudrāks, nekā izskatās.”

“Jā, es tev piekrītu.”

Viņš iemurcīja paciņu plaukstā, iebāza roku Kellijas matos un tad pagrieza plaukstu, it kā likdams tai parādīties no turienes. Viņas vaigu bedrītes tikai mazliet novibrēja smaida atblāzmā, kad Džeiks piedāvāja viņai atvērtu paciņu.

“Ja viņš vēl nav sapratis, tad drīz sapratīs, ka beigts Dolans ir lielāks šķērslis nekā dzīvs.”

“Aukstasinīgi, taču precīzi.” Viņa nošmakstināja lūpas un apsvēra sacīto.

“Mēs zaudēsim vairākas dienas no jau tā īsās pirmās sezonas. Pilsēta ir sacelta kājās, un droši vien gaidāms visādu idiņu pieplūdums, tiklīdz mēs atsāksim darbus.”

Pie viņiem pienāca Rozija.

“Viņi atļāva Digeram ieiet iekšā pārģērbties. Nabaga puisis ir galīgi satriekts.”

“Atrast līķi, kas ir tikai dažas stundas vecs, un tādu, kas mumi-ficējies jau pirms tūkstošiem gadu, tās ir stipri dažādas lielas,” teica Kellija.

“Pat nerunā!” Rozija smagi nopūtās. “Paklau, es negribētu uzturēties te tuvumā, kamēr viss nav nokārtojies. Šā vai tā viņi neļaus mums šodien strādāt. Iedomājos, ka es varētu Digeru kaut kur aizvest. Varbūt uz atrakcijām, varbūt vēlāk uz kādu filmu. Vienalga, uz kurieni. Vai jūs negribat kādā brīdī pievienoties?”

“Man ir kārtojami daži personiski jautājumi.” Kellija palūkojās uz vagoniņa pusi. “Vai tu esi droša, ka tiksi ar viņu galā?”

“Jā. Ļaušu viņam domāt, ka viņš grasās pierunāt mani likties ar viņu gultā. Tas viņu uzmundrinās.”

“Ļauj man vispirms ar viņu aprunāties.” Džeiks pabungoja pa Kellijas plecu. “Nekur neaizej, iekams nebūšu atgriezies.”

“Jūs ar Džeiku atkal gribat saiet kopā?” Rozija pajautāja, kad viņas bija palikušas vienas.

Kellija palūkojās lejup uz paciņu ar saulespuķu sēklām, kuru Džeiks bija viņai iedevis.

“Ja gluži nav.”

“Mīlulīt, ar jums tas allaž ir tieši tā. Nojums abiem lido dzirksteles un apdedzina nevainīgus malā stāvētājus. Varena būda,” viņa piebilda, vērojot Džeika pēcpusi, viņam atverot durvis uz Di-gera vagoniņu.

“Jā, viņš izskatās labi.”

“Tu zini, ka vēl aizvien esi vai traka viņa dēļ.” Rozija viegli iedunkāja Kelliju ar elkoni.

Kellija aizvēra paciņu un iebāza to kabatā.

“Es zinu, ka viņš vēl aizvien padara mani vai traku. Tur tā atšķirība. Vai tu mēģini uzmundrināt arī mani?”

“Kaut kas ir jādara. Vienīgā reize, kad izrakumu vietā man iznākusi darīšana ar policiju, bija Tenesijā. Tur bija varen klinšains, un viens stulbenis novēlās no sasodītās aizas un pārlauza sev sprandu. Tas bija drausmīgi. Bet tagad ir vēl ļaunāk.”

“Jā.” Kellija vēroja, kā viens no palīgiem atver līķu pārvadāšanas maisa rāvējslēdzēju. “Tagad ir vēl ļaunāk.”

“Es viņam pateicu, ka tu tvīksti pēc viņa,” Džeiks atgriezies sacīja Rozijai. Ar šķietami nejaušu kustību viņš nostājās starp Kelliju un to, kas notika pie dīķa. “Atdzīvināju viņu līdz tādai pakāpei, ka nu viņš mazgājas dušā.”

“Vai man nav veicies?” Rozija atbildēja un devās prom.

“Es jau redzēju līķi, Džeik.”

“Tev nav jāskatās uz to visu laiku.”

“Varbūt tev vajadzētu doties līdzi Rozijai un Digam.”

“Nekā nebija!” Džeiks saņēma Kellijas roku, apgrieza viņu apkārt un devās uz atvērto vārtiņu pusi. “Es iešu kopā ar tevi.”

“Es teicu, ka man ir kārtojamas personiskas darīšanas.”

“Jā, teici gan. Es sēdēšu pie stūres.”

“Tu pat nezini, kurp es došos.”

“Nu tad pasaki man!”

“Es braukšu uz Vidžīniju, lai satiktos ar šo doktoru Simpsonu. Man nav vajadzīga sabiedrība, un es pati sēdīšos pie stūres.”

“Man gribas dzīvot, tāpēc pie stūres sēdēšu es.”

“Es braucu labāk nekā tu.”

“Oho! Cik soda kvīšu par ātruma pārsniegšanu tu saņēmi pagājušajā gadā?”

Viņa reizē sajuta vēlēšanos gan iesmieties, gan atcirst.

“Tas nav svarīgi.”

“Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Turklāt es stipri šaubos, vai tu vēlēsies braukt uz Virdžīniju ar neglītiem uzrakstiem, kas pārklāj tavu braucamrīku.”

“Sasodīts!” Kellija skaļi nopūtās. Taču, tā kā Džeikam bija taisnība, viņa iekāpa tā mašīnā. “Ja tu sēdēsi pie stūres, es rūpēšos par radio.”

“Nekādā ziņā, mazulīt!” Viņš apsēdās un ieslēdza kompaktdisku atskaņotāju. “Saskaņā ar ceļu satiksmes noteikumiem mūziku izvēlas tas, kurš sēž pie stūres.”

“Ja tu domā, ka es stundām ilgi klausīšos kantrimūziku, tev kaut kas nav kārtībā ar galvu.” Viņa izslēdza kompaktdisku atskaņotāju un ieslēdza radio.

“Kantrimūzika ir vēstījuma formā ietērpta dziesma par Amerikas kultūru un atspoguļo tās sociālos, seksuālos un ģimeniskos tikumus.” Viņš atkal ieslēdza kompaktdisku atskaņotāju. Klints Bleks paguva nodziedāt pirmās notis, pirms viņa ieslēdza radio un lika iedārdēties “Garbagc ”.

Strīds par mūzikas izvēli nākamo piecpadsmit minūšu laikā lāva atslābt šārīta saspringumam.

33

Henrijs Simpsonsdzīvoja greznā piepilsētas kvartālā, kuru, pēc Kellijas domām, Ronalds Dolans noteikti būtu vērtējis atzinīgi. Mauriņi bija vienādi glīti un zaļi, mājas tik sakoptas un kārtīgas kā kareivji, kas nostājušies uz pārbaudi.

Tās visas bija lielas un aizstiepās pa kvartālu gandrīz no vienas malas līdz otrai. Dažām bija lieveņi, citām nojumes automašīnu novietošanai, dažām fasādes bija rotātas ar akmeņiem, bet citas bija tik baltas un svaigas kā nevainīgas jaunavas līgavas kleita.

Tomēr Kelliju šķita nomācam šī vienādība.

Tur nebija vecu koku. Lielu, mezglainu un interesantu. Tur bija glīti dekoratīvi pundurkoki vai pa kādai jaunai kļavai. Dobēs bija sastādītas puķes, lielākoties sadalītas pa šķirnēm. Šur un tur viņa manīja pa kādai dobei, kas demonstrēja īpašnieku vai viņu dārznieku radošo dzirksti. Taču lielākoties arī puķu dobes līdzinājās kareivjiem: begonijas, kliņģerītes un petūnijas kārtīgās rindās vai koncentriskos apļos.

“Ja man vajadzētu te dzīvot, es labāk nošautos.”

“Nekā!” Džeks vēroja māju numurus, lēnām virzoties uz priekšu pa strupceļu. “Tu nokrāsotu savas ārdurvis koši sarkanas, novietotu priekšpagalmā rozā flamingu un uzskatītu, ka tava misija ir padarīt kaimiņus trakus.”

“Jā. Tas būtu varen smieklīgi. Tas ir šeit, baltā māja ar melno mersedesu piebraucamajā ceļā.”

“Jā, paldies, tas patiešām ierobežo izvēli.”

Kellija iesmējās.

“Pa kreisi - nākamais celiņš. Atceries, mēs vienojāmies, ka runāšu es.”

“Mēs ne par ko nevienojāmies. Es tikai teicu, ka tu vienmēr esi tā, kas runā.” Džeiks iegriezās piebraucamajā ceļā un izslēdza motoru. “Kur tu dzīvotu, ja izvēlētos vietu?”

“Pilnīgi skaidrs, ka tas nebūtu šeit. Man jātiek ar to galā, Džeik.” “Jā, tev taisnība.” Viņš izkāpa ārā no mašīnas. “Tā būtu kāda veca, pussabrukusi māja lauku apvidū. Kaut kas tāds, kam ir sava vēsture un raksturs, kuru tu vari uzspodrināt. Iezīmēt.”

“Par ko tu runā?”

“Par māju, kuru es izvēlētos, ja man būtu jāizvēlas māja.”

“Tu nespētu to tikai uzspodrināt.” Viņa izvilka no somiņas suku un dažas reizes pārvilka pār matiem. “Tev vajadzētu izpētīt, lai pārliecinātos, ka tas, ko tu dari, atbilst vēsturei un raksturam. Un tev būtu vajadzīgi koki. īsti koki,” viņa piebilda, kad abi devās pa balto ķieģeļu celiņu uz baltās mājas pusi. “Nevis šie pretenciozie aizstājēji.”

“Tādi, kas var izturēt iekārtas šūpoles.”

“Tieši tā.” Tomēr, uzacis saraukusi, viņa palūkojās uz Džeiku. Nekad agrāk viņi nebija runājuši par mājām.

“Ko?”

“Neko.” Viņa atlieca plecus. “Neko. Labi, aiziet!” Viņa piespieda durvju zvanu un izdzirdēja trīstoņu melodiju. Pirms viņa paguva nolaist lejā roku, Džeiks saņēma viņas plaukstu savējā.

“Ko tu dari?”

“Sniedzu tev atbalstu.”

“Nu tad... nostājies tur un sniedz man atbalstu no turienes!” Kellija uzsita viņam pa delnu. “Tu padari mani nervozu.”

“Tu vēl aizvien mani gribi, vai ne?”

“Jā, es vēl aizvien tevi gribu. Es gribu, lai tu ej ellē. Laid vaļā manu roku, kamēr es neesmu...”

Viņa aprāvās un izdzirdēja Džeiku klusi ieķiķināmies, bet tad jau durvis atvērās.

Sieviete, kas attaisīja durvis, bija vidēja vecuma, tomēr pamanījusies saglabāt ziedošu izskatu. Viņas mati bija spīdīgā riekstu krāsā, apgriezti īsās šķipsnās, kas piestāvēja viņas krēmbaltajai ādai. Viņai mugurā bija pieguļošas, īsas bikses un brīvi krītošs balts krekls. Siksniņsandales atklāja skatienam laškrāsas nagus.

“Jūs droši vien esat Kellija Danbruka. Mani sauc Barbara Simp-sone. Priecājos iepazīties.” Viņa sniedza roku. “Un jūs esat...”

“Tas ir mans kolēģis, Džeikobs Grejstons,” Kellija viņai sacīja. “Paldies, ka jūs ar doktoru Simpsonu piekritāt tikties ar mani tik drīzā laikā.”

“Kāpēc gan ne, tas nesagādā nekādas grūtības. Lūdzu, nāciet iekšā! Henks ļoti nopriecājās par iespēju tikties ar jums, kad es viņam to pavēstīju. Viņš pašlaik uzpošas pēc golfa spēles. Kāpēc mēs nevarētu pasēdēt dzīvojamā istabā? Jūtieties kā mājās! Es atnesīšu kaut ko atspirdzinošu.”

“Es negribu jūs apgrūtināt, Simpsones kundze:”

“Tas nav nekāds apgrūtinājums.” Barbara pieskārās Kellijas rokai, tad norādīja uz akmens pelēkos toņos ieturētu pārrunu stūrīti ar ādas dīvānu. “Lūdzu, sēdieties! Es tūlīt atgriezīšos.”

Uz ezera lieluma stikla kafijas galdiņa atradās milzīgs eksotisku un tikai baltu ziedu kārtojums. Kamīna mala, kas vasaras laikā bija apkrauta ar vēl lielāku ziedu un sveču daudzumu, bija veidota no baltiem ķieģeļiem.

Kellija iedomājās, ka lakotajā melnajā skapītī pie sienas atrodas kāds moderns komunikācijas aparāts.

Istabā atradās vēl divi ādas krēsli lūpukrāsas sarkanumā. Kellijas darba zābaki iegrima paklājā, kas stiepās no vienas sienas līdz otrai un bija dažus toņus gaišāks par pārrunu stūrīti.

Ar nelielām aizdomām viņa nopētīja trīs pēdas augsto māla zaķi istabas stūrī.

“Bērnu viņiem nav,” Džeiks sacīja un iekrita ādas spilvenos. “Arī mazbērnu nav, kuriem ar lipīgiem pirkstiem te būtu atļauts skraidīt savā vaļā.”

“Tētis teica, ka viņam esot meita no pirmās laulības un pāris mazbērnu. Taču viņi vēl aizvien dzīvo ziemeļos.” Uzmanīgāk nekā Džeiks Kellija nometās uz lielā dīvāna malas. “Šī, hmm, Barbara ir viņa otrā sieva. Mani vecāki viņu nav satikuši. Viņi apprecējās pēc tam, kad mani vecāki pārbraucas uz Filadelfiju. Tad Simpsoni pārcēlās uz Virdžīniju. Zaudēts kontakts.”

Džeiks pasniedzās un uzlika roku Kellijai uz ceļgala, lai neļautu viņas kājām trīcēt.

“Tu jau danco bibopu.”

“Nedancoju vis!” Viņa necieta mirkļus, kad pieķēra sevi to darām. “Iebaksti man, ja es sākšu atkal.”

Istabā ienāca Henrijs Simpsons, un viņa piecēlās kājās. Viņam bija vienmērīgs golfa spēlētāja iedegums un mazas futbolbumbas lieluma vēderiņš zem vasaras krekla. Pilnīgi sirmie mati bija sākuši atkāpties no galvvidus. Viņš valkāja brilles metāla ietvaros.

Kellija zināja, ka Simpsonam ir mazliet pāri par septiņdesmit gadiem, taču viņš satvēra Kellijas roku abās savējās gluži jauneklīgā tvērienā.

“Vivianas un Eljota mazā meitiņa, jau gluži pieaugusi! Ir banāli teikt, ka cilvēks nemana, kā paiet laiks, taču es pilnīgi noteikti neesmu to pamanījis. Neesmu tevi redzējis kopš brīža, kad tev bija daži mēneši. Ak kungs, es jūtos galīgi vecs!”

“Jūs tāds neizskatāties. Tas ir Džeikobs Grejstons. Mans...” “Vēl viens arheologs.” Simpsons satvēra Džeika roku un to spēcīgi saspieda. “Aizraujoši. Aizraujoši. Lūdzu, sēdieties! Barba pašlaik noņemas ar limonādi un cepumiem. Tātad doktore Kellija Danbruka,” viņš sacīja apsēžoties un ieurbās viņā ar skatienu. “Tavi vecāki noteikti ir ļoti lepni.”

“Es tā ceru, doktor Simpson.”

“Sauc mani tagad par Henku! Lūdzu!”

“Henk, es nezinu, cik daudz mans tēvs jums pastāstīja šorīt, kad viņš sazinājās ar jums un lūdza, lai jūs liktos ar mani.”

“Viņš pateica man pietiekami daudz. Pietiekami, lai liktu man raizēties, apsēsties un pārdomāt visu iespējamo, kas varētu tev kaut kādā ziņā palīdzēt.”

Simpsons palūkojās uz to pusi, no kurienes parādījās viņa sieva, stumjot hromētus stikla ratiņus.

“Nē, nē, sēdiet vien,” viņa sacīja, pamādama uz Džeika pusi, kad viņš gribēja celties kājās. “Es tikšu galā. Redzu, ka jūs jau esat sākuši sarunu.”

“Es pastāstīju Barbarai par savu sarunu ar tavu tēvu.” I-Ienks nopūšoties atslīga atpakaļ sēdeklī. “Ja gribu būt pavisam atklāts pret tevi, Kellij, jāteic, es uzskatu, ka tā sieviete, kas sazinājusies ar tevi, kļūdās. Markusam Kārlailam Bostonā bija ļoti laba reputācija. Pretējā gadījumā es nemūžam nebūtu sūtījis tavus vecākus pie viņa.”

“Henk!” Barbara novietoja uz galdiņa trauku ar mazām, glazētām kūciņām, tad pārslidināja plaukstu pār vīra roku. “Viņš uztraucas, ja vien pastāv iespēja, ka tā ir patiesība, viņš savā ziņā ir par to atbildīgs.”

“Es aizsūtīju Vivianu un Eljotu pie Kārlaila. Es viņiem norādīju uz adopcijas iespēju.” Viņš satvēra sievas plaukstu. “Es vēl aizvien atceros, kā man bija jāpasaka Vivianai, ka viņai nepieciešams izoperēt dzemdi. Viņa izskatījās tik jauna un maza, un satriekta. Viņa izmisīgi vēlējās bērnu. Viņi abi to vēlējās.”

“Kāpēc jūs ieteicāt tieši Kārlailu?” Kellija jautāja.

“Man bija kāda cita paciente, kuras vīrs bija neauglīgs. Mēs izmēģinājām alternatīvas apaugļošanas metodes, taču tās nedeva rezultātu. Tāpat kā tavi vecāki, viņi pieteicās rindā uz adopciju dažādās iestādēs. Kad mana paciente atnāca uz ikgadējo pārbaudi, viņa bija prieka pārpilna. Viņa un viņas vīrs bija atraduši iespēju adoptēt bērnu ar Kārlaila palīdzību. Viņa dziedāja viņam slavas dziesmas un nebeidza runāt par viņu. Manā profesijā man bieži vien iznāk darīšana ar pacientēm, kuras nespēj ieņemt vai iznēsāt bērnu. Un es uzturu kontaktus ar citiem speciālistiem savā jomā.” Viņš satvēra Barbaras pasniegto limonādes glāzi. “Es dzirdēju labas atsauksmes par Kārlailu. Drīz pēc tam es viņu satiku kādas pacientes mājas viesībās. Viņš bija runīgs, interesants, līdzjūtīgs un šķita apņēmības pilns palīdzēt ģimeņu veidošanā. Atceros, ka tieši tā viņš toreiz izteicās. Ģimeņu veidošana. Viņš atstāja uz mani labu iespaidu, un, kad mēs ar Eljotu apspriedāmies, es viņam devu šo ieteikumu.” “Vai jūs ieteicāt viņu arī citiem?”

“Jā. Trim vai četrām citām pacientēm, ja pareizi atceros. Vienu reizi viņš man piezvanīja, lai pateiktos. Mēs atklājām, ka abi esam aizrautīgi golfa spēlētāji, un pēc tam bieži vien kopā uzspēlējām.” Viņš brīdi vilcinājās. “Mēs kļuvām par tādiem kā draugiem saistībā ar profesiju. Es nevaru atbrīvoties no domas, ka te bijusi kāda kļūda, Kcllij. Vīrs, kuru es pazinu, nevarētu būt iesaistīts bērnu nolaupīšanā.” “Varbūt jūs varētu man pastāstīt par viņu.”

“Dinamisks.” Simpsons ieturēja pauzi, tad pamāja. “Jā, tas būtu pirmais raksturojums. Dinamisks cilvēks. Tāds, kuram piemīt izsmalcināts prāts, lieliska gaume, izcilas manieres. Kārlails ļoti lepojās ar savu darbu. Atceros, viņš sacīja, ka, liekot savā praksē uzsvaru uz adopciju, viņš palīdz cilvēkiem.”

“Un viņa paša ģimene?” Kellija uzstāja. “Cilvēki, kas atradās viņa tuvumā - gan personiskajā dzīvē, gan profesijā.”

“Profesionālajā ziņā es īsti nepateikšu. Sabiedrībā mums bija dučiem kopīgu paziņu. Kārlaila sieva bija jauka sieviete, mazliet tā kā ne no šīs pasaules. Nē, tas neizklausās īsti pareizi,” Simp-sons sacīja un kā atvainojoties pamāja ar galvu. “Viņa bija klusa, ziedoja sevi viņam un viņu dēlam. Taču viņa šķita... teiksim tā, savā ziņā nereāla. Tagad, kad es to atceros, šķiet, viņa nebija sieviete, kuru jūs iedomātos līdzās vīrietim ar viņa potenciālu. Protams, visi zināja, ka viņš labprāt baudīja citu sieviešu sabiedrību.” “Krāpa savu sievu.” Kellijas balsī ieskanējās metāliska nots. “Viņam bija citas sievietes.” Simpsons nokremšļojās un, neērti juzdamies, sagrozījās. “Viņš bija izskatīgs vīrietis un, es atkārtoju, dinamisks. Viņa sieva acīmredzot bija nolēmusi skatīties caur pirkstiem uz viņa neuzticību. Kaut gan galu galā viņi izšķīrās.” Simpsons paliecās uz priekšu un uzlika roku Kellijai uz ceļgala. “Neuzticība var padarīt vīrieti vāju, taču tā nepadara viņu par briesmoni. Turklāt - atvainojiet! Bērns tika nozagts Mērilendā. Tu tiki adoptēta Bostonā.” Viņš labsirdīgi noglāstīja Kellijai celi un tad atkal atgriezās iepriekšējā pozā. “Neredzu, kāda saistība varētu būt starp abiem šiem notikumiem.” Nogrozījis galvu, viņš lika ledus gabaliņiem glāzē viegli iedzinkstēties. “Kā gan Kārlails vai kāds cits varēja zināt, ka tajā laikā un tajā vietā radīsies iespēja nolaupīt zīdaini, kad zīdainis vajadzīgs citā vietā?”

“To es gribu uzzināt.”

“Vai jūs vēl aizvien uzturat kontaktus ar Kārlailu?” Džeiks viņam jautāja.

Simpsons pakratīja galvu un atgāzās sēdeklī.

“Nē, pēdējos gados ne. Viņš aizbrauca no Bostonas. Mēs zaudējām kontaktu. Patiesībā Markuss bija krietni vecāks par mani. Viņš tikpat labi varētu būt miris.”

“Ak, Henk, cik drūmi!” Izskatīdamās šokēta, Barbara satvēra šķīvi ar kūkām, lai piedāvātu vienu no tām Kellijai.

“Reālistiski,” viņš atbildēja. “Šobrīd viņam jau būtu deviņdesmit gadu vai tuvu tam. Viņš noteikti vairs nenodarbojas ar jurisprudenci. Es pats aizgāju pensijā pirms piecpadsmit gadiem, un mēs pārcēlāmies uz šejieni. Es gribēju izvairīties no Jaunanglijas ziemām.”

“Un vairāk pievērsties golfa spēlei,” Barbara piebilda ar saprotošu smaidu.

“Arī tas bija iemesls.”

“Šī sieviete no Mērilendas,” Barbara iesāka. “Viņai daudz kas bijis jāpārdzīvo. Man nav bērnu, taču domāju, ka jebkurš var iztēloties, kā viņa jūtas. Kā jums šķiet, vai viņa šajā situācijā neķeras pie jebkura salmiņa?”

“Droši vien,” Kellija piekrita. “Taču dažreiz, ķeroties pie salmiņa, gadās pieķerties īstajam.”

34

Kellija atspieda muguru pret Džeika mašīnas sēdekli un aizvēra acis. Tagad viņa priecājās, ka Džeiks bija gribējis sēsties pie stūres. Viņai gluži vienkārši trūka enerģijas.

“Viņš negrib tam ticēt. Viņš vēl aizvien uzskata, ka šis Kārlails bijis viņa draugs. Izcils un dinamisks laulības pārkāpējs.”

“Un tu iedomājies, ka šāds raksturojums izklausās pazīstams.” Džeiks ieslēdza atpakaļgaitu.

Tātad viņš nebija palaidis to garām, viņa nodomāja un sajuta tuvojamies galvassāpes.

“Labāk dosimies prom no šā kvartāla.”

“Lai notiek!” Viņš atpakaļgaitā izbrauca no piebraucamā ceļa.

Viņa saprata, ka nespēj saņemties cīniņam ar Džeiku. Vēl vairāk, viņa nespēja atgriezties tajā vecajā, akmeņiem nosētajā abu kaujas laukā.

“Mani var raustīt vienlaikus uz visām pusēm.”

Viņš apturēja mašīnu ielas vidū un nogaidīja, kamēr pāriet sašutuma vilnis. Viņš bija apsolījis Kellijai palīdzēt, viņš sev atgādināja. Pie velna, viņš bija piespiedis Kelliju pieņemt viņa palīdzību. Diezin vai viņš to būtu darījis, ja pirmām kārtām būtu domājis par savām interesēm.

“Darīsim tā. Mēs tikai nupat esam iznākuši no tās mājas. Neviens no mums vēl neko nav teicis.”

Aiz pārsteiguma viņa uzdeva vienkāršu jautājumu:

“Kāpēc?”

Viņš pasniedzās uz priekšu un paberzēja savus pirkstu kauliņus gar Kellijas vaigu.

“Tāpēc, ka es... man nav vienalga, kas ar tevi notiek. Vai tu tici vai ne.”

Kellija gribēja noraut savu drošības jostu un ierāpties viņam

klēpī. Gribēja sajust viņa rokas ap sevi un savas rokas ap viņu. Taču viņa nemūžam nepadosies šīm vēlmēm.

“Labi, mēs esam nupat iekāpuši mašīnā. Mana pirmā reakcija: mūsu ierašanās I-Ienku un Barbu īpaši neiepriecināja, vai ne?” “Vai tu gribēji viņus iepriecināt?” Viņš atkal sāka braukt.

“Es nezinu, ko gribēju. Taču es zinu, ka esmu likusi vēl vienam cilvēkam justies nožēlojamam, satrauktam un vainīgam, kaut ari viņš negrib man ticēt. Un viņš jutīsies nožēlojams, satraukts un vainīgs, domājot arī par citiem pacientiem, kuriem ieteicis Kārlailu. Ja nu viņi ir tādā pašā situācijā? Turklāt iedomājies, cik daudzus cilvēkus tie cilvēki ir aizsūtījuši pie Kārlaila?”

“Es domāju, ka tas bijis svarīgs viņa darbības aspekts. Klientu ieteikumi. Bagāti, neauglīgi klienti, kas sadarbojas ar citiem bagātiem un neauglīgiem klientiem. Daži var kļūt par klientiem pat vairākas reizes. Tas viss darbojas pēc vienas shēmas. Un tad tu sadabū produktu...”

“Ak kungs, Grejston! Produktu?”

“Domā par to tādā veidā!” Džeiks teica. “Viņš to darīja. Tu dabū produktu no gluži citām aprindām. Ar zemiem un vidējiem ienākumiem. No cilvēkiem, kuri nevar atļauties noalgot privātdetektīvus. Jauniem strādnieku šķiras vecākiem. Vai pusaudzēm mātēm un tamlīdzīgi. Un tu izej ārpus savas teritorijas. Viņš nebūtu ņēmis produktu no Bostonas apkārtnes, kamēr strādāja Bostonā.” “Nečurā pats savā baseinā,” viņa nomurmināja, taču atkal saslējās. “Viņam pašam bija vajadzīgs tāds kā tīkls. Kontakti. Vairākums cilvēku taču grib bērnus, vai ne? Turklāt te neder vecāki bērni. Viņam jāturas pie zīdaiņiem. Neviens taču bezmērķīgi nestaigās apkārt, cerēdams uziet virsū zīdainim, kuru var nolaupīt. Viņi ir jāsameklē.”

“Tagad tu domā.” Un Džeiks ievēroja, ka viņas seja bija atguvusi krāsu. “Ir nepieciešama informācija, turklāt jāpārliecinās, vai bērns ir veselīgs - labs produkts, laba klientu apkalpošana, jo pretējā gadījumā būs jāklausās nevis slavas dziesmas, bet sūdzības.” “Kontakti ar slimnīcām. Dzemdību namiem. Ar ārstiem, māsiņām, varbūt sociālās palīdzības darbiniekiem, ja mums ir darīšana ar vientuļajām mātēm un pusaudzēm vai pāriem ar ļoti zemu ienākumu līmeni.”

“Kur ir dzimusi Džesika Kalena?”

“Vašingtonas apgabala slimnīcā tūkstoš deviņi simti septiņdesmit ceturtā gada astotajā septembrī.”

“Būtu vērts apskatīt dažus dokumentus, sameklēt Suzannas ginekologu, varbūt likt viņai pavandīties savās atmiņās. Leina pēta informāciju par Kārlailu. Mēs varētu papētīt ko citu.”

“Varbūt es vēl aizvien tvīkstu pēc tevis.”

“Mazulīt, par to nav nekādu šaubu. Šosejas tuvumā ir pietiekami daudz moteļu. Es varu apstāties pie kāda no tiem, ja tev tiešām gribas uzlēkt man virsū.”

“Tas ir neticami augstsirdīgs piedāvājums no tavas puses, taču es vēl esmu saglabājusi zināmu paškontroli. Brauc vien tālāk!” “Labi, taču tu vari man pavēstīt, kad paškontrole būs izbeigusies.” “Ak jā, tu būsi pirmais, kas to uzzinās. Grejston?”

Viņš palūkojās un ieraudzīja, ka Kellija viņu vēro ar savu īpašo domīgo skatienu.

“Danbruka?”

“Tu mani tik ļoti nekaitini kā agrāk.”

“Dod man laiku!” Viņš noglāstīja Kellijai roku.

35

Pulksten septiņos Leina locīja drēbes. Viņa bija iztīrījusi virtuvi līdz pēdējam stūrītim, bija izsūkusi putekļus visās malās un, sunim par lielu nepatiku, bija izmazgājusi viņa spalvu ar šampūnu. Viņa bija darījusi visu iespējamo, lai nedomātu par to, kas noticis ar Ronaldu Dolanu.

Tas nelīdzēja.

Viņa tam bija teikusi briesmīgus vārdus, Leina domāja, liekot kopā Tailera mazās baltās zeķītes. Viņa bija domājusi vēl šo to sliktāku, nekā pateica. Pēdējo četrpadsmit mēnešu laikā viņa bija darījusi visu iespējamo, lai iznīcinātu Dolana plānus par piecdesmit akriem zemes pie Antietamas strauta.

Viņa bija izplatījusi runas par Dolanu, sūdzējusies par viņu un žēlojusies par viņu.

Un tagad viņš bija miris.

Katra doma, katra rīcība, katrs smīns un katrs izteiktais vārds atgriezās atpakaļ un vajāja Leinu.

Suns pieskrēja viņai klāt, kad viņa bija pacēlusi gurnu augstumā veļas grozu. Viņš sāka riet un metās uz parādes durvīm mirkli pirms tam, kad pie tām kāds pieklauvēja.

“Labi, labi, tagad pietiks!” Ar brīvo roku Leina savilka suņa kaklasiksnu, lai piedabūtu viņu apsēsties. “Es runāju nopietni.”

Kad viņa jau bija pie durvīm, Tailers steigšus metās lejup pa kāpnēm.

“Kas tur ir? Kas tur ir?”

“Es nezinu. Mans rentgena aparāts laikam vairs nedarbojas.” “Mammu!” Zēns smiedamies uzkrita virsū sunim.

Leina atvēra durvis. Viņa lūkojās uz Dagu, kuram virsū metās gan Tailers, gan suns.

“Izbeidziet! Elmer, gulties! Tailer, uzvedies kārtīgi!”

“Man viņš ir rokā.” Taileram par lielu prieku, Dags pasita viņu padusē kā futbolbumbu. “Šķiet, ka viņi cenšas laimēt pēc iespējas vairāk punktu.” Turēdams spiedzošu puiku, viņš pasniedzās, lai paglaudītu melnbalto suni starp ausīm. “Elmers? Puds vai Gantrijs?” “Fuds,” Leina ar pūlēm pateica. “Tajam patīk multenes par Blīkšķu Banniju. Ak, Dag, man ļoti žēl, es galīgi aizmirsu mūsu norunu!”

“Dzirdi to skaņu?” Viņš pagrieza Taileru tā, lai puika varētu viņam uzsmaidīt. “Tur sabrūk mana pašapziņa.”

“Es dzirdu neko.”

“Nedzirdu neko,” Leina izlaboja. “Lūdzu, nāc iekšā! Es tikai neesmu uzposusies.”

“Tu izskaties skaista.”

“Ha, varu iedomāties.”

Leina bija ģērbusies sārtu ziedlapiņu krāsas šortos ar atlokiem un rožainballi svītrotā T kreklā. Viņai kājās bija balti buraudekla apavi un ausīs mazi zelta auskariņi. Matus viņa uz pakauša bija saspraudusi. Un automātiski pasniedzās, lai pārbaudītu, vai viss kārtībā.

Dags iedomājās, ka viņa izskatās kā īpaši izcila konfekte. “Jautājums - vai tu vienmēr saskaņo apģērbu veļas dienās?” “Protams. Taj, vai izdarīsi man pakalpojumu? Vai tu nevarētu uzvest Elmeru augšā savā istabā uz dažām minūtēm?”

“Vai varu parādīt viņam manu istabu?”

“Viņu sauc Kalena kungs. Un varbūt vēlāk. Tagad uzved augšā Elmeru.”

Dags nolika Taju zemē.

“Jauka māja,” viņš sacīja, kad Tailers bija žigli aizmeties augšup pa kāpnēm, turēdams saitē suni.

“Paldies!” Leina izklaidīgi pārlaida skatienu nevainojami tīrajai dzīvojamai istabai ar tās zaļganbālajām sienām un vienkāršajām, pret bērniem izturīgajām koka mēbelēm. “Dag, es tiešām atvainojos.

Tas gluži vienkārši izgāja man no prāta. Tāpat kā viss pārējais - kopš brīža, kad izdzirdēju par Ronu Dolanu. Es nespēju tikt ar to galā.” “Kaut kas tāds ir šokējis visu pilsētu.”

“Es izturējos pret viņu briesmīgi.” Leinas balss aizlūza, viņai liekot veļas grozu uz kafijas galdiņa. “Briesmīgi. Viņš nebija slikts cilvēks. Es to zinu, zināju. Bet, tā kā viņš nepadevās, es uzskatīju, ka viņš ir pretinieks, ka viņš ir slikts. Es tā strādāju. Tu esi ienaidnieks, un es daru visu, lai uzvarētu. Taču viņš bija kārtīgs cilvēks, viņam bija sieva, bērni, mazbērni. Viņš ticēja savai taisnībai tikpat lielā mērā kā es...”

“Ei!” Dags uzlika rokas viņai uz pleciem un apgrieza viņu apkārt. “Ja vien nevēlies atzīties, ka biji aizgājusi uz Saimona akaci un pāršķaidīji viņam galvu, tā nav tava vaina. Pašpārmetumi par to, ka esi darījusi savu darbu, ne pie kā nenovedīs.”

“Bet vai tas nav briesmīgi, ka es domāju labāk par viņu tagad, kad viņš ir miris, nekā tad, kad viņš bija dzīvs? Ko tas liecina par mani?” “To, ka tu neesi svētā un ka tev uz brīdi jātiek laukā no šejienes. Tāpēc iesim.”

“Es nevaru.” Leina pacēla rokas bezspēcīgā žestā. “Es neesmu nekāda patīkamā sabiedrība. Man nav aukles. Es...”

“Ņem sīko līdzi! Viņam jebkurā gadījumā patiks tas, kas man bija padomā.”

“Ņemt līdzi Taju? Tu gribi paņemt līdzi Taileru?”

“Ja vien tu nedomā, ka viņam sagādās prieku filma, kura bērniem aizliegta skatīties. Taču, pēc manām domām, nav iespējams uzsākt savas seksuālās identitātes apzināšanos pārāk agri.”

“Viņam jau ir video kolekcija,” Leina atbildēja. “Tev taisnība, man gribētos uz kādu brīdi kaut kur aiziet. Paldies! Uzskriešu augšā pārģērbties.”

“Tu izskaties pietiekami labi.” Dags satvēra viņas roku un aizvilka viņu līdz kāpņu galam. Viņš neļaus Leinai izlīst laukā no šiem īsajiem rozā šortiem. “Ei, Tireks! Nāc šurp, mēs iesim izklaidēties.”

36

Pēdējā vieta, kur Leina būtu iedomājusies pavadīt sestdienas vakaru, bija imitēts beisbola laukums. Izklaides centrs lepojās ar trim tādiem, un vēl trīs bija paredzēti bērniem, kas jaunāki par divpadsmit gadiem. Tur atradās arī miniatūrs golfa laukums,

saldējuma kafejnīca un autotrase. Visapkārt valdīja troksnis, ko radīja pārlieku aktīvi bērni.

“Nē, nē, tu negribi nevienam ar to sist. Tu tikai gribi trāpīt pa bumbu.” Leinai aiz muguras Dags paliecās un uzlika roku viņai uz plaukstām, kas bija satvērušas nūju.

“Es nekad neesmu spēlējusi beisbolu. Tikai mazliet pamētājusi bumbu pagalmā kopā ar Taju.”

“Nestāsti man par savu grūto bērnību, lai izlūgtos žēlastību. Tu iemācīsies darīt to pareizi. Vispirms pleci. Ķermeņa augšdaļa. Tad gurni.”

“Vai es to varu? Vai varu?” Tajs jautāja no aizsargbarjeras otras puses.

“Vienlaikus viena paaudze, uzbrucēj.” Dags viņam pamāja. “Vispirms lai sāk tava mamma, tad tu, un es tev parādīšu, kā sit īsti vīri.”

“Šovinistiskas piezīmes tev nedos nevienu punktu,” Leina viņam paziņoja.

“Skaties uz bumbu!” Dags viņai sacīja. “Bumba kļūst par visu tavu pasauli. Tavs vienīgais dzīves mērķis ir atsist bumbu ar šo nūju. Tu esi nūja un bumba.”

“Ak, tātad šis ir dzenbeisbols?”

“Ha, ha! Esi gatava?”

Leina iekoda apakšlūpu zobos un pamāja. Un ienīda sevi par to, ka viņa ir tāds skuķis, par to spiegšanu un pieliekšanos brīdī, kad bumba izsprāga laukā no automāta un lidoja uz viņas pusi.

“Tu netrāpīji, mammu!”

“Jā, Taj. Es zinu.”

“Mēģināsim vēlreiz.” Šoreiz Dags turēja viņu iespiestu starp savām rokām un vadīja viņas kustības ar nūju, kad bumba lidoja uz viņu pusi.

Nūjas atsitiens pret koku, vieglā rokas ievibrēšanās pēc šīs saskares lika viņai iesmieties.

“Vēlreiz!”

Taileram mežonīgi gavilējot, viņa atsita vēl dažas. Tad, gribēdama būt droša, atliecās atpakaļ un palūkojās augšup, tā ka lūpas gandrīz pieskārās Daga zodam. Leina gaidīja, līdz Daga skatiens pievērsās viņai.

“Kā man veicas?” viņa nomurmināja.

“Tu nekad nespēlēsi “Bigs" komandā, taču tev izdodas aizvien labāk.” Viņš uzlika roku Leinai uz gurna un atstāja to tur, tad pakāpās atpakaļ. “Labi, Tailer, tava kārta.”

Leina vēroja viņus, vīrieša lielās plaukstas, kas pārklāja viņas bērna mazās plaukstiņas uz iespaidīgās plastmasas nūjas. Uz brīdi viņas sirds nežēlīgi iesāpējās, iedomājoties par vīrieti, kuru viņa bija mīlējusi un zaudējusi. Un uz brīdi viņa gandrīz vai sajuta viņu stāvam sev blakus, tāpat kā dažreiz, kad vēroja abu dēlu vēlu naktī aizmigušu.

Tad atskanēja dobjš troksnis, plastmasai atsitoties pret plastmasu, un Taja skaļās un priecīgās gaviles. Sāpes pagaisa.

Tur bija tikai viņas bērns un vīrietis, kurš vadīja viņa roku uz lielas plastmasas nūjas.

xII

37

Bija vajadzīgas trīs dienas, lai izrakumu vietā atkal varētu atsākt darbus. Šajā laikā Kellija rakstīja ziņojumus, pavadīja vienu dienu Baltimoras laboratorijā. Viņa sadarbojās ar apgabala šerifu, apmēram stundu viņa kabinetā sniedzot oficiālu liecību un atbildot uz jautājumiem.

Kellija zināja, ka viņi nav necik tālu pavirzījušies uz priekšu Do-lana slepkavas meklējumos. Viņa ieklausījās pilsētā klīstošajās runās un lasīja avīžu reportāžas.

Un, sijājot un zondējot zemi, viņa zināja, ka pēta vietu, uz kuras nogalināts cilvēks.

Te ir miruši arī citi, viņa domāja. Slimības vai ievainojumu dēļ. Vardarbības rezultātā. Par viņiem Kellija varēja vākt informāciju un izvirzīt saprātīgas teorijas.

Par Dolanu viņa bija tādā pašā neziņā kā policija.

Viņa spēja iztēloties to cilvēku dzīvi, sociālo struktūru, pat ikdienas ieražas, kuri bija dzīvojuši tūkstošiem gadu pirms viņas dzimšanas. Taču viņa nezināja gandrīz neko par cilvēku, ar kuru bija tikusies, - par cilvēku, ar kuru viņa bija strīdējusies.

Viņa varēja rakt šeit un izdarīt atklājumus, bet neatklāja neko pārcilvēku, kurš bija miris tikai dažu pēdu attālumā no vietas, kur viņa strādāja.

Viņa varēja rakties pati savā pagātnē un izdarīt atklājumus. Taču tas neko nemainīja.

“Tu nekad neesi laimīgāka kā tad, kad tev ir dubļu kaudze un lāpsta.”

Kellija pagrieza galvu un neapzināti notrausa no deniņiem pilošos sviedrus. Un sajuta, kā viņas sirds salecas, ieraugot tēvu.

“Tā ir zonde,” viņa sacīja un pacēla to augšup. Nolikusi to malā, viņa pārkāpa pāri fotoaparātam un citiem instrumentiem un izlīda laukā no bedres. “Es tevi neapskaušu, tāpēc ka tev ir glīts uzvalks.” Tomēr viņa pastiepās, lai noskūpstītu tēvu uz vaiga, tad noslaucīja rokas gar džinsiem. “Vai mamma ir kopā ar tevi?”

“Nē.” Eljots palūkojās apkārt gan ar interesi, gan gribēdams atklāt sava apciemojuma mērķi. “Tu šeit izskaties ļoti aizņemta.” “Mēs atgūstam zaudēto laiku. Mums vajadzēja pārtraukt visus izrakumus uz trim dienām, kamēr policija pārmeklēja šo vietu.” “Policija? Vai te notika nelaimes gadījums?”

“Nē. Aizmirsu, ka tas nav pasaules mēroga notikums. Laikam ziņas nav izplatījušās tik tālu uz ziemeļiem. Te notika slepkavība.” “Slepkavība?” Šoks atspoguļojās Eljota sejā, kad viņš satvēra viņas roku. “Mans Dievs, Ķelli j! Vai tas bija kāds no jūsu komandas?”

“Nē! Nē!” Viņa paspieda tēva roku un izņēma no savas ledus-kastes divas ūdens pudeles. “Tas bija puisis, kuram pieder šī zeme, būvuzņēmējs. Šķiet, ka viņš pusnakti ieradies izrakumos, lai te izbārstītu dažus dzīvnieku kaulus. Viņš nebija īpaši apmierināts ar notikumu pavērsienu, kas mūsu dēļ radās viņa plānos par šo zemi. Kāds pāršķēlis viņam galvaskausu. Iespējams, ar akmeni. Šobrīd mēs nezinām, kurš to izdarījis un kāpēc.”

“Tu taču nedzīvo šeit? Tu dzīvo pilsētas moteli.”

“Jā, es dzīvoju motelī. Es atrodos pilnīgā drošībā.” Kellija pasniedza viņam vienu no ūdens pudelēm, un abi devās prom no izrakumu vietas dziļāk pamežā. “Te ir apmeties Digers. Tu atceries Di-geru kopš Montānas laikiem.” Viņa norādīja uz to pusi, kur Digers strādāja praktiski plecu pie pleca ar Roziju. “Viņš atrada līķi nākamajā rītā. Viņš ir patiesi satriekts. Un policisti ņem viņu priekšā. Digers ir pāris reižu aizturēts par ālēšanos dzērumā un pāris reižu par īpašuma postīšanu vai tamlīdzīgi. Kautiņi bāros,” viņa piebilda, paraustot plecus. “Šobrīd viņš ir nobijies ne pa jokam, ka viņu varētu arestēt.”

“Vai tu esi droša, ka viņš nav...”

“Jā. Tikpat droša kā par to, ka es neesmu to izdarījusi. Digs ir mazliet jucis, un viņam patīk visur jaukties iekšā, īpaši, ja darīšana ar sievietēm. Taču viņš nekad nevienam nav nodarījis pāri. Viņš nemūžam nenostātos kādam aiz muguras un nepārsistu viņam galvaskausu ar akmeni. Šķiet, ka tas būs bijis kāds no pilsētas. Kāds, kuram bijis zobs uz Dolanu. Cik noprotu, viņam bija tikpat daudz ienaidnieku, cik draugu, un celtniecības jautājumā bija izveidojušās divas frontes.”

“Un kas tagad notiks ar jūsu projektu?”

“Es nezinu.” Kellija zināja, ka tā bija kļūda - pārmērīgi pieķerties izrakumiem. Un viņa allaž pieļāva vienu un to pašu kļūdu. “Mēs katru reizi fiksējam dienas darbu. Grejstons ir izsaucis pārstāvi no Amerikas pirmiedzīvotāju asociācijas, lai tas dotu piekrišanu mirstīgo atlieku izvešanai.” Viņa atkal norādīja uz Džeika un viņam līdzās stāvošā plecīgā vīra pusi. “Viņi viens otru pazīst, ir agrāk strādājuši kopā, tāpēc šajā ziņā viss rit kā pa diedziņu.” Eljots palūkojās uz vīrieti, kurš reiz bija viņa znots. Uz vīrieti, kuru viņš gandrīz nepazina.

“Un kā tu tiec galā ar to, ka tev atkal jāstrādā kopā ar Džei-kobu?”

“Viss ir kārtībā. Kamēr viņš strādā viens, viņš ir gandrīz vai pats labākais. Ta kā es esmu vislabākā, mēs varam sastrādāties. No otras puses, mēs saprotamies labāk nekā agrāk. Nezinu, kāpēc tā, bet viņš vairs nav tāds nūģis, kāds bija. Un tas savukārt liek arī man būt iecietīgākai. Taču tu neesi braucis šurp no Filadelfijas, lai apskatītu projektu vai pajautātu man par Džeiku.”

“Es aizvien interesējos par tavu darbu un tavu dzīvi. Taču - jā, es ierados cita iemesla pēc.”

“Tu esi saņēmis asins analīžu rezultātus.”

“Šobrīd tie ir tikai pirmie rezultāti, Kellij, bet... es domāju, ka tu gribēsi zināt.”

Zemeslode nebija pārtraukusi griezties ap savu asi, taču šajā brīdī Kellijas pasaule saņēma galīgo triecienu, kas mainīja itin visu.

“Es jau tā zināju.” Viņa satvēra tēva roku un to spēcīgi saspieda. “Vai tu esi pateicis mammai?”

“Nē. Bet es to izdarīšu. Šovakar.”

“Pasaki viņai, ka es viņu mīlu.”

“Labi.” Eljota skatiens aizmiglojās. Viņš nokremšļojās. “Viņa zina, taču viņa jutīsies labāk, zinādama, ka tas bija pirmais, ko tu pateici. Viņa tam ir sagatavojusies tikpat lielā mērā, kā jebkurš no mums tam var būt gatavs. Es saprotu, tev vajadzēs to pavēstīt... Ka-leniem. Iedomājos, ka tu gribēsi, lai eju tev līdzi, kad tu to darīsi.” Kellija stingi lūkojās uz priekšu, līdz bija droša, ka varēs runāt tā, lai balss neaizlūztu.

“Tu esi ļoti labs cilvēks. Es tevi ļoti mīlu.”

“Kellij...”

“Nē, pagaidi! Man tas jāpasaka. Visu, kas man ir, es esmu saņēmusi no tevis un mammas. Manu acu krāsai vai sejas formai nav nozīmes, la ir bioloģiska laimes spēle. Viss, kam ir kāda nozīme, nāk no jums. Tu esi mans tēvs. Un tas nevar... Man ir žēl Kalenu. Man viņu ir ārprātīgi žēl. Un man ir dusmas - viņu, tevis, mammas un manis dēļ. Un es nezinu, kas turpmāk notiks. Tas mani biedē. Es nezinu, kas būs, tēt.”

Kellija piekļāvās viņam un piespieda seju viņam pie krūtīm. Eļļots viņu apskāva tikpat cieši. Viņš zināja, ka Kellija raud reti. Pat bērnībā asaras nebija viņas atbildes reakcija uz sāpēm vai dusmām. Ja viņa raudāja, tas nozīmēja, ka ievainojums bijis pārāk dziļš, lai viņa varētu tā cēloni izvilkt ārā un izpētīt.

Eļļots gribēja būt stiprs viņas dēļ, būt stabils un drošs. Taču viņam pašam nācās cīnīties ar asarām.

“Es gribu nokārtot to tevis dēļ. Mana maziņā. Taču es nezinu, kā.”

“Es gribu, lai tā būtu kļūda.” Kellija piekļāva savu karsto, slapjo vaigu pie viņa pleca. “Kāpēc tā nevarētu būt kļūda? Taču tā nav.” Viņa aprauti nopūtās, “la nav kļūda. Man jātiek ar to galā. Un es varu to izdarīt tikai pēc savas metodes. Soli pa solim, punktu pa punktam. It kā tas būtu projekts. Es nevaru skatīties tikai uz virspusi un justies apmierināta. Man jāredz, kas atrodas zem tās.”

“Es zinu.” Eljots izvilka no kabatas mutautiņu. “Te būs.” Viņš apslaucīja Kcllijas vaigus. “Es tev palīdzēšu. Es darīšu visu iespējamo, lai palīdzētu.”

“Zinu.” Viņa izņēma mutautiņu tēvam no rokām. “Tagad noslauki savējās,” viņa nomurmināja un viegli nosusināja Eljota asaras. “Nešalci mammai, ka es raudāju.”

“Neteikšu. Vai gribi, lai eju tev līdzi aprunāties ar Kaleniem?” “Nē. Tomēr-paldies!” Viņa saņēma Eļļota vaigus savās plaukstās. “Viss būs labi, tēt. Ar mums viss būs kārtībā.”

Džeiks viņus vēroja. Viņš to bija zinājis, tāpat kā Kellija, jau tajā brīdī, kad ieraudzīja Eļļotu. Un, kad viņa bija raudādama sabrukusi tēva rokās, tas bija salauzis viņa sirdi. Džeiks vēroja, kā viņi tagad stāv, Kellija uzlikusi savas plaukstas uz tēva sejas. Abi cenšas mierināt viens otru, Džeiks nodomāja. Būt stipri viens otra dēļ.

Starp abiem valdīja maigums, kādu Džeiks nekad nebija jutis pats savā ģimenē. Grejsloni nebija raduši paust maigas jūtas.

Viņš domāja, ka raksturotu savu tēvu kā stoisku. Kā vīru, kurš daudz nerunāja, smagi strādāja un reti sūdzējās. Džeiks nekad nebija šaubījies, ka viņa vecāki mīl viens otru un savus bērnus, taču viņš nebija pārliecināts, vai jebkad ir dzirdējis savu tēvu sakām: “Es tevi mīlu,” - kaut vienam cilvēkam. Viņš uzskatīja vārdus par liekiem. Viņš bija izrādījis savu mīlestību, nodrošinot, lai viņiem galdā būtu ēdamais, mācot bērnus, šad tad noglāstot viņiem galvu vai uzplik-šķinot pa muguru.

Viņa cilts, Džeiks domāja, neziedoja daudz laika ģimenes dzīves maigākajiem aspektiem. Tāda bija viņa apkārtne, viņa kultūra un viņa pieredze.

Varbūt tāpēc viņš nekad nebija saņēmies pateikt Kcllijai vārdus, kurus sievietes gribēja dzirdēt.

Ka viņa ir skaista. Ka Džeiks viņu mīl. Ka Džeika ir viņa pasaules centrs un ka tikai viņa Džeikam kaut ko nozīmē.

Viņš nespēja atgriezties atpakaļ un padarīt to, kas noticis, par nebijušu, taču šoreiz viņš negrasījās atlaisties. Viņš gribēja būt viņai līdzās šīs krīzes laikā, vai viņa to vēlas vai ne.

Džeiks redzēja viņu dodamies uz strauta pusi. Eljots pacēla viņu nomestās ūdens pudeles un atliecies palūkojās uz Džeika pusi.

Kad viņu skatieni sastapās, Eljots no ņirbīgās ēnas atpakaļ nežēlīgajā saulē, kas spīdēja pār izrakumu laukumu.

Džeiks sastapās ar viņu pusceļā.

“Džeikob! Kā tev klājas?”

“Gluži labi.”

“Es gribēju tev pateikt, ka mums ar Vivianu bija ļoti žēl, kad jums ar Kelliju nekas nesanāca.”

“Es to novērtēju. Labāk pateikšu jums, ka zinu, kas šeit notiek.”

“Viņa tev to uzticēja?”

“Varētu teikt arī tā. Bet varētu teikt, ka es to no viņas izdabūju.”

“Labi. Labi,” Eljots atkārtoja un paberzēja kaklu aiz muguras. “Tas ir labi, ka viņai pašlaik ir kāds tuvs cilvēks, pret kuru atbalstīties.”

“Viņa neatbalstās. Ta ir viena no mūsu problēmām. Taču, lai būtu kā būdams, es esmu līdzās.”

“Pasaki, pirms viņa nav atgriezusies, vai man vajadzētu satraukties par to, kas šeit noticis? Par to slepkavību?”

“Ja jūs domājat, vai tam nav kāds sakars ar viņu, tad - es nekādu saistību nesaskatu. Turklāt es turos viņai ciešā tuvumā.”

“Un kā būs tad, kad jūs slēgsiet šīs sezonas izrakumus?”

Džeiks pamāja.

“Šajā sakarībā man ir dažas idejas.” Viņš nolūkojās garām Eljo-tam, kā Kellija šķērso lauku. “Man ir daudz ideju.”

38

Viņa zināja, ka tā bija izvairīšanās, viņa zināja, ka tas bija gļēvi. Tomēr Kellija bija lūgusi Leinu piezvanīt Suzannai un sarīkot tikšanos Leinas kabinetā nākamajā dienā. Viņa labprāt būtu to vēl mazliet novilcinājusi, taču Leinai bija brīvs laiks tieši trijos. Iemeslu izdomāšana, lai mainītu viņas dienas kārtību, bija lielāka gļēvulība, nekā Kellija spēja pieļaut.

Viņa mēģināja gatavot savu ikdienas ziņojumu, taču nekur tālu netika. Viņa mēģināja pievērst savas domas grāmatai, vecai filmai, ko rādīja TV, tomēr nespēja.

Viņa iedomājās, ka varētu kaut kur aizbraukt, taču tas būtu muļķīgi. rIē nebija, kurp doties, un nekā, ko darīt, vietā, kur viņa nokļūtu.

Viņa prātoja, vai justos labāk, ja pamestu moteļa istabu un apmestos teltī izrakumu vietā.

Tā bija iespēja.

Taču pagaidām viņa bija ieslodzīta divpadsmit reiz četrpadsmit pēdu lielā istabā ar vienu pašu logu, akmenscietu gultu un pašas nelāgajām domām.

Kellija nometās uz gultas un atvēra apavu kārbu. Viņa nevēlējās lasīt vēl vienu vēstuli. Taču viņa jutās spiesta izlasīt vēl vienu vēstuli. Šoreiz viņa izvēlējās vienu pilnīgi nejauši.

Daudz laimes dzimšanas dienā, Džesika! Šodien Tev aprit pieci gadi.

Vai Tu esi laimīga? Vai Tu esi pie labas veselības? Vai kādā savas sirds stūntī Tu mani pazīsti?

Mums šeit ir burvīgā diena. Gaisā manāms tikai neliels rudens tuvums. Papeles sāk dzeltēt, un krūmi vecmāmiņas mājas priekšā jau kļuvuši ugunssarkani.

Abas 'lavas vecmāmiņas šorīt atnāca ciemos. Viņas zina, bez šaubām, viņas zina, ka man šī ir smaga diena. Mānijā un Pops prāto par pārcelšanos uz Floridu. Varbūt nākamgad vai aiznākamgad. Viņi ir noguruši no ziemas. Es brīnos, kāpēc dažiem cilvēkiem augu gadu ir vajadzīga vasara.

Vecmāmiņa un Nanija domāja, ka viņas man palīdzēs, atnākot šurp, papļāpājot un daloties savos šīsdienas plānos. Viņas gribēja vest mani izklaidēties. Mēs pastaigāsim pa veikaliem, viņas sacīja. Pa Rietumvirdžīnijas veikaliem, un mēs sāksim iegādāties Ziemassvētku dāvanas. Mēs paēdīsim pusdienas.

Es biju dusmīga. Vai viņas neredzēja, ka es negribu izklaidēties? Man nebija vajadzīga sabiedrība vai tirdzniecības centri. Es gribēju būt viena. Es aizvainoju viņas, taču man bija vienalga.

Es nevēlos par to uztraukties.

Dažreiz es vēlos tikai kliegt. Kliegt un kliegt un nekad, nekad neapstāties. Tāpēc ka šodien Tev paliek pieci gadi un es nevaru Tevi sameklēt.

Es izcepu Tev torti. Biskvīta torti. Izrotāju to ar rozā glazūru. Tā izskatās ļoti skaista. Iespraudu tortē piecas baltas svecītes un tās aizdedzināju, un nodziedāju Tev dzimšanas dienas dziesmiņu.

Es gribēju, lai Tu to zini, lai zini, ka es Tev izcepu torti un iespraudu tajā svecītes.

Es nevaru to stāstīt Tavam tētim. Viņš jūtas neapmierināts, un tad mēs strīdamies. №l ļaunāk ir tad, ja viņš nesaka neko. Taču mēs abas to zināsim.

Kad Dags pārnāca mājās no skolas, es nogriezu viņam gabaliņu. Viņš izskatījās tik drūms un nobēdājies, sēdēdams pie galda un to ēzdams. Ak, kaut es varētu panākt, lai viņš saprot, ka es Tev izcepu torti, tāpēc ka neviens no mums nespēj Tevi aizmirst.

Taču viņš ir tikai mazs zēns.

Es neesmu ļāvusi Tev pazust, Džesij. Es neesmu ļāvusi Tev pazust.

Es Tevi mīlu.

Mamma.

No jauna salocījusi vēstuli, Kellija iedomājās Sūzannu aizdedzinām svecītes un dziedam dzimšanas dienas dziesmiņu tukšā mājā viņas mazās meitiņas garam.

Un viņa atcerējās šīs pēcpusdienas asaras uz tēva vaigiem.

Mīlestība tik bieži bija saistīta ar sāpēm, viņa domāja, liekot nost kārbu. Brīnums, ka cilvēku rase turpināja to meklēt.

Taču varbūt vientulība bija ļaunāka.

Viņa vairs nespēja palikt viena. Viņa sajuks prātā, ja paliks viena šajā istabā ilgāku laiku. Viņa bija satvērusi durvju rokturi, kad piepeši aprāvās, saprotot, uz kurieni grib doties.

Pie Džeika, viņa domāja. Uz blakusistabu pie Džeika. Kāpēc? Lai atbrīvotos no šīm sāpēm ar seksa palīdzību? Lai atbrīvotos no vientulības ar sarunām par darbu? Lai pastrīdētos?

Jebkurš no šiem iemesliem derēja.

Taču viņa negribēja ielauzties pie Džeika. Viņa piespieda pieri pie durvīm. Viņai nebija tiesību ielauzties pie Džeika.

Viņa atvēra savu čella futrāli, ierīvēja lociņu un apsēdās. Viņa bija izšķīrusies par Brāmsu, bet brīdī, kad ar lociņu pieskārās stīgām, pārdomāja.

Viņa uzmeta skatienu sienai starp savu un Džeika istabu.

Vai tas, ka viņa nevarēja ielauzties pie Džeika, nozīmēja, ka viņa nevar likt, lai Džeiks ielaužas pie viņas?

Kas gan bija vēl viena gļēvulība uz visa šā fona?

Jau tāda doma vien Kelliju uzmundrināja, izvilinot smaidu, varbūt mazliet šķelmīgu, kad viņa uzsāka spēlēt.

Džeikam pietika ar trīsdesmit sekundēm, un viņš sāka dauzīt ar dūri pa kopīgo sienu. Smaidīdama viņa turpināja spēlēt.

Džeiks turpināja dauzīt pa sienu.

Brīdi pēc tam, kad dauzīšana pa sienu aprāvās, Kellija dzirdēja viņa durvis aizcērtamies, un tad dauzīšanās atsākās pie viņas durvīm.

Kellija nesteidzīgi nolika lociņu, novietoja instrumentu uz soliņa un devās pie durvīm.

Viņš izskatījās tik sasodīti seksīgs, kad bija sašutis.

“Izbeidz!” '

“Kā, lūdzu?”

“Izbeidz!” viņš atkārtoja un viegli iedunkāja Kelliju. “Es runāju nopietni.”

“Nesaprotu, par ko tu runā. Un skaties, ko tu iedunkā!” Viņa uzgrieza Džeikam muguru.

“Tu zini, ka es neciešu, ja tu spēlē šo skaņdarbu.”

“Es varu spēlēt savu čellu, kad vien to vēlos. Pulkstenis ir tikko desmit. Tas nevienu netraucē.”

“Man vienalga, cik ir pulkstenis, un tu vari spēlēt kaut līdz rītam, tikai ne to.”

“Vai tagad tu tēlo mūzikas kritiķi?”

Džeiks ienāca istabā un aizcirta durvis.

“Paklausies, tu spēlē to melodiju no “Žokļiem”, lai mani kaitinātu. Tu zini, ka tā mani padara nervozu.”

“Domāju, ka pēdējo tūkstoš gadu laikā Rietummērilendā nav noticis neviens haizivju uzbrukums. Tu vari gulēt mierīgi.” Viņa paņēma lociņu un sāka viegli bungot ar to pa savu plaukstu.

Džeika acis bija asas un zaļas, glītā un kalsnā seja emociju pilna. Kellija šķelmīgi iedomājās, ka viņš ir gatavs kļūt par viņas upuri. “Vai tev ir sakāms vēl kaut kas?”

Viņš izrāva lociņu Kellijai no rokām un aizmeta to projām. “Ei!”

“Tev laimējās, ka es to neaptinu ap tavu kaklu.”

Viņa paliecās uz priekšu, lai uzsauktu Džeikam tieši sejā: “Pamēģini!”

Viņš paslidināja roku Kellijai zem zoda un ātri, draudīgi saspieda viņas kaklu.

“Es dodu priekšroku savām rokām.”

“Nebiedē mani! Tu nekad neesi to darījis.”

Džeiks uzrāva viņu kājās. Viņš sajuta, kā smaržo Kellijas mati, viņas āda. Svece, ko viņa bija aizdedzinājusi uz naktsgaldiņa. Iekāre Džeikā cīnījās ar niknumu.

“Nu tad tagad darīšu.”

“Zini, kas tevi kaitina, Grejston? Tev nekad nav izdevies piespiest mani rīkoties tā, kā tu to gribi. Tev nedeva mieru tas, ka man bija pašai savs prāts. Līdz ar to tu man nevarēji pavēlēt, un tu nekādā ziņā nevari man pavēlēt tagad. Tāpēc atšujies!”

“Tu man to jau reiz teici. Un man vēl aizvien tas nepatīk. Ne jau tavs prāts nedeva man mieru, bet gan tavs aprobežotais, egoistiskais ļaunums.”

Viņš satvēra Kellijas dūri mirkli pirms tam, kad tā grasījās ietriekties viņa vēderā. Vienu brīdi abi cīnījās.

Tad viņi iekrita gultā.

Kellija ieķērās viņa krekla kokvilnas audumā, nepacietīgi cenšoties dabūt to pāri viņa galvai. Viņa elpa jau bija saraustīta. Viņš pavēlās, atraudams vaļā Kellijas blūzi, izplēšot tai pogas. Viņa zobi iekodās Kellijas plecā un rokas ieslīdēja viņas matos.

Paldies Dievam, paldies Dievam, - tas bija vienīgais, ko viņa paguva nodomāt, kad Džcika ķermenis piekļāvās viņas augumam, lūpas sniedzās lejup.

Dzīvība iekvēlojās viņā - spilgta un karsta, un Kellija apjēdza, ka līdz šim ir bijusi auksta un mirusi. Viņa izliecās Džeikam pretī, domās prasot vēl. Un viņas rokas stiepās Džeikam pāri, lai apkamptu viņu.

Viņa pazina Džeika muskuļu kustību, ikvienas rētas formu. Viņa pazina Džeika ķermeni tikpat labi kā savējo. Viņa miesas garšu, bārdas rugāju pieskārienu, kad viņš tuvojās.

Viņa pazina šo pārsteidzošo uzbudinājumu.

Džeiks bija rupjš. Viņa bija nospiedusi pogu - viņa allaž to spēja -, kas pārvērta civilizētu cilvēku pirmatnējā būtnē. Tagad viņā bija kaisle, alkas, kuras robežojās ar sāpēm. Kopoties, spēcīgi un ātri, varbūt mazliet nežēlīgi. Viņš gribēja iekarot, aprakt sevi miklajā tveicē un likt Kellijai nogrimt zem viņa.

Atšķirtības un nolieguma, un alku mēneši saplūda viņā, līdz viss sāka sāpēt. Viss smeldza.

Viņa bija atbilde. Tā allaž bija.

Džeiks saņēma viņas krūtis, vispirms ar rokām, pēc tam ar lūpām. Kellija pagūlās zem viņa, ievietodama savu roku starp abu ķermeņiem un cīnīdamās ar viņa rāvējslēdzēju.

Viņi atkal savijās, cīnīdamies pēc elpas un mēģinādami novilkt džinsus, novēlās no gultas un nokrita zemē ar dobju troksni. Kritiens Kelliju apdullināja un pārsteidza, un tajā brīdī Džeiks iegāja viņā.

Kellija pārsteigta iekliedzās, un viņas kājas apvijās ap Džeika vidukli kā važas.

Viņa nespēja runāt, un viņa nespēja apstāties. Katrs spēcīgais grūdiens lika iekvēloties viņas asinīm, līdz viņas ķermenis sāka līdzināties atkailinātu nervu kamolam. Viņas gurni pulsēja, un viņas skatiens aizmiglojās.

Orgasms šķita izšaujamies no viņas kāju pirkstiem, saplosām viņu gabalos, šaujoties cauri locekļiem, sirdij, galvai. Uz mirkli Kellija ieraudzīja Džcika seju, dzīvu un skaidri saskatāmu virs viņas. Viņa acis bija gandrīz melnas, ieurbušās Kellijas acīs ar to intensīvo skatienu, kas allaž lika viņai justies izģērbtai līdz kauliem.

Pat tad, kad tās aizmiglojās un Kellija zināja, ka viņš zaudē paškontroli, tās viņu vēroja.

39

Viņa apgriezās uz vēdera un palika guļam uz grīdas. Džeiks gulēja viņai blakus, lūkodamies griestos.

Otršķirīga moteļa istaba, Džeiks domāja, bezjēdzīgs strīds, bez-domu sekss.

Vai pastāvēja modeļi, kas nekad nemainījās?

Tas nebija ietilpis viņa plānos. Viss, ko viņi bija panākuši, bija īslaicīgs spriedzes atslābums. Kāpēc viņi abi gribēja tikai to?

Viņš bija vēlējies sniegt viņai vairāk. Dievs bija viņa liecinieks, Džeiks bija vēlējies sniegt viņiem abiem ko vairāk. Taču, kad nonāca tiktāl, iespējams, tas arī bija viss, kas starp viņiem pastāvēja.

Un šī doma lika viņa sirdij iesmelgties sāpēs.

“Vai tagad jūties labāk?” viņš jautāja un piecēlās sēdus, lai paņemtu savus džinsus.

Kellija pagrieza galvu un palūkojās uz viņu ar piesardzīgu skatienu.

“Tu ne?”

“Skaidrs.” Viņš piecēlās un stīvēja kājās džinsus. “Nākamreiz, kad būsi noskaņota uz ātru kniebienu, vienkārši pieklauvē pie sienas.” Viņš ieraudzīja emocijas pārslīdam Kellijas sejai, pirms viņa atkal aizgrieza galvu.

“Kas tad tas? Aizvainotas jūtas?” Viņš dzirdēja nežēlības pieskaņu savā balsī un nemaz par to nesatraucās. “Beidz, Danbruka, nesāksim to visu izskaistināt. Tu nospiedi podziņu un dabūji rezultātu. Neviens nav aizskarts, neviens nav pazemots.”

“Taisnība.” Viņai gribējās, lai Džeiks iet prom. Gribējās, lai viņš notupstas tupus un apskauj viņu, piekļauj sev klāt. Tikai lai piebļauj sev klāt. “Tagad mums abiem naktī labāk nāks miegs.”

“Man nav nekādu problēmu ar miegu, mazulīt. Tiksimies no rīta.”

Kellija nogaidīja, kamēr dzirdēja durvis aizcērlamies, kamēr dzirdēja viņu atveram blakusduivis. Aizveram.

Tad jau otru reizi šīs dienas laikā viņa apraudājās.

40

Kellija sev iestāstīja, ka jūtas droša, nākamajā pēcpusdienā ierodoties Leinas kabinetā. Viņa darīs to, kas jādara. Tas bija tikai vēl viens solis.

“Gribi kafiju?” Leina viņai vaicāja.

“Nē, paldies!” Kellija baidījās, ka viņas organisms uzsprāgs, ja viņa tajā ievadīs vēl vairāk kofeīna. “Viss kārtībā.”

“Neizskatās gan. Patiesībā tu izskaties tā, it kā veselu nedēļu nebūtu gulējusi.”

“Man šonakt nenāca miegs, cils nekas.”

“Šī situācija ir sarežģīta visiem, taču tev visvairāk.”

“Es gan teiktu, ka grūtāk ir klājies Kaleniem.”

“Nē. Virves vilkšanu ir grūtāk izturēt virvei nekā cilvēkiem, kas to velk.”

Nespēdama parunāt, Kellija tikai lūkojās viņā. Tad viņa piespieda pirkstus saviem plakstiņiem.

“Paldies! Paldies, ka tu to saproti, nevis esi objektīva.”

“Kellij, vai tu kādreiz neesi domājusi par konsultācijām pie speciālista?”

“Man nav vajadzīgas konsultācijas.” Viņas rokas atkal noslīga klēpī. “Ar mani viss būs kārtībā. Atbilžu atrašana ir vienīgās zāles, kas! man vajadzīgas.”

“Labi.” Leina apsēdās pie sava galda. “Detektīvs ir konstatējis līdzīgu rīcības modeli Kārlaila praksē pēc piecdesmito gadu vidus. Proti, adopcijas iesniegumu skaita samazināšanos pēc tam, kad Kār-lails iedzīvojies jaunajā dzīvesvietā. Spriežot pēc savāktās informācijas, šķiet, ka viņa ienākumi un klientu bāze palielinās. Var pieņemt, ka galvenie ienākumi nākuši no melnā tirgus adopcijām. Mēs vēl aizvien cenšamies atrast viņa pēdas pēc tam, kad viņš atstāja Siel-lu. Viņa prakse nav reģistrēta nekur Savienotajās Valstīs, pēc tam kad viņš tur slēdzis savu biroju. Taču mēs esam atraduši ko citu.” “Proti?”

“Viņa dēlu, Ričardu Kārlailu, kurš dzīvo Atlantā. Viņš ir advokāts.”

“Vai tā nav izdevīga sakritība?”

“Mans detektīvs ziņo, ka viņš ir tīrs. Pat ļoti tīrs. Viņam ir četrdesmit astoņi gadi, viņš ir precējies, viņam ir divi bērni. Viņš ir beidzis Hārvardas juridisko fakultāti, bijis viens no pirmajiem savā kursā. Strādājis slavenā Bostonas firmā. Saticis savu sievu ar kopīgu draugu palīdzību, apmeklējot Atlantu. Divus gadus viņi uzturēja

attiecības, dzīvojot dažādās pilsētās. Kad abi apprecējās, viņš pārcēlās uz Atlantu, sāka strādāt par partneri citā firmā. Tagad viņam ir pašam savējā.”

Leina pabīdīja aktu vākus malā.

“Viņš strādā par advokātu Atlantā sešpadsmit gadus, galvenokārt nodarbojas ar nekustamo īpašumu. Nekas neliecina, ka viņš dzīvotu pāri saviem līdzekļiem. Tad, kad tu liki nolaupīta, viņam bija apmēram deviņpadsmit vai divdesmit gadu. Nav iemesla domāt, ka viņš bijis iesaistīts.”

“Taču viņam vajadzētu zināt, kur ir viņa tēvs.”

“Detektīvs sazināsies ar viņu šajā jautājumā, ja tu to vēlies.”

“Jā, vēlos.”

“Es par to parūpēšos.” Atskanēja zvans. “Tie ir Kaleni. Vai tu esi gatava?”

Kellija pamāja ar galvu.

“Ja gribi, lai pārņemu grožus savās rokās, ja gribi, lai runāju es, vai gribi ieturēt pauzi, tev tikai jādod man zīme.”

“Labāk aicini viņus iekšā.”

XIII

41

Tas bija dīvains brīdis - ieraudzīt cilvēkus, kas būtu viņas ģimene, ja liktenis neizrīkotos citādi. Kellija īsti nezināja, ko darīt, kad viņi ienāca. Vai vajadzētu piecelties vai palikt sēžam uz sava krēsla? Kur vajadzētu skatīties? Kā vajadzētu skatīties?

Viņa centās iegūt priekšstatu par Dzeju Kalenu, neblenžot uz viņu. Viņš bija kokvilnas tvīda biksēs un kreklā ar sīkām zilzaļām rūtiņām. Kājās - ļoti vecas kurpes. Zila kaklasaite. Viņš izskatījās... patīkams, Kellija nosprieda. Neuzmācīgi pievilcīgs un pietiekami stalts, un ļoti līdzīgs piecdesmit gadus vecam matemātikas skolotājam, un Kellija zināja, ka viņš tas arī ir.

Spriežot pēc lokiem zem Džeja Kalena acīm - ak kungs, viņas acīm! - viņam nebija nekāds labais miegs.

Leinas mazajā kabinetā nebija tik daudz krēslu, lai iznāktu visiem. Kādu brīdi - Kellija pieņēma, ka tās bijušas dažas sekundes, kaut arī tās šķita nebeidzamas, - visi neveikli stāvēja, kā pozējot fotogrāfa priekšā.

Tad Leina pagājās uz priekšu ar izstieptu roku.

“Paldies, ka atnācāt, Kalenas kundze un Kalena kungs! Piedodiet, es nezināju, ka Dags būs kopā ar jums. Ļaujiet man sameklēt vēl vienu krēslu.”

“Es pastāvēšu,” Dags viņai teica.

“Tas man nesagādās nekādas grūtības.”

Viņš tikai pakratīja galvu. Visi atkal apklusa, un klusums gluži kā nazis izurbās cauri stīvajām pieklājības frāzēm.

“Apsēdieties, Kalenas kundze! Lūdzu! Kalena kungs! Vai varu piedāvāt jums kafiju? Kādu aukstu dzērienu?”

“Leina.” Dags uzlika roku mātei uz pleca un pabīdīja viņu uz krēsla pusi. “Mēs nespējam padarīt visu par normālu procedūru. Tas ir smagi mums visiem, tāpēc lieki nekavēsimies.”

“Šī ir sarežģīta situācija.” Un nekas no tā, kas bija viņas spēkos, Leina atzina, nespēja padarīt to mazāk sarežģītu. Viņa atkal apsēdās pie galda, nošķirdama sevi no pārējiem. Viņa te bija vienīgi starpniece, juriste. Un vajadzības gadījumā šķīrēj tiesnese. “Kā jūs jau zināt,” viņa iesāka, “es pārstāvu Kellijas intereses viņas vecāku noskaidrošanā. Nesen gaismā ir nākuši daži jautājumi un informācija par...”

“Leina!” Kellija beidzot saņēmās. “Es to izdarīšu. Ir saņemti sākotnējie mūsu pieprasīto analīžu rezultāti. Tās ir visai vienkāršas. Sarežģītāki DNS pētījumi prasīs daudz vairāk laika. Viena no analīzēm, standarta paternitātes noteikšana, pēc būtības ir negatīvā analīze. Tā pierāda, ka konkrētais cilvēks nav tēvs. Šajā gadījumā tāds rezultāts nav saņemts.”

Kellija dzirdēja Sūzannas elpu aizraujamies un savilka plaukstu dūrē. Viņai vajadzēja turpināt tādā pašā garā, būt loģiskai, pat praktiskai.

“Kā liecina pašreizējie rezultāti, ir ļoti iespējams, ka mēs esam... bioloģiski radinieki. Papildus saņemta arī cita veida informācija un...” “Kellij!” Dags vēl aizvien turēja roku uz Sūzannas pleca. Viņš juta to drebam zem tās. “Jā vai nē.”

“Jā. Protams, jāpatur prātā kļūdas iespēja, taču tā ir ļoti neliela. Mēs nezināsim pilnīgi droši, iekams nebūsim sameklējuši un iztaujājuši Markusu Kārlailu, advokātu, kurš nodarbojies ar manu adopciju. Taču es sēžu te un lūkojos uz jums, un nav iespējams noliegt fizisku līdzību. Nav iespējams noliegt laiku un apstākļus. Nav iespējams noliegt līdz šim brīdim iegūtos zinātniskos rezultātus.”

“Gandrīz divdesmit deviņi gadi...” Sūzannas balss bija tikai mazliet skaļāka par čukstu, bet tā šķila satricinām telpu. “Es zināju, ka atradīšu tevi. Es zināju, ka tu atgriezīsies.”

“Es...” Neesmu atgriezusies, Kellija gribēja sacīt. Taču viņai nebija drosmes izteikt tādus vārdus skaļi, jo pa Sūzannas vaigiem sāka ritēt asaras.

Viņa piecēlās - instinktīvi, gandrīz kā aizsargādamās, - kad Suzanna pielēca kājās. Šķita, ka viņas sirds un prāts saduras un sabrūk atsevišķos gabalos, kad Suzanna apvija rokas viņai ap kaklu.

Mēs esam viena auguma, Kellija truli iedomājās. Gandrīz pilnīgi vienāda auguma. Un viņa sajuta brāzmainu vasarīgu parfīmu, kas nesaderējās ar šā brīža drāmu. SūzannaS mati bija mīksti, biezi, dažus toņus tumšāki par Kellijas pašas matiem. Viņa trīcēja, un viņas sirds sitās spēcīgi un ātri.

Ar aizmiglotām acīm Kellija ieraudzīja, kā Džejs pieceļas kājās. Uz brīdi viņu skatieni sastapās un neatrāvās. Tad, nespēdama izturēt emociju vētru viņa sejā, asaru pamirdzēšanu, biedējošo nožēlu, Kellija aizvēra acis.

“Man ļoti žēl.” Viņa nespēja iedomāties, ko vēl lai saka, un nesaprata, vai saka to Suzannai vai sev pašai. “Man tiešām ļoti žēl.”

“Tagad viss ir kārtībā.” Suzanna noglāstīja Kellijas matus un viņas muguru. Viņa runāja maigi, gluži kā ar bērnu. “Nupat jau būs labi.”

Kādā veidā? Kellija apspieda izmisīgu vēlēšanos izrauties un bēgt. Un skriet, līdz viņa atkal atradīs normālu dzīves ritējumu.

“Sūzanna...” Džejs pieskārās sievas plecam, tad vieglītēm pastūma viņu, turēdams rokas gatavībā, kad Sūzanna pagriezās uz viņa pusi.

“Mūsu mazulīte, Džej! Mūsu maziņā.”

“Nekas, nekas. Tagad neraudi. Apsēdīsimies. Tev vajag apsēsties.” Viņš nobīdīja Suzannu uz krēsla un paņēma Leinas pasniegto ūdens glāzi. “Te būs, mīļā, iedzer ūdeni!”

“Mēs esam atraduši Džesiku.” Viņa satvēra Džeja brīvo roku, nepievēršot uzmanību glāzei. “Mēs esam atraduši savu mazulīti. Es' tev teicu. Es tev vienmēr esmu teikusi.”

“Jā, tu man vienmēr to esi teikusi.”

“Kaienas kundze, kāpēc jūs nevarētu nākt man līdzi?” Leina satvēra Sūzannas roku. “Jūs gribēsiet mazliet atsvaidzināties. Kāpēc jūs nevarētu nākt man līdzi?” viņa atkārtoja un piecēla Sūzannu kājās.

Leina iedomājās, ka tas ir tas pats, kas pacelt lelli. Viņa aplika roku ap Sūzannas vidukli un, vedot viņu laukā no istabas, palūkojās uz Dagu. Viņa seja neko neizteica.

Džejs nogaidīja, kamēr durvis aizveras, un nolūkojās uz tām vēl mirkli, pirms pievērsās Kellijai.

“Mēs tomēr neesam atraduši, vai ne?” viņš klusi sacīja. “Tu neesi mūsu Džesika.”

“Kalena kungs...”

Viņš nolika glāzi. Viņa roka drebēja. Viņš būtu izlējis ūdeni, ja nebūtu nolicis glāzi uz galda. Taču tagad viņa rokas bija tukšas.

“Nav nozīmes tam, ko rāda analīzes. Bioloģijai nav nozīmes. Tu to zini - es to redzu tavā sejā. Tu vairs nepiederi mums. Un, kad viņa beidzot to sapratīs...” Džeja balss aizlūza, un Kellija redzēja, ka viņš saņem visus spēkus, lai pabeigtu sakāmo. “Kad viņa beidzot to aptvers, viņa jutīsies tā, it kā būtu zaudējusi tevi otrreiz.”

“Ko man, jūsuprāt, vajadzētu teikt? Ko man vajadzētu darīt?” Kellija pacēla rokas.

“Kaut es to zinātu! Tev, hmm, tas nebija obligāti jādara. Nebija mums tas jāsaka. Es gribu... nezinu, vai tev tas ko nozīmē vai ne, taču man jāsaka, esmu lepns, ka tu esi tāds cilvēks, par kādu esi kļuvusi.”

Kellija juta sevī kaut ko pārtrūkstam.

“Paldies!”

“Lai arī kā tu izlemsi rīkoties, nedari viņai pāri vairāk, nekā nepieciešams. Man vajadzīgs svaigs gaiss.” Viņš ātri devās uz durvju pusi. “Dag,” viņš sacīja, neskatīdamies atpakaļ, “parūpējies par māti!”

Kellija no jauna atslīga uz krēsla un, tā kā galva šķita neciešami smaga, ļāva tai noslīgt.

“Vai tev ir sakāms kāds prātīgs vārds?” viņa jautāja Dagam.

Viņš pienāca klāt, apsēdās, paliekdamies uz priekšu un ļaudams rokām nokarāties starp ceļgaliem. Viņa sejas izteiksme bija skarba.

“Visu savu mūžu, cik vien sevi atceros, tu esi bijusi mājas rēgs. Tas nebija svarīgi, kur atradās mājas, tu allaž tur biji, tur nebūdama. Katras brīvdienas, katru vakaru, katru mīļu dieniņu tava ēna to aptumšoja. Bieži vien es ienīdu tevi par to.”

“Tā bija liela neapdomība no manas puses - ļaut sevi nolaupīt tādā veidā.”

“Ja nebūtu tevis, viss būtu bijis normāli. Mani vecāki vēl aizvien būtu kopā.”

“Ak dievs!” Kellija noteica un nopūtās.

“Ja nebūtu tevis, visam, ko es pieaugdams darīju, nebūtu klāt tās ēnas piejaukuma. Es nebūtu redzējis paniku mātes acīs katru reizi, kad atgriezos mājās piecas minūtes vēlāk. Es nedzirdētu viņu naktīs raudam vai staigājam pa māju, meklējot kaut ko, kā tur nebija.”

“Es nespēju tur neko grozīt.”

“Jā, nespēj. Man tā vien šķiet, ka tev ir bijusi gluži laimīga bērnība. Patīkama, normāla, mazliet virs vidējā līmeņa, taču ne tik grezna, lai tā tevi sabojātu.”

“Bet tev tādas nebija.”

“Nē, man nebija laimīgas un normālas bērnības. Ja es veiktu žiglu, divus dolārus vērtu analīzi, varbūt izrādītos, ka tieši tas man nav ļāvis nokārtot pašam savu dzīvi, vismaz līdz šim. Taču iespējams, es īsti nezinu, taču iespējams, ka tieši tāpēc es spēju likt ar to galā labāk nekā jūs, pārējie. Domāju, ka man ir vieglāk, ja ir darīšana ar dzīvu miesu un asinīm, nevis ar rēgu.”

“Džesika vēl aizvien ir rēgs.”

“Jā, to es saprotu. Tu gribēji viņu atgrūst, kad viņa tevi apskāva, taču tu to neizdarīji. Tu neatgrūdi manu māti. Kāpēc?”

“Es varu būt nejauka, taču neesmu bezsirdīga.”

“Ei, neviens nesauks manu māsu par nejauku! Vienīgi es pats to drīkstu. Es tevi mīlēju.” Vārdi lika izteikti, pirms viņš bija aptvēris to nozīmi. “Velns parāvis, man bija tikai trīs gadi, tāpēc iespējams, ka es tāpat būtu mīlējis jaunu rotaļlietu. Es ceru, ka mēs varētu mēģināt kļūt par draugiem.”

Kellija saraustīti izelpoja. Vilkdama plaušās gaisu, viņa vēroja Dagu. Viņa skatiens ir tiešs, Kellija domāja. Un acis tumši brūnas. Kopā ar satraukumu viņa tajās redzēja negaidītu laipnību.

“Iegūt brāli nav tik sarežģīti kā...” Viņa uzmeta skatienu durvīm.

“Neesi tik droša par to! Man ir laiks to atdarīt. Un kas ir ar to Grejstonu? Jūs esat šķīrušies, vai ne? Kāpēc viņš tev uzmācas?”

“Tu joko?” Kellija samirkšķināja acis.

“Jā, taču vēlāk var izrādīties, ka tā ir nopietnība.” Viņš paliecās mazliet tuvāk. “Pastāsti man par to maitu Kārlailu!”

Kellija jau pavēra muti, bet, palūkojusies uz durvīm, atkal to aizvēra.

“Vēlāk,” viņa nomurmināja un piecēlās, jo Leina ieveda atpakaļ Sūzannu.

' “Piedodiet! Es negribēju tā izgāzties. Kur ir Džejs?” Sūzanna jautāja, lūkodamās apkārt.

“Viņš izgāja ārā ieelpot svaigu gaisu,” Dags viņai sacīja.

“Ak tā.” Un viņas lūpas sakniebās.

“Ļauj viņam to sagremot, mamm. Arī viņam tas ir mazliet par daudz.”

“Šī ir laimīga diena.” Apsēžoties viņa satvēra Kellijas roku.

“Mums visiem vajadzētu būt kopā. Es zinu, tu esi apjukusi,” viņa sacīja Kellijai. “Es zinu, tev būs vajadzīgs laiks, taču es gribu ar tevi par tik daudz ko aprunāties. Gribu tev tik daudz ko pajautāt. Es pat nezinu, ar ko lai sāk.”

“Suzanna.” Kellija palūkojās lejup uz viņu sakļautajām rokām. “Tas, kas notika ar tevi, ar visiem jums, bija bezgala skumji. Mēs neko nevaram darīt, lai tas nebūtu bijis.”

“Taču tagad mēs zinām.” Sūzannas balsī ieskanējās tāda kā priekpilna histērija. “Mēs zinām, ka tu esi drošībā un ka tev klājas labi. Tu esi šeit.”

“Mēs nezinām. Mēs nezinām, kā, mēs nezinām, kāpēc. Mēs nezinām, kurš to izdarīja. Mums tas jānoskaidro.”

“Protams, jānoskaidro. Protams. Taču galvenais ir tas, ka tu esi šeit. Mēs varam doties mājās. Tagad mēs varam iet mājās un...” “Ko?” Kellija noprasīja. Viņu pārņēma panika. Nē, līdz šim viņa nebija atgrūdusi Sūzannu. Taču nu viņa to darīs. Viņai tas jādara. “Sākt no tās vietas, kur mēs pārtraucām? Starp to brīdi un tagadējo ir visa mana dzīve, Suzanna. Es nespēju kompensēt zaudēto. Es nevaru būt tava mazā meitiņa, ne kaut vai tava pieaugusī meita. Es nevaru atteikties no tā, kas esmu, lai kļūtu par to, kas tev reiz piederēja. Es nezinu, kā tas ir iespējams.”

“Tu nevari no manis prasīt to tā pamest, visu tā izbeigt, Džesij...”

“Es tā neesmu. Mums jānoskaidro, kāpēc. Tu nebiji padevusies,” viņa sacīja, kad Sūzannas acis atkal piepildījās ar asarām. “Šī īpašība mums ir kopīga. Es arī nepadodos. Es gribu noskaidrot, kāpēc. Tu vari man palīdzēt.”

“Es darīšu visu, lai tev palīdzētu.”

“Tad man vajadzētu, lai tu padomātu par bijušo. Lai atcerētos. Tavu ārstu, kad tu biji stāvoklī ar mani. Cilvēkus viņa kabinetā, cilvēkus, ar kuriem tu kontaktējies dzemdību laikā. Pediatru un viņa palīgus. Kurš zināja, ka tu todien dosies uz tirdzniecības centru? Kurš būtu varējis pazīt tevi vai tavus ieradumus tik labi, lai atrastos tur īstajā laikā? Sastādi man sarakstu,” Kellija piebilda. “Man padodas strādāšana ar sarakstiem.”

“Jā, bet kāds no tā būs labums?”

“Ir jābūt kādai saistībai starp tevi un Kārlailu. Kādam, kas tevi pazina. Tu biji mērķis. Esmu par to pārliecināta. Viss norisinājās pārāk ātri un pārāk gludi, lai tā varētu būt nejaušība.”

“Policija...”

“Jā, policija,” Kellija pamāja. “FIB. Pieraksti visu, ko vien vari atcerēties no izmeklēšanas. Visu, kas ir tavā rīcībā. Man padodas rakšana. Un es protu izveidot no atradumiem vienotu kopainu. Man tas ir jāizdara sevis un tevis dēļ. Palīdzi man!”

“Es to darīšu. Protams, es tev palīdzēšu. Darīšu visu, ko tu vēlies. Taču man nepieciešams pavadīt kādu laiku kopā ar tevi. Lūdzu!” “Mēs kaut ko izdomāsim. Varbūt es varētu tevi pavadīt līdz tavai mašīnai?”

“Ej vien, mamm.” Dags piegāja pie durvīm un tās atvēra. “Es tūlīt nākšu.” Viņš aizvēra aiz abām durvis un atbalstījās pret tām, lūkojoties uz Leinu. “Tas gandrīz vai paceļ “disfunkcionālu ģimeni” jaunā līmenī. Gribu tev pateikties, ka palīdzēji manai mātei saņemties.”

“Viņa ir ļoti stipra. Viņai bija tiesības sabrukt. Es pati gandrīz sabruku.” Leina dziļi nopūtās. “Kā tev klājas?”

“Vēl nezinu. Man nepatīk pārmaiņas.” Dags aizgāja pie loga un palūkojās uz skaisto parka ainavu. “Dzīve ir mazāk sarežģīta, ja cilvēki nejaucas tur iekšā.”

“Manuprāt, nekas nav nemainīgs. Gan labais, gan sliktais, gan vienaldzīgais.”

(“Cilvēki to nepieļauj. Kellija nav cilvēks, kas nejauksies iekšā, ne uz ilgu laiku. Viņa izstaro enerģiju, gandrīz vai nemieru, pat stāvēdama miera stājā. Tas, kas te notika, ir tikai... domino efekts. Viens kauliņš tiek apgāzts, un apgāžas arī visi pārējie. Lai pārvērstu visu dzīvi.”

“Un vecā dzīve tev patika labāk.”

“Es sapratu veco dzīvi.” Dags paraustīja plecus. “Taču nu tā ir aizsūtīta pie visiem velniem. Es nupat te sēdēju un runājos ar... ar savu māsu. Tā bija otrā saruna dažu pēdējo dienu laikā. Kad es viņu pēdējo reizi redzēju pirms tam, viņa bija bez matiem un bez zobiem. Tas viss šķiet mazliet sirreālistiski.”

“Un tu viņiem visiem esi šādā vai tādā mērā vajadzīgs.”

Dags savilka uzacis un uzgrieza Leinai muguru.

“Es tā nedomāju.”

“Objektīvam vērotājam tas bija skaidri redzams. Un tas izskaidro, kāpēc tu dodies prom un atgriezies.”

“Man jādodas prom un jāatgriežas darba dēļ.”

“Savā ziņā tev ir tādēļ jādodas prom,” viņa piekrita. “Tev nebūtu nekādas vajadzības atgriezties. Jā, šad tad pa kādam apmeklējumam, kā jau ģimenes lokā ierasts. Taču tu atgriezies pats. Tas man

tevī patīk. Man tevī patīk daudz kas. Kāpēc tu šovakar nevarētu atpūsties no tā visa? Atnāc ciemos, es tev pagatavošu mājas maltīti.”

Dags nezināja, vai jebkad agrāk ir redzējis vēl skaistāku sievieti. Vismaz ne tik nevainojami veidotu. Vai tādu, kura pamanījās izskatīties tik mierīga, pat iedzenot vīrieti stūrī.

“Es negrasos palikt. Tev vajadzētu to zināt.”

“Es gribēju piedāvāt tev ceptu cāli, nevis iztīrīt veco mantu glabātavu, lai tu varētu tajā ievākties.”

“Es gribu gulēt ar tevi.”

To teikdams, Dags izskatījās gandrīz vai dusmīgs, un Leina savilka uzacis.

“Nu, šīsdienas ēdienkartē tas neietilpst. Iespējams, ka tas varētu būt tajā iekļauts tuvākajā nākotnē. Taču es vēl aizvien neesmu iztīrījusi veco mantu glabātavu.”

“Es parasti sabojāju attiecības. Tāpēc arī esmu pārstājis tajās iesaistīties.”

“Es tev paziņošu, ja būsi sabojājis arī šīs.” Leina piegāja viņam klāt un viegli pavilka savas lūpas gar viņējām. “Cepts cālis, Dag. Diemžēl seksu nevar pietaupīt desertam, jo man jārēķinās ar Ta-ju. Taču mani varētu pierunāt, lai uzsildītu persiku punšu, kas stāv ledusskapī. Tas nāk no “Sūzannas virtuves”,” viņa smaidot piebilda. “Un mūsu mājā tam allaž bijuši lieli panākumi.”

Viss kļūst sarežģīts, viņš iedomājās. Tā tam jānotiek. Sieviete, bērns, jūtas, kuras katrs no viņiem izraisīja. Taču viņš nespēja atteikties.

“Es vienmēr esmu dievinājis manas mātes persiku punšu. Cikos paredzētas vakariņas?”

42

Džejs skatījās uz ģerāniju podu, kad Kellija izveda uz lieveņa Suzannu. Kellija ievēroja, ka viņa skatiens vispirms pievērsās Suzannas sejai. Ta vīrietis varētu lūkoties uz barometru, lai sagatavotos gaidāmajiem laika apstākļiem.

“Es nupat gribēju iet atpakaļ.”

“Tiešām?” Suzanna vēsi noprasīja.

“Man vajadzēja uz brīdi izvēdināt galvu. Suzanna!” Džejs pastiepās, lai pieskartos viņas rokai, taču viņa pakāpās atpakaļ ar tādu žestu, kas bija līdzvērtīgs pļaukai.

“Parunāsimies vēlāk,” viņa sacīja tajā pašā ledainajā tonī. “Domāju, ka tev vajadzētu kaut ko pateikt savai meitai.”

“Es nezinu, ko teikt un ko darīt.”

“Un tāpēc tu itin vienkārši aizgāji.” Suzanna pagriezās un piespieda lūpas pie Kellijas vaiga. “Esi sveicināta mājās! Es tevi mīlu. Pagaidīšu Dagu mašīnā.”

“Es nekad nespēšu tev to atlīdzināt,” Džejs sacīja mierīgā balsī. “Vai viņai.”

“Tev man nekas nav jāatlīdzina.”

Tad viņš pagriezās pret Kelliju, kaut arī vēl aizvien stāvēdams starp abām, nolaidis rokas gar sāniem.

“Tu esi skaista. Tas ir vienīgais, ko varu iedomāties tev pateikt. Tu esi skaista. Tu līdzinies savai mātei.”

Viņš devās lejā pa kāpnēm, un tajā brīdī pa durvīm iznāca Dags.

“Tev vajadzēs būt tam visam pa vidu.” Kellija pamāja uz mašīnu, kurā Džejs patlaban grasījās iekāpt.

“Es esmu atradies tam visam pa vidu visu savu mūžu. Paklau, es negribu neko prasīt, taču - vai tu kādreiz nevarētu iegriezties un apmeklēt manu vectēvu? Grāmatveikalā Galvenajā ielā.”

Kellija berzēja deniņus.

“Jā. Lai notiek!”

“Paldies! Gan vēl saskriesimies.”

“Dag!” Viņa paspēra soli vienu pakāpienu zemāk, kad viņš jau bija sasniedzis ietvi. “Varbūt mēs kādreiz varētu iedzert alu. Mēģināsim iedraudzēties, un tu varētu man pastāstīt par Kalenu ģimenes virzītājspēkiem. Citādi es nespēju tajā orientēties.”

“Sveicināta klubiņā! Ģimenes virzītājspēki? Labāk ierausim.” Dags īsi iesmējās.

Kellija vēroja, kā viņš iekāpj mašīnā, un guva priekšstatu par šiem virzītājspēkiem, skatīdamās, kādas vietas viņi ieņem. Dags pie stūres, Sūzanna viņam blakus, bet Džejs aiz muguras.

Kur viņi novietotu mani, viņa prātoja. Viņa jau devās uz mašīnas pusi, kad ieraudzīja Džeiku, kurš bija atspiedies pret motora pārsegu.

Tas lika Kellijai uz brīdi palēnināt gaitu, un, kaut arī viņa ātri atguvās, viņa bija pārliecināta, ka Džeiks to ir pamanījis. Viņš reti palaida kaut ko garām. Viņa tīšām izvilka laukā savas saulesbrilles un uzlika tās, dodoties uz viņa pusi.

“Ko tu te dari?”

“Nejauši gadījos tepat tuvumā.”

Kellija nošūpojās uz papēžiem.

“Kur ir tavs braucamais?”

“Palika izrakumu laukumā. Mani atveda Sonja. Tai meitenei kājas sākas no atslēgkaula.” Viņš plati pasmaidīja.

“Viņas kājām un visam pārējam ir divdesmit gadu.”

“Divdesmit viens. Tā kā Digers jau ir izdarījis savu likmi, manas cerības ir sabrukušas.”

Kellija izņēma atslēgas un nožvadzināja tās.

“Vai tava atrašanās te tuvumā nozīmē, ka tu vairs nedusmojies uz mani?”

“Es vis neizdarītu tik tālejošus secinājumus.”

“Var jau būt, ka es tevi izmantoju, taču tu īpaši nepretojies.” Džeiks satvēra viņu aiz rokas, pirms viņa paspēja aizspraukties garām.

“Mēs izmantojām viens otru. Un varbūt es esmu tikai mazliet vīlies par to, ka mums abiem tas bija tik viegli. Vai gribi pastrīdēties par to?”

“Šobrīd no manis nekāda labā strīdniece nesanāks.”

“Tā es sapratu.” Viņš uzlika plaukstas uzKellijas pleciem un pamasēja tos. “Gāja traki?”

“Varēja būt ļaunāk. Nezinu, kā, bet esmu pārliecināta, ka varēja. Ko, pie velna, tu te dari, Džeik? Dodies man palīgā?”

“Nē.” Džeiks atņēma viņai atslēgas. “Sēžos pie stūres.”

“Tā ir mana mašīna.”

“Un es gribu tev pavaicāt - kad tu beidzot kaut ko iesāksi un tiksi vaļā no šīm draņķībām?”

Viiia nolūkojās ar krāsu uzpūstajos uzrakstos.

“Esmu gandrīz vai pieradusi. Tie ir kā apgalvojums. Ko tu dari?” “Dieva dēļ, Danbruka, es tev atveru mašīnas durvis.”

“Vai man ir salauzta roka?”

“To var nokārtot.” Viņš nolēma no Kellijas aizgainīt uzjautrinājumu un pārvērst to par šoku, paceļot viņu gaisā un iemetot mašīnā. “Kas tevi tā spārno?”

“Tas pats, kas vienmēr.” Džeks centās vest sevi pie prāta, iedams apkārt mašīnai, atvērdams šofera puses durtiņas un iekāpdams iekšā. “Pie velna!” viņš tomēr nosprieda un pārvilka Kelliju pāri sēdeklim, satvēra aiz rokām un pieplaka pie viņas lūpām.

Viņa raustījās, spārdījās un centās atrast kādu horizontālu pieturas punktu, jo viņas organisms riņķoja kā negudrs.

“Izbeidz!”

“Nē.”

Viņa bija stipra, bet Džeiks allaž bija stiprāks. Un tas Kelliju vienmēr bija gan tracinājis, gan saistījis. Viņa dusmu izpausmes bija citādas. Tas varēja uzrasties nez no kurienes un vārīties kādā neredzamā podā, un tad gāzties pāri tiem, kas neuzmanījās.

Tāpat kā tagad, viņa domāja, kad Džeika mute dzeldēja viņējo. Ar Džeikobu viņa nekad nevarēja neko īsti zināt. Nekad nevarēja būt pilnīgā drošībā. Un tas viņu valdzināja.

Viņa cīnījās pēc elpas, kad Džeiks ar savu muti viņu gandrīz nosmacēja.

“Pirms mirkļa tu esi nikns par to, ka vakarnakt mēs viens otru izmantojām. Tagad tu esi gatavs darīt to atkal - dienas gaismā un uz ielas.”

“Tu esi manī, Kellij.” Džeiks atkal skūpstīja viņu - ilgi un karsti, un dziļi. Tad atbīdīja viņu nostāk. “Gluži kā tāds sasodīts audzējs.” “Sadabū man skalpeli! Palūkošos, ko var darīt lietas labā.”

Viņš pabungoja ar pirkstiem pa stūri, tad pagrieza galvu un nopētīja Kelliju, tagad jau vēsi, acis aiz tonētajām saulesbrillēm paslēpis.

“Es taču uz brīdi novirzīju tavas domas no nepatīkamiem jautājumiem, vai ne?”

“Kārtīgs belziens būtu panācis to pašu.”

“Tā kā es nesitu sievietēm, pat tev ne, tas bija labākais, ko varēju darīt. Lai nu kā, es neierados šeit, lai ņemtos pa mašīnu vai paciestu apvainojumus, lai arī cik izklaidējošas būtu abas šīs nodarbes.” “Tu pats iesāki.”

“Turpini tādā garā, un es pateikšu līdz galam. Mēs noīrējām māju.”

“Kā, lūdzu?”

“Mūsu mazo mīlas ligzdiņu, cukurgraudiņ. Tikai iebelz man ar dūri, un varbūt es grozīšu savus uzskatus attiecībā uz sišanu sievietēm.” Viņš iedarbināja mašīnu. “Moteļa istabas ir pārāk mazas un pārāk neērtas. Komandai ir vajadzīga vietējā apmetne.”

Kellija pati bija par to prātojusi, taču viņu kaitināja, ka Džeiks jau bija sācis rīkoties.

“Pēc pāris mēnešiem sezona beigsies. Motelis ir lēts, turklāt pa nakti tur paliekam tikai tu, es un Rozija.”

“Un mums visiem trim ir vajadzīgas plašākas telpas, kur strādāt.

Dorija, Bills un Mets ari tur apmetīsies. Un šajā pēcpusdienā pie mums ieradās arī pāris nogribējušos jaunuļu no Rietumvirdžīnijas.”

“Un šie nogribējušies jaunuļi grasās...”

“Drātēties viens ar otru katrā izdevīgā brīdī. Viņš ir piedalījies dažos izrakumos un šobrīd raksta savu maģistra darbu. Antropoloģijā. Viņa ir zaļa kā zālīte, taču gatava darīt, ko liek.”

Kellija atbalstīja kājas pret kontrolpaneli un apsvēra dzirdēto.

“Nu, darbarokas mums būs vajadzīgas.”

“Ļoti vajadzīgas. Ari Leo var noderēt apmešanās vieta, ja viņam tāda būs vajadzīga un kad tā būs vajadzīga. To var izmantot pagaidu strādnieki un speciālisti, un ciemiņi. Mums ir vajadzīga noliktava. Mums ir vajadzīga virtuve.”

Viņš izbrauca ārā no pilsētas, zinādams, ka Kellija būs nikna, un cenzdamies atrast labākus argumentus.

“Un,” viņš piebilda, “tev būs vajadzīga apmešanās vieta pēc sezonas beigām. Mums jāveic arī cita veida izrakumi.”

“Mums?”

“Es teicu, ka palīdzēšu tev. Līdz ar to mums būs bāze arī šajā ziņā.”

Kellija savilka uzacis, kad viņš nogriezās no lielceļa un iebrauca bedrainā grants celiņā.

“Nezinu, ko lai par tevi domā, Džeik. Vienbrīd tu esi tas pats neciešamais ēzelis, kāds allaž esi bijis, un nākamajā tu esi neciešams ēzelis, kurš cenšas būt labs.” Viņa pabīdīja uz leju savas brilles un palūkojās uz Džeiku pāri to malai. “Vai tu mani apgaismosi?”

Viņš tikai pasmaidīja un norādīja ar zodu.

“Ko tu par to teiksi?”

Māja bija liela un koku apēnota. Turpat vijās strauts. Šī ir tā dzīvelīgā daļa, Kellija domāja, izkāpjot no mašīnas un izdzirdot ūdeni burbuļojam. Māja izskatījās celta no trim daļām. Pamatda-ļa bija ieturēta rančo stilā, tad nāca otrā stāva piebūve un pēc tam sānu piebūve, kas lepojās ar nelielu lieveni.

Mauriņš prasījās pēc pļaušanas. Zāle nobrāza Kellijai kājas, kamēr viņi izbrida pa to līdz mājas priekšai.

“Kā tu to atradi?”

“Viens no pilsētniekiem, kas bija atnācis aplūkot izrakumus, ieminējās par to Leo. la ir viņa māsas māja. Viņas laulība izjukusi pirms pāris mēnešiem, un viņi izīrēšot māju, kamēr izdomās, ko grib darīt. Tur ir arī dažas mēbeles. Ne visai daudz, tikai tās, ko

neviens no abiem nav paņēmis. Mēs dabūjām īres līgumu uz sešiem mēnešiem, un tas sanāk lētāk nekā motelis.”

Kellijai patika apkārtējā gaisotne, taču viņa nespēja to atzīt. “Cik tālu tā atrodas no izrakumu vietas? Es nepievērsu uzmanību.”

“Sešas jūdzes.”

“Nav slikti.” Viņa nevērīgi devās uz durvju pusi un centās nospiest rokturi. “Vai tev ir atslēga?”

“Kur es to liku?” Džeiks nostājās viņai aiz muguras, parādīja tukšu plaukstu, uzsita pa locītavu un demonstrēja atslēgu.

Viņam laimējās izdabūt no Kellijas negribīgu smaidu.

“Attaisi durvis, Hudīni!”

Džeiks atslēdza durvis un atkal pacēla viņu gaisā.

“Kas tev lēcies?”

“Nekad neesmu pārnesis tevi pāri slieksnim.” Viņš pārklāja Kellijas muti ar skūpstiem uz desmit karstām, enerģiskām sekundēm.

“Mēs to izsvītrojām. Un mums nebija sliekšņa.” Viņas vēdera muskuļi bija savilkušies mezglā, un viņa atbalstījās pret Džeiku. “Viesnīcas istaba Lasvegasā, kur mēs pavadījām kāzu nakti, neskaitās.”

“Nezinu gan. Man ir palikušas dažas patīkamas atmiņas par to viesnīcas istabu. Liela sirdsveida vanna, spogulis virs gultas un tad...”

“Es atceros.”

“Atceros, kā tu gulēji tajā vannā ar putām līdz pat zodam un dziedāji: “Esmu pārlieku seksīga.””

“Es biju piedzērusies.”

“Jā, tu biji nostrādājusies. Kopš tā laika man tā dziesma varen patīk.” Viņš nolika Kelliju uz kājām un lietišķi uzplikšķināja viņai pa pēcpusi. “Te mums ir dzīvojamā istaba - kopīgā telpa.”

“Pie joda, kas noticis ar to dīvānu?”

Džeiks palūkojās uz zviļņa saplosīto paroci un pašu dīvānu, kas bija pārklāts ar brūni pelēcīgām un sarkani rūtotām švīkām.

“Viņiem bijuši kaķi. Šī ir puspabeigtā apakšstāva ģimenes telpa. Virtuve ir tālāk, virtuves iekārta iekļauta cenā. Tur ir ēdamistaba. Vanna un tualete šajā stāvā, vēl viena augšstāvā kopā ar trim guļamistabām. Tur ir vēl viena guļamistaba vai kabinets, un tur...” Džeiks pārgāja pāri dzīvojamai istabai un norādīja uz plašu telpu ar bīdāmām stikla durvīm un mazu, glītu lievenīti aiz tām. Tiklīdz Kellija atvēra muti, viņš pakratīja galvu.

“Pārvēlu, mazulīt. Šo es jau esmu aizņēmis.”

“Nelietis!”

“Jauki gan, īpaši pēc tam, kad esmu tev pietaupījis vislielāko augšstāva guļamistabu. Varam ievākties rīt pat.”

“Jauki.” Viņa šķērsoja istabu un izgāja uz lieveņa. “Te ir kluss.” “Vairs nebūs, ja te būsim mēs.”

Tas šķita normāli, viņa saprata. Lai cik dīvaini tas būtu, pēc stundas, kas pavadīta Leinas birojā, tas šķita normāli.

“Atceries to māju, kur mēs apmetāmies ārpus Kairas? Mēs tur nodzīvojām tikai dažas nedēļas.”

“Dažas nedēļas par daudz.”

“Tā bija tikai maza čūskiņa.”

“Ta neizskatījās tik maza, kad ieslīdēja vannasistabā kopā ar mani.”

“Tu kliedzi kā tāda maza meitene.”

“Skaidrs, ka ne. Es bļāvu kā vīrs. Un, tā kā biju pliks kā no mātes miesām nācis, es to nogalināju ar plikām rokām.”

“Tu to samīcīji putrā ar dvieļu pakaramo.”

“Kuru norāvu no sienas ar plikām rokām. Tas ir tas pats.”

Viņa vēl aizvien redzēja Džeiku stāvam visā savā kailumā, pat nenieka pārbijušos, ar mīksto čūskas ķermeni, kas pārmests pār dvieļu turētāju.

Vecie labie laiki.

“Lai nu kā, mēs labi pavadījām laiku. Šad un tad.”

“Diezgan bieži.” Viņš uzlika roku uz Kellijas kakla pamatnes. “Kāpēc tu neļauj sev vaļu, Kellij? Kāpēc tev ir tik grūti ļaut vaļu visam, tikai ne dusmām?”

“Es nezinu. Viņa sabruka, Džeik. Viņa pilnīgi sabruka Leinas kabinetā. Viņa man pieķērās tik cieši, ka es nespēju paelpot. Es nezinu, ko jutu, ko jūtu. Es nespēju nosaukt šo sajūtu vārdā. Taču es sāku domāt, kādi viņi būtu bijuši, kādi būtu bijuši mani vecāki, kāda es pati būtu bijusi, ja tas viss nebūtu noticis? Ja viņa nebūtu aizgriezusies uz tām dažām sekundēm un es būtu uzaugusi... šeit.” Kad Kellija grasījās doties tālāk, Džeiks satvēra viņu ciešāk, lai noturētu uz vietas.

“Turpini runāt. Izliecies, ka manis te nav.”

“Mazliet psiholoģijas,” viņa sacīja. “Es tikai prātoju, tas arī viss. Kas būtu noticis, ja es izaugtu, būdama Džesika? Džesika Linna Kalena būtu centusies sekot līdzi modei. Viņa brauktu ar mikro-

autobusu. Šobrīd varbūt jau gatavotos dzemdēt otro bērnu. Varbūt būtu ieguvusi grādu tēlotājas mākslas jomā, kuru liktu lietā, gaumīgi rotājot māju. Viņa domā, ka sāks atkal strādāt, kad bērni būs paaugušies, bet šobrīd viņa ir vecāku līgas prezidente, un viņai ar to pietiek. Vai varbūt viņa ir Džesija. Vēl aizvien Džesija. Tas būtu citādi.”

“Kā tad?”

“Džesija būtu bijusi karsējmeitene. Obligāti. Savas vienības kapteine. Varbūt viņa būtu samīlējusies futbola komandas kapteinī, un viņi būtu dedzīgs diskusiju objekts vidusskolas laikā, taču tas neturpinātos ilgi. Džesija būtu apprecējusies ar savu koledžas laika sirds-āķīti, izvēloties viņu starp vairākiem puišiem, kas viņu aplidotu, tāpēc ka viņa ir tik dzīvespriecīga un enerģiska. Džesija glabā uzlīmju albumus un strādā pusslodzi mazumtirdzniecībā, lai papildinātu savus ienākumus. Viņai arī ir bērns un pietiekami daudz enerģijas, lai tiktu galā ar visām bumbiņām, ar kurām viņai jāžonglē.”

“Vai viņa būtu laimīga?”

“Protams. Kāpēc ne? Taču neviena no šīm sievietēm neveltītu laiku izrakumiem un nezinātu, kā identificējami sešus tūkstošus gadu veci atslēgkauli. Viņām nebūtu rētas uz kreisā pleca pēc kritiena no klints Vaiomingā divdesmit gadu vecumā. Viņas noteikti nebūtu apprecējušās ar tevi - un tas runā viņām par labu.” Kellija palūkojās atpakaļ pār plecu. “Viņas no tevis būtu pārbijušās. Un visu šo iemeslu pēc, pieminot arī nelāgo lēmumu apprecēties ar tevi, es priecājos, ka nekļuvu ne par vienu no viņām. Es iedomājos par to pat tad, kad Suzanna raudāja manās rokās. Es priecājos, ka esmu tā, kas esmu.”

“Es arī.”

“Jā, taču mēs neesam īpaši jauki cilvēki. Suzanna grib vienu no tām divām sievietēm - viņas Džesiku, viņas Džesiju. Vēl vairāk, viņa grib atgūt savu bērnu. Es izmantoju to, cenšoties panākt, lai viņa man palīdz saņemt vajadzīgās atbildes.”

“Tās ir vajadzīgas arī viņai.”

“Ceru, ka viņa to sapratīs, kad mēs tās saņemsim.”

XIV

43

Kellija rāvās kā pats nelabais, pavadīdama pa desmit stundām kveldējošā saulē, ņemdama paraugus, tīrīdama un klasificēdama. Viņa rakās pa dubļiem, kuros zeme bija pārvērtusies pēc spēcīgā negaisa, mirkstot biezajā miglā, kuru augusts lēja pār Mē-rilendu.

Vakaros viņa rakstīja ziņojumus, izstrādāja hipotēzes, pētīja un zīmēja atraktos priekšmetus, pirms tie tika aizgādāti uz Baltimo-ras laboratoriju. Viņai bija atsevišķa istaba ar zemē nomestu guļammaisu, krāmu tirgū sameklētu galdu, “Superman ” lampu, kuru viņa bija iegādājusies mājsaimniecības preču izpārdošanā, klēpja datoru, piezīmju kalniem un čellu.

Kellijai bija viss nepieciešamais.

Viņa nepavadīja daudz laika apakšstāvā, tā saucamajā kopīgajā telpā. Viņa bija izlēmusi, ka tas ir būtu pārāk ērti. Tā kā vairākums komandas locekļu pavadīja vakarus pilsētā vai izrakumu vietā, Rozija mēdza parādīties tikai retumis, acīm redzami un regulāri atstājot Kelliju vienatnē ar Džeiku.

Tas nedaudz atgādināja māju imitāciju, nedaudz vedināja uz domām par reiz bijušo, kad viņi izrakumu laikā apmetās kādā īrētā mājā vai motelī un pārvērta to par savu alu.

Viņas jūtas pret Džeiku bija saskatāmas labāk, nekā viņa bija ar mieru atzīt. Un tās pamanījās arī kļūt dziļākas. Patiesībā viņa saprata, ka nekad nav aizmirsusi Džeikobu Grejstonu.

Nelaimīgā kārtā viņš bija Kellijas mūža mīlestība.

Tas maita.

Kellija bija zinājusi, ka viņi atkal varētu satikties kādos izrakumos. Tas bija neizbēgami. Tomēr Kellija bija domājusi, ka viņai būs vairāk laika tikt galā ar savām jūtām pret Džeiku, un viņa bija pārliecināta, ka to spēs. Tikt galā ar Džeiku.

Taču viņš bija uzbangojis visu no jauna un tad pievienojis šim sajaukumam negaidītu sastāvdaļu. Viņš piedāvāja draudzību.

Savu draudzības versiju, Kellija prātoja, vilkdama piezīmju burtnīcā visādus ķeburus. Viņa nekad nevarēja būt droša, vai Džeiks viņai uzmāksies, noskūpstīs viņu vai noglaudīs galvu kā bērnam. Tomēr šis ceļš atšķīrās no tā, pa kuru viņi bija gājuši agrāk.

Varbūt tas bija visu to notikumu iespaids, kas bija atgadījušies ar Kelliju kopš ierašanās šeit, taču viņa prātoja, kas ar viņu un Džeiku būtu noticis, ja viņi izmēģinātu pāris citu ceļu jau pirmajā reizē. Ja viņi būtu centušies kļūt par draugiem un parunājuši par to, kas viņi ir, nevis pieņemtu, ka viņi to jau zina.

Viens mirklis spēja pārvērst dzīvi. To viņa tagad zināja no pašas pieredzes. Kas būtu noticis, ja pēdējā strīdiņā viņi būtu samierinājušies, nevis apsūdzējuši viens otru gan stulbumā, gan, beidzot, neuzticībā, mezdami viens otram sejā vārdu “šķiršanās”, pirms Džeiks bija izskrējis ārā.

Ja viņi būtu pārdzīvojuši to mirkli kopā, vai viņi būtu cīnījušies par savu laulību vai atteikušies no tās?

Neviens nevarēja to skaidri zināt, taču Kellija varēja izdarīt pieņēmumus, tāpat kā viņa izdarīja pieņēmumus par cilti, kas bija izveidojusi savu apmetni strauta malā. Tāpat kā izdarīja pieņēmumus par to, kāda būtu bijusi viņas dzīve, ja viņa būtu uzaugusi pie Kaleniem.

Ja viņa un Džeiks būtu izgājuši cauri šim pārbaudījumam neskarti, ja viņi būtu palūkojušies dziļāk par virspusi, iespējams, viņi būtu atraduši tur ko tādu, ko bija vērts paturēt.

Laulību, ģimeni, partnerattiecības un - jā, pat draudzību, kuru Džeiks šoreiz, šķiet, bija apņēmies izveidot.

Tagad Kellija atzina, ka nebija viņam uzticējusies. Nebija uzticējusies par viņa attiecībām ar citām sievietēm. Viņam bija siržu lauzēja reputācija. Viņa bija dzirdējusi par Džeiku Uzšāvēju, pirms abi satikās.

Viņa nebija pievērsusi tam uzmanību, iekams nebija viņā iemīlējusies. Un tomēr Kellija atzina, ka tas bija aizķēries viņas

prātā kā kaut kas tāds, ko viņa nespēja izdabūt laukā, lai atbrīvotos no tā.

Viņa nebija ticējusi, ka Džeiks viņu mīl tikpat ļoti, cik viņa Džeiku. Un tas bija padarījis viņu vai traku.

Ja viņa Džeiku mīlēja vairāk, Kellija nopūzdamās domāja, tas deva viņam lielākas priekšrocības. Tas deva viņam varu. Tāpēc viņa bija uzstājusi, apņēmusies panākt, lai Džeiks pierāda, ka mīl viņu. Ar katru reizi viņa bija uzstājusi aizvien vairāk.

Taču kurš varēja viņu par to vainot? Tas nerunīgais maita viņai nekad to nebija teicis. Nebija teicis tieši, skaidri un nepārprotami. Viņš nekad nebija izteicis to vārdos.

Paldies Dievam, ka tā pilnībā bija viņa vaina.

Tā kā šis secinājums lika Kellijai justies labāk, viņa nostrādāja vēl pusstundu, līdz vēders atgādināja, ka "Honnel's” cili kārba, ko viņa bija lielā ātrumā notiesājusi vakariņās, bija izgaisusi.

Kellija palūkojās pulkstenī un nokāpa lejā, lai apskatītos, ko iekost jau ierastajā pusnakts ēdienreizē.

Viņa neieslēdza elektrību. Lai redzētu ceļu, pietika ar mēnessgaismu, turklāt viņai allaž bija piemitusi laba nojauta, ja runa bija par ēdienu.

Basām kājām viņa atrada ceļu uz virtuvi un taisnā ceļā devās pie ledusskapja. Kad viņa sniedzās pēc roktura, iedegās gaisma.

Kellija satrūkās, un viņas sirds gandrīz izlēca laukā pa muti līdz ar smalku iekliedzienu. Viņa pūlējās pārvērst to lamuvārdā.

“Sasodīts, Grejston!” viņa sacīja, pagriežoties uz viņa pusi. “Kas tev noticis? Kāpēc tu tā dari?”

“Kāpēc tu zodzies pa māju tumsā?”

“Es nezogos. Es klusītēm meklēju ēdamo, lai netraucētu citus.”

“Mjā.” Viņš ielūkojās pulkstenī. “Desmit pāri divpadsmitiem. Tu esi būtne ar noturīgiem ieradumiem, Danbruka.”

“Nu un tad?” Ieraudzījusi uz virtuves galda paku ar “Sūzannas virtuves” kraukšķīgajiem cepumiem, viņa pagāja garām ledusskapim un paķēra tos.

“Ei, es tos nopirku!”

“Atsūti man rēķinu,” Kellija nomurmināja ar pilnu muti.

Viņa atvēra ledusskapi un izņēma laukā apelsīnu sulas krūzi. Džeiks nogaidīja, kamēr viņa ielej glāzē, lai noskalotu lejā pirmo cepumu.

“Zini, tā ir bīstama kombinācija. Kāpēc tu nedzer pienu?”

“Man tas negaršo.”

“Tev vajadzētu to iemācīties. Padod man cepumus!”

īpašnieciskā žestā viņa aplika rokas ap cepumiem.

“Es nopirkšu nākamreiz.”

“Iedod man vienu sasodītu cepumu!” Viņš izrāva paku un iebāza tajā roku.

Paņēmis vienu zobos, Džeiks paņēma no ledusskapja pienu un ielēja glāzē.

Viņam mugurā bija tikai melni bokseršorti. Kellija negrasījās to pieminēt vai sūdzēties par to. Pat bijušajai sievai bija tiesības izbaudīt šo skatu. Džeikam ir labs augums, viņa iedomājās. Kalsns un tajā pašā laikā spēcīgs, ar dažām interesantām rētām, kas neļāva viņam izskatīties pārlieku daiļam.

Un viņa zināja, ka tas viscaur bija vienmērīgā, viegli zeltainā krāsā.

Savulaik Kellija nebūtu varējusi pretoties vēlmei mesties viņam virsū un iecirst zobus visērtāk pieejamā viņa ķermeņa vietā.

Tad viņi būtu mīlējušies uz virtuves galda, uz grīdas vai, ja gribētu justies mazliet civilizēti, aizvilktu viens otru līdz gultai.

“Nāc paskaties!” Džeiks sacīja un devās laukā no virtuves. “Paņem līdzi cepumus!”

Kellija negribēja iet viņam līdzi, būt viņam blakus pusnaktī, kad viņš bija gandrīz kails un viņa smarža lika pašas organismam saspringt. Taču, paļaudamās uz savu izcilo paškontroli, viņa sekoja Džeikam uz viņa improvizēto kabinetu.

Viņš nebija sarūpējis sev galdu, bet gan iekārtojis pagaidu konstrukciju no finiera un pāris bukiem. Viņš bija iekārtojis arī lielu tāfeli un saspraudis uz tās dažādas fotogrāfijas, zīmējumus un kartes.

No viena vienīga skatiena Kellija spēja uztvert viņa domu gājienu, pielāgoties viņa informācijas sistematizācijas veidam. Vismaz darba ziņā viņa izprata Džeika domas tikpat labi kā savējās.

Taču tagad viņas uzmanību saistīja zīmējums uz Džeika darbagalda, kuru viņš bija piestiprinājis ar tukšu alus pudeli un vizlas gabalu.

Džeiks bija ņēmis par pamatu viņu sadalījumu, viņu izrakumu rezultātus un viņu karti un izveidojis apmetni no papīra un krāsu zīmuļiem.

Tagad tur nebija ne ceļa, ne vecu māju. Lauks bija plašāks, koki stiepās visgarām strautam, sniegdami ēnu un patvērumu.

Ap domājamām kapsētas robežām viņš bija uzzīmējis zemu akmens sienu. Tur bija arī mājeles, kas sagrupētas kopā rietumu pusē. Vēl vairāk klinšu un akmeņu veidoja darba zonu. Aiz tās zaļoja lauks, iespējams, tāpēc, ka tur bija iesēti vasarāji.

Taču zīmējumu atdzīvināja cilvēki. Vīrieši, sievietes, bērni, kas darīja savu ikdienas darbu. Neliela mednieku grupa devās uz koku pusi, vecs vīrs sēdēja ārpus būdas, un jauna meitene viņam sniedza lēzenu trauku. Sieviete ar bērnu pie krūts, vīrietis kas darba zonā gatavoja ieročus un instrumentus.

Tur bija attēlota arī bērnu grupiņa, kas sēdēja uz zemes un spēlējās ar akmentiņiem un nūjiņām. Mazs puisēns, kuram varēja būt apmēram astoņi gadi, bija atmetis galvu atpakaļ un skaļi smējās.

Tas viss atstāja kārtības un vienotības iespaidu. Cilts iespaidu, kā Kellija ievēroja. Un visvairāk cilvēcības iespaidu, kuru Džeiks spēja saskatīt pat salauztā šķēpa uzgalī vai sabirzušā māla podā.

“Nav slikti.” Kad viņš neko neteica un tikai izmakšķerēja no pakas vēl vienu cepumu, viņa padevās. “Nu labi, tas ir vienreizēji. Tādas lietas mums atgādina, kāpēc mēs to darām, un palīdz Leo iegūt punktus, kad viņš tās kopā ar iegūtajiem datiem demonstrē naudas maisiem.”

“Ko tas izsaka tev?”

“To, ka mēs esam dzīvojuši. Mēs esam audzējuši un medījuši savu pārtiku. Mēs esam sargājuši savus bērnus un rūpējušies par vecajiem. Mēs esam apglabājuši savus mirušos, un mēs viņus neesam aizmirsuši. Neaizmirstiet arī mūs!”

“Tāpēc tu esi labāka lektore nekā es.” Džeiks pārbrauca ar pirkstu pār viņas roku.

“Kaut es mācētu tā zīmēt!”

“Tu nezīmē nemaz tik slikti.”

“Nē, bet salīdzinājumā ar tevi es esmu niecība.” Viņa palūkojās uz Džeiku. “Es to ienīstu.”

Kad viņš pieskārās Kellijas matiem, viņa atrāvās, tad atvēra bīdāmās durvis un izgāja ārā uz lieveņa.

Koki mēnessgaismā izskatījās sudraboti, un viņa dzirdēja strauta čalošanu un cikāžu kori. Gaiss bija silts un maigs, un mierīgs.

Viņa dzirdēja, kā Džeiks arī iznāk un uzliek rokas uz margām.

“Vai tu kādreiz... Kad tu stāvi izrakumu vietā, īpaši, ja tu esi pievērsis tam visu uzmanību, vai tev šķiet, ka tu tur esi viens pats? Vai tu to zini?”

“Jā, es zinu.”

“Vai tu kādreiz domā par cilvēkiem, kurus mēs izrokam? Vai tu viņus dzirdi?”

“Protams.”

Kellija iesmējās un atglauda matus.

“Protams! Es vienmēr jūtos kā izredzētā, kad to dzirdu, bet, kad tas pāriet, es jūtos kā neprāte. Tā kā man riebjas šī neprāta stadija, es nevienam nekad neko par to neesmu teikusi.”

“Tev aizvien ir bijis grūti būt aušīgai.”

“Ar tik daudz ko jārēķinās! Ar vecākiem, ar skolotājiem, ar darbavietu. Neatkarīgi no visa pārējā, ja tu esi sieviete un darbojies šajā jomā, tu vienmēr būsi mazākumā. Ja sieviete izrakumu laukumā uzvedas muļķīgi, sāk runāt par to, ka viņa dzird mirušo čukstus, puiši pārstāj rēķināties ar viņu.”

“Es tā nedomāju.” Džeiks atkal pieskārās viņas matiem. “Es nekad neesmu pārstājis rēķināties ar tevi.”

“Nē, taču tu gribēji ievilkt mani gultā.”

“Gribēju gan.” Viņš pārvilka lūpas pār Kellijas kaklu. “Un gribu. Taču mani gandrīz tikpat lielā mērā satrauca tavs prāts. Es vienmēr esmu cienījis tavu darbu, Kela. Visi to ciena.”

Viņai bija patīkami to dzirdēt, kaut arī Džeiks nekad agrāk nebija to teicis.

“Varbūt, bet kāpēc gan riskēt? Labāk būt gudrai un praktiskai, un tādai, uz kuru var paļauties.”

“Drošāk.”

“Katrā ziņā. Tu biji vienīgā muļķība, kuru es jebkad esmu pastrādājusi. Paskaties, ar ko tas beidzies.”

“Tas vēl nebūt nav beidzies.” Džeiks pārlaida savas plaukstas pāri viņas rokai ilgā, īpašnieciskā glāstā. Un iespieda seju viņas matos.

Kellija dzirdēja, ka viņa elpas vilcieni kļūst īsāki un saraustīti. Un aizvien tuvāki.

Viņas ķermenis bija gatavs kam vairāk, bija gatavs iekvēloties un tvert. Viņa centās tam pretoties. Tā būtu kļūda, viņa zināja, ka tā būtu vēl viena kļūda.

“Man patīk tavi mati, īpaši, ja tu ļauj tiem brīvi krist pāri mugurai kā tagad. Man patīk sajust tos savos pirkstos, patīk, kā tie smaržo, kad es iegremdēju tajos savu seju.”

“Mēs neatkārtosim to, kas notika viņnakt.” Kellijas plaukstas

bija aptvērušas margas tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. “Es to iesāku, un es uzņemos atbildību. Taču tas vairs neatkārtosies.” “Nē, neatkārtosies.” Džeiks atglauda viņas matus un piekļāva lūpas pie viņas pakauša, virzoties līdz pat ausij. “Šoreiz būs citādi.” Karsta iekāre svilināja viņas ādu, un viņa ieķērās ar pirkstiem margās, lai neļautu tiem pasniegties un satvert Džeiku. Viņas ceļgali sāka ļodzīties, spiediens vēderā gandrīz lika ievaidēties.

“Lai nu kā, B taustiņš vēl aizvien iederas A rindā.”

Viņa elpa silti glāstīja Kellijas kaklu.

“Tas viss ir tāpēc, ka mēs esam te, Kela. Vai tev neliekas, ka sekss mums aizvien ir bijis vienkāršākais uzdevums? Mēs nodevāmies tam, nodevāmies viens otram. Ātri, karsti, spēcīgi. Bet vai zini, ko mēs nekad neesam darījuši?”

Viņa lūkojās tieši uz priekšu, cenzdamās neievaidēties. Viņa pavēlēja sev pagriezties un atgrūst Džeiku. Doties prom. Taču tad Džeiks viņai vairs tā nepieskarsies. Viņa vairs tā nejutīsies.

Ak kungs, viņa bija ilgojusies pēc šīs sajūtas!

“Šaubos, vai esam palaiduši kaut ko garām.”

“Esam gan.” Viņa rokas apskāva Kellijas vidukli. Viņa gaidīja, kamēr Džeika rokas tiks līdz viņas krūtīm. Viņa tās neapstādinās. Viņa sāpīgi ilgojās pēc šā pirmā rupjā, īpašnieciskā tvēriena, pēc tā viena pārsteiguma brīža, pirms zināja, ka ņems un tiks paņemta.

Taču Džeiks vienīgi piekļāva viņu sev klāt un cieši piespiedās viņas mugurai.

“Mēs nekad neesam aplidojuši viens otru.”

Viņas pulss sitās kādās divpadsmit ķermeņa vietās, un viņa pati juta sevi izkāstam Džeika skaujās.

“Mēs neesam nekādi romantiķi.”

“Te nu tev nav taisnība.” Viņš paberzēja vaigu gar Kellijas matiem. Viņš gribēja iegrimt tajos un to smaržā. Vairāk par visu gribēja just viņu padodamies. “Man nebija taisnība. Es nekad neesmu tevi pavedinājis.”

“Tev nekad nav bijusi pēc tā vajadzība. Mēs nespēlējām spēlītes.” “Mēs to vien tikai darījām kā spēlējām spēlītes.” Viņš pieskārās ar lāpām Kellijas plecam un slidināja tās līdz kakla izliekumam. Un sajuta viņu notrīcam. “Kāpēc mēs nevarētu pārvērst to nopietnībā?” “Mēs atkal tikai sāpināsim viens otru.” Viņas balss aizsmaka, pārsteidzot viņus abus. “Es nespēju to pārdzīvot vēlreiz.”

“Kellij...”

Viņas roka pieskārās Džeika plaukstai un cieši to saspieda.

“Tur ārā kāds ir,” viņa nočukstēja.

Viņa sajuta, kā Džeika ķermenis saspringst. Viņa lūpas vēl aizvien bija turpat pie Kellijas auss, it kā viņš turpinātu ar to kaitēties.

“Kur?”

“Pulksteņa rādītāja virzienā uz diviem, kādu piecu jardu attālumā starp kokiem. Es domāju, ka tā ir tikai ēna, taču tā nav. Kāds mūs vēro.”

Džeiks neapšaubīja viņas teikto. Viņš zināja, ka Kellijas redze ir asa kā kaķim. Vēl aizvien turēdams viņu apskautu, Džeiks pastiepās, lai varētu labāk saredzēt apkārtni, izpētīt apstākļus.

“Tagad apvainojies, atgrūd mani un ej iekšā! Es tev sekošu.”

“Es teicu, ka mēs to nedarīsim! Ne tagad, ne vēlāk.” Kellija atkāpās un pagriezās. Kaut arī viņa tēloja, ka runā dusmīgi, viņam pievērstais acu skatiens bija mierīgs un nosvērts. “Ej un sameklē kādu no gribošajām studentītēm, kas ir gatavas tevi dievināt! Tādu ir, cik uziet.”

Viņa apgriezās uz papēža un iesoļoja atpakaļ mājā.

“Nesāc nu atkal veco dziesmu!” Džeiks sekoja viņai uz istabu, aizcirzdams stikla durvis. Viņš viegli pastūma Kelliju, lai viņa turpinātu kustēties, un pa ceļam paķēra džinsus. “Pārliecinies, vai visas durvis ir aizslēgtas!” viņš pavēlēja un izdzēsa kabinetā gaismu. “Tad ej uz augšstāvu un paliec tur!”

“Nekā nebija!”

“Dari tā!” Viņš tumsā uzrāva kājās džinsus un paķēra kurpes. “Es iziešu ārā pa sētas pusi. Aizslēdz aiz manis duivis un tad pārbaudi pārējās!”

Kellija redzēja, kā viņš pastiepj roku pēc beisbola nūjas, kas bija atbalstīta pret sienu.

“Dieva dēļ, Džeik, ko tu taisies darīt?”

“Uzklausi mani! Kāds nogalināja Dolanu tikai dažu jūdžu attālumā no šejienes. Man nenāk ne prātā riskēt. Aizslēdz tās sasodītās durvis, Kellij!” Viņš orientējās tumsā tikpat veikli kā Kellija. “Ja es neatgriežos pēc desmit minūtēm, izsauc policiju.” Viņš atvēra sētas-puses durvis un palūkojās laukā. “Aizslēdz tās!” viņš atkārtoja un tad izslīdēja ārā no mājas.

Kellija kādas piecas sekundes padomāja, tad izskrēja cauri mājai un iebrāzās vannasistabā, lai paķertu savu ieroča versiju - pret-odu aerosola pudeli.

Viņa izgāja ārā pa parādes durvīm nepilnu minūti pēc tam, kad Džeiks bija atstājis māju pa sētaspuses durvīm.

Pieliekusies viņa cieši lūkojās tumsā, vērodama ēnas un cenzdamās saklausīt cauri cikāžu korim jebkādu kustības radītu čaboņu. Tikusi pāri mauriņam līdz koku pudurim, viņa sāka nožēlot, ka nebija papūlējusies uzvilkt kurpes kā Džeiks.

Tomēr, kaut arī akmeņi dūrās pēdās, viņa negrasījās doties atpakaļ pēc apaviem.

Viņa labi atcerējās, kur bija redzējusi cilvēka siluetu stāvam koku aizsegā. Spriežot pēc Džeika uzņemtā virziena, viņi tuvojās tam, kurš vēroja māju, katrs no savas puses. Mēs viņu ielenksim, Kelli-ja domāja, apspiezdama vaidu, kad kārtējais akmens iedūrās kailajā pēdā.

Tas atkal būs viens no tiem tukšpauriem, Ostins vai Džimijs, viņa domāja, apstādamās, lai uzmanīgi ieklausītos. Vai kāds no viņiem līdzīgajiem. No tiem, kas ar krāsu uzpūš lamuvārdus uz mašīnām. Iespējams, viņi gaida, kamēr māja satumsīs, lai varētu tikt klāt vēl kādai mašīnai vai iesviestu logā akmeni.

Viņa dzirdēja pūces brēcienu, pāris drūmu skaņu. Tālumā aizvilkdamies rēja suns. Pa labi no viņas burbuļoja strauts, un nenogurstošās cikādes tā sisināja, it kā no tā būtu atkarīga viņu dzīvība.

Un pa tumsu zagās vēl kaut kas, kaut kas lielāks.

Viņa izvairījās no mēness stara un noņēma aerosola pudelītes vāciņu.

Kad viņa jau spēra soli, kreisajā pusē piepeši izdzirdēja straujas kustības troksni. Viņa metās uz priekšu, un tad atskanēja bises šāviens.

Tā atbalss apklusināja visu - suņa rejas, kukaiņu sīkšanu, pūces brēcienus. Sajās dažās klusuma sekundēs Kellijas sirds apstājās.

Tad tā atkal sāka pukstēt, ar satrauktu lēcienu iespriežoties viņai kaklā un gandrīz izlecot laukā pa muti, kad viņa sāka saukt pēc Džeika. Viņa skrēja, klupdama pār akmeņiem un saknēm. Bailes un koncentrēšanās tikai uz vienu mērķi bija tik liela, ka viņa izdzirdēja kustību sev aiz muguras tikai tad, kad jau bija par vēlu.

Viņa pagriezās, lai aizstāvētos un uzbruktu, taču sitiena spēks ietrieca viņu ar galvu kokā.

Kellija sajuta briesmīgas sāpes un asiņu garšu un tad iegrima tumsā.

44

Vairāk satraucies par to, kā Kellija sauc viņa vārdu, nekā par bises šāvienu, Džeiks mainīja virzienu. Viņš metās uz to pusi, kur bija dzirdējis Kellijas balsi, lauzdamies cauri zemu noliektajiem zariem un durstīgajiem krūmiem, kas aizsprostoja ceļu.

Kad viņš mēnessgaismā ieraudzīja Kelliju saļimušu, viņa kājas gandrīz atteicās klausīt.

Viņš nometās ceļos, un viņa rokas drebēja, taustoties pēc pulsa uz Kellijas kakla.

“Kellij! Ak dievs!” Džeiks pacēla viņu sev uz rokām un atglauda viņas matus. Uz Kellijas sejas bija asinis, kas plūda no neglītas skrambas uz viņas pieres. Taču viņas pulss bija labi sadzirdams, un viņa rokas neatrada citus ievainojumus.

“Viss kārtībā, mazulīt. Ar tevi viss ir kārtībā.” Džeiks bija viņu satvēris cieši savās skaujās un aijāja, lai atgūtos no šīm pēkšņajām šausmām. “Tligad mosties! Sasodīts! Man pašam būtu vajadzējis tevi “izslēgt”.”

Viņš piespieda savas lūpas pie Kellijas lūpām un satvēra viņu ciešāk. Nesdams viņu starp kokiem uz mājas pusi, viņš paspēra nostāk pretodu aerosola pudeli.

Džeiks spēja vienīgi sakost zobus un turpināt gājienu.

Kad viņš bija sasniedzis kāpnes, Kellija sakustējās. Viņš palūkojās lejup un ieraudzīja viņas plakstiņus notrīsam.

“Tu droši vien gribēsi būt nemaņā, Danbruka, kamēr es nomierinos.”

Viņa dzirdēja Džeika balsi, taču vārdi viņas smadzenēs saplūda vienā putrā. Viņa pakustināja galvu un ievaidējās, sāpēm izplūstot līdz pat kāju pirkstiem.

“Sāp,” viņa nomurmināja.

“Jā, varu derēt, ka sāp.” Džeikam vajadzēja viņu pārvietot, lai atvērtu durvis. Tā kā cauri rūpēm sāka lauzties ārā dusmas, viņš nejuta ne mazāko līdzjūtību, kad Kellija atkal ievaidējās no šā satricinājuma.

“Kas notika?”

“Manuprāt, tu ieskrēji ar galvu kokā. Nav nekādu šaubu, ka tam kokam ir klājies plānāk nekā tev.”

“Ai, kā sāp!” Pacēlusi roku, viņa saudzīgi pieskārās sāpju avotam, un viņas skatiens atkal aizmiglojās, kad viņa ieraudzīja, ka pirksti kļuvuši mitri un sārti.

“Tikai atkal nezaudē samaņu! Neuzdrošinies!” Džeiks ienesa

viņu virtuvē un nosēdināja pie galda. “Sēdi, kur esmu tevi nolicis, un lēnām ieelpo! Es sadabūšu kaut ko, lai tiklu galā ar tavu granīta galvaskausu.”

Kellija ļāva galvai atslīgt pret vienu no skapīšiem, kamēr Džeiks atvēra otru, uz kura bija pirmās palīdzības aptieciņas zīme.

“Es neieskrēju kokā.” Viņas acis vēl aizvien bija aizvērtas, cenšoties ignorēt nežēlīgo pulsāciju galvā. “Kāds man pielavījās klāt no aizmugures un pagrūda mani, pēc tam kad es...” Viņa aprāvās un strauji izslējās. “Bises šāviens. Ak kungs, Džeik! Vai tu esi ievainots? Vai tu...”

“Nē.” Viņš satvēra Kellijas rokas, pirms viņa paguva nolēkt lejā no ķeblīša. “Sēdi mierīgi! Vai es izskatos ievainots?”

“Es dzirdēju šāvienu.”

“Jā, es ari. Un redzēju kādu priekšmetu, kuru mans asais prāts klasificēja kā lodi, ieurbjamies kokā kādu piecu pēdu attālumā no manas kreisās rokas.” Viņš samitrināja lupatiņu. “Tagad pasēdi mie-

rīgi.”

“Kāds uz tevi šāva.”

“Diez vai.” Nejauks nobrāzums, viņš domāja, sākdams to tīrīt -maigāk, nekā viņa bija pelnījusi. “Manuprāt, viņi šāva pa koku, ja vien viņi nebija akli kā sikspārņi. Viņš nebija no manis vairāk kā desmit pēdu attālumā, kad izšāva.”

“Kāds šāva uz tevi!” Viņa ieķērās viņam rokā.

“Diezgan precīzi. Es tev liku aizslēgt durvis un palikt mājā.”

“Tu neesi noteicējs. Vai tev sāp?”

“Nē, man nekas nesāp. Taču varu tev apsolīt, ka tev gan sāpēs, kad apstrādāšu tavu brūci ar antiseptisko līdzekli. Esi gatava?”

Viņa pāris reižu ievilka elpu, lai nomierinātos. Tad pamāja. Dzeļošās sāpes lika elpai aizrauties.

“Ai, ai, sūds, sūds, sūds, sūds!”

“Gandrīz jau viss. Turpini lamāties!”

Viņa to nikni darīja, līdz Džeiks papūta, lai mazinātu dedzināšanu. “Labs ir, ļaunākais ir pāri. Tagad paskaties uz mani! Kas ir ar tavu redzi?” viņš jautāja.

“Ar to viss ir kārtībā. Es gribu kādu pretsāpju tableti.”

“Vēl ne. Tu biji zaudējusi samaņu. Iziesim cauri parastajai rutīnai. Galva nereibst?”

“Nē.”

“Slikta dūša nemetas?”

“Tikai tad, kad atceros, ka ļāvu tam mēslam tikt sev klāt. Man nekas nekaiš. Man tikai ir briesmīgas galvassāpes.” Viņa pastiepa roku. “Tava seja ir mazliet saskrāpēta.”

“Krūmi.”

“Es varētu apstrādāt to ar tavu jauko antiseptisko līdzekli.” “Nedomāju vis.” Tomēr viņš ielika to atpakaļ skapītī, lai Kellijai nenāktu prātā visādas domas. “Nevar būt, ka tur bija tikai viens. Tu biji kādu piecdesmit jardu attālumā no manis, kad viņš trāpīja pa koku.”

“Un viņš atradās man aiz muguras,” viņa piekrita. “Es izdzirdēju šāvienu un metos prom.”

“Tu kliedzi.”

“Nekliedzu vis. Es pasaucu tevi, noraizējusies, ka tu varbūt esi ievainots.”

“Tu izkliedzi manu vārdu.” Džeiks nostājās starp viņas kājām. “Man tas vienmēr ir paticis.”

“Es pasaucu,” Kellija izlaboja, taču viņas lūpas noraustījās. “Un es metos skriet. Taču nekur tālu netiku. Domāju, ka pagāja kādas desmit, piecpadsmit sekundes starp šāvienu un atslēgšanos. Tātad viņiem vajadzēja būt vismaz diviem. Mūsu vecie draugi Ostins un Dži-mijs?”

“Ja tā, tad viņi ir papildinājuši savu grēku sarakstu.”

“Es gribu sadot viņiem kārtīgu sutu.”

Džeiks ļoti uzmanīgi pieskārās ar lūpām veselajam ādas laukumam līdzās brūcei. “Paliec nu mierā!”

“Mums vajadzētu izsaukt policiju.”

“Tā izskatās.”

Tomēr viņi nepakustējās, vēl ne, tikai turpināja skatīties viens uz otru.

“Es nobijos,” Kellija pēc brīža noteica.

“Es arī.”

Viņa izstiepa rokas un apskāva Džeiku. Dīvaini, viņa prātoja. Tagad, piekļāvusies Džeikam, viņa jutās daudz nedrošāka nekā pirmīt. Taču viņa neļāvās šīm izjūtām.

“Ja uz tevi kāds šauj, tai vajadzētu būt man.”

“Tas ir tikai taisnīgi. Un, protams, es esmu vienīgais, kam ir tiesības sadot tev pa galvu.”

Jā, Kellija domāja, piespiedusi savu vaigu viņējam. Tas neciešamais nelietis bija viņas mūža mīlestība. Viņai neveicās.

“Jauki, ka esam par to vienojušies. Tagad piezvanīsim šerifam.”

“Pēc brītiņa.”

“Vai zini, par ko tu runāji pirms tam, kad mēs tikām tik neticami rupjā veidā pārtraukti? Par to, kā mēs nekad neesam centušies piešķirt mūsu attiecībām romantiku. Ka tu nekad neesi mani pavedinājis. Es arī nekad neesmu tevi pavedinājusi.”

“Kellij, tu mani pavedināji brīdī, kad es pirmo reizi tevi ieraudzīju.”

Viņa tā kā iesmējās, gandrīz vai tikpat pārsteigta par šo paziņojumu kā par visu, kas iepriekš noticis.

“Tā nebija.”

“Tu nekad neesi tam ticējusi.” Viņš pavirzījās nostāk un pieskārās ar lūpām vispirms vienam Kellijas vaigam un pēc tam otram ar tādu žestu, kas lika viņai pavērties Džeikā ar vienlīdz lielu izbrīnu un aizdomām. “Es nekad nevarēju saprast, kāpēc. Piezvanīšu šerifam un pēc tam sadabūšu tev kaut ko pret galvassāpēm.”

“Es pati varu sadabūt.” Viņa mēģināja noslīdēt no ķeblīša, bet Džeiks satvēra viņu aiz rokas. Tagad viņa sejā bija lasāma sāpīga vilšanās: to viņa bija reti redzējusi, ja vien tā nebija saistīta ar dusmām.

“Kāpēc tu man neļauj parūpēties par sevi? Par tagad, kad esi ievainota.”

“Ta jau ir... tepat.” Viņa apjukumā norādīja uz skapīti.

“Labi. Lieliski.” Džeiks palaida viņu vaļā un uzgrieza viņai muguru. “Sadabū pati!”

Viņa gribēja to ignorēt un noslīdēt lejā. Tad aprāvās. Viņa nebija īsti pārliecināta par šīs jaunuzsāktās dejas soļiem, tomēr bija vismaz jāmēģina uztvert ritmu.

“Paklau, varbūt tu varētu man palīdzēt tikt lejā. Ja es asi kustēšos, mana galva gluži vienkārši nokritīs. Turklāt man šķiet, ka esmu drusku savainojusi arī pēdu.”

Ne vārda neteicis, Džeiks pagriezās atpakaļ un pa kārtai pacēla augšup viņas kājas. Viņš klusi nolamājās, tad aptvēra Kelliju ap vidu un nocēla lejā uz grīdas. Viņa ievēroja, ka tas tika izdarīts ļoti maigi. Viņš bija maigs vairākas reizes šajā naktī-vairāk nekā kopš tā laika, kad abi pirmo reizi bija satikušies.

Viņa seja bija nobrāzta, mati izspūruši un acis vilšanās pilnas. Viņa iekšēji atvilga.

“Šķiet, tev bija mani jānes visu ceļu līdz mājai.”

“Man bija jādara vai nu tas, vai jāatstāj tevi ārā.” Džeiks pasniedzās viņai pāri un paņēma no skapīša tabletes. “Te būs.”

“Paldies! Zini, man laikam vajadzēs apsēsties.” Un viņa tiešām nosēdās turpat uz grīdas, gan lai redzētu, kā Džeiks reaģēs, gan arī vajadzības spiesta.

Viņa ieraudzīja žiglu rūpju ēnu, kas pārslīdēja pār Džeika seju, pirms tā atkal kļuva noslēgta. Viņš atgrieza krānu, ielēja glāzi ūdens, tad noliecās, lai pasniegtu to viņai.

“Tev reibst galva?”

“Nē. Tikai velnišķīgi sāp. Es pasēdēšu tepat, iedzeršu zāles un pagaidīšu policiju.”

“Es viņus izsaukšu, un tad mēs uzliksim tev uz galvas mazliet ledus. Redzēsim, kā būs.”

“Labi.” Kellija domīgi izkratīja no pudelītes tabletes, kamēr viņš devās pie telefona. Viņa nebija droša par to, ko šī Džeikoba Grej-stona jaunā pārvērtība īsti nozīmēja. Taču katrā ziņā tas bija interesanti.

XV

45

Kellija nebija pārliecināta, vai spēs strādāt pēc trim saraustīta miega stundām. Brūce uz pieres sagādāja smeldzošas, pastāvīgas sāpes, kas padarīja darbu ar papīriem nepievilcīgu.

Snaušana bija prasme, kas viņai nekad nebija piemitusi un bija viena no viņas visretāk piekoptajām nodarbēm. Neko darīt.

Divdesmit minūtes viņa atļāvās eksperimentēt ar dažādām metodēm, lai noslēptu brūci un zilumu. Matu uzsukāšana uz pieres padarīja viņu līdzīgu lētai Veronikas Leikas kopijai. Apsienot lakatiņu, tika iegūts kas vidējs starp novecojušu hipiju un pirātmeiteni. Nekādas pūles īsti nesniedza cerēto efektu.

Zinot, ka, iespējams, būs jānožēlo, viņa nogrieza matus uz pieres, lai izveidotu ko līdzīgu frizūrai.

Tā padarīs viņu traku, kad mati ataugs, bet šobrīd matu sakārtojums atbilda elementārām pašcieņas diktētām prasībām. Uzliekot saulesbrilles un cepuri, viņa nosprieda, diez vai varētu tikt galā arva-ravīkšņainām krāsām un nobrāzuma pēdām.

Ja viņa gribēs kaut kur aiziet, un šis bija tas gadījums, nebija nekādas vajadzības saistīt uzmanību savam punam.

Viņa bija atlikusi vizīti uz “Vērtīgajām lappusēm”, ko Dags bija lūdzis darīt, un bija pēdējais laiks izbeigt vilcināšanos. Viņa saprata, kāpēc Dags to bija lūdzis, un viņai kārojās uzzināt ko vairāk par vēl vienu Kalenu ģimenes locekli.

Taču ko viņai vajadzētu vecajam zēnam sacīt, Kellija sev jautāja, meklēdama brīvu stāvvietu Galvenajā ielā. Sveiks, vectētiņ, kā sviežas?

Pagaidām Vudsboro pavadītais laiks viņai bija par daudz aizraujošs. Seni ģimenes noslēpumi, rupji uzraksti uz viņas automašīnas - tā iemesla pēc viņa brauca ar Rozijas milzum lielo “Cherokee” -, slepkavība, neatrisināta mīkla un, visbeidzot, bises šāvieni un viegla kontūzija.

Ar to pietiktu, lai jebkuram liktu atgriezties pie lekciju lasīšanas.

Tagad, Kellija domāja, viņa bija spiesta atrast stāvvietu, braucot ar svešu mašīnu pa šauru ielu, kas, viņai par spīti, piepeši bija pilna ar automobiļiem.

Viņa domāja, ka daudz ļaunāk vairs būt nevar.

Viņa raustīja mašīnu uz priekšu un atpakaļ, lēni braukdama un lādēdama sevi un pilsētas noslieci uz augstām trotuāra apmalēm, līdz, sviedros izmirkusi, nikna un mēreni aizkaitināta, novietoja džipu staip pikapu un kādu mašīnu ar lielu bagāžnieku.

Viņa izkāpa ārā, ievērojot, ka tagad, kad uzdevums paveikts, uz ielas bija palikušas tikai trīs mazas mašīniņas un menonītu pajūgs.

Tā gadās.

Tomēr iekšējā sodīšanās ļāva viņai tikt vaļā no nervozitātes, ejot uz grāmatveikala pusi.

Kad Kellija iegāja iekšā, pie letes stāvēja kāda sieviete, bet aiz tās vīrietis ar izspūrušiem sirmiem matiem un baltu kreklu, kura ieloces bija tik asas, ka ar tām varētu griezt maizi. Kellija redzēja momentānu apjukumu pārslīdam pār viņa seju, izdzirdēja, kā viņš pārtrauc sakāmo pusvārdā, it kā viņa kaklu kāds būtu aizžņaudzis.

Sieviete pagriezās, lai palūkotos uz Kelliju, un savilka uzacis.

“Grogana kungs? Vai jums nekas nekaiš?”

“Nē, nē, es jūtos lieliski. Piedod, Terij, es aizdomājos. Vienu mirklīti,” viņš sacīja Kellijai.

“Viss kārtībā. Es tikai palūkošos apkārt.”

Viņa aplūkoja grāmatu nosaukumus, atrazdama gan tādas, kuras bija lasījusi, gan tādas, par kurām nesaprata, kāpēc lai kāds gribētu tās lasīt, un ieklausījās sarunā sev aiz muguras.

“Tās ir ļoti labas, Terij. Dags vai arī es varētu aiziet un tās novērtēt.”

“Es gribēju tās ienest un noklausīties jūsu piedāvājumu. Tante Frānsisa mīlēja savas grāmatas, taču man vairs nav, kur tās likt,

tagad, kad viņa ir mirusi. Un, ja tās ir ko vērtas, nauda man varētu noderēt.” Viņa atkal palūkojās pār plecu uz Kelliju. “Galu galā Pītam vairs gandrīz nav darba. Šī ir ko vērta, vai ne? Tai ir ādas vāki un tamlīdzīgi.”

“Ta ir, tā sakot, daļēji iesieta,” Rodžers paskaidroja un centās nevērot katru Kellijas kustību. “Skaties, āda ir uz muguriņas un tad pa collai priekšā un mugurpusē. Pārējais ir audekla iesējums.” “Ak tā.”

Vilšanās Terijas sejā lika viņam pasniegties un noglāstīt viņas roku.

“Tev te ir dažas labas grāmatas, Terij. Frānsisa par tām rūpējās. Un šie “Dusmu augļi” ir pirmais izdevums.”

“Es nedomāju, ka par to varētu ko dabūt. Vāks ir sadriskāls.” “Apvāks ir mazliet nobružāts, šur tur mazliet ieplēsts, taču tā vēl aizvien ir labā stāvoklī. Kāpēc tu nevarētu man tās atstāt uz dažām dienām, lai es tev nosauktu cenu?”

“Labi. Es to novērtēšu, Grogana kungs. Jo ātrāk jūs man paziņosiet, jo labāk. Pasakiet Dagam, ka mana Nadīna apjautājās par viņu.”

’ “Labi.”

“Jauki, ka viņš atgriezies atpakaļ pilsētā. Varbūt šoreiz viņš te paliks.”

“Varbūt.” Gribēdams dabūt viņu projām, Rodžers apgāja ap leti, gatavodamies pavadīt viņu līdz durvīm, taču viņa pagājās uz Kellijas pusi.

“Vai jūs esat no tiem arheologiem?”

“Tā ir.” Kellija pagriezās.

“Jūsu seja man šķiet tāda kā redzēta.”

“Esmu te pavadījusi vairākas nedēļas.”

Viņa palūkojās uz matu nomaskētajiem zilumiem, taču nespēja izdomāt, kā pieklājīgi par tiem apvaicāties.

“Mans svainis izraka to galvaskausu, kas sacēla visu šo jezgu.” “Tiešām? Tas viņam droši vien bija liels piedzīvojums.”

“Un maksāja viņam darbu. Manam vīram tāpat.”

“Jā, tas nav viegli. Man ļoti žēl.”

Terija atkal savilka uzacis, gaidīdama strīdu vai vārdu apmaiņu. Tad viņa pamīņājās.

“Daži šejienieši domā, ka tā vieta ir nolādēta, tāpēc ka jūs traucējat mirušos.”

“Daži cilvēki skatās par daudz vecu šausmu filmu.”

Terijas lūpas neviļus sakniebās.

“Šā vai tā, Rons Dolans ir miris. Un tas ir šausmīgi.”

“lā ir. Viņa nāve mūs visus satriekusi. Agrāk es nebiju pazinusi nevienu, kas ticis nogalināts. Un jūs?”

Kellijas izturēšanās veidā bija pietiekami daudz līdzjūtības un pietiekami daudz gatavības uzklausīt tenkas, tā ka Terija jau jutās brīvāk.

“Nevarētu teikt, ka pazinu. Vienīgi mans mazdēls trīs dienas nedēļā apmeklē sagatavošanas klasi kopā ar Kempbelas puiku, un viņa tēvs tika nošauts veikala aplaupīšanas laikā Baltimorā. Na-badziņš! Tas liek padomāt, vai ne? Nekad neko nevar zināt.” Kellija piepeši aptvēra, ka viņa nebija to zinājusi. Viņa bija runājusi ar Leinu par intīmiem jautājumiem no viņas pašas dzīves, taču nebija zinājusi, kā viņa kļuvusi par atraitni.

“Nevar gan.”

“Labi, man tagad jāiet. Varbūt aizvedīšu mūsu Pītiju apskatīt to vietu, kur jūs veicat savus izrakumus. Daži citi bērni tur ir bijuši.” “Dariet tā! Mēs vienmēr priecājamies par iespēju parādīt izrakumu vietu, paskaidrot, ko un kā mēs darām.”

“Jūsu seja man noteikti šķiet pazīstama,” Terija atkal sacīja. “Lai nu kā, bija patīkami parunāties. Visu labu, Grogana kungs! Gaidīšu jūsu zvanu.”

“Pēc dienas vai divām, Terij. Sveicini Pītu!”

Rodžers nogaidīja, kamēr durvis aizvērās.

“Tu lieliski tiki galā ar viņu,” viņš sacīja.

“Draudzīgu attiecību uzturēšana ar vietējiem iedzīvotājiem ietilpst mūsu darba aprakstā.” Kellija norādīja uz kartona kasti un uz letes izliktajām grāmatām. “Vai viņai tur ir kas aizraujošs?” “Šis Steinbeks viņu iepriecinās. Lai izskatītu pārējās, man būs vajadzīgs kāds laiciņš. Es izlikšu zīmi, ka veikals slēgts, ja tu neiebilsti.”

“Protams.”

Viņa ieslidināja rokas sānkabatās, kamēr Rodžers piegāja pie durvīm, apmainīja izkārtni un pagrieza atslēgu.

“Dags lūdza mani kādreiz ienākt. Man visu laiku bija daudz darba.”

“Tu esi iekļuvusi neveiklā situācijā.”

“Laikam gan.”

“Vai negribi ienākt palīgtelpās? Iedzert kafiju?”

“Protams. Paldies!”

Rodžers viņai nepieskārās un necentās satvert viņas roku. Viņš neblenza un nemulsa. Un viņa izturēšanās dabiskums ļāva Kelli-jai nomierināties, kad viņi iegāja dibentelpā.

“Jauka vieta. Ērta. Es vienmēr esmu domājusi, ka bibliofili ir garlaicīgi fanātiķi, kuri tur savas grāmatas slēgtos stikla skapjos.” “Es vienmēr esmu domājis, ka arheologi ir veselīgi jaunekļi, kas valkā korķa aizsargķiveres un pēta piramīdas.”

“Neviens neapgalvo, ka man nav korķa aizsargķiveres,” Kelli-ja aizrādīja, un tas lika viņam iesmieties.

“Es gribēju aiziet uz izrakumu vietu, palūkoties, kā tu strādā. Palūkoties uz tevi. Taču es negribēju... uzmākties. Tev jātiek galā ar tik daudzām problēmām. Iedomājos, ka papildu vectētiņš varētu pagaidīt.”

“Dags teica, ka jūs man patiksiet. Šķiet, ka viņam ir taisnība.” Rodžers ielēja kafiju un novietoja to uz mazā galdiņa.

“Pienu, cukuru?”

“Kāpēc sabojāt labu mantu?”

“Kā tu savainoji galvu?”

Viņa aptaustīja savu jauno frizūru un sāka stāstīt Rodžeranr kaut ko jautru un bezbēdīgu, taču izrādījās, ka beigās bija atklājusi visu patiesību.

“Ak dievs! Tas ir neprāts. Ko teica šerifs?”

“Hjūits?” Viņa paraustīja plecus. “To, ko policija parasti saka. Viņi to noskaidrošot. Viņš parunāšot ar pāris puišiem, kas nostājās man ceļā, kad mēs ar Džeiku te bijām nupat ieradušies, un izrotāja manu mašīnu ar radošām neķītrībām un sarkanu aerosola krāsu.” “Kas to varētu izdarīt?”

“Pārītis idiotu, vārdā Ostins un Džimijs. Lielais un mazais. “Ostins Seldons un Džimijs Djūkss?” Rodžers pakratīja galvu un sakārtoja brilles uz deguna, no kura tās bija noslīdējušas. “Nē, nespēju neko tādu iedomāties. Viņi nav lielākie gudrinieki pasaulē, taču neviens no viņiem nespētu izšaut uz vīrieti vai vardarbīgi izturēties pret sievieti. Es pazīstu viņus kopš bērnības.”

“Viņi grib, lai mēs aizvāktos. Un viņi nav vienīgie.”

“Par celtniecību vairs nav ne runas. Vakar mani uzmeklēja Keti-ja Dolana, Rona atraitne. Viņa grib pārdot zemi Pieminekļu aizsardzības biedrībai. Mums būs jāpapūlas, lai savāktu prasīto summu, taču mēs to savāksim. Pie Antietamas strauta nebūs māju.”

“Tas nevairos arī jūsu popularitāti.”

“Dažu cilvēku acīs ne.” Viņa smaids bija mierīgs, šķelmīgs un ļoti pievilcīgs. “Toties citu acīs mēs kļūsim ļoti populāri.”

“Tas ir tikai pieņēmums, bet vai kāds nevarēja nogalināt Dola-nu, lai viņa sieva būtu spiesta pārdot zemi?”

“Arī to es nespēju iztēloties. Turklāt nemaz negribu iztēloties. Es pazīstu šo pilsētu un tās iedzīvotājus. Mēs nemēdzam tā rīkoties.” Rodžers piecēlās, lai paņemtu kafijkannu un salietu kafiju. Veikalā iezvanījās telefons, taču viņš nepievērsa tam uzmanību. “Daži cilvēki bija augstās domās par Ronu, citi ne. Taču es nepazīstu nevienu, kurš būtu varējis ielauzt viņam galvaskausu un iemest viņu Saimona akacī.”

“To pašu es varētu teikt par savu komandu. Dažus no viņiem es nepazīstu tik labi kā jūs savus kaimiņus, taču arheologi nemēdz apkaut pilsētniekus ar zemi saistītu strīdu dēļ.”

“Tev patīk savs darbs.”

“Jā. Visās fā izpausmēs.”

“Ja tā, tad katra diena ir kā piedzīvojums.”

“Dažās piedzīvojumu ir vairāk nekā citās. Man vajadzētu atgriezties pie darba.” Tomēr viņa nepakustējās. “Vai drīkstu jums pirms tam uzdot jautājumu? Personiskas dabas?”

“Protams, drīksti.”

“Sūzanna un Džejs. Kas notika starp viņiem?”

Rodžers grūti nopūtās un atslīga dziļāk sēdeklī.

“Es domāju, ka nereti viena traģēdija izraisa otru. Mēs vai prātu zaudējām, kad tu tiki nolaupīta. Bijām tā satriekti, ka es nespēju to pat aprakstīt.”

Viņš noņēma brilles, it kā tās piepeši būtu kļuvušas pārāk smagas viņa sejai.

“Kurš gan būtu varējis tādā veidā nolaupīt nevainīgu bērnu? Ko viņi grib ar tevi darīt? Kā tas varēja notikt? Nedēļām ilgi tu biji vienīgā, par ko mēs domājām, uztraucāmies un lūdzām Dievu. Bija daži pavedieni, taču tie nekur neveda. Patiesība bija tāda, ka tu biji pazudusi bez pēdām.” Viņš uz brīdi apklusa un akurāti salika rokas uz galda. “Mēs bijām normāli cilvēki, kas dzīvo normālu dzīvi. Parasti ar normāliem cilvēkiem, kas dzīvo normālu dzīvi, nekas tāds nenotiek. Taču ar mums notika, un tas mūs pārvērta. Arī Sūzannu un Džeju.”

“Kādā veidā? Es nerunāju par acīm redzamo.”

“Sūzannas vienīgais mērķis bija atrast tevi. Viņa trenkāja policiju, uzstājās televīzijā, runāja ar avīžu un žurnālu reportieriem. Viņa aizvien bija laimīga meitene. Ne jau superlaimīga, ja tu saproti, ko es ar to domāju. Vienkārši apmierināta ar savu dzīvi. Viņai nebija nekādu īpašu prasību. Viņa bija gribējusi apprecēties ar Dzeju, izveidot ģimeni, iekārtot māju. Lielāko savu mūža daļu viņa bija gribējusi to un tikai to.”

“Šādas parastas prasības ir sabiedrības pamatu pamats. Bez mājām mums nav karkasa, uz kura būvēt ko vairāk.”

“Interesants formulējums. Karkass noteikti bija mērķis. Viņiem abiem. Džejs bija un ir krietns cilvēks. Stabils, tāds, uz kuru var paļauties. Labs skolotājs, kurš mīl savu darbu un savus audzēkņus. Man šķiet, viņš iemīlējās Suzannā, kad viņiem bija kādi seši gadi.” “Cik mīļi!” Kellija sacīja. “Es nezināju, ka viņi kopā uzauguši.” “Sūzanna un Džejs. Cilvēki izrunāja viņu vārdus tā, it kā tas būtu viens vesels.” Un Rodžeram sāpēja, ka tagad viņi vairs nebija viens vesels. “Neviens no viņiem nopietni nedraudzējās ne ar vienu citu. Pat vēl vairāk nekā Sūzanna Džejs deva priekšroku mierīgai un rāmai dzīvei, un tāda viņiem bija. Abi apprecējās, piedzima Dags, Džejs strādāja par skolotāju, Sūzanna rūpējās par māju. Viņiem piedzima meita. Nevainojama situācija. Jauns pāris, divi bērni, maza, jauka māja viņu dzimtajā pilsētā.”

“Un tad viss sabruka.”

“Jā.”

Viņš nemūžam neaizmirsīs meitas balsi pa telefonu: “Tēt, tēt, kāds ir nolaupījis Džesiju! Kāds ir nolaupījis manu bērniņu!”

“Stress viņā kaut ko salauza un pārrāva starp viņu un Dzeju kādu saiti, kuru neviens neprata atkal sasiet. Nu, kad abi vēl draudzējās, viņi šad tad arī strīdējās.” Viņš atkal uzlika brilles. “Es atceros, kā viņa iebrāzās mājā pēc randiņa, zvērēdama, ka nemūžam vairs nerunās ar to Dzeju Kalenu. Un nākamajā dienā viņš stāvēja pie durvīm ar mulsu smaidu sejā.”

“Taču šoreiz tas nebija strīds.”

“Tā bija pārvērtība. Tā lika Džejam ierauties sevī, bet Sūzannai vairs nevaldīt pār sevi. Piepeši jaunā sieviete kļuva par aktīvisti, tagad viņa bija sieviete ar misijas apziņu. Un, kad viņa aktīvi nedarbojās, lai atrastu tevi, neapmeklēja atbalsta grupas vai seminārus, viņai bija šausmīga depresija. Džejs nespēja viņu atbalstīt - ne tā, kā tas viņai bija vajadzīgs. Viņš nespēja sievu uzmundrināt tā, kā tas viņai bija vajadzīgs.”

“Dagam droši vien tas bija ļoti smagi.”

“Bija gan. Zēns atradās starp viņiem abiem. Viņi būtu varējuši uz kādu laiku radīt ilūziju par normālu dzīvi, taču tā neturpinātos ilgi. Viņi mēģināja.”

Tad Rodžers viņai pieskārās; tā vajadzēja. Viņš viegli ar pirkstu galiem aizskāra Kellijas plaukstas iekšpusi.

“Viņi abi ir krietni, mīļi cilvēki, kuri dievināja savu dēlu.”

“Jā, to es saprotu.” Un, tā kā viņa saprata, viņa pagrieza plaukstu un saāķēja pirkstus ar Rodžera pirkstiem. “Tomēr viņi nespēja atjaunot savu parasto dzīvi, kad no tās bija izkritusi viena sastāvdaļa.” “Nē.” Viņš nopūtās. “Tiklīdz Sūzannu kaut kas aizķēra - jauns izmeklēšanas pavediens, ziņu reportāža par kādu citu pazudušu bērnu - viss atkal sākās no jauna. Pēdējos pāris gadus viņi dzīvoja kā svešinieki, turēdamies kopā Daga dēļ. Nezinu, kas viņiem lika pārkāpt šo līniju un pieņemt lēmumu par šķiršanos. Es neesmu viņiem to jautājis.”

“Viņš vēl aizvien Sūzannu mīl.”

Rodžers saknieba lūpas.

“Jā, es zinu. Kā tu to noprati?”

“Pēc tā, ko Džejs pateica, kad viņa bija izgājusi no istabas. Pēc tā, kā viņš to pateica. Man viņu žēl, Grogana kungs. Taču es nezinu, ko tur lai dara.”

“Ne tu, ne kāds cits tur nespēj neko izdarīt. Es nepazīstu tos, kas tevi ir izaudzinājuši, taču arī viņi noteikti ir krietni un mīļi cilvēki.” “Jā, tādi viņi ir.”

“Esmu pateicīgs viņiem par visu, ko viņi tev devuši.” Viņš nokremšļojās. “Tomēr tevī ir arī tas, kas iedzimts no Sūzannas un Dže-ja. Ja tu spēj to pieņemt, spēj to novērtēt, ar to pietiek.”

Kellija palūkojās uz abu kopā saāķētajiem pirkstiem.

“Man prieks, ka šodien atnācu.”

“Ceru, ka atnāksi vēl kādreiz. Es domāju... Varbūt mēs abi justos mazliet ērtāk, ja tu sauktu mani par Rodžeru.”

“Labi.” Viņa piecēlās. “Kā ir, Rodžer, vai tev obligāti tagad jātaisa vaļā veikals?”

“Viena no īpašnieka priekšrocībām ir iespēja laiku pa laikam darīt to, ko tu pats vēlies.”

“Ja gribi, tu varētu aizbraukt uz izrakumu vietu kopā ar mani. Es tev visu izrādīšu.”

“Tas ir labākais piedāvājums, kādu esmu saņēmis pēdējā laikā.”

“ CZ veika, Kellij!” Tiklīdz viņa bija iebraukusi izrakumu vielā, t-^pie viņas pieskrēja Bills Makdauels, steigā izlaižot pirkstus caur izspūrušajiem matiem, lai tos pieglaustu. “Kur tu biji?” “Man bija šis tas darāms.” Viņa izkāpa no mašīnas. “Rodžers Grogans, Bills Makdauels. Bills ir viens no mūsu maģistrantūras studentiem.”

“Jā, sveicināts!” Bills sāka runāt, pirms viņa skatiens bija atgriezies atpakaļ pie Kellijas. “Cerēju, ka šodien varēšu pastrādāt kopā ar tevi. Oho! Kas lēcies tavai sejai?”

Viņa nedusmojās. Tas būtu tas pats, kas niknoties uz lielu, nosmulētu bērnu, kurš grib rāpties augšup pa kāju.

“Ieskrēju sienā.”

“Mī un žē! Vai tev sāp? Varbūt gribi apsēsties ēnā? Es varētu atnest tev ko dzeramu.” Viņš atvēra Kellijai vārtiņus.

“Nē, paldies! Es grasos parādīt Rodžeram apkārtni un tad...” Viņa aprāvās, ieraudzījusi Džeiku stāvam cīņas pozīcijā pretī lielajam vīram no bāra. Tam pašam, kurš bija apkrāsojis viņas "Rover”. “Pie velna, kas šeit notiek?”

“Tu runā par to puisi? Viņš meklēja tevi. Džeiks metās viņam virsu.” Bills uzmeta ašu skatienu Džeikam, iedomātajam sāncensim par Kellijas simpātijām. “Mums te bijis pietiekami daudz galvassāpju, un Džeiks sagādājis vēl vienas.”

“Ja Džeiks būtu sācis, tas stulbais gorilla būtu samalts miltos. Piedod, Rodžer, man jāparūpējas par to. Bili, vai tu nevarētu parādīt Grogana kungam darba zonu?”

“Skaidrs, ja tu tā vēlies, bet...”

“Es varu aprunāties ar Ostinu,” Rodžers piedāvājās. “Kad viņš bija mazs, es pa kluso cienāju viņu ar piparmētru ledenēm.”

“Gan es tikšu galā. Tas neprasīs ilgu laiku.” Kellija devās pāri laukumam, aši pamādama ar galvu, kad kāds izrunāja viņas vārdu. Taču Dorija pielēca klāt un sagrāba viņu aiz piedurknes.

“Kā tu domā, vai mums nevajadzētu izsaukt policiju?” viņa čukstēja. “Vai mums nevajadzētu izsaukt šerifu? Ja viņi sāks kauties...” “Tad tā būs viņu darīšana. Ej un kādu brīdi palīdzi Frenijai sijāt granti. Un nemaisies pa kājām!”

“Bet vai tev neliekas... Kas lēcies tavai sejai?”

“Nemaisies pa kājām!”

Piegājusi klāt Džeikam un Ostinam, Kellija bija gatava vai uzsprāgt.

“Dzirdēju, ka tu mani meklē,” viņa iesāka.

“Man jums jānodod čeks. Es tikai atnācu, lai atdotu čeku. Par bojājumiem.”

Viņa klusēdama pastiepa roku. Kad Ostins bija izvilcis to laukā no kabatas un ielicis viņas plaukstā, Kellija atlocīja čeku un izlasīja summu. Tā atbilda aprēķinam, kuru viņa bija iesniegusi Hjūitam.

“Labi. Un tagad pazudi labi tālu!”

“Man ir šis tas sakāms.” Ostins uzrāva plecus. “Pateikšu jums to pašu, ko viņam.” Viņš ar īkšķi norādīja uz Džeiku. “Un to pašu, ko teicu Džefam, šerifam Hjūitam. Pagājušonakt es biju mājās. Gultā ar sievu jau pulksten vienpadsmitos. Pat nenoskatījos nakts ziņas vai Lēno šovu, tāpēc ka šorīt man bija jāstrādā. Jādara darbs, kuru es kavēju, lai ierastos šeit un jums to pateiktu aci pret aci. Var jau būt, ka mēs ar Džimiju mazliet pāršāvām pār strīpu ar to jūsu braucamo...”

“Var jau būt?” Džeika balss bija pārlieku mierīga, lai pretinieks varētu justies drošs.

Ostina žokļa muskuļi noraustījās.

“Mēs pāršāvām pār strīpu, un mēs par to atlīdzinām. Taču es nesitu sievietēm un nešauju uz cilvēkiem, Dieva dēļ! Un Džimijs tāpat. Džefs atbrauca uz mūsu darba vietu un prasīja, lai pasakām, kur mēs esam bijuši iepriekšējā vakarā ap pusnakti, ko mēs esam darījuši un vai kāds var apzvērēt, ka mēs sakām patiesību.”

Pazemība viņa sejā lika Kellijai savaldīt dusmas.

“Ja jūs nebūtu apķēpājuši manu mašīnu, Hjūits nebūtu sagādājis jums neērtības darbā. Domāju, ka nu mēs esam norēķinājušies, tāpēc ka ir diezgan neērti braukāt apkārt ar mašīnu, uz kuras uzrakstīts “stulbā lesbiete”.

Ostins nosarka, līdz viņa seja sāka līdzināties ar asinīm notrieptam mēnesim.

“Es atvainojos. Savā un Džimija vārdā.”

“Tu izvilki īsāko salmiņu?” Džeiks jautāja.

Vieglā Ostina lūpu noraustīšanās nozīmēja apstiprinājumu.

“Mēs metām monētu. Es nezinu, kas notika pagājušo nakti, taču varu jums pateikt, ka savu mūžu neesmu pacēlis roku pret sievieti. Ne reizes,” viņš sacīja, uzmetot ašu skatienu Kellijas pierei. “Un nekad neesmu ne uz vienu šāvis. Man nepatīk, ka jūs te esat, un es jums to pateikšu tieši sejā. Rons Dolans bija krietns vīrs. Viņš bija mans draugs. Tas, kas ar viņu notika... Tas nav taisnīgi. Gluži vienkārši nav taisnīgi.”

“Tam mēs piekrītam.” Kellija iebāza čeku kabatā.

“Es tā vien domāju, ka varbūt ir taisnība tam, ko cilvēki runā. Par to, ka šī vieta ir nolādēta.” Viņš uzmeta aizdomīgu skatienu dīķim. “Lai nu kā, es neteiktu, ka vēl gribu te strādāt.”

“Tādā gadījumā varat atstāt to mūsu ziņā. Pagātne ir aizmirsta,” Kellija piebilda, pastiepjot roku.

Ostins sākumā izskatījās samulsis, tad ar skubu to satvēra. “Vecis, kurš var nodarīt ko tādu sievietei,” viņš sacīja, ar mājienu norādot uz viņas pieri, “ir pelnījis, lai viņam par to salauž roku.” “Vēl viens jautājums, par kuru mēs esam vienisprātis,” Džeiks viņam teica.

“Nu tā... tas ir viss, kas man bija sakāms.” Viņš vēlreiz pamāja un tad, neveikli soļodams, devās pāri laukumam.

“Nu, tas mazliet izklaidēja.” Kellija noglāstīja savu kabatu. “Ir pilnīgi neiespējami, ka tas tūļa būtu šāvis uz tevi. Kāpēc tu taisījies izaicināt viņu uz cīņu?”

“Kad viņš atnāca, viņš izturējās drusku uzpūtīgi, un es jutos spiests šo uzpūtību saplacināt. Teica, ka ar mani viņam nekas neesot runājams un tā tālāk, un tas, protams, nozīmēja, ka mums kādu laiciņu vajadzēja vienam otru apsaukāt. Var gadīties, ka pēc tam, kad tu atnāci un viņš ieraudzīja tavu seju, mēs palaidām garām kārtīgu asiņainu izklaidi.” Džeiks pastiepa roku un viegli pieskārās viņas matiem, kas uz pieres bija apgriezti. “Es ceru, ka tā ir jauna frizūra, nevis mēģinājums nomaskēt to punu.”

“Aizveries!”

“Tāpēc ka frizūrai nav nekādas vainas, bet maskēšanās ir nožēlojama.” Viņš noliecās un viegli ar lūpām pieskārās zilumam. “Kā tu šodien jūties?”

“Tā, it kā būtu ieskrējusi kokā.”

“Varu derēt. Kas ir tas vecais zēns?”

Viņa palūkojās atpakaļ un ieraudzīja Rodžeru notupušos kvadrantā starp Billu un Metu.

“Rodžers Grogans. Sūzannas tēvs. Es šorīt aizgāju ar viņu aprunāties. Viņš ir... kolosāls. Taisījos parādīt viņam apkārtni.”

“Iepazīstini mūs!” Džeiks saņēma Kelliju aiz rokas. “Mēs parādīsim viņam apkārtni.” Viņa tvēriens kļuva stingrāks, kad viņa mēģināja izrauties. “Drusku pakaitināsim viņu. Bills kļūst traks, kad es tev pieskaros.”

“Liec to bērnu mierā! Viņš ir nekaitīgs.”

“Viņš aiz pielūgsmes grib laizīt tavus kāju pirkstus.” Džeiks tīšām pacēla viņas roku pie savām lūpām. “Ja viņam būtu pistole, es tagad noasiņotu no daudzām šautām brūcēm.”

“Tu esi zemisks draņķis.”

Džeiks iesmējās un palaida vaļā viņas roku, tikai lai apskautu viņu ap pleciem.

“Tieši tas tev mani patīk, mazulīt.”

46

Nākamajā rītā, kad Kellija nupat bija sākusi kārtot instrumentus, domās pārskatīdama savu šīsdienas sektoru, piebrauca Leina.

Mazliet uzjautrināta, Kellija vēroja, kā viņa iziet pa vārtiņiem, palūkojas lejup uz saviem glītajiem kuipju papēžiem, paceļ acis augšup un sāk šķērsot laukumu.

“Vai advokātei šāda celšanās nav tā kā mazliet par agru?” Kellija uzsauca.

“Nav vis, ja advokātei ir bērns, kurš jāved uz sagatavošanas klasi, un suns, kas jānogādā pie veterinārārsta.” Nākdama tuvāk, viņa pavilka uz leju saulesbrilles un nodrebinājās, apskatījusi Kellijas pieri. “Šausmas!”

“Vari to atkārtot.”

“Es gribētu norādīt, ka situācija, kad es saņemu informāciju par savu klientu nakts piedzīvojumiem no trešajām personām, ir mazliet neveikla. Tev vajadzēja man piezvanīt.”

“Es nezinu, kurš man par to jāiesūdz tiesā.”

“Vai policijai nav neviena aizdomās turamā?”

“Viņi izņēma lodi no papeles stumbra. Ja viņi atradīs ieroci, ar kuru šauts, domāju, ka tad viņiem būs ari aizdomās turamais.” “Kāpēc tu neesi nobijusies?”

“Esmu. Džeiks apgalvo, ka lode aizlidojusi viņam garām piecu pēdu attālumā, un man jātic, ka viņš nemānās. Taču fakts paliek fakts - tur ārā kāds šāva. Un kāds izdarīja arī ko ļaunāku.”

“Tu domā, ka šie gadījumi ir saistīti?”

“Šķiet, ka šerifs tā nedomā, taču viņš ir diezgan mazrunīgs. Tas ir tikai pieņēmums. Dažiem cilvēkiem nepatīk, ka mēs esam te. Viena iespēja, kā dabūt mūs projām, ir kompromitēt projektu. Līķis un šaudīšanās to kompromitē diezgan pamatīgi.”

“Man ir daži jaunumi, kas nespēs tevi iepriecināt.” “Detektīvs.”

“Sāksim ar to. Kārlaila dēls nav bijis īpaši atsaucīgs. Viņš sacījis detektīvam, ka nezinot, kur ir viņa tēvs, un, ja viņš zinātu, tā nebūtu detektīva darīšana.”

“Lai detektīvs uzstāj.”

“Tas maksās naudu.”

“Man vēl ir palicis, ko tērēt.” Kellija nopūtās. “Mazliet,” viņa atzinās. “Taču kādām pāris nedēļām pietiks.”

“Dod man ziņu, kad tev būs jāpārvērtē izdevumi. Starp citu, man patīk tavi uz pieres apgrieztie mati.”

“,īā?” Kellija tos mazliet sapurināja. “Tie mani kaitinās, kad sāks līst acīs.”

“Šādam nolūkam ir izgudrotas frizētavas. Nākamais manas šārī-ta darba kārtības jautājums ir saistīts ar pilsētā klīstošajām baumām.” “Vai atnest kafiju ar cepumiem?”

“Tu varētu panākt šuip. Ja es iešu uz turieni, šīs kurpes būs jāmet ārā.” Kamēr Kellija lika malā instrumentus, Leina apskatīja laukumu.

Kā allaž, te varēja dzirdēt instrumentus sitamies pret akmeni un iecērtamies zemē. Pāri tam visam skanēja neskaidra mūzika. Bija karsti, tāds karstums, kas lika viņai justies lipīgai.

Viņa sajuta sviedru, pretodu līdzekļa un zemes smaržu.

Viņai nebija ne jausmas, ka viss ritēs uz priekšu tik saskaņoti. Bija izrakti tik daudzi kvadrāti un taisnstūri. Un grāvji novilkti gluži kā ar lineālu.

Kaudzēs bija sakrauti instrumenti, lāpstas un liekšķeres, platas sukas. Šur tur mētājās brezenta gabali. Kāds bija uzlicis fotoaparātam virsū bloknotu. Laikam lai atstātu to ēnā, viņa iedomājās. Līdzās katram kvadrantam atradās kannas un ūdens pudeles, un novilktie krekli karsa saulē.

“Ko viņi tur dara?”

Kellija palūkojās uz to pusi, kur tuvu kopā stāvēja Džeiks un Dorija. “Džeiks flirtē ar seksīgo projekta fotogrāfi.” Tad viņa paraustīja plecus, pārsteigta, ka viņas acis vairs neaizmigloja zaļā greizsirdības migla, ieraugot, ar kādu pašpārliecību viņš pieskaras Do-rijas plecam un rokai. “Viņš droši vien skaidro, ko grib redzēt attēlos, kādus leņķus.” Viņa nevērīgi paberzēja sīku nobrāzumu plaukstas iekšpusē. “Tajā vietā viņi ir atraduši trauku lauskas.”

“Man derētu apskatīties, pirms aizeju. Tātad...” Leina atkal pievērsās Kellijai. “Vakar tu apciemoji Rodžeru.”

“Pareizi. Un tad? Viņš man patīk.”

“Man arī. Pat ļoti. Pēc tam tu viņu kaut kur aizvedi.”

“Es viņu atvedu apskatīt izrakumus. Un kas par to?”

“Kad tu iegāji veikalā, tur kāds bija.”

“Jā, viņa gribēja pārdot dažas grāmatas.” Kellija noliecās, lai paņemtu kannu ar ledus tēju. Kopš viņa bija sadauzījusi savu krūzīti, viņa dzēra tieši no kannas. “Viņa sacīja, ka esot tā puiša svaine, kurš izracis pirmo galvaskausu. Kāpēc tas tevi interesē?”

“Viņa tevi pazina.”

“Kā, pēc televīzijas raidījuma?” Nākamajā brīdī viņa aptvēra. “Tas nav iespējams. Pilnīgi neiespējami, ka viņa parunāja ar mani divas minūtes un sasaistīja mani ar Džesiku Kalenu.”

“Nezinu, cik ilgs laiks bija vajadzīgs, taču viņa sāka likt visu kopā. Ievēroja, ka Rodžers aizslēdz veikalu, kad viņa bija aizgājusi. Un pamanīja, ka pēc tam viņš dodas tev līdzi. Cik noprotu, viņa par to ieminējusies kādam citam, un šis kāds cits bija redzējis tevi iznākam no mana kabineta kopā ar Suzannu. Bija redzējis tur Dzeju. Te ir mazpilsēta, Kellij. Cilvēki cits citu pazīst, un cilvēki atceras. Jau sāk klīst runas, ka tu esi Suzannas un Džeja pazudusī meita. Es iedomājos, ka tev to vajadzētu zināt, lai izlemtu, kā pret to izturēties. Kā, tavuprāt, pret to vajadzētu izturēties man.”

“Dieva dēļ!” Kellija norāva cepuri un nometa to zemē. “Es nezinu. “Bez komentāriem” nederēs. “Bez komentāriem” cilvēkiem liek domāt, ka viņi zina to, par ko tu nevēlies izteikties.”

“Ziņas sasniegs presi, un tas ir neizbēgami. Mums būs vajadzīgs paziņojums. Kaleniem būs vajadzīgs paziņojums. Taviem vecākiem tāpat. Un jums visiem ir jāizlemj, kādu taktiku izvēlēties.”

Kellija palūkojās uz laukumu. Džeiks bija atstājis Doriju, viņa ievēroja, notupies tur, kur strādāja Frenija ar Caku. Džeika roka atradās uz Frenijas vidukļa.

Tagad kopā ar Doriju bija pļāpīgais Bills. Izskatījās, ka Dorija par viņa sabiedrību nepriecājās ne tuvu tik ļoti kā par Džeiku.

Kellija vēlējās, kaut viņai nebūtu nekā svarīgāka, par ko domāt, kā par savas komandas mazajām drāmām.

“Es negribu runāt ar presi. Es negribu, lai maniem vecākiem būtu ar to jāsaskaras.”

“Tev nebūs izvēles, Kellij. Savulaik tas bija nozīmīgs notikums. Un Suzanna ir šejienes slavenība. Tev jāsagatavojas.”

“Neviens negatavojas grupveida seksam. Tas ir jāpārcieš. Vai Suzanna zina?”

“Man sarunāta tikšanās ar viņu pēc stundas. Es viņai pastāstīšu visu, ko viņa vēl nezina.”

Kellija pacēla cepuri un uzlika to atpakaļ galvā.

“Man ir vajadzīgs tas saraksts. Viņas ārsta, medicīnas māsu un visu to sieviešu uzvārdi, kuras gulēja ar viņu vienā slimnīcas palātā pēc dzemdībām. Es negribēju pārlieku uzstāt.”

“Taču tu gribi, lai es to daru.” Leina pamāja. “Mierīgi.” “Sadabū man Kārlaila dēla adresi un telefona numuru! Varbūt es spēšu viņu pārliecināt, lai parunājas ar mums. Man jāpiezvana mammai un viņa jābrīdina. Manai mammai,” viņa precizēja, kad Leina neko neatbildēja. “Sūzanna lai paliek tavā ziņā.” “Saprotu.”

“Labi, ja ir kāds, kas saprot. Šķiet, ka Rodžers arī saprata. Ar viņu man bija viegli.”

“Viņš ir īpašs. Un iespējams, es īsti nezinu, bet varbūt tīri ģenētiski vīrietis ko tādu spēj paciest vieglāk nekā sieviete. Nekā māte. Es zinu, ka Dagu tas ir pamatīgi izsitis no sliedēm, taču viņš turas braši.”

“Vai starp jums abiem ir kādas attiecības?”

“Hmm... Tā “attiecību” definīcija ir visai izplūdusi, taču - jā. Domāju, ka ir. Vai tas tev šķiet nepieņemams?”

“Ne jau man. Tas ir tikai dīvaini, vēl viena neparasta saikne. Es izvēlos advokāti, kurai ir attiecības ar manu miesīgo brāli. Es iesaistos projektā, kas varētu būt viens no nozīmīgākajiem manā karjerā. Vispirms tajā tiek iesaistīts arī mans bijušais vīrs, un pēc tam izrādās, ka esmu dzimusi gandrīz vai spļāviena attālumā no vietas, kur strādāju. Mana bioloģiskā māte, kā izrādās, ir manu iemīļotāko šokolādes cepumu ražotājfirmas īpašniece, un nezināms cilvēks vai cilvēki pievieno šim sajaukumam vēl arī slepkavību un miesas bojājumus. Jebkurš no šiem faktoriem šķistu dīvains. Bet, saliekot tos kopā, sanāk...”

“Grupveida sekss.”

“No tavas mutes tas izklausās mazliet citādi, taču - jā, tā tas ir. Dabū no Sūzannas to sarakstu!” Kellija ieteicās pēc brīža. “Ir laiks segmentēt šo projektu un sākt nopietnus izrakumus.”

47

Suzanna noklausījās visu, kas Leinai bija sakāms. Viņa pacienāja Leinu ar tēju un kafijas kūku, tad iedeva viņai precīzi sagrupētu, ar datoru nodrukātu sarakstu, kurā bija pagātnes notikumu personu vārdi. Viņa bija pilnīgi mierīga līdz brīdim, kad Leina tika izvadīta ārā pa durvīm.

Tad viiia apsviedās pret Dzeju.

“Es tev lūdzu atnākt .šurp šorīt, tāpēc ka Leina sacīja, ka viņai jārunā ar mums abiem. Bet tu neko neteici. Tava klātbūtne neko nedeva.”

“Kas man, tavuprāt, bija jāsaka? Kas man bija jādara? Tu jau esi parūpējusies par itin visu.”

“Jā, es esmu parūpējusies par visu. Kā vienmēr.”

“Tu neļāvi man palīdzēt. Kā vienmēr.”

Suzanna savilka pirkstus dūrēs, tad devās viņam garām uz virtuves pusi.

“Tagad ej prom, Džej! Ej!”

Viņš gandrīz vai paklausīja. Viņa to bija teikusi jau pirms daudziem gadiem. Ej prom, Džej! Taču šoreiz viņš devās Sūzannai pakaļ uz virtuvi un satvēra viņas roku.

“Tu man neļāvi neko teikt toreiz, un tu man neļauj neko teikt tagad. Un pēc tam tu skaties uz mani ar aizvainojumu. Ko īsti tu gribi, Sūzanna? Es visu mūžu esmu centies tev sniegt to, ko tu gribi.”

“Es gribu atgūt savu meitu! Es gribu atgūt Džesiju.”

“Tas nav iespējams.”

“Tev nav, tāpēc ka tu neko nedari lietas labā. Tu tikpat kā nerunāji ar viņu Leinas kabinetā. Tu viņai pat nepieskāries.”

“Viņa negribēja, lai es viņai pieskartos. Vai tu tiešām domā, ka mani tas nesāpina?”

“Es domāju, ka tu viņu esi norakstījis jau pirms ilga laika.” “Jās ir muļķības. Es sēroju, Sūzanna, un man sāpēja. Taču tu to neredzēji un nedzirdēji. Tev nebija nekā cita kā vien Džesija. Tu vairs nespēji būt mana sieva, mana mīļākā. Tu pat vairs nespēj būt mans draugs, tāpēc ka tu biji pārlieku koncentrējusies uz to, lai būtu viņas māte.”

Vārdi bija gluži kā ašas, asas bultas, kas ieurbās viņas sirdī. Nekad agrāk Džejs nebija viņai neko tādu teicis. Nekad nebija izskatījies tik nikns un aizvainots.

“Tu biji pieaudzis vīrietis. Tu biji viņas tēvs.” Viņa atbrīvojās

no Džeja tvēriena un ar drebošām rokām sāka vākt nost tējas traukus. “Tu no manis attālinājies, kad tu man biji visvairāk vajadzīgs.”

“Iespējams. Taču tu rīkojies tieši tāpat. Arī man tu biji vajadzīga, Suzanna, bet tu mani neievēroji. Es gribēju saglabāt to, kas mums bija palicis, bet tu vēlējies visu upurēt tā dēļ, ko mēs bijām zaudējuši.”

“Viņa bija mana mazā meitiņa.”

“Mūsu meitiņa. Sasodīts, Suzanna, mūsu meitiņa.”

“Tu gribēji sagādāt viņai aizstājēju.” Viņas elpa kļuva saraustīta.

Džejs pakāpās atpakaļ, it kā viņa būtu tam iesitusi.

“Ir muļķīgi tā teikt. Muļķīgi un nežēlīgi. Es gribēju, lai mums būtu vēl viens bērns. Ne jau aizstāšanas dēļ. Es gribēju, lai mēs atkal būtu viena ģimene. Es gribēju savu sievu, bet tu man neļāvi sev pieskarties. Mēs zaudējām savu meitu, Sūzanna. Taču es zaudēju arī sievu. Es zaudēju savu labāko draugu, es zaudēju savu ģimeni. Es zaudēju itin visu.”

“Tam nav nekādas jēgas. Man jāiet un jāapciemo Džesika-Kel-lija.” Viņa notrausa asaras.

“Nē, tev tas nav jādara.”

“Ko tu runā? Vai nedzirdēji, ko Leina teica? Viņa ir ievainota.”

“Es dzirdēju, ko Leina teica. Viņa teica arī to, ka cilvēki sākuši sačukstēties, un tas Kelliju nostādīs sarežģītā situācijā. Tu dosies uz izrakumu vietu, cilvēki tevi redzēs, un tu tikai ieliesi eļļu ugunī.”

“Man vienalga, ko cilvēki runā. Viņa ir mana meita. Kas tur ļauns, ja cilvēki to zinās?”

“Viņai tas ir svarīgi, Sūzanna. Ja tu dosies turp, tu atgrūdīsi viņu vēl vairāk. Ja tu negaidīsi, kamēr viņa atnāk pie tevis, ja tu neļausi viņai pašai izdarīt secinājumus, tu zaudēsi viņu otrreiz. Viņa mūs nemīl.”

“Kā tu drīksti man teikt ko tādu?” Sūzannas lūpas drebēja. “Viņa mūs mīl. Dziļi sirdī viņa mūs mīl. Nevar būt, ka nemīl.”

“Es negribēju tev to teikt. Es negribu tevi sāpināt. Es labprātāk atkal paietu nostāk, atkal pazustu nekā ļautu tev ciest kaut vienu minūti. Taču, ja es to nepateikšu, tas sagādās tev vēl lielākas ciešanas.”

Džejs saņēma viņas rokas un saspieda tās ciešāk, kad viņa mēģināja atbrīvoties. Tagad viņš domāja, ka tā vajadzēja darīt jau pašā sākumā. Viņam vajadzēja turēt Sūzannu ciešāk.

“Viņai mūsu ir žēl. Viņa jūtas mums pateicību parādā. Un varbūt, ja mēs dosim viņai pietiekami daudz laika un pietiekami daudz rīcības brīvības, viņa sāks just ko vairāk.”

“Es gribu, lai viņa atgriežas mājās.”

“Mīļā!” Džejs piespieda savas lūpas pie viņas pieres. “Es zinu.” “Es gribu viņu apskaut.” Cieši aptvērusi sevi ap vidukli, Sūzan-na sašūpojās. “Es gribu, lai viņa atkal būtu bērns un es varētu viņu apskaut.”

“Es arī to gribēju. Zinu, ka tu man netici, taču es to vēlējos ar visu savu sirdi. Tikai... tikai pieskarties viņai.”

“Ak kungs, Džej!” Viņa pacēla roku un notrausa ar pirkstu asaru no Dzeja vaiga. “Man žēl. Man ļoti žēl.”

“Varbūt tikai šo vienu vienīgo reizi tu varētu apskaut mani. Vai ļaut man tevi apskaut.” Viņš aplika rokas Sūzannai ap pleciem. “Ļauj man tevi apskaut, Sūzanna.”

“Es cenšos būt stipra. Esmu centusies būt stipra visus šos gadus, un tagad es nespēju vien beigt raudāt.”

“Viss ir kārtībā. Te esam tikai mēs abi. Nevienam nekas nav jāzina.” Ir pagājis tik ilgs laiks, Džejs domāja, kopš viņa bija ļāvusi pieiet tik tuvu. Kopš viņš bija jutis Sūzannas galvu uz sava pleca. Kopš viņa bija to apskāvusi.

“Es iedomājos... pirmo reizi, kad devos viņu apciemot, es domāju, ka pietiks ar to, ja zināšu, ka mūsu bērns ir drošībā un vesels, Ka viņa ir izaugusi tik skaista, tik gudra. Es domāju, ka ar to pietiks, Džej. Taču ar to nepietika. Ar katru dienu es gribu ko vairāk. Atgūt piecas minūtes, tad stundu. Vienu dienu, tad veselu gadu.”

“Viņai ir skaistas rokas. Vai tu ievēroji? Tās ir drusku aprepējušas - droši vien no darba. Un tomēr viņai ir smalkas rokas ar slaidiem pirkstiem. Un, kad es tās ieraudzīju, es nodomāju: mums būtu vajadzējis sagādāt viņai klavierskolotāju. Ar tādām rokām viņai būtu vajadzējis spēlēt klavieres.”

Lēnām un uzmanīgi Sūzanna paliecās atpakaļ. Tad saņēma Dzeja seju savās rokās un pacēla to augšup. Viņš raudāja - bez skaņas. Viņš allaž bija kluss, viņa atcerējās, brīžos, kad varētu sagaidīt vētrainas bēdu vai prieka izpausmes.

Viņa atcerējās, ka Džejs tāpat bija raudājis, kad piedzima abi viņu bērni. Satvēris viņas rokas, asarām līstot pār seju, viņš nebija izdvesis ne skaņas.

“Ak, Džej...” Suzanna pieskārās ar lūpām viņa miklajiem vaigiem. “Viņa spēlē čellu.”

“Tiešām?”

“Jā. Es to redzēju viņas moteļa istabā, un internētā ir atrodama īsa viņas biogrāfija līdz ar projektiem, pie kuriem viņa ir strādājusi. Tur teikts, ka viņa spēlē čellu. Un ka viņa beigusi universitāti ar izcilību.”

“Jā?” Viņš centās saņemties, taču balss bija piesmakuši un lūstoša.

“Vai gribi redzēt izdruku ? Tur ir arī viņas fotogrāfija. Viņa izskatās ļoti gudra un nopietna.”

“Labprāt.”

Suzanna pamāja un devās pie datora.

“Džej, es zinu, tev ir taisnība par to, ka viņai jānāk pie mums, par to, ka viņai pašai jāsaprot, kas mēs viens otram būsim. Taču ir tik grūti gaidīt. Ir grūti gaidīt tagad, kad viņa ir tik tuvu.”

“Varbūt tas nebūtu tik grūti, ja mēs gaidītu kopā.”

Sūzanna pasmaidīja - tāpat kā toreiz, kad viņas labākais draugs viņu bija pirmoreiz noskūpstījis. “Varbūt arī.”

48

Bija vajadzīga zināma izveicība. Tā tas bija vienmēr, kad bija darīšana ar Daglasu, Lcina domāja. Viņa bija ne tikai pamanījusies sarunāt vēl vienu tikšanos, bet bija panākusi, ka Dags viņu gaidīja savā dzīvoklī virs grāmatveikala.

Viņa gribēja redzēt, kur Dags dzīvo, lai arī tā bija tikai pagaidu mītne. Un viņa domāja, ka abi varētu arī konkretizēt, kādas “attiecības” starp viņiem īsti veidojas.

Kad viņa pieklauvēja pie ārdurvīm, Dags iesaucās: “Ienāciet!” Viņa iedomājās, ka tas bija Vudsboro ieradums - neslēgt ciet durvis. Viņa pati nebija to pārņēmusi pat pēc vairāk nekā diviem gadiem. Kā nekā pilsētas meitene, viņa nosprieda, verot vaļā durvis.

Dzīvojamās istabas dīvāns bija apsegts ar ntaisveidīgu tumšzilu pārklāju, un vienīgais klubkrēsls bija sūnzaļš, ar nobružātiem pa-ročicm. Šīs krāsas nesaderējās ar paklāju, kas bija pīts no brūnām un oranžām šķiedrām.

Iespējams, ka viņš bija daltoniķis.

Dzīvojamo telpu no virtuves šķīra jostas augstuma lete. Bet virtuve, viņa atzinīgi ievēroja, bija nevainojami tīra.

Vai nu viņš augstu vērtēja tīrību, vai arī neko negatavoja. Viņai derēja abas iespējas.

“Nākšu pēc brīža!” viņš iesaucās no blakusistabas. “Man tikai jāpabeidz.”

“Vari nesteigties.”

Tas deva viņai laiku nesteidzīgi palūkoties apkārt. Šur un tur bija izmētātas dažas piemiņas lietas. Labākā spēlētāja balva vidusskolas beisbola čempionātā, stipri nobružāts beisbola spēlētāja cimds, kas šķita atgādinām samazinātu viduslaiku katapultas modeli. Un, protams, grāmatas.

Viņa atzinīgi novērtēja arī tās, taču mākslas darbu izvēle pie sienām izraisīja skaudību un lika vēl vairāk brīnīties par to, kas gan Dags par cilvēku.

Tur bija vairākas reprodukcijas - Muhas “Četri gadalaiki”, Vo-terliausa nāras un Pensa “Ekstāze” un “Rītausma”.

Vīrieti, kurš pie sienas kāra mākslas darbus un bija saglabājis savu vidusskolas beisbola balvu, bija vērts iepazīt tuvāk.

Sākumam viņa piegāja pie guļamistabas durvīm.

Viņa ievēroja, ka gulta ir ļoti vienkārša. Tai nebija galvgaļa, un pāri bija nevērīgi pārmests, saburzīts zils pārklājs. Toties naktsgaldiņš atgādināja ģimenes dārgumu un bija veidots no tumša, senatnīga mahagonija ar misiņa rokturiem. Spoguļa nebija.

Viņš strādāja ar klēpja datoru, kas bija novietots uz izļodzīta metāla galda, un viņa pirksti izveicīgi skraidīja pār taustiņiem.

Viņš bija ģērbies melnā T kreklā, džinsos, un, Leinai par pārsteigumu, viņam uz acīm bija brilles bruņrupuča raga ietvarā.

Leina sajuta vēderā patīkamu iekņudēšanos un iegāja istabā.

Viņa mati bija mitri, Leina ievēroja, vēl mazliet mikli. Viņa juta vieglu ziepju smaržu pēc dušas, no kuras Dags acīmredzot bija iznācis pirms īsa brīža.

Viņa padevās mirkļa impulsam un, nostājusies viņam aiz muguras, izvilka pirkstus caur viņa tumšajiem, mitrajiem matiem.

Viņš salēcās, apgriezās otrādi krēslā un palūkojās Leinā caur briļļu stikliem.

“Piedod! Aizmirsos. Es tikai gribēju sastādīt to inventarizācijas sarakstu... Kas ir?” viņš jautāja, kad Leina joprojām stāvēja un smaidīja.

“Es nezināju, ka tu valkā brilles.”

“Tikai darbam. Pie datora. Un lasīšanai. Visām tām muļķībām. Vai tu esi atnākusi par agru?”

“Nē, tieši laikā.” Dags šķita mazliet nervozs, tāpēc ka viņa bija šeit, viņa guļamistabā. Un tieši tāpēc viņa jutās visvarena. “Vari nesteigties. Filma sākas tikai pēc stundas.”

“Pēc stundas. Pareizi.” Viņai mugurā vēl aizvien bija darba kostīms. Ar smalkām svītriņām. Ko tas nozīmēja, ja sieviete valkāja apģērbu ar smalkām svītriņām? “Vispirms mēs gribējām kaut ko iekost.”

“Tā bija paredzēts.” Viņai patika tas, kā iepletās Daga acis, kad viņa noslīdēja tam uz ceļiem. “Vai arī varam palikt te. Es varētu pagatavot kaut ko tepat uz vietas.”

“Te nav necik daudz ko...” Viņa balss aprāvās, kad Leina nolieca galvu un sāka kaitēties ar viņa lūpām. “Necik daudz, bet varbūt mums pietiktu. Ja tas ir tas, ko tu vēlies.”

Viņa pārbrauca ar pirkstiem pār Daga krūtīm un aplika rokas viņam ap kaklu.

“Tu esi izsalcis?”

“Jā gan.”

“Un ko tu gribētu?” viņa jautāja un iesmējās, kad Dags pieplaka pie viņas lūpām.

XVI

49

Leina apvijās viņam apkārt. Paņēma viņu savā varā - tas bija vienīgais, ko Dags paguva iedomāties, kad Leinas garša, viņas smarža un viņas ķermenis apžilbināja viņa jutekļus.

Viņš bija iegūts, un tas bija sācies kopš mirkļa, kad Leina pie restorāna bija pacēlusies pirkstgalos un pieskārusies ar savām lūpām viņējām.

Dags nebija pārliecināts, vai viņam gribējās dabūt šo vēlmi laukā no sava organisma vai pakļauties tai. Viņš zināja tikai to, ka viņam vajadzīgs kas vairāk. Tūlīt pat.

“Ļauj man...” Krēsls bīstami nokrakšķēja zem abu svara. No ielas atskanēja garāmbraucošas mašīnas troksnis. Taču viņš spēja domāt tikai par to, cik ātri gribēja tikt galā ar viņas blūzes pogām un atrast viņu.

Viņas sirds pukstēja skaļā, nevienādā ritmā gan krūtīs, gan kaklā. Viņai patika šī sajūta - šī dzīves pulsācija. Viņa paliecās atpakaļ, lai ļautu viņa rokām brīvu vaļu.

“Zini, pie visa vainīgas brilles.”

“Es tās vairs nekad neņemšu nost.”

“Labi.” Leina izlaida pirkstus caur viņa matiem, tad noslidināja no acīm brilles un, kārtīgi salocījusi to kājiņas, nolika brilles uz galda, kamēr Dags pogāja vaļā viņas baltās blūzītes pogas. “Tās savu ir padarījušas.”

“To pašu es varētu teikt par svītriņām. Tās mani padara vai traku.”

“Brāļu Brūksu firma.”

“Lai Dievs viņus svētī!” Viņa bija tik nevainojama - gandrīz sīciņa, ar gludu, pienbaltu ādu. Dags gribēja glausties pie tās kā kaķis. “Kāpēc mēs ne...” Viņš atbīdīja žaketi no viņas pleciem, ļaujot tai aizķerties aiz elkoņiem. Viņas blūze bija vaļā, un zem tās bija zīda krūšturis, kas pārklāja mazus, maigus pumpurus. “Ta tu labi izskaties,” viņš sacīja un uzbruka ar zobiem viņas kaklam.

Viņa smaržoja svaigi un ārkārtīgi sievišķīgi. Ātrais pulss zem viņa lūpām bija pēdējais uzbudinājuma piliens.

Viņas rokas bija sasaistītas un miesa atsegta. Šim ašajam mirklim, kad viņa piekāpās un nodeva vadības grožus viņam, piemita kaut kas neizprotams un erotisks. Viņa izbaudīja to līdz ar reibinošo skurbu, kad Daga lūpas atkal tuvojās viņējām.

Viņš piecēlās tik viegli un plūstoši, ka Leinai aizrāvās elpa. Da-gā bija kāds spēks, ko viņa nebija nojautusi, un, kad Dags paņēma viņu uz rokām un viņa lūpas turpināja savus iekarojumus, viņas pulss joņoja kā neprātīgs.

Pēc tam viņa atradās zem Daga gultas, viņas rokas bija sapinušās žaketē, ķermenis savažots un apburoši bezpalīdzīgs. Viņš pavilka žaketi, un viņas rokas kļuva brīvas. Pirms viņa paguva pasniegties Dagam pretī, viņš noslīdēja nost un apgrieza viņu uz vēdera.

“Man nav nekas pret brāļiem Brūksiem,” Dags sacīja, lēnītēm taisīdams vaļā svārku rāvējslēdzēju. “Taču te viņi aizņem par daudz vietas. Mēs atbrīvosimies no viņiem.”

Leina palūkojās atpakaļ pār plecu, un viņai pār acīm pārslīdēja matu vilnis.

“Es to pašu varētu teikt par firmu “Levi’s".”

“Tai mēs dosim mirkli laika.” Dags noslidināja blūzi un noglāstīja viņas muguru. “Glīta mugura, advokāte.”

Viņš pārvilka svārkus pār Leinas gurniem, līdz tie nokrita zemē. Viņai kājās bija zeķes, ko augšmalā rotāja mežģīnes, bet baltās zīda biksītes, viņaprāt, diezin vai bija godāto brāļu Brūksu ražojums.

“Nupat parādās arī pārējais.”

Leina iesmējās, gribēdama pateikt ko asprātīgu un gudru. Un vienīgi novaidējās, kad viņa lūpas veica to pašu ceļu pāri viņas mugurai. Viņa pirksti virzījās līdz zeķes malai, un viņa iecirtās ar savējiem gultas matracī.

“Zini, es vairs nespēšu skatīties uz tevi kādā no taviem kostī-miņiem, nedomājot par to, kas atrodas zem tiem.”

Viņa mute atradās uz viņas vidukļa un slīdēja lejup.

“Lai notiek...”

Dags sniedza viņai tādu baudu, ka viņas muskuli atslāba un locekļi pamira. Tas bija tas pats, kas doties cauri pelēkai, vieglai miglai, iegrimt tajā, nedomājot par iznākumu.

Kuram gan vajadzīga kāda vara, viņa brīnījās, kad migla nāca tuvāk, ja bija iespējams vienkārši... tajā iegrimt.

Dags izdzirdēja, kā viņa nopūšas, juta viņas ķermeni atslābstam. Tagad viņš varēja izpētīt un izbaudīt viņas augumu. Slaido vidukli, slaidos gurnus, smaržu, kas vējoja uz viņas ādas ap lāpstiņām. Viņš attaisīja krūšturi un pārvilka lūpas pār viņas ādu.

Leina gluži vai murrāja.

Dags lēnām apgrieza viņu otrādi, skūpstīja viņas lūpas, kaklu, tad krūtis.

Maigas, smaržīgas, zīdainas. Burvīgā āda sāka izstarot kaisli. Viņas rokas glāstīja Daga matus, plecus, muguru, tad pārvilka viņa krekliņu pāri galvai un aizmeta prom.

Miesas saskaršanās ar miesu lika viņai nodrebēt.

Pacietīgi, viņa sapņaini domāja, un, ak, cik rūpīgi. Viņai bija darīšana ar vīrieti, kurš centās dot tikpat daudz, cik ņēma, sagādāt baudu un dot to. Ar vīrieti, kas lika viņas miesai notrīsēt un sirdij apstāties.

Un tieši tāpēc viņa centās dot Dagam vēl vairāk. Nomurmināja viņa vārdu, kad Daga lūpas un rokas kļuva nepacietīgākas, aizvien skubīgāk uzturot jau tā gailošo uguni un panākot, lai pacietība atdod vietu steigai, bet sapņainība - prasīgumam.

Viņš piespieda Leinas baudas avotam savu roku, liekot abiem saldi mocīties, līdz viņa pirksts paslīdēja zem zīda un iekļuva viņā.

Leinas nagi iecirtās viņa plecos. Viņš redzēja, kā Leinas acis satumst un burvīgs sārtums pārņem visu viņas ādu. Viņš uztvēra Leinas kliedzienu ar savu muti, piezīdies viņas lūpām, kad viņa kulminēja.

Viņā cīnījās dažādas sajūtas - pārāk gaistošas, lai spētu tās nošķirt, pārāk visu aptverošas, lai noturētu. Viņa cīnījās ar Daga džinsu pogām. Ak kungs, kā viņa gribēja visu viņu, gribēja šo bezprātīgo aizmiršanos. Viņas gurni nebeidza kustēties, kad viņa atbrīvoja Daga vīrietības apliecinājumu un satvēra to rokās.

“Dag, Daglas,” viņa atkārtoja un tuvināja viņu sev.

Bauda izšāvās viņam cauri kā raķete, uzvaras prieks par to, ka ieguvis viņu, par to, ka viņu apņēmusi šī miklā svelme, un kustējās lēnām, baudot katru abu ķermeņu trīsošo pacelšanos un nolaišanos.

Saule rietēja. Tas pēdējie stari iezaigojās atvērtajā logā un pārslīdēja pāri Leinas sejai. Dags vēroja, kā nodreb viņas skropstas un kā sitas pulss, kad viņa atmeta galvu. Kad bauda pieauga takti pēc takts - lēnām un dziļi.

Viņš zināja, ka Leina cenšas tverties pie pēdējā nedrošā saprāta salmiņa, un, kad juta viņas tvērienu pastiprināmies, atkal piespieda savas lūpas viņējām un ļāvās kritienam.

49

Daig?” Leina ļāva viņa matiem izslīdēt sev starp pirkstiem X__' un palūkojās laukā pa logu. No tās vietas, kur viņa gulē

ja, viņa varēja saskatīt iedegamies ielas lampas.

“Hmm... Jā.”

“Man par to ir kaut kas jāpasaka.” Viņa dziļi nopūtās, iekārtojoties pēc iespējas ērtāk, ņemot vērā viņa svaru, kas spieda viņu pie matrača. “Mmmm...”

Daga lūpas pārklāja viņas kaklu.

“Tas visu izsaka.”

“Tagad laikam esmu tev parādā vakariņas.”

“Laikam gan. Vai tas nozīmē, ka tu atkal uzvilksi savu svītraino kostīmu un padarīsi mani vai traku?”

“Patiesībā es gribēju jautāt, vai tev nav kāds krekls, ko es varētu aizņemties, kamēr apskatos, ko varu iesākt ar to, kas atrodams tavā virtuvē.”

“Man ir krekls, bet brīdinu, ka virtuvē necik daudz nav atrodams.” “Es varu daudz ko pasākt ar mazumiņu. Jā, un man ir sakāms vēl kas.”

“Kas?” Šoreiz Dags pacēla galvu un palūkojās lejup uz viņu. “Mana bērnaukle ir sarunāta līdz pusnaktij. Tāpēc ceru, ka tev virtuvē ir kādas olbaltumvielas, jo es vēl neesmu tikusi ar tevi galā.” Viņš viņai uzsmaidīja - iepriecināts, glaimots, uzbudināts.

“Kā es nebiju ievērojis tevi agrāk, kad atgriezos pilsētā?” “Laikam nebija pienācis īstais laiks. Tagad tev manis pietrūks, kad tu dosies prom no pilsētas.”

Tāpēc ka tas izklausījās patiesi, pilnīgi patiesi, viņš novēlās nost no Leinas un piecēlās.

“Ir viena bibliotēka, kas man jānovērtē,” viņš sacīja, dodamies uz skapja pusi. “Memfisā.”

“Ak tā.” Viņa piecēlās sēdus un centās runāt mierīgā tonī. “Kad tu dodies prom?”

“Pēc pāris dienām.” Viņš izņēma no skapja kreklu. “Es atgriezīšos, tiklīdz būšu ticis ar to galā.” Viņš pagriezās, devās atpakaļ un pasniedza viņai kreklu. “Diezin vai šajā situācijā man vajadzētu būt projām ilgāku laiku.”

Leina pamāja un noslīdēja no gultas, lai uzvilktu kreklu.

“Man jāpiekrīt. Tu esi vajadzīgs savai ģimenei.”

“Jā. Un ir vēl kas.”

“Jā?” Pogādama ciet pogas, viņa palūkojās pār plecu.

“Šķiet, ka arī es vēl neesmu pilnībā ticis galā ar tevi.”

“Labi.” Viņa piegāja Dagam klāt, pacēlās pirkstgalos un paberzēja savas lūpas gar viņa lūpām. “Tas ir labi.”

Atstājot visu, kā ir, viņa devās uz virtuvi.

Dags pārvilka ar roku pār matiem un sekoja viņai.

“Leina, es nezinu, ko tu meklē.”

Viņa atvēra ledusskapi un ielūkojās tajā, viņa kreklam pinoties gar kājām.

“Es arī ne, kamēr nebūšu atradusi.”

“Es nerunāju par ēdamo.”

“Es zinu, par ko tu runā.” Viņa palūkojās atpakaļ. “Vari būt mierīgs, Dag. Es protu dzīvot vienai dienai.” Viņa atkal ielūkojās ledusskapī un pašūpoja galvu. “Acīmredzot, tāpat kā tu, spriežot pēc tā, ka tev te ir puse no sešu bundžu alus iesaiņojuma, divas pintes piena, divas vientuļas olas un neatvērta majonēzes burka.”

“Tu aizmirsi šķiņķi tajā nodalījumā.”

“Hmm... Nu labi, man patīk izaicinājums.” Viņa sāka vērt vaļā skapīšus un atrada četrus nevienādus šķīvjus, trīs ūdens glāzes, vienu vīna glāzi un kraukšķu paku, kas lika viņai uzmest Dagam nožēlas pilnu skatienu.

“Tā ir bērnības vājība,” viņš sacīja. “Tāpat kā “Pop-Tarts” cepumi.”

“Nū-u, tev tur vēl ir arī kartupeļu čipsi, marinēti gurķi, puse klaipa lipīgas baltmaizes un pusizēsta cepumu paka.”

Juzdamies neērti un baidīdamies, ka viņa ielūkosies saldētavā

un atradīs pusi galona saldējuma un sasaldētu picu, viņš nostājās tā, lai aizšķērsotu saldētavu ar savu ķermeni.

“Es tev teicu, ka tur necik daudz nav. Mēs vēl aizvien varam kaut kur aiziet vai sadabūt ko lldznešanai.”

“Ja tu domā, ka es nevaru pagatavot maltīti no tā visa, tu stipri kļūdies. Man ir vajadzīgs katliņš, lai uzvārītu šīs olas. Tev taču atradīsies kāds katliņš?”

“Man ir katliņš. Vai gribi alu?”

“Nē, paldies!”

Dags izvilka katliņu un pasniedza to viņai.

“Es tūlīt atgriezīšos.”

Leina uzrotīja piedurknes un ķērās pie darba.

Olas jau sāka vārīties, kad viņš atgriezās, mazliet aizelsies, un atnesa pudeli vīna.

“Aizskrēju pāri pretī uz dzērienu veikalu,” viņš paskaidroja. “Tas bija ļoti mīļi, un - jā, es labprāt iedzertu glāzi vīna.”

“Ko tu gatavo?”

“Sviestmaizes ar šķiņķa un olu salātiem. Mēs tās ēdīsim kopā ar čipsiem un uzskatīsim to par pikniku.”

“Laba doma.” Dags atvēra vīna pudeli un ielēja viņai savā vientuļajā vīna glāzē.

“Ko tava māte saka par to, ka tu negatavo ēst?”

“Mēs cenšamies to neapspriest, tas ir sāpīgs temats. Vai gribi mūziku?”

“Labprāt. Vai tev ir sveces?”

“Nekā īpaša, tikai dažas, ja pārtrūkst strāva.”

“Derēs.”

Viņa uztvēra domu par pikniku nopietni un izklāja segu uz dzīvojamās istabas grīdas. Svecēm degot un mūzikai skanot fonā, viņi ēda sviestmaizes un dzēra vīnu. Tad atkal nesteidzīgi pamīlējās uz segas un apmierināti saritinājās.

Neviens no viņiem neiztrūkās, kad iekaucās sirēnas.

“Memfisā būs karsti,” viņa pēc brīža noteica.

“Gandrīz simtprocentīgi.”

“Vai tu apmeklēsi Greislendu*, kamēr būsi tur?”

“Nē.”

Viņa apvēlās tā, lai varētu no augšas ieskatīties Daga sejā. “Kāpēc ne?”

* Greislendā atrodas Elvisa Preslija muzejs. (Tulk. piez.)

“Tāpēc, ka... pirmkārt, tas ir banāli, un, otrkārt, es tur būšu tādēļ, lai strādātu, nevis lai apliecinātu savu cieņu Karalim.”

“Tu varētu darīt kā vienu, tā otru.” Viņa pielieca galvu. “Tev vajadzētu turp aiziet tāpat vien - prieka un intereses pēc. Tu varētu tur man nopirkt kaut ko neiedomājami stulbu.” Viņa noskūpstīja Dagu uz degungala. “Man jāiet.”

Viņš negribēja ļaut Leinai iet, un vēlme atturēt viņu, turēt viņu cieši klāt Dagu pat vairāk nekā mazliet biedēja.

“Vai negribi vēlreiz izmēģināt gājienu uz kino, kad es atgriezīšos?” Leina priecājās, ka pirmo reizi viņš ir tas, kurš aicina.

“Jā.” Kad viņa jau cēlās kājās, telpas otrā galā pamestajā dokumentu mapē iezvanījās viņas mobilais telefons.

Viņa metās turp, un Dags redzēja pār viņas seju pārslīdam momentānu, pirmatnēju baiļu atblāzmu.

“Tas droši vien būs Denijs, bērnauklis.”

Viņa atrāva vaļā dokumentu mapi, pavēlot sev necelt paniku, un paķēra telefonu.

“Hallo! Dcnij, kas... Kas? Ak kungs! Jā. Jā, labi.”

Noliekot klausuli, viņa jau skrēja uz guļamistabas pusi.

“Tailers? Kas noticis ar Taileru?” Dags satraukts prasīja, metoties viņai pakaļ.

“Nekas. Ar viņu viss kārtībā. Tajarn nekas nekaiš.” Viņa paķēra savu blūzi. “Ak kungs, Dag! Žēlīgais Dievs! Deg mans birojs.”

50

Neko citu viņa nevarēja darīt, tikai stāvēt malā un noskatīties. Stāvēt ielas otrā pusē, glābjoties no dūmiem un liesmām, un vērot sadegam daļu no savas dzīves.

Leina sev atgādināja, ka ir bijuši ari lielāki zaudējumi. Daudz lielāki par kabinetu, iekārtu, dokumentiem un mēbelēm. Viņa visu varēja atjaunot. Viņa varēja sākt no jauna. Koku un ķieģeļus varēja aizvietot vai salabot.

Un tomēr viņa sēroja par veco māju ar tās jocīgajām telpām un skaisto skatu pa logu.

Ugunsdzēsēji bija aplējuši ar ūdeni blakusmājas, un kopto mauriņu vietā tagad tur bija neglīti, ar atlūzām nokaisīti dubļi. Dūmi plūda ārā pa izsistajiem logiem un pa jumtu skaidrajās vasaras nakts debesīs.

Dučiem cilvēku bija iznākuši ārā no mājām vai apstādinājuši mašīnas, lai noskatītos.

Viņa redzēja jaunu ģimeni ar diviem bērniem, kas dzīvoja kaimiņos otrā stāva dzīvoklī. Viņi izskatījās satriekti, turējās kopā un bija steigā paķēruši līdzi iedzīves priekšmetus. It kā viņi te atrastos, lai vērotu, vai arī viņu māja netiks nopostīta.

“Leina!”

“Rodžer!” Leina gandrīz sabruka, redzot viņu šeit, tērpušos pidžamas augšdaļā, kas bija sabāzta biksēs, ar rītakurpēm kājās. Tomēr viņa tikai satvēra Rodžera roku un turēja.

“Mani pamodināja sirēnas,” viņš sacīja. “Es piecēlos un iedzēru glāzi ūdens. Beigās palūkojos laukā pa logu. Es varēju saskatīt tikai dūmus. Vai tu biji tur iekšā?”

“Nē, es biju kopā ar Dagu. Kāds bija piezvanījis uz mājām un pateicis manam bērnauklim. Viņš piezvanīja man. Ak, Dievs, neļauj ugunij izplatīties tālāk! Neļauj tai izplatīties!”

Rodžers paraudzījās uz Dagu.

“Varbūt mums vajadzētu atrast vietu, kur tu uz brīdi varētu atsēsties.”

“Viņa negrib,” Dags sacīja. “Es jau mēģināju.”

“Nezinu, kā tas varēja notikt. Kad noīrēju māju, viss tika pārbaudīts. Elektrības vadu sistēmu aizsargāja kods. Es biju uzmanīga.”

“Mēs pagaidīsim un noskaidrosim,” Dags sacīja, un Rodžers juta akmeni noveļamies no sirds, redzot, kā viņa mazdēls paliecas, lai piespiestu lūpas pie Leinas matiem.

51

Kellija izdzirdēja par ugunsgrēku nākamajā rītā bez desmit septiņos, kad Džeiks viņu pamodināja no miega.

“Vācies prom, vai arī es tevi nogalināšu!”

“Mosties, Danbruka! Pagājušajā naktī nodedzis tavas advokātes birojs.”

“Kas? Ko?” Viņa apgriezās, atglauda matus un palūkojās augšup uz viņu. “Leinas? Jēziņ! Kur viņa ir?”

“Viņai nekas nekaiš.” Džeiks neļāva viņai piecelties, uzliekot roku viņai uz pleca. “Necik daudz es nezinu, tikai to, kas tika pārraidīts rīta ziņās, taču tur teica, ka ugunsgrēka brīdī ēkā nav bijis neviena cilvēka.”

“Ak dievs!” Viņa pārvilka rokas pār seju un atkrita gultā. “Ja negadās viena ķeza, gadās divi duči citu. Vai ir zināms, kā izcēlusies uguns?”

Džciks nosēdās līdzās viņas guļammaisam.

“Pastāv aizdomas par ļaunprātīgu dedzināšanu. Viņi to izmeklē.” “Ļaunprātīga dedzināšana? Sasodīts, kurš gan būtu...” Kellija apklusa, aptverot situāciju. “Viņa ir mana advokāte.”

“Pareizi.”

“Mūsu izmeklēšanas rezultātiem vajadzēja atrasties tajā birojā.” “Tu esi to sapratusi.”

“Un tomēr tas ir pārāk fantastisks minējums.”

“Manuprāt, tas nav nemaz tik fantastisks. Var jau izrādīties, ka bērni ir spēlējušies ar sērkociņiem, vai arī nāks gaismā, ka mājas īpašnieks ir azartisks kāršu spēlmanis un aizdedzinājis māju, lai tiklu pie apdrošināšanas naudas. Bet varbūt kādam nepatīk doma, ka tu varētu uzrakt informāciju par to, kas ar tevi noticis pirms divdesmit deviņiem gadiem.” Viņš ar pirksta galiņu pieskārās brūcei pie Kelli-jas uzacs. “Mēs vēl aizvien te neesam īpaši populāri.”

“Man laikam vajadzētu vispirms redzēt, kā Leina jūtas, un viņu uzmundrināt. Viņai ir bērns, Džeik. Es negribu, lai viņa un viņas puika nonāk briesmās tāpēc, ka viņa man palīdz atrast atbildes.”

“Es viņu īpaši labi nepazīstu, taču, manuprāt, viņa nav no tām, kas tik viegli atkāpjas.”

“Varbūt arī ne, taču es negribu iegrūst viņu nepatikšanās. Un pēc tam es došos uz Atlantu. Ej prom, man jāapģērbjas.”

“Es arī agrāk esmu redzējis tevi ģērbjamies.” Kad viņa izlīda no guļammaisa, Džeiks sēdēja, kur sēdējis. “Tu gribi aci pret aci aprunāties ar Kārlaila dēlu.”

“Vai tev ir kāda labāka doma?”

“Nē, un tāpēc es zinu, ka pēc divām stundām uz Atlantu izlido “Delta” lidmašīna, un tur ir rezervētas divas vietas.”

Kellija palūkojās uz viņu, sniedzoties pēc džinsiem.

“Man ir vajadzīga tikai viena vieta.”

“Labi, jo vairāk tu ari nedabūsi. Otra paredzēta man. Es lidošu, Kellij,” Džeiks sacīja, pirms viņa paguva ierunāties. “Man nav vajadzīga tava atļauja. Mēs varam šķiest laiku strīdos, un es šajā uzvarēšu, vai arī pārmaiņas pēc tu varētu atzīt cieņpilnu zaudējumu. Tu nebrauksi viena. Tas arī viss.”

“Tu mums esi vajadzīgs izrakumos.”

“Izrakumi var pagaidīt. Samierinies ar to, vai arī es panākšu, ka tu nokavē lidmašīnu. Man tas patiktu,” viņš sacīja, līgani pieceļoties kājās. “Tāpēc ka es atceros, cik interesants var būt guļammaiss, kad es tevi tur iedabūju kailu.”

Tā kā viņai mugurā bija tikai izstaipīts sporta krekliņš, viņa saprata, ka Džeikam ir zināmas priekšrocības.

“Ja mēs dodamies ceļā, tev vajadzētu sazināties ar Leo. Es būšu sakravājusies un gatava pēc desmit minūtēm. Mēs varam iegriezties pie Leinas pa ceļam uz lidostu.”

“Tas jau izklausās pēc plāna.” Džeilcs devās uz durvju pusi, bet tad apstājās. “Es nepieļaušu, lai ar tevi kas atgadās. Tas arī viss. Ar to tev jāsamierinās.”

“Mēs abi zinām, ka es pati spēju parūpēties par sevi.”

“Jā, mēs to zinām. Tikai tu nekad neesi sapratusi, ka ne vienmēr tā tam jābūt.”

52

Nē, tās nebija bērnu rotaļas ar sērkociņiem.”

Leina sēdēja savā virtuvē, dzerot pēdējo nebeidzamās kafijas jūras krūzīti. Viņas balss pauda bezgalīgu nogurumu.

“Viņi apgalvo, ka ugunsgrēks sācies manā otrā stāva kabinetā. Viņi pat bija noteikuši, ka pa sētaspuses durvīm kāds ticis iekšā. Slēdzene bijusi uzlauzta. Vienīgais, ko viņi man nevar pateikt, ir tas, vai un kas ir paņemts no manām mantām, no mana datora, pirms tas sasodītais nelietis aplēja grīdu un galdu ar degmaisījumu, izlaistīja to priekšnamā un lejā pa kāpnēm, pie reizes izkaisot papīrus, bet pēc tam uzrāva sērkociņu un aizdedzināja.”

“Tā viņi uzskata?” Kellija viņai jautāja.

“Ļaunprātīga dedzināšana par simt un vienu procentu. Tā apgalvo ugunsdzēsēji, ar kuriem man izdevās aprunāties. Izmeklētājs varbūt zinās ko vairāk. Labā ziņa ir tā, ka ugunsgrēks nenodarīja vairāk zaudējumu kaimiņu mājām. Tas nelietis neiedomājās par ģimenēm, kas mierīgi gulēja kaimiņos, par birojiem, kas varētu tikt iznīcināti, kad viņš izlēma izrēķināties ar mani.” Viņa pabīdīja kafijas krūzi nostāk. “Un vēl viņš nepadomāja par to, ka visu lietu kopijas glabājas manās mājās. Ka es katru dienu pārkopēju informāciju no datora disketē un aiznesu to mājās.”

“Tātad tu apgalvo, ka ļaundaris nav zinājis par tavu piesardzību.” Džeiks nostājās viņai aiz muguras un pamasēja viņas plecus.

“Tieši tā. Ak, paldies!” Leina labpatikā noelsās, kad Džeiks mazināja sasprindzinājumu viņas plecos. “Es varētu tevi par to noskūpstīt, taču nespēju piecelties. Turklāt nedomāju, ka Kellijai tas patiktu.”

“Viņa lūpas ir viņa darīšana,” Kellija sacīja. Tomēr viņa vēroja, kā Džeiks masē Leinas plecus. Viņa saprata, ka tas notiek gluži instinktīvi. Leinai bija nepatikšanas, un Džeiks automātiski sniedza viņai palīdzīgu roku.

“Man ļoti žēl, Leina. Patiešām žēl. Un tu esi atlaista.”

“Ko tu teici?”

“Atsūti man rēķinu par sniegtajiem pakalpojumiem, un es tev izrakstīšu čeku. Man negribētos vest prom masieri, taču mums jāpaspēj uz lidmašīnu.”

Zem Džeika rokām Leinas pleci pārvērtās akmenī.

“Ja tu domā, ka vari no manis atpirkties un izslēgt mani no spēles, pieņemot, ka ugunsgrēks bija saistīts ar darbu, kuru es daru tavā uzdevumā, tad tu esi nolīgusi nepareizo advokāti. Paturi savu sasodīto naudu! Tādā veidā tu man nenoteiksi, ko darīt un ko nedarīt.” “Dots pret dotu,” Džeiks paziņoja un turpināja masēt. Aiz Leinas muguras, viņš nosprieda, ir drošākā atrašanās vieta jebkuram vīrietim.

“Ja es negribu, lai tu iedziļinātos manās problēmās, tad tev nav jāiedziļinās manās problēmās.”

“Ja es nestrādāju tavā labā, tev par to nav nekādas teikšanas.” “Dieva dēļ, Leina, ja tas ir saistīts ar mani, tu nevari zināt, kas var gadīties nākotnē. Tev ir bērns, un tev jādomā par viņu.”

“Nesāc man stāstīt, kādai jābūt labai mātei un kā man jārūpējas par savu dēlu! Un neiedomājies, ka nelauzīšu vienošanos tikai tāpēc, ka tā kļūst bīstama. Kāds ir aizdedzinājis manu sasodīto biroju, un es gādāšu, lai viņi par to samaksā. Tādā vai citādā veidā.”

Kellija atspieda muguru pret krēsla atzveltni un sāka bungot ar pirkstiem pa galdu.

“Tad kāda velna pēc es tev maksāju, ja tu šā vai tā taisies darīt šo darbu?”

“Godīga spēle.”

“Grejstons tev pateiks, ka man nenāk ne prātā spēlēt negodīgi.” “Viņai tas patīk,” Džeiks atzina. “Taču viņa pret tevi būs godīga, tāpēc ka tu viņai patīc. Tagad viņa tikai niknojas par to, ka es viņai teicu - tu neatkāpsies.”

“Aizveries!” Kellija viņam uzmeta vienu vienīgu niknu skatienu. “Kas tev ko jautāja?”

“Tu.”

“Bērni, izbeidziet ķīvēties pie galda! Uz kādu lidmašīnu jums jāpaspēj?”

“Es... mēs,” Kellija izlaboja, kad Džeiks sabozās, “dodamies uz Atlantu, lai aprunātos ar Kārlaila dēlu.”

“Kāpēc jūs domājat, ka viņš runās ar jums, ja viņš nerunāja ar detektīvu?”

“Tāpēc, ka es viņam nedošu izvēles iespēju.”

Džeiks noliecās un teatrāli iečukstēja Leinai ausī:

“Viņa šķendējas tikmēr, kamēr tu vai nu bēdz prom, vai padodies.”

“Es nešķendējos. Es uzstāju.”

“Negribēju jums to teikt, taču jūs vēl aizvien izturaties kā precēts pāris.” Leina sajuta, kā Džeika pirksti ieķeras viņas plecos un tad atlec no tiem, un redzēja, kā Kellija saviebjas. “Katrā ziņā, manuprāt, tā ir laba doma. Viņam būs grūtāk atteikties sniegt jums informāciju. Ja viņš grib aprunāties ar mani, iedodiet viņam manu mobilā numuru un mājas telefonu. Es strādāšu mājās, kamēr sameklēšu citas biroja telpas.”

53

Viņi nesarunājās pa ceļam uz lidostu. Lidostā apmainījās tikai ar nepieciešamām frāzēm. Līdzko lidmašīna pacēlās gaisā, Džeiks nolaida lejā savu sēdekli.

Viņš būs aizmidzis pēc kūdām desmit sekundēm, Kellija zināja. Viņasprāt, tā bija viena no viņa ļoti apskaužamām spējām. Lidojot viņš varēja acumirklī aizmigt, vienalga, vai viņi atradās lainerī vai piecvietīgā konservu bundžā ar propelleriem. Ja viss notiks pēc parastā scenārija, viņš nepamodīsies, iekams nebūs atskanējis paziņojums par nolaišanos, un tad viņš piecelsies sēdus - žirgts un atspirdzis.

Tas Kelliju beidza vai nost.

Viņa nolaida lejā ari savu sēdekli, sakrustoja rokas un centās domāt par kaut ko citu, nevis par gaisā pavadāmajām divām stundām.

Viņai blakus Džeiks bija aizvēris acis. Viņš zināja, kādas ir Kel-lijas domas, it kā viņa būtu izteikusi tās skaļi. Un viņš zināja, ka pēc pāris minūtēm viņa atkal piecelsies sēdus, bezdarbības dzīta. Pašķirstīs kādu informatīvo žurnālu. Lādēs sevi par to, ka aizmirsusi paķert līdzi grāmatu, un tad parakņāsies viņa somā, lai paskatītos, vai viņam kādas nav.

Viņa lūkosies pulkstenī ik pēc piecām vai sešām minūtēm un drūmi domās, kāpēc viņš iemidzis, bet viņa ne.

...Jūs vēl aizvien izturaties kā precēts pūtis.

Leina, viņš domāja un centās novirzīt savus pārkaitētos jutekļus no sievietes, kas sēdēja viņam līdzās, tu nezini ne pusi no tā visa.

54

Kārlaila birojiem greznajā Bakhedā piemita gan dienvidnie-ciska smalkuma, gan dārgas izmeklētības pieskaņa. Apmeklētāju pieņemšanas telpas bija veidotas no tumša koka ar atbilstošu krāsojumu, rotātas ar antikvāriem priekšmetiem, kas visi bija nopulēti līdz spīdumam.

Gaisā valdīja darbīga murdoņa.

Sieviete pie milzīgā ozolkoka galda izskatījās tikpat smalka un dārga kā telpas iekārtojums. Viņas smaids bija silts, balss salda kā sīrups. Toties savus pienākumus viņa izpildīja ar nelokāmu stingrību.

“Man ļoti žēl, bet Kārlaila kunga darba kalendārs ir pilnīgi aizpildīts. Es labprāt sarunātu jums tikšanos. Viņam ir brīvs laiks nā-kamceturtdien.”

“Mēs pilsētā būsim tikai šodien,” Kellija viņai sacīja.

“Ļoti neveiksmīgi. Varbūt varu jūs pierakstīt uz konsultāciju pa telefonu.”

“Konsultācija pa telefonu ir pārāk bezpersoniska, vai jūs tā nedomājat...” Džeiks palūkojās uz misiņa plāksni ar vārdu, uzbūra smaidu un atkal pacēla acis pret viņu. “Bidlas jaunkundz?”

“Tas atkarīgs no runātājiem. Varbūt, ja jūs man dotu kādu norādi par jūsu sarunas raksturu, es varētu jums ieteikt kādu no Kārlaila kunga kolēģiem.”

“Tas ir personisks jautājums,” Kellija nošņāca un izpelnījās no Bidlas jaunkundzes viegli pārmetošu skatienu.

“Es ar prieku varētu nodot Kārlaila kungam jūsu ziņu un, kā jau teicu, vienoties par tikšanos nākamajā ceturtdienā.”

“Personisks ģimenes jautājums,” Džeiks piebilda. Viņš tīšām uzkāpa Kellijai uz kājas un turēja savu zābaku uz tās, pievēršot visu savu uzmanību Bidlas jaunkundzei. “Tas saistīts ar Markusu Kārlailu, Ričarda tēvu. Domāju, ja jūs izbrīvētu dažas minūtes viņa šīsdienas plānā, viņš vēlētos ar mums aprunāties.”

“Vai jūs esat Kārlaila kunga ģimenes locekļi?”

“Zināma saistība pastāv. Mēs esam ieradušies Atlantā uz īsu laiku. Šīs dažas minūtes varētu būt nozīmīgas gan mums, gan, jādomā, arī Ričardam. Esmu pārliecināts, ka viņš negribētu, lai dodamies atpakaļ uz Mērilendu, viņu nesatikuši.”

“Ja jūs man pateiksiet savus uzvārdus, es viņam paziņošu, ka esat šeit. Tas ir viss, ko varu darīt.”

“Kellija Danbruka un Džeikobs Grejstons. Būsim jums ļoti pateicīgi, Bidlas jaunkundz.”

“Ja jūs pagaidīsiet, es ziņošu Kārlaila kungam uzreiz pēc tam, kad beigsies telefonkonference.”

Brīdī, kad viņas pēda atbrīvojās, Kellija žigli iespēra Džeikam pa potīti un pēc tam pārgāja telpas otrā pusē, lai apsēstos vienā no klubkrēsliem.

“Neredzu, kā meli varētu dabūt mūs taipus durvīm,” viņa Džeikam nikni pačukstēja.

“Es nemeloju. Es tikai pārspīlēju. Un tas viņu ietekmēja pietiekami, lai pavēstītu Kārlailam par mūsu ierašanos.”

Kellija paņēma žurnālu un uzreiz atkal to nometa.

“Kāpēc tev jāflirtē ar katru sievišķi, kas pagadās ceļā?”

“Tas ir ielikts gēnos. Es esmu savas psiholoģijas upuris. Izbeidz, mazulīt, tu zini, ka esi man vienīgā.”

“Jā, to es esmu jau dzirdējusi.”

“Tu dzirdēji, bet nekad neuzklausīji. Kellij, mums daudz kas ir jānoskaidro. Pēc tam, kad būsi atradusi vajadzīgās atbildes šajā spēlītē, mums jāatrod atbildes arī uz jautājumiem, kas skar mūs pašus.”

“Mēs esam atraduši atbildes uz šiem jautājumiem.” Taču nelaime tāda, Kellija panikā iedomājās, ka viņa bija sākusi apjaust -dažas no viņas atrastajām atbildēm būs bijušas nepareizas.

“Mēs pat nekad neesam uzdevuši tos sasodītos jautājumus. Esmu pavadījis gada lielāko daļu, tos uzdodams.”

“Nesāc nu atkal, Džeik!” Kellijas krūtīs uzmutuļoja nemiers. Pašlaik mana galva ir pilna ar citām raizēm.”

“Es zinu, Ķellij, es gribu, lai tu zinātu...” Viņš aprāvās, parādoties Bidlas jaunkundzei.

Slikti izvēlēts bridis, viņš aizkaitināts iedomājās. Bija pagājis tik īss laiks, un viņam bija izdevies uzsākt sarunu ar Kelliju.

“Kārlaila kungs jums var atvēlēt desmit minūtes. Ja uzkāpsiet pa kāpnēm otrajā stāvā, viņa palīgs ievedīs jūs kabinetā.”

“Paldies!” Džeiks saņēma Kellijas roku, kad viņi devās augšup pa kāpnēm. “Redzēji? Nekad nenoniecini pārspīlējuma nozīmi.”

Otrais stāvs bija tikpat izsmalcināts un apburošs kā pirmais. Kellija ierindoja Kārlailu bagāto, stilīgo un veiksmīgo kategorijā.

Gan viņa paša, gan viņa kabineta izskats šķita to apstiprinām.

Kabinets atgādināja džentlmeņa darbistabu. Patiesību sakot, lielu darbistabu, taču, pēc Kellijas domām, tā bija ieturēta vīrišķīgos pustoņos. Divas sienas aizņēma plaukti ar grāmatām un piemiņas lietiņām. Tur bija arī amerikāņu mākslinieku gleznas un amerikāņu senlietas.

Vīrišķīgo tēmu uzsvēra burgundieša un tumši zilie toņi, ādas un misiņa izmantojums.

Ričards Kārlails stāvēja pie sava rakstāmgalda. Viņš bija augumā garš un labi veidots. Iesirmie mati bija labi apgriezti un atsu-kāti no pieres. Gan deguns, gan lūpas bija plānas. Kad viņš pastiepa roku, Kellija ievēroja aproču pogas ar monogrammu. “Rolex” pulksteni. Briljanta iemirdzēšanos viņa laulības gredzenā.

Viņa atcerējās, kā Henrijs Simpsons bija raksturojis Markusu Kārlailu kā glītu vīrieti, dinamisku cilvēku ar lielisku gaumi.

Kāds tēvs, viņa nosprieda, tāds dēls.

“Danbrukas kundze, Grejstona kungs. Baidos, ka jūs zināt vairāk nekā es. Man nav ne jausmas par kādām ģimeniskām saiknēm.”

“Saikne pastāv ar jūsu tēvu,” Kellija sacīja. “Un viņa saistību ar manu ģimeni. Man ir ļoti svarīgi viņu atrast.”

“Ak tā.” Viņš sakrustoja pirkstus, un viņa seja zaudēja pieklājīgi ieinteresēto izteiksmi. “Tā kā šī ir jau otrā apjautāšanās par manu tēvu dažu pēdējo dienu laikā, man jāpieņem, ka tās ir savstarpēji saistītas. Nekādi nevaru jums palīdzēt, Danbrukas kundze. Un man ir ļoti maz laika, tāpēc...”

“Vai jūs gribat zināt, kāpēc?”

Viņš izdvesa nopūtai līdzīgu skaņu.

“Patiesību sakot, Danbrukas kundze, diez vai jūs man varētu pavēstīt par manu tēvu ko intereses cienīgu. Vai tagad jūs mani atvainotu?”

“Viņš organizēja bērnu nolaupīšanu, transportēšanu un pārdošanu bezbērnu pāriem, kas maksāja viņam bargu naudu, nezinādami par nolaupīšanu. Viņš šajos gadījumos viltoja adopcijas dokumentus, kas nekad netika iesniegti nevienā tiesā.”

Ričards Kārlails lūkojās Kellijā, nemirkšķinot acis.

“Tas ir smieklīgi. Un man jūs jābrīdina, ka tāds pieņēmums ir tikpat apmelojošs, cik absurds.”

“Tas nav nedz viens, nedz otrs, ja tā ir patiesība. Tas nav nedz viens, nedz otrs, ja pastāv pierādījumi.”

Kārlails lūkojās viņā ar to aukstasinīgi zilo acu skatienu, kas liecināja, ka viņš droši vien ir nikns strīdnieks tiesā.

“Kādi jums var būt pierādījumi?”

“Vispirms jau es pati. Agrā bērnībā es tiku nolaupīta un pārdota pārim, kas bija jūsu tēva klienti. Apmaiņa tika izdarīta viņa Bostonus birojā tūkstoš deviņi simti septiņdesmit ceturtā gada decembrī.”

“Jums būs nepareiza informācija!” Kārlails nepadevās.

“Nav vis. Man jāuzdod daudzi jautājumi jūsu tēvam. Kur viņš ir?”

Kārlails brīdi klusēja; klusumā Kellija pat dzirdēja viņu ievelkam elpu.

“Jūs nevarat gaidīt, lai es noticētu šīm kriminālajām apsūdzībām uz vārda.”

Kellija pasniedzās pēc savas somas.

“Adopcijas dokumentu kopijas. Varat tos pārbaudīt. Tie nekad nav iesniegti tiesā. Kvīšu kopijas par honorāriem, kurus jūsu tēvs iekasēja par manu nodošanu adopcijā. Analīžu-testu kopijas, kas izdarītas, lai apliecinātu, ka es esmu Dzeja un Sūzannas Kalenu bioloģiskā meita, kura, būdama vēl zīdainis, tika nolaupīta septiņdesmit ceturtā gada decembrī. Policijas ziņojumi,” viņa piebilda, pamājot uz papīru kaudzi, kuru bija sakrāvusi uz galda. “Avīžu reportāžas.”

“Jums vajadzētu to palasīt,” Džeiks ieteica un apsēdās. “Nesteidzieties!”

Ričarda pirksti viegli drebēja, izvelkot no kabatas lasāmbrilles zelta ietvaros. Neko neteikdams, viņš sāka iepazīties ar mapes saturu.

“To diezin vai var uzskatīt par pierādījumu,” pēc brīža viņš noteica. “Jūs apsūdzat cilvēku bērnu nolaupīšanā, transportēšanā un dokumentu viltošanā.” Viņš noņēma brilles un nolika tās malā. “Lai arī kādas personiskas dabas problēmas pastāvētu starp mani

un manu tēvu. neticu, ka viņš būtu ko tādu darījis. Ja jūs uzstāsiet uz šīm apsūdzībām, es veikšu juridiska rakstura pasākumus.” “Dariet tā,” Kellija aicināja. “Tāpēc ka es nerimšos, iekams nebūšu saņēmusi visas atbildes. Es nerimšos, iekams cilvēki, kuri ir atbildīgi par to, kas notika ar Kalenicm un citām ģimenēm, netiks sodīti. Kur ir jūsu tēvs?”

“Neesmu savu tēvu redzējis vairāk nekā piecpadsmit gadus,” Kārlails nikni atcirta. “Bet, pat ja es zinātu, kur viņš ir, es jums neteiktu. Es nodarbošos ar to personiski, par to jūs varat būt pilnīgi pārliecināta. Es neticu, ka jūsu pieņēmumi ir pamatoti. Taču, ja noskaidrošu, ka ir, es darīšu visu iespējamo, lai sameklētu savu tēvu un... Es darīšu, ko varēšu.”

“Mēs esam pieredzējuši vairākus mēģinājumus nepieļaut, lai mēs atrodam viņu un šīs atbildes,” Džeiks mierīgi paziņoja. “Fiziskus uzbrukumus, ļaunprātīgu dedzināšanu.”

“Dieva dēļ, viņam ir deviņdesmit gadu!” Ričards zaudēja savaldību, un viņš pārlaida roku pār matiem. “Pēdējo reizi, kad viņu redzēju, viņš bija pārcietis sirdslēkmi. Viņam ir slikta veselība. Diezin vai viņš būtu spējīgs kādam fiziski uzbrukt vai izraisīt ugunsgrēkus.”

“Cilvēks, kurš spējis organizēt zīdaiņu melnā tirgus sistēmu, viegli varētu noalgot kādu, kas padara melno darbu.”

“Es neesmu atzinis, ka mans tēvs varētu būt saistīts ar melno tirgu. Viss, ko es te redzu, ir pieņēmumi un sakritības. Cilvēks, kuru es pazinu, bija viduvējs tēvs, nekam nederīgs vīrs un bieži vien grūti izprotama būtne. Tomēr viņš bija labs jurists, kurš strikti respektēja sistēmu un bija pievērsies adopcijas jautājumiem. Viņš palīdzēja veidoties ģimenēm. Viņš ar to lepojās.”

“Lepojās tik ļoti, lai izjauktu vienas ģimenes un veidotu citas?” Kellija iejaucās. “Lai būtu Dieva vietā?”

“Es teicu, ka apskatīšu šos dokumentus. Es gribētu jums lūgt, lai pārtraucat savu darbošanos un izbeidzat izplatīt jebkādus apmelojošus vai nomelnojošus paziņojumus par manu tēvu. Ja jūs iedosiet maniem palīgiem telefona numurus, pa kuriem jūs iespējams sazvanīt, es sazināšos ar jums, tiklīdz būšu nonācis pie secinājumiem.”

Džeiks piecēlās, pirms Kellija paguva bilst kaut vārdu.

“Vai tas nav dīvaini, Kārlail, piedzīvot, kā jūsu uzskati par savu ģimeni, jūsu patības apziņa sagrūst vienā vienīgā mirklī?” Viņš saņēma Kellijas roku un pierāva viņu kājās. “Tieši tā notika ar

viņu. Redzēsim, vai jums būs kaut puse no tās drosmes, kas piemīt viņai. Puse no viņas izturības. Izskatiet dokumentus un izdariet savus secinājumus. Un atcerieties: mēs viņu atradīsim. Es da- A rīšu visu, lai viņu atrastu. Tāpēc ka no soda neizspruks neviens, kas dara Kelliju nelaimīgu.” Kad Kellija palūkojās uz viņu, viņš saspieda tās roku. “Vienīgi es. Iesim!”

Viņa neko neteica, kamēr viņi nebija tikuši ārā.

“Tā nu gan bija varena noslēguma runa, Grejston!”

“Tev patika?”

“Visai iedarbīga. Es gan neesmu daudz domājusi par to, ka esmu nelaimīga. Nikna, apņēmīga, apjukusi, bet ne jau nelaimīga.”

“Un tomēr tu tāda esi.”

“Visā lielajā shēmā tas, šķiet, nav svarīgākais.”

“Es padarīju tevi nelaimīgu. Esmu par to daudz domājis pēdējā gada laikā.”

“Mēs viens otru padarījām nelaimīgus.”

Džeiks satvēra viņas zodu un pagrieza viņas seju pret sevi. “Iespējams. Taču vienu es zinu pilnīgi skaidri. Es biju laimīgāks kopā ar tevi nekā bez tevis.”

Domas joņoja viņai pa galvu, neļaujot nonākt pie kādas jēdzīgas atbildes.

“Sasodīts, Džeik!” Tikvien viņa spēja pateikl.

“Domāju, ka tev tas jāzina. Būdama gudra sieviete, tu spēsi nonākt pie secinājuma, ka es labāk esmu laimīgs nekā nelaimīgs. Tāpēc esmu nolēmis tevi atgūt.”

“Es neesmu nekāda... rotaļlieta.”

“Tu neesi rotaļlieta, Danbruka. Ar tevi ir jāpapūlas. Vai tagad tu gribi stāvēt Atlantā uz trotuāra un apspriest manu nākotnes laimi?”

“Negribu vis.”

“Mēs varam palikt tepat tuvumā un mēģināt, vai neizdosies vēlreiz paskalot tam puisim smadzenes, vai ari ļaut viņam pavārīties uz lēnas uguns. Pilsētā ir ienākuši drosminieki. Mēs varētu uzsākt spēli. Vai arī varam doties atpakaļ uz ziemeļiem un atpakaļ pie darba.”

“Ko tas nozīmē? Tu taču negrasies man stāstīt, kas man jādara?” “Es taisos to atmest! Viņš atgaiņājās. “Kā man veicas?” “Patiesībā gluži labi.” Viņa padevās impulsam un pieskārās Džeika sejai, pēc tam nekavējoties pagriezās, lai palūkotos atpakaļ uz Ričarda Kārlaila biroju. “Viņš teica, ka neesot redzējis savu tēvu vairāk nekā piecpadsmit gadus, tomēr viņa pirmais impulss bija mesties viņu aizstāvēt.”

“Tas ir instinkts - kultūras, sabiedrības un ģimenes diktēts instinkts. Savējie apvienojas pret svešiniekiem.”

“Neticu, ka viņš nezina, kur atrodas viņa tēvs. Varbūt viņš neatceras precīzu adresi, taču viņam jāzina, kā ar tēvu sazināties. Ja mēs pacenstos, viņa instinktu taču varētu nomākt, vai ne?”

“Iespējams. Un pēc tam viņš vai nu pieprasītu no tēva paskaidrojumus par informāciju, kuru mēs nupat nodevām viņa rokās, vai brīdinātu viņu.”

“Par brīdināšanu mums nav jāuztraucas, jo Kārlails jau zina, ka mēs viņu meklējam. Es par to esmu pārliecināta. Dosim viņam dažas dienas laika. Brauksim atpakaļ pie darba, pie izrakumiem un Suzannas sastādītā saraksta ar uzvārdiem.”

“Tas laikam izslēdz jebkādu iespēju noīrēt šejienes viesnīcā “Ritz” istabu, lai piepildītu manu ieceri tevi piedzirdīt un izģērbt.” “Laikam gan.” Var būt, ka esmu muļķe, Kellija domāja, taču arī viņa bija laimīgāka ar Džeiku nekā bez viņa. “Bet tu vari man izmaksāt kādu dzērienu lidostas bārā un dot seksuālas dabas mājienus.” “Ja tas ir labākais, ko varu darīt, sameklēsim taksi - un aiziet!”

55

Tu esi atgriezusies.” Bilis Makdauels metās pie Kellijas, tik-ļ. līdz viņa bija ieradusies izrakumu vietā. Viņa jaunā, nopietnā seja vēl aizvien laistījās pēc rīta tualetes.

Kellija nokrekšķinājās, nivelierī lūkodamās uz Frenijas turēto ni-velēšanas latu.

“Mēs bijām prom tikai vienu dienu, Bili.”

“Jā, es zinu, bet neviens īsti nevarēja pateikt, kad jūs atgriezīsieties. Man no paša rīta bija paredzēts zobārsta apmeklējums, citādi es te būtu bijis agrāk.”

“Hmm... Kā bija?”

“Labi. Lieliski. Nekādu grūtību. Tev gan ir patiesi labi zobi.” “Paldies!” Kellijai izdevās apspiest smieklus. Viņa atzīmēja latas augstumu. “Nākamo punktu, Frenij.”

Džeikam atkal bija taisnība par pāri no Rietumvirdžīnijas. Fre-nija bija kaulaina, stulba un Čaka dēļ gluži vai bez prāta, tomēr gatava izpildīt norādījumus.

Un atšķirībā no Billa neelpoja Kellijai pakausī un visu laiku neuzdeva jautājumus.

Viņa fiksēja nākamo pozīciju un pēc brīža bija nolasījusi rezultātu. Visā šajā laikā Bills mīdījās viņai aiz muguras.

Kellija saoda viņa skūšanās losjonu, pretodu līdzekli un “Listerīnu”. “Vakar es atradu podu lauskas,” viņš sacīja. “Man ir fotogrāfijas, ja gribi tās apskatīt. Es uzņēmu ''Polaroid” bildes savām vajadzībām. Pārējās fotografēja Dorija. Ei, Dorij! Kā iet?”

“Sveiks, Bili! Vai ir kas interesants?”

“Nē-e. Kaut gan... Kellij?”

“Nu?”

“Vakar es uzrakstīju ziņojumu. Tās ir vienreizējas - tās poda lauskas. Digers teica, ka tas varētu būt bijis ēdiena gatavošanai domāts pods. Tās tika iereģistrētas un tā tālāk.”

“Labi.” Viņa pierakstīja rādījumus. “Labi, Frenij. Paldies!” Viņa sāka rakstīt aprēķinus savā bloknotā, nevērīgi runādamās ar Billu. “Šodien paliec tajā pašā vietā, paskatīsimies, ko vēl tu izraksi.”

“Es tā kā cerēju, ka varēšu strādāt kopā ar tevi.”

“Varbūt vēlāk.”

“Nu labi. Lai notiek! Lai nu kā, tas ir daudz jaukāk, nekā es biju domājis. Es paredzēju, ka būs vajadzīga vesela mūžība, un te -bums! - tu kaut ko atrodi, un izrādās, ka tas ir kaut kas vienreizējs. Bet, ja tev būs vajadzīga palīdzīga roka, es varu pastrādāt kopā ar tevi tur.” Bills norādīja uz zonu, kas apzīmēja kapsētu. “Ar kauliem. Man šķiet, ka, vienu dienu pastrādājot kopā ar tevi, es varu iemācīties vairāk, nekā mēnesi strādājot ar jebkuru citu.” Kellija sev atgādināja, ka atrodas šeit ne tikai, lai raktu, bet arī, lai mācītu. Apgaismošana bija tikpat būtiska kā atklājumi. “Paskatīsimies rīt.”

“Vienreizēji.”

Viņš aizskrēja pēc savas lāpstiņas.

“Zini, ja kāds tik bieži bučo tavu dibenu, tev var uzmesties pumpas,” Džeiks komentēja.

“Aizveries! Viņš tikai cenšas. Tev vajadzēs kādu savām skaistumkonkursa dalībniecēm, lai uzsāktu vēl vienu triangulāciju. Varbūt Sonju. Dorija varētu strādāt kopā ar viņu.”

“Es jau esmu viņām ierādījis darbu.” Džeiks norādīja uz to pusi, kur abas sievietes darbojās ar mērlentēm un latiņām. “No nākamās nedēļas Sonja pie mums būs tikai brīvdienās. Viņai sākas mācības.”

“Un Dorija?”

“Viņa paņems akadēmisko. Viņa negrib pamest izrakumus. Čaks un Frenija paliek. Mets tāpat. Vismaz pagaidām. Billu nevarēs dabūt prom no šejienes pat ne ar mūļiem. Mēs zaudēsim arī pāris izpalīgu, studentu. Leo meklē viņiem aizstājējus.”

“Ja mums draud darbaspēka trūkums, nodarbināsim to, kas pašlaik mums vēl ir.”

Viņi izšķīrās, Džeiks devās uz tā saucamo “māju zonu”, bet Kellija atpakaļ uz kapsētu.

Viņa varēja te strādāt, dzirdot Digera rokmūzikas atbalsi, plānotāju čalošanu, putnu čivināšanu kokos aiz muguras. Viņa varēja strādāt pašas izveidotā klusuma apvalkā, šīm skaņām atsitoties pret tā malām.

Viņas pirkstos bija mitra zeme un ausīs kā mūzika skanēja tās noslīdēšana no lāpstiņas spainī. Muguru apspīdēja saule, un brīdi pa brīdim nejauša vējpūta to atvēsināja.

Viņa izmantoja lāpstiņu un suku, un zondi, akurāti izceļot tālo pagātni, un viņas prāts rūpīgi apgrozīja viņas pašas pagātnes zināmos elementus.

Viljams Bleiklijs, Sūzannas Kalenas ginekologs, bija aizgājis pensijā divpadsmit gadus pēc tam, kad viņa bija dzemdējusi veselīgu meitenīti. Septiņas mārciņas, viena unce. Viņš bija miris no prostatas vēža vēl pēc četrpadsmit gadiem, atstājot sievu, kas viņam bijusi gan sekr etāre, gan medicīnas māsa, un trīs bērnus.

Bleklija tā laika palīgs arī bija aizgājis pensijā, taču bija pārcēlies uz dzīvi citur.

Kellija gatavojās pēc iespējas ātrāk apmeklēt atraitni un uzzināt vairāk par palīgu.

Viņa bija atradusi vecmāti, kura bija palīdzējusi Sūzannai abās dzemdībās. Arī slimnīcas palātas biedri.

Sūzannas izraudzītais pediatrs vēl aizvien strādāja. Kellija gatavojās apmeklēt arī viņu.

Tas atgādina triangulāciju, viņa domāja. Katrs no šiem vārdiem bija punkts, kas šādā vai tādā veidā raksturoja viņas pagātni. Viņa tos atzīmēs, izmērīs, iezīmēs kartē. Un viņai izdosies veidot punktētu līniju, kura ļaus nojaust, kas atrodas aiz tā visa.

Viņa rūpīgi notrausa augsni no galvaskausa žokļa kaula.

“Kas tu biji?” viņa skaļi prātoja.

Viņa jau sniedzās pēc fotoaparāta un palūkojās apkārt, kad atklāja, ka tā tur nav.

“Tas ir pie manis.” Dorija notupās, lai dabūtu kadrā galvaskausu. “Šodien man uzdots sagādāt pusdienas.” Viņa piecēlās un nostājās citā vietā, lai uzņemtu jaunu fotogrāfiju sēriju no cita leņķa. “Mani sauc Dorija, un šodien es būšu tava apkalpotāja. Ko tu ēdīsi?”

“Es varētu ņemt ātri pagatavojamās frikadeles ar dubultu mērces un siera devu. Un čipsus - paskaties, vai viņiem ir ar krējumu un sīpoliem.”

“Kā tu vari ēst tādus ēdienus un saglabāt slaido līniju? Man pietiek tikai paskatīties uz čipsiem, un es pieņemos par piecām mārciņām.” Dorija nolaida lejā fotoaparātu. “Es ienīstu tādas sievietes kā tu. Es pārmaiņas pēc ņemšu jogurtu.”

Viņa nolika aparātu zemē, lai no pakaļējās kabatas izvilktu blociņu un pierakstītu Kellijas pasūtījumu.

“Vai tev vajadzēs naudu?”

“Nē, krājkasīte vēl ir pilna. Runājot par to, mēs šovakar pamēģināsim sarīkot pokera spēli. Vai tevi tas interesē?”

“Jā, taču man jāstrādā.”

“Katram ir vajadzīgs kāds pārtraukums. Tu neesi ņēmusi brīvu vakaru, kopš es pievienojos izrakumiem. Un, kad tu neatrodies te, tu braukā apkārt. Vakar turp un atpakaļ uz Atlantu, pagājušonedēļ uz laboratoriju...”

“Kā tu zini, ka es biju Atlantā?”

Dorija atvairīja asumu Kellijas balsī.

“Rozija kaut ko ieminējās. Viņa teica, ka jums ar Džeiku jālido uz Atlantu darba darīšanās. Piedod! Es negribēju nekur iejaukties.” “Tu nekur neiejaucies. Paklau, es iemaksāšu savu daļu, ja būs iespējams, taču man ir jāpastrādā pie viena cita projekta, kas prasa laiku.”

“Skaidrs. Mēs vienmēr varam sadabūt papildu krēslu.” Dorija piecēlās kājās, notrausa zemi no ceļgaliem, tad pamāja uz galvaskausa pusi. “Varu derēt, ka viņš īpaši bieži netika pie frikadelēm pusdienās.”

“Tā šķiet.”

“Progress paliek progress.” Dorija noteica un devās uz mašīnas pusi.

Kellija pagaidīja, līdz viņa aizbrauc, un tad izrāpās laukā no bedres. Viņa pamāja Rozijai un devās uz saldējamās kastes pusi. “Kas noticis?” Rozija viņai jautāja.

“Vai tu kādam ieminējies, ka es vakar biju Atlantā?”

Rozija no saldējamās kastes izvilka limonādes krūzi ar savu vārdu. “Var jau gadīties.” Viņa iedzēra vairākus malkus. “Jā, tavs nemaz ne tik slepenais pielūdzējs bija varen satriekts, ka tevis te nebija. Es viņam teicu, ka tev ir darīšanas dienvidos un ka tu būsi atpakaļ pēc dienas vai divām. Varbūt pateicu arī vēl kādam. Vai tā bija kāda slepena misija vai kas tamlīdzīgs?”

“Nē.” Kellija paraustīja plecus. “Tikai nepatīkama.” Viņa ar mīmiku norādīja uz vietu, kur strādāja Bills. “Vai viņš tev ir jautājis kaut ko par mani?”

“Jā, viņš jautā gan. Ko tu dari brīvajā laikā. Vai tev ir draugs.” “Draugs? Turiet mani!”

“Viņš met niknus un kareivīgus skatienus uz Džeiku, kad viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka Džeiks neskatās. Un lipīgus uz tevi.”

“Viņam ir divpadsmit gadu.”

“Divdesmit četri. Beidz ņemties, Kellij!” Rozija viņu draudzīgi iedunkāja pa ribām. “Tas ir jauki. Izturies pret viņu pieklājīgi!” “Es izturos pieklājīgi.”

Taču viņa aizdomājās par uztveri, par komandas dinamiku un baumām. Tādēļ viņa nolēma doties pēc nākamajiem mozaīkas gabaliņiem bez Džeika.

56

Lomai BleikJijai bija tēraudpelēki mati, viņa valkāja bifokālās brilles un aprūpēja četrus kaķus. Viņa paturēja stikla durvis aizslēgtas un neuzticīgi lūkojās caur tām, kamēr kaķi neapmierināti trinās viņai apkārt.

“Es nepazīstu nekādus Danbrukus.”

“Nē, kundze. Jūs mani nepazīstat.” Heigerstaunas apkārtne šķita klusa, respektabla un mierīga. Kellija prātoja, kāpēc šī sieviete ir tik aizdomīga un kāpēc viņa uzskata, ka slēgtas stikla durvis atturēs kādu no ielaušanās. “Es gribētu ar jums aprunāties par vienu no jūsu vīra pacientēm, Sūzannu Kalenu.”

“Mans vīs ir miris.”

“Jā, kundze. Viņš bija Sūzannas Kalenas ārsts. Viņš pieņēma abus viņas bērnus. Vai jūs viņu atceraties?”

“Protams, es viņu atceros. Es neesmu senila. Viņa dzīvo apgabala dienvidos un ir kļuvusi slavena ar savu ceptuvi. Viņa bija patīkama jauna sieviete, un viņai piedzima skaisti bērni. Viens tika nolaupīts. Šausmīgs atgadījums.”

“Jā, kundze. Tieši par to es gribēju ar jums parunāt.”

“Jūs esat no policijas? Tas jau notika pirms kādiem trīsdesmit gadiem. Toreiz es runāju ar policiju.”

“Nē, es neesmu no policijas.” Kellija prātoja, cik lielā mērā viņa var uzticēties savām sajūtām, saviem spriedumiem. Tie viņai sacīja, ka sīciņā, aizdomīgā sieviņa ar kaķu pulciņu neizskatās pēc tādas, kas varētu pārdot melnajā tirgū bērnus, kuru pasaulē nākšana bija kļuvusi par viņas vīra dzīves uzdevumu. “Bleiklijas kundze, es esmu tas nolaupītais zīdainis. Es esmu Suzannas Kalenas meita.” “Pie velna, kāpēc jūs to nepateicāt jau pašā sākumā?” Loma pagrieza atslēgu un atvēra durvis. “Kā klājas jūsu mammai? Nebiju dzirdējusi, ka viņa jūs atradusi. Es daudz neklausos ziņas. Neklausos kopš Viljama nāves.”

“Es tikai nesen uzzināju par šo saistību. Ja es varētu jums uzdot dažus jautājumus, iespējams, tas palīdzētu man noskaidrot, kas patiesībā notika.”

“Vai tas nav drausmīgi?” Lorna pakratīja galvu un izkustināja pāris matadatu. “Gluži kā raidījumā “Amerikas visvairāk meklētie noziedznieki” vai kas tamlīdzīgs. Jums derētu apsēsties.”

Viņa rādīja ceļu uz nelielu dzīvojamo istabu ar saskaņotiem kļavas koka galdiem, divām vienādām porcelāna lampām, dīvānu un krēslu ar vienādu sārtu un gaišzilu puķu rakstu.

Lorna apsēdās uz krēsla un uzlika kājas uz pieskaņota soliņa. Kad Kellija apsēdās uz dīvāna, kaķi ielēca viņai klēpī.

“Nepievērsiet viņiem uzmanību! Viņi reti tiek pie sabiedrības. Sūzannas mazā meitiņa - pēc visiem šiem gadiem! Vai tas nav fantastiski? Jūs esat viņai līdzīga, kad es tā padomāju. Laba ciltsmāte,” viņa piebilda. “Labi panesa abas grūtniecības. Spēcīga, veselīga meiča. Tur jau varēja prātu zaudēt, redzot, kā viņa izdilst pēc tam, kad bija zaudējusi bērnu.”

“Jūs strādājāt kopā ar savu vīru.”

“Skaidrs, ka strādāju. Veselus divdesmit divus gadus.”

“Vai jūs neatceraties, vai tajā laikā, kad viņš novēroja Sūzan-nas grūtniecību, neviens neuzdeva par viņu kādus jautājumus, neizrādīja pārlieku lielu interesi par viņu?”

“Policija uzdeva jautājumus toreiz, kad tas notika. Mēs viņiem neko nevarējām pateikt. Viljams bija traki nobēdājies. Viņš mīlēja savus mazuļus.”

“Un citi cilvēki, kuri toreiz strādāja jūsu vīra birojā?”

“Viņam bija palīdze, vēl viena māsiņa. Hallija, viņa bija kopā ar mums desmit gadus. Nē, vienpadsmit. Vienpadsmit gadus.” “Hallija bija otra māsiņa. Un Kārena Jangere, palīdze?”

“Viņa pārcēlās uz šejieni no pilsētas. Strādāja pie mums kādus desmit gadus, bet pēc tam viņas vīru aizsūtīja kaut kur uz Teksasu. Katrus Ziemassvētkus sūtīja man kartīti. Vienmēr apgalvoja, ka viņai pietrūkstot daktera Viljama. Viņa bija laba meitene. Billijs pieņēma viņas otro bērnu, puiku. Pēc tam viņa strādāja pie mums vēl divus gadus līdz aizbraukšanai.”

“Vai jūs zināt, tieši uz kurieni Teksasā?”

“Skaidrs, ka zinu. Vai es neteicu, ka neesmu senila? Uz Hjūsto-nu. Tagad viņiem ir jau divi mazbērni.”

“Vai es nevarētu dabūt viņas un Hallijas adresi? Lai sazinātos ar viņām, ja viņas ko atceras.”

“Nezinu gan, ko tādu viņas varētu atcerēties tagad, ja jau neatcerējās toreiz. Jūs nolaupīja kāds svešinieks. Tas ir viss, kas notika. Tādi var būt cilvēki.”

“Arī slimnīcā bija cilvēki. Cilvēki, kuri pazina jūsu vīru, kuri zināja, ka Sūzannai piedzimis bērns. Sanitāri, māsas, citi ārsti. Viena no dzemdību zāles māsiņām bija klāt abās Sūzannas dzemdībās. Vai jūs neatceraties viņas vārdu?”

Loma piepūta vaigus.

“Varētu būt Mērija Stērna vai Nensija Elisa. Neesmu droša, taču visbiežāk Viljams pieprasīja vienu no viņām.”

“Vai viņas vēl aizvien dzīvo šajā apkārtnē?”

“Cik zinu, jā. Kad tu kļūsti par atraitni, tu zaudē saikni ar cilvēkiem. Ja jūs gribat aprunāties ar visiem, kas toreiz strādāja slimnīcā, jums jājautā Betsijai Pofenbergerei. Viņa tur nostrādājusi vairāk nekā četrdesmit gadu. Nav nekā tāda, ko viņa nezinātu par visiem un visu, kas tur notika. Viņa mūždien bāza savu degunu citu darīšanās.” “Kur es varētu viņu atrast?”

57

Betsija dzīvoja divdesmit minūšu brauciena attālumā, dzīvojamo māju rajonā, kuru, kā Kellija noskaidroja, bija uzcēlis Ronalds Dolans.

“Vai jūs atsūtīja Loma Bleiklija?” Betsija bija robusta sieviete ar piķa melniem matiem, kas bija saņemti kuplā mezglā. Viņa sēdē-

ja uz lieveņa, pa tvērienam nolikusi binokli. “Vecā ķildniece. Nekad nav mani ieredzējusi. Domāja, ka esmu ieķērusies viņas Viljamā. Toreiz es nebiju precējusies, un, pēc Lornas domām, katra neprecēta sieviete nozīmēja briesmas.”

“Viņa domāja, ka jūs man varēsiet pateikt, kas bija kopā ar Suzannu Kalenu dzemdību zālē, kad dzima viņas meita. Varbūt ari to, kas bija viņas palātas biedres. Māsiņu un citu dzemdību nodaļā strādājošo darbinieku uzvārdus. Tāpēc esmu atnākusi.”

“Tas bija sen.” Viņa nopētīja Kelliju. “Esmu redzējusi jūs televīzijā.”

“Es strādāju kopā ar arheologiem pie Antietamas strauta projekta.” “Pareizi. Pareizi. Jūs taču nedomājat, ka es jums ko stāstīšu, ja nebūsiet man pateikusi, kam jums tas vajadzīgs.”

“Jūs zināt, ka Suzannas Kalenas meita tika nolaupīta. Tas ir saistībā ar šo notikumu.”

“Vai jūs esat arheoloģe vai detektīve?”

“Dažreiz viņi dara vienu un to pašu. Es patiešām augstu novērtētu jebkādu jūsu palīdzību, Pofenbergeres kundze.”

“Man bija traki žēl Kalenas kundzes, kad tas atgadījās. Tāpat kā visiem. Tādas lietas te nenotiek.”

“Šoreiz notika. Vai jūs atceraties kādu, kaut ko?”

“Mēs nedēļām ilgi ne par ko citu nerunājām. Alise Lingstrēma bija dzemdību nodaļas virsmāsa. Viņa ir mana draudzene. Viņa, Keita Rīgana un es - mēs par to daudz runājām gan pārtraukumos, gan pusdienlaikā. Keita strādāja administrācijā. Mēs kopā mācījāmies skolā. Nevarētu teikt, ka es uzreiz atcerētos, kas tur bija, taču varu to noskaidrot. Man vēl aizvien ir iespējas,” viņa sacīja, pamādama ar roku. “Domāju, ka es varētu to paveikt. Džejs Kalens bija mana māsasdēla skolotājs. Maikam smadzeņu vietā ir biezpiens, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt, taču mana māsa teica, ka Kalena kungs ar viņu nodarbojies atsevišķi, lai viņam palīdzētu tikt galā ar mācībām. Tāpēc domāju, ka es varētu noskaidrot, kas kurš bija.” “Paldies!” Kellija paņēma papīra lapu un uzrakstīja sava mobilā telefona numuru. “Varat sazvanīt mani pa šo numuru. Es novērtēšu jebkādu informāciju.”

Betsija saknieba lūpas, ieraugot numuru, tad ielūkojās Kellijas sejā, kad viņa piecēlās.

“Vai jūs esat rados ar Kaleniem?”

“Tā izskatās.”

Pokera spēle, Keliijai atgriežoties, ritēja pilnā sparā. Viņa dzirdēja troksni un pagriezās uz kāpņu pusi, cerēdama tikt augšā savā istabā nemanīta.

Taču šķita, ka Džeikam ir radars, kas spēj viņu nopeilēt katrā laikā. Viņa bija tikusi līdz kāpņu vidum, kad viņš satvēra viņu aiz rokas, pagrieza otrādi un noveda lejā.

“Ei, rokas nost!”

“Mēs iesim pastaigāties.” Visu laiku turēdams Kelliju aiz rokas, Džeiks izvadīja viņu pa durvīm. “Lai neviens nevar iejaukties, kad es tev sadošu pa mizu.”

“Tu vēl aizvien mani kaut kur velc, un par to tu attapsies guļam uz muguras un veramies vakara debesīs.”

“Kāpēc tu aizmuki?”

“Es neaizmuku, es aizbraucu. Savā svaigi nokrāsotajā auto.” “Kurp tu devies?”

“Man tev nav jāatskaitās.”

“Kurp tu devies, un kāpēc tu biji atslēgusi telefonu, lai es nevarētu tevi sazvanīt un norāt?”

Kad viņi bija tikuši līdz strautam, Kcllija izrāva roku.

“Man bija jāapmeklē dažas vietas, un es gribēju to paveikt vienatnē. Man negribas, lai komanda par mums tenkotu, tāpēc ka mēs vienmēr esam kopā. Tu zini, kā izrakumos var izplatīties baumas.”

“Pie velna baumas! Vai tev nepielēca, ka es varētu uztraukties? Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka es varētu uztraukties, ja nezinu, kur tu esi palikusi, un nevaru tevi sazvanīt?”

“Nē. Man ienāca prātā, ka tu varētu būt nikns.”

“Es esmu nikns.”

“Es pret to neiebilstu, bet negribēju tevi satraukt.” Taču viņa skaidri redzēja, ka ir to izdarījusi. “Piedod!”

“Ko tu teici?”

“Es teicu, ka atvainojos.”

“Tu atvainojies, nebūdama galīgi piespiesta pie sienas?” Viņš pacēla plaukstas augšup un pavērsa acis pret debesīm. “Šodien noticis brīnums.”

“Un tagad es tev pateikšu, kas jādara ar atvainošanos.” “Oho!” Džeiks saņēma viņas seju savās plaukstās un piespieda savas lūpas pie Kellijas lūpām. “Ļauj man to izbaudīt!”

Kad Kellija viņam neiespēra un viņu neatgrūda, viņš pievilka

Kelliju tuvāk. Viņa skūpsts kļuva dziļāks un pirksti atkal ieslīdēja viņas matos.

Viņa lūpas bija siltas un maigas. Viņa rokas vairāk pamudinošas nekā īpašnieciskas. Un Kellija, ļaudamās skūpstam, nodomāja, ka viņš tā nekad vēl nav demonstrējis savu raksturu. Viņa neko tādu neatcerējās. Patiesībā viņa pat nespēja atcerēties, vai Džeiks kādreiz viņu ir tā skūpstījis.

Ar pacietību un patiesām rūpēm. It kā viņa tam patiesi daudz ko nozīmētu.

“Kas ar tevi notiek?” viņa nomurmināja.

“Tas ir mans jautājums.” Viņš atrāvās un dziļi izelpoja. “Mums jāparunājas, citādi es aizmirsīšu, ka esmu nikns uz tevi. Kurp tu devies?”

Viņa gandrīz atteicās Džeikanr to stāstīt, taču aptvēra, ka tā būtu gluži automātiska reakcija. Tu pieprasi, viņa domāja, es atsakos. Un mēs nonākam strupceļā.

“Kāpēc mēs nevarētu apsēsties?” Kellija nometās uz krastmalas soliņa un sāka viņam stāstīt.

XVII

58

Kājas sakrustojusi, Kellija sēdēja zemē, aizpildīdama atradumu tabulu. Viņas piezīmes un dati bija droši noglabāti saspraužamajā bloknotā un šūpojās vieglajā vējā.

Visapkārt skanēja balsis. Nedēļas nogalē komanda bija paplašinājusies uz amatieru un ziņkārīgu studentu rēķina. Leo runāja par paraugdemonstrējumu organizēšanu nākamajā mēnesī, lai piesaistītu vairāk palīgu un vairāk intereses pirms sezonas beigām.

Kellija iztēlojās, ka rudens šajā pasaules daļā būtu labākais laiks telšu celšanai un norādījumu došanai brīvā dabā. Daži jaunpienācēji noteikti sagādās lielākas galvassāpes, nekā bija to vērti, taču viņa neiebilda pret šo domu, ja vien tā pievērsa projektam uzmanību un nodrošināja vairāk palīdzīgu roku.

Viņa dzirdēja, kā pie nožogojuma šad tad piebrauc pa mašīnai, un līdz viņai atskanēja arī tās balsis. Vienam no studentiem bija jānolasa standarta lekcija un jāatbild uz tūristu vai atbraukušo pilsētnieku jautāj umiem.

Kellijai pāri pārlīka kāda ēna, taču viņa tuipināja rakstīšanu. “Vari nest tos spaiņus uz izsijāto kaudzi. Tikai neaizmirsti atnest tos atpakaļ!”

“Es labprāt to darītu, ja vien zinātu, kas ir izsijātā kaudze un kur to meklēt.”

Kellija pagrieza galvu, aizēnodama acis ar plaukstu. Viņa satrūkās, ieraugot Suzannu saulesbrillēs un beisbola cepurītē. Tas bija gandrīz tas pats, kas ieraudzīt sevi pēc vairākiem gadiem.

“Piedod! Es domāju, ka tu esi viena no tiem jauniņajiem.”

“Es šorīt dzirdēju tavu uzstāšanos radio.”

“Jā, Džeiks, Leo un es pārmaiņus sadarbojamies ar presi.”

“No tavas mutes tas viss izklausījās tik aizraujoši, ka es nospriedu: pienācis laiks aizbraukt un pašai visu apskatīt. Ceru, ka tu neiebilsti.”

“Protams, ne!” Kellija nolika bloknotu malā un piecēlās kājās. “Nu tad...” Viņa aizāķēja īkšķus aiz kabatām, lai neļautu rokām drebēt. “Ko tu par to domā?”

“Patiesībā...” Suzanna palūkojās apkārt. “Patiesībā te ir tīrāks, nekā es biju iedomājusies. Un te ir vairāk cilvēku.”

“Nedēļas nogalēs mums izdodas dabūt daudz brīvprātīgo.”

“Jā, tas ir redzams,” viņa sacīja un smaidīdama palūkojās uz to pusi, kur mazais Tailers ar lāpstiņu rakās pa nelielu zemes kaudzīti. “Un viņi sāk jau agrā bērnībā.”

“Tas ir Leinas Kempbelas puika. Viņš ir regulārs apmeklētājs sestdienās. Mēs dodam viņam jau izsijātu zemi. Viens no mums iebāž viņa zemes kaudzītē pāris sīku atradumu. Viņam tas sagādā prieku. Zemi mēs ņemam no sektoriem, tad tā tiek izsijāta, tā ka zudībā neiet neviens pats priekšmets.”

“Un katrs sīkums jums kaut ko pastāsta par cilvēkiem, kuri te dzīvojuši, un par to, kā viņi te dzīvojuši. Ja es pareizi sapratu tavu radio interviju.”

“Pareizi. Pagātne ir jāatrod, lai to izprastu, un jāizprot, lai to rekonstruētu.” Kellija apklusa, un teiktie vārdi atbalsojās viņai ausīs. “Es cenšos to paveikt, Sūzanna.”

“Jā, es to zinu.” Sūzanna pieskārās Kellijas rokai. “Tu nejūties ērti manā klātbūtnē, un tā daļēji ir mana vaina, tāpēc ka todien es tā sabruku Leinas kabinetā. Džejs pēc tam man sadeva pamatīgu sutu.”

“Nu, tas biji pilnīgi saprotams...”

“Nē, tev to nesaprast.” Un Sūzannas vārdos izskanēja klusas skumjas. “Džejs nav cilvēks, kurš kādam mēdz sadot sutu. Viņš ir tik kluss, tik pacietīgs. Tie bija daži no iemesliem, kāpēc es viņā iemīlējos apmēram sešu gadu vecumā. Taču todien viņš man sadeva sutu. Tas bija ļoti negaidīti. Un, manuprāt, tas bija tieši tas, ko man vajadzēja.”

“Domāju, ka ari viņam nav viegli.”

“Nē, nav gan. Man likās ērti to piemirst visus šos gadus. Man tev jāpasaka, pirms tas viss nav aizgājis par tālu, ka es vairs netaisos nekādā veidā tevi ietekmēt.” Viņa gan nopūtās, gan iesmējās. “Es centīšos tevi vairs neietekmēt tādā veidā. Es gribu tevi iepazīt, Kellij. Es gribu rast šo iespēju. Gribu, lai tu iepazīsti mani. Un zinu, ka tu centies... rekonstruēt. Šorīt man piezvanīja Betsija Po-fenbergere. Ari viņa bija dzirdējusi lavu uzstāšanos radio.” “Populārs raidījums.”

“Acīmredzot. Betsija teica, ka tu esot viņu apciemojusi. Viņa sacīja, ka gribot pārliecināties, vai es neiebilstu pret to, ka tu iegūsti informāciju, taču patiesībā viņa gribēja izdabūt to no manis. Es viņai neko nepateicu, taču cilvēki sāk savilkt galus kopā.”

“Es zinu. Vai tev nav iebildumu?”

“Vēl nezinu.” Viņa piespieda roku pie pakrūtes. “Es visu laiku nervozēju. Doma par to, ka jāatbild uz jautājumiem, kamēr viss vēl nav beidzies, ir smaga. Smagāka, nekā es varēju iedomāties. Taču es tikšu ar to galā. Esmu stiprāka, nekā tev varētu likties.”

“Es izlasīju dažas tavas vēstules. Manuprāt, tu esi viena no stiprākajām sievietēm, kādas es jebkad esmu pazinusi.”

“Ak tā? Labi.” Asarām kožot acis, Sūzanna lūkojās projām. “Ir jauki dzirdēt ko tādu no pieaugušas meitas. Es tiešām gribētu, lai tu man pastāsti ko vairāk par savu darbu šeit. Es tiešām gribētu vairāk izprast gan to, gan tevi. Es patiesi gribu, lai mēs justos ērti viena otras sabiedrībā. Šobrīd ar to pietiktu. Tikai justies ērti vienai otras sabiedrībā.”

“Es strādāju šajā sektorā.” Pārvarējusi sevi, Kellija saņēma Sū-zannas roku un lika viņai pagriezties. “Mēs konstatējām, ka šajā zonā atradusies neolīta laiku apmetne. Un te bijusi viņu kapsēta. Tu vari redzēt, ka mēs esam atseguši zemu akmens sienu, kuru, kā mēs uzskatām, cilts uzcēlusi, lai norobežotu savu apbedījumu vietu. Kad izcēlām ārā kaulus - starp citu, kauli ir mana specialitāte.”

“Kauli ir tava specialitāte?”

“Jā. Es gandrīz vai pievērsos tiesu arheoloģijai, taču tad pārāk daudz laika jāpavada laboratorijā. Bet man patīk rakt. Paskat, tas ir patiesi jauks! Es to atradu viņdien.”

Kellija pieliecās, paņēma savu bloknotu, pašķīra atpakaļ lapas un izvilka laukā galvaskausa fotogrāfiju.

“Tas jau atrodas laboratorijā, tāpēc pašu nevaru tev parādīt.”

“Ar to pietiks.” Sūzanna uzmanīgi paņēma fotogrāfiju. “Tur ir caurums. Vai tas cēlies no ievainojuma?”

“No trepanācijas. Tā ir tāda procedūra,” Kellija paskaidroja, kad Sūzannas seja pauda neizpratni. “Viņi izdobuši vai apgriezuši kaulu, izmantojot akmens nazi vai urbi. Mēs pieņemam, ka tas darīts, lai atvieglotu galvaskausa spiedienu, ko izraisījuši lūzumi vai audzēji.”

“Tu joko.”

“Nē. Viņam tika nodarītas pamatīgas sāpes. Taču galvenais ir tas, ka viņi mēģināja kaut ko darīt, vai ne? Lai cik nežēlīga būtu dziedināšana, viņi centās dziedināt savus slimos un ievainotos. Cilts sapulcējas kopā, lai aizsargātos un izdzīvotu, un kļūst par apmetni. Māju iekārtošana, rituāli - vari parunāt ar Grejstonu, ja tevi interesē tādas lietas. Medības, saliedēšanās, vienoti uzdevumi, vadības uzņemšanās, dziedināšana, biedrošanās. Un zemes apstrādāšana,” viņa piebilda, norādot uz vēl neiesākto zonu. “Labība, mājdzīvnieki. No apmetnes līdz ciemam, no ciema līdz mazpilsētai. No mazpilsētas līdz lielpilsētai. Kāpēc? Kāpēc šeit, kāpēc viņi?”

“Vispirms jānoskaidro, kas un kā.”

“Jā.” Kellija iepriecināta palūkojās atpakaļ uz Sūzannu un turpināja. “Lai to paveiktu, jāsaplāno izrakumu vieta, pieņemot, ka ir saņemta izrakumu atļauja un finansiāls atbalsts un savākta komanda. Ir jāveic mērījumi. Tiklīdz tiek sākti izrakumi, vieta liek izpostīta. Katrs solis un posms jāfiksē visās detaļās. Mērījumu rezultātos, rādījumos, fotogrāfijās, zīmējumos, ziņojumos.”

Džeiks vēroja, kā Kellija vadā Sūzannu pa izrakumu laukumu. Viņš spēja noteikt Kellijas emocionālo stāvokli pēc viņas ķermeņa valodas. Ieraugot Sūzannu, viņa momentā bija noslēgusies, pēc tam bija ieņēmusi aizsardzības pozu, pēc tam bija jutusies neērti, bet tagad bija atslābinājusies.

Tagad viņa ir savā elementā, Džeiks domāja, vērojot, kā viņa žestikulē un zīmē ar rokām attēlus.

“Ir jauki redzēt viņas kopā,” sacīja Leina, kas bija apstājusies viņam līdzās. “Redzēt, ka viņas spēj būt kopā šādā veidā. Nevienai no viņām nevar būt viegli atrast kopīgu valodu, nepārkāpjot robežas. īpaši jau Kellijai, kurai jādala sevi tik daudzās daļās.”

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Man šķiet, tu saproti, ko es gribu teikt. Šis projekts šobrīd ir viņas profesionālās intereses degpunktā, tas ir uzdevums, kas viņu satrauc un izaicina. Taču viņai jātiek arī galā ar traumu, ko radījusi nupat atklātā pagātne, un jācenšas izveidot tādas attiecības ar Sūzannu, ar kurām viņas abas būtu mierā. Un tajā visā iekšā, visapkārt un viscaur esi tu. Personiskā, profesionālā, visādā veidā. Un, ja tu neiebilsti, ka es tā saku...”

“Vai nu es iebilstu, vai ne, manuprāt, tu esi sieviete, kura saka to, kas viņai jāsaka.”

“Tev taisnība. Un tu, manuprāt, esi sarežģīts cilvēks. Man vienmēr ir patikuši sarežģīti vīrieši, tāpēc ka viņi reti ir garlaicīgi. Turklāt man ļoti patīk Kellija. Tāpēc man prieks, ka viņa jūtas brīvāk ar Sūzannu, un man prieks, redzot, kā jūs abi cenšaties viens otru saprast.” &

“Mēs to esam centušies panākt jau ilgu laiku.” Džeiks pagriezās, jo pie viņiem pieskrēja Tajs, sažņaudzis netīrajā dūrītē kaulu.

“Skatieties! Paskatieties, kas man ir! Es atradu kaulu!”

Džeiks pasmīnēja par tūlītējo un absolūti sievišķīgo nepatikas izsaucienu, kuru Leina centās nomaskēt. Viņš pacēla Taju gaisā tā, lai zēns varētu šūpot kaulu tieši mātei sejā.

“Tas ir skaists, vai ne, mamm?”

“Hmm... Ļoti smuks.”

“Vai tas nāk no cilvēkiem? No mirušiem cilvēkiem?”

“Taj, es nesaprotu, kur tu esi ņēmis šo pretīgo interesi par mirušiem cilvēkiem.”

“Mirušie ir jauki,” Džeiks atturīgi noteica. “Paskatīsimies.” Taču viņš turpināja vērot Kelliju. “Kāpēc mēs nevarētu pavaicāt ekspertei?”

“Vai uzmanības izrādīšana sievietei, ņemot palīgā kaulus, nav pretīga?” Leina klusu apvaicājās.

“Tikai ne tad, ja tā ir Kellija. Ei! Mums te ir jauns atradums, doktore Danbruka!”

“Tas ir kauls!” Tajs iesaucās, vicinādams to kā karogu, kad Kellija kopā ar Sūzannu devās pie viņiem.

“Neapšaubāmi!” Kellija pienāca klāt un uzmanīgi to apskatīja.

“Vai tas ir miroņa kauls?” Tajs jautāja.

“Brieža,” viņa atteica, un zēna sejā atspoguļojās vilšanās. “Tas ir ļoti svarīgs atradums,” Kellija viņam sacīja. “Kāds ir nomedījis šo briedi, lai ciltij būtu ēdamais. Lai viņi varētu pagatavot apģērbu un instrumentus, un ieročus. Vai redzi mežu, Tireks?” Pagriežoties viņa pārbrauca ar roku pār zēna matiem. “Varbūt briedis dzīvoja tajos mežos. Varbūt jauns zēns, tikai mazliet vecāks par tevi, kopā ar savu tēvu un viņa brāli, zēna tēvoci, devās medībās tādā pašā dienā kā šī. Viņš bija satraukts, taču zināja, ka viņam jāpadara savs darbs. Svarīgs darbs. No viņa bija atkarīgs ģimenes un viņa cilts liktenis. Kad viņš nomedīja šo briedi, tā bija pati pirmā reize, kad viņš bija paveicis savu darbu. Un nu tas ir nonācis tavās rokās, lai viņu atcerētos.”

“Vai varu to aiznest uz ekspertīzi?”

“Es tev parādīšu, kā to notīrīt un reģistrēt.”

Tajs pasniedzās, un Kellija pasniedzās pretī, lai viņu satvertu. Vienu brīdi viņa un Džeiks - abi kopā turēja bērnu. Viņas sirds ietrīsējās, kad abu skatieni sastapās.

“Jā, varbūt tu varētu pastāstīt Suzannai par izrakumiem no antropologa viedokļa,” viņa sacīja. “Mums ar Taju jātiek galā ar šo kaulu.”''

“Protams.”

“Dīvaina pasaule, vai ne?” Suzanna sacīja, kad Kellija bija aizvedusi Taileru.

“Jā, kundze.”

“Jūs esat mans znots - vairāk vai mazāk. Un, tā kā es nepārzinu jūsu attiecības ar Kelliju, es nezinu, vai man vajadzētu būt dusmīgai uz jums, neapmierinātai ar jums vai arī vajadzētu just jums līdzi.” “Šķiet, ka esmu pelnījis pa druskai no visiem trim.”

“Jūs viņu gaidījāt ārpusē pie Leinas kabineta todien, kad mēs tur tikāmies. Un jūs kopā ar viņu devāties uz Atlantu. Vai tas nozīmē, ka jūs viņu uzmanāt?”

“Pareizi gan.”

“Labi.”

Džeiks brīdi padomāja, tad izvilka kabatas portfeli. Palūkojies uz Kellijas pusi, lai pārliecinātos, ka viņa ir aizņemta ar Taju, viņš to atvēra un izņēma kādu momentuzņēmumu.

“Es nevaru jums to atdot,” viņš teica. “Tas ir vienīgais, kas man ir. Taču iedomājos, ka jums patiktu to apskatīt. Kāzu fotogrāfija. Kaut kas uz to pusi. Mēs aizbraucām uz Vegasu un nodarījām to vienā no tām ātrās apkalpošanas vietām. Patiesībā mēs meklējām tik noplukušu vielu, cik vien noplukušu varētu atrast. Mēs atradām puisi, kurš mūs uzreiz pēc tam ārpusē nofotografēja.”

Momentuzņēmums bija mazliet saburzīts un nobružāts, taču krāsas vēl aizvien bija košas un spilgtas. Kellija savam līgavas tērpam bija izvēlējusies pavedinoši sarkanu krāsu, un “tērps” patiesībā bija pārspīlējums. Kleita bija īsa, šaura un bez lencītēm. Viņai aiz auss bija aizsprausta uzplaukusi sarkana roze, un abas rokas viņa bija aplikusi Džeikam ap vidukli.

Viņam mugurā bija tumšs uzvalks un kaklasaite ar zaļzilu papagaili uz sarkana fona. Viņš bija apskāvis Kelliju.

Siena viņiem aiz muguras bija saldi rožainā krāsā, un uz sarkanajām sirdsveida durvīm bija izkārtne ar uzrakstu “Atrās laulības”.

Viņi abi muļķīgi smaidīja un izskatījās līdz smieklīgumam laimīgi.

“Viņa izvelējās kaklasaiti,” Džeiks komentēja. “Varu jums teikt, ka tā bija pirmā un pēdējā reize, kad es to uzliku. Redziet, tur bija tāds kā karuselis ar zirgiem, kas bija saģērbti kā līgavas un līgavaiņi. Uz tā vajadzēja nostāties, un tas griezās apkārt, un tas puisis klauna tērpā... Nūjā.”

“Jūs izskatāties neprātīgi iemīlējušies...” Suzanna izdabūja pār lūpām. “Vai apstulbuši no mīlestības.”

“Jā, apstulbums ir īstais vārds.”

“Jūs viņu vēl aizvien mīlat.”

“Paskatieties uz viņu! Sasodīts, kā gan ir iespējams dabūt viņu laukā no sirds? Tāpēc...” Viņš aizvēra kabatas portfeli un iebāza to atpakaļ kabatā. “Tā kā jūs esat mana sievasmāte - vairāk vai mazāk -, vai jūs man nevarētu pagatavot tos riekstu cepumus?”

Sūzanna viņam uzsmaidīja.

“To es varētu gan.”

“Būtu labi, ja mēs varētu to paturēt noslēpumā. Ja to uzzinās kāds no mājiniekiem, es labākajā gadījumā tikšu pie drupačām.” Viņa uzmanību saistīja kāds troksnis. “Šķiet, ka šodien te ir īsta ciemiņu diena.”

Sūzanna palūkojās uz to pusi, no kurienes piebrauca auto.

“Tas ir Dags. Nedomāju, ka viņš tik ātri būs atpakaļ.” Viņa sāka iet uz nožogojuma pusi, tad uz brīdi apstājās, ieraugot, kā uz turieni metas Leina, ieraugot, kā viņas dēls saķer Leinu ap vidu un paceļ viņu gaisā, un noskūpsta pāri žogam.

“Ak!” Sūzanna piespieda dūri pie sirds, kas bija salēkusies. “Ak tā gan. Nebiju to paredzējusi.”

“Vai tas jūs uztrauc?” Džeiks viņai vaicāja.

“Nē. Nē,” viņa nolēma. “Tikai pārsteidz.” Viņa ieraudzīja turp skrienam Taju, kurš vēl aizvien vicināja brieža kaulu. Kad Dags pārlēca pāri iežogojumam un notupās, lai aplūkotu kaulu, Sūzanna piespieda dūri pie sirds mazliet ciešāk. “Ļoti pārsteidz.”

Dags nopētīja kaulu, noklausījās Taja čalošanā, tad nogrozīja galvu.

“Vareni! Pat nezinu, vai tu maz gribēsi to, kas man te ir, ja jau tev ir kas tāds.”

“Kas tur ir?” Tajs aizrāvies jautāja, nolūkojoties uz nelielo maisiņu Daga rokās. “Vai tas ir man?”

“Jā. Bet, ja tu to negribēsi, es pats to paturēšu.” Dags iebāza maisiņā roku un izvilka laukā plaukstas lieluma tiranozauru.

“Tas ir dinozaurs. Tas ir Tirekss! Paldies!” Tajs apkrita Dagam ap kaklu ar četrus gadus vecam zēnam pārpārēm piemītošu pateicību un mīlestību. “Tas ir vislabākais! Vai es drīkstu iet un to aprakt un tad atkal izrakt?”

“Kā tad!” Dags izslējās, kad Tajs metās uz izraktās zemes kaudzi. “Tas laikam bija tiešais trāpījums.” Viņš palūkojās atpakaļ, lai redzētu, ka Leina viņam uzsmaida. “Gribi dāvanu?”

“Gribu gan.”

Dags atkal iebāza roku maisiņā un redzēja, kā Leinai paveras mute, kad viņš izvilka laukā viņai domāto dāvanu.

“Vai tas ir...”

“Jā, ir gan. Oficiāls elektrozils ģitāras formā veidots mušu sitamais ar Elvisa attēlu. Pēc lieliem meklējumiem un debatēm tā bija visstulbākā mantiņa, kādu es spēju sameklēt. Ceru, ka tā savu paveiks.”

“Tā ir kolosāla!” Smiedamās viņa apvija rokas Dagam ap kaklu, tāpat kā to bija darījis Tajs.

“Es ilgojos pēc tevis. Nezinu, vai man tas patīk vai ne. Es neesmu pieradis pie ilgošanās, taču pēc tevis es ilgojos.”

Viņa atvirzījās.

“Vai esi pieradis pie tā, ka pēc tevis kāds ilgojas?”

“Ne gluži.”

“Es pēc tevis ilgojos,” Leina sacīja un satvēra viņa roku.

59

Kad Kellija jau bija likusi komandai posties uz promiešanu, ieradās pēdējā apmeklētāja. Racēji un studenti sāka vākt kopā instrumentus, lai tos notīrītu un nodotu glabāšanā.

Bilis Makdauels, sagrābis pilnas rokas ar lāpstām un spaiņiem, paskrēja garām.

“Vai gribi, lai es to uzņemos, Kellij?” Viņš pamāja uz gaišzilā sedana pusi. “Es neiebilstu.”

“Viss kārtībā.” Kellija vēroja Betsiju Pofenbergeri izraušamies no zilā “Canuy" vadītāja sēdekļa. “Es viņu pazīstu.”

“Tad jau labi. Zini, viens bariņš šovakar grib pasēdēt brīvā dabā. Uzcept kādas desiņas, iedzert alu. Vienkārši atpūsties. Vai tu nāksi?” “Nezinu. Varbūt.”

“Es savākšu tavus darbarīkus.”

“Paldies!” Viņa runāja nevērīgi un jau devās projām. “Pofenber-geres kundze!”

“Kas to būtu domājis? Paskatieties uz tām izraktajām bedrēm. Uz visiem tiem grāvjiem. Vai jūs pati tos rokat?”

“Dažus. Es cerēju saņemt no jums kādu ziņu.”

“Iedomājos, ka varētu aizbraukt un pati visu apskatīt. Šorīt dzirdēju jūsu uzstāšanos radio. Izklausījās ļoti zinātniski.”

“Paldies! Vai jums izdevās kaut ko noskaidrot saistībā ar manu jautājumu?”

“Jūs nepieminējāt, ka esat Sūzannas Kalenas meita.” Betsija pētīja Kellijas seju.

“Vai tas ir tik būtiski?”

“Skaidrs. Tas bija varen mistisks gadījums. Es atceros, kad tas viss notika. Sūzannas un Dzeja Kalenu fotogrāfija bija nodrukāta avīzē. Jūsējā arī. Protams, tad jūs bijāt tikai zīdainis. Pa visu Heigers-taunu bija izmētātas lapiņas ar informāciju. Un te nu jūs esat! Kaut kas neaptverams!”

“Es priecāšos par visu, ko jūs man varētu pastāstīt. Ja kaut kas no jūsu stāstītā man palīdzēs, iespējams, ka gaidāmi vēl vairāki raksti avīzēs. Manuprāt, reportieri gribēs runāt ar jums.”

“Jūs tā domājat? Tas būtu vienreizēji! Nu labi, es aprunājos ar Alisi un Keitu, un Alise atcerējās, ka tad, kad dzima Sūzannas Kalenas bērni, dzemdību zālē dežurēja Mērija Stērna. Alise to skaidri atcerējās, tāpēc ka viņa esot runājusi ar Mēriju par jums pēc tam, kad jūs nolaupīja. Alise ir gatava tenkot pat par mēness fāzēm, ja viņai radīsies tāda iespēja. Es jums sadabūju vēl pāris uzvārdu, cilvēkus, kurus viņa atcerējās. Naktsmaiņas māsiņu un citus. Alise nezināja, vai viņi visi vēl dzīvo šajā apkārtnē.” Viņa izvilka papīra lapu. “Es pati sameklēju viņu uzvārdus telefonu grāmatā. Esmu ziņkārīga pēc dabas. Mērija Stērna tagad dzīvo Floridā, ir šķīrusies un apprecējusies otrreiz. Pati dzemdēja bērnu, kad viņai jau bija tuvu četrdesmit. Sendija Pārķere gāja bojā autoavārijā pirms kādiem pieciem gadiem. Šausmīgs atgadījums, es lasīju par to avīzē. Viņa dežurēja naktsmaiņā.”

Kcllija mēģināja atņemt lapu, bet Betsija turēja to cieši, sakārtoja brilles un turpināja lasīt.

“Re, Barbara Heloveja, es viņu neatcerējos, iekams Alise man neatgādināja. Viņa strādāja ne ilgāk kā gadu, arī naktsmaiņā. Es labi nepazinu tos, kas strādāja naktsmaiņā, taču es viņu atcerējos, kad Alise atsvaidzināja manu atmiņu.”

“Pateicos, Pofenbergeres kundze! Esmu pārliecināta, ka tas palīdzēs.”

“Augstprātīga jaunkundzīte,” viņa turpināja. “Tikko no māsu skolas. Sarkanmate, dzirdēju, ka bija noņēmusies savaņģot ārstu. Vienu arī dabūja. Ne te, kaut kur ziemeļos. Viņa aizbrauca neilgi pēc tam, kad tas viss notika. Tāpēc es viņu uzreiz neatcerējos. Viņa bija traki aukstasinīga. Es jums ieteiktu viņu kārtīgi papētīt. Viņa bija aukstasinīga.”

“Paldies! Tā arī darīšu. Un, protams, es jūs informēšu par saviem atklājumiem.”

“Tad man te ir arī daži sanitāri. Šitais Džeks Brūsters, viņš bija ašais. Mūždien knakstījās ap māsiņām, vienalga, vai viņas bija precējušās vai ne.”

“Doktore Danbruka?” Pie viņām pienāca Džeiks. “Atvainojiet, ka pārtraucu, taču jūsu palīdzība vajadzīga trīsdesmit piektajā kvadrantā.”

“Jā, protams. Atvainojiet, Pofenbergeres kundze! Es tiešām pateicos par jūsu ieguldīto laiku un pūliņiem.”

“Par to neraizējieties! Tikai piezvaniet, ja jums vēl kas vajadzīgs. Tas nu gan bija noslēpumains atgadījums!”

Kellija iebāza papīra lapu bikšu kabatā un atkāpās no iežogojuma, kad Betsija iesēdās savā mašīnā.

“Mums nemaz nav trīsdesmit piektā kvadranta,” viņa paziņoja.

“Tu raidīji panikas signālus, un es nolēmu mesties palīgā.”

“Tā nebija panika, man tikai džinkstēja ausīs. Viņa neaizver muti.” Kellija atvieglota uzelpoja. “Un viņa man izdarīja milzīgu pakalpojumu. Man ir jauni uzvārdi. Vismaz ducis.”

“Kā tu domā tikt ar tiem galā?”

“Sākšu meklēt internētā. Paskatīšos, cik no viņiem vēl ir dzīvi un vēl aizvien dzīvo šajā apkārtnē. Sākšu ar viņiem.”

“Vai tev vajadzīga palīdzība?”

“Tu esi ārkārtīgi izpalīdzīgs pēdējā laikā.”

Džeiks pagājās uz priekšu, pieliecās un satvēra viņas apakšlūpu ar saviem zobiem.

“Rēķinu piesūtīšu vēlāk.”

“Palīdzība man varētu noderēt. Es pat varētu veikt pirmo iemaksu tajā tavā rēķinā.”

“Mazulīt...” Džeika lūpas uztvēra viņas elpu un atvirzījās. “Neuztraucies! Es tev uzticos.”

Kad viņš devās prom, Kellija pakratīja galvu.

“Vēl viens dīvains atgadījums,” viņa nosprieda.

60

Bills Makdauels mazliet apreiba. Lai to panāktu, nevajadzēja vairāk par vienu alus kārbu, taču viņš izdzēra divas, lai būtu drošs, ka reibums kādu brīdi noturēsies. Viņš bija redzējis Džei-ku taisāmies klāt Kellijai. Un vēl ļaunāk, viņš bija redzējis, kā viņa bija uz to reaģējusi.

Viņa negrasījās šovakar atgriezties izrakumu vietā, lai atpūstos un papļāpātu. Lai ļautu viņam palūkoties uz sevi.

Viņš nebija nekāds muļķis. Viņš saprata, kas notiek, šobrīd, šajā pašā mirklī, dzerdams savu otro alu un klausīdamies, kā vietējais klauns Mets uz ģitāras spēlē šķību “Brīvā putna” versiju.

Bitīt matos, Dieva dēļ! Runā par saviem izrakumiem!

Šajā pašā brīdī, kad viņš dzēra alu zem zvaigznēm, klausīdamies “Brīvo putnu” un vērodams, kā jāņtārpiņi tumsā kļūst galīgi traki, tas sasodītais Džeiks Grejstons piebrauca Kellijai.

Kellija bija pārāk laba viņam. Jebkurš to redzēja. Viņa bija pārāk gudra un skaista. Un, kad viņa smējās, tās trīs bedrītes gandrīz vai lika viņam zaudēt prātu.

Ja vien Kellija dotu viņam iespēju, viņš būtu parādījis, kā vīrietim jāapietas ar sievieti. Viņš sūca savu alu un iztēlojās sevi izrēķināmies ar Džeikobu Grejstonu.

Jā, tam bija jānotiek.

Neapmierināts viņš piecēlās kājās un stāvēja tur zvārodamies, un mēģināja koncentrēties.

“Vieglāk, Pončo!” Uzjautrinātais Digers saņēma viņu aiz rokas, lai noturētu līdzsvarā. “Cik daudz tā brūvējuma tu esi iztempis?”

“Necik.”

“la izskatās. Uz kurieni tu esi saposies?”

“Pačurāt. Tev ir iebildumi?”

“It nemaz,” Digers jautri sacīja. “Gribi izmantot vagoniņa ha-vaju?”

“Es gribu pastaigāties.” Nevēlēdamies, lai viņa atriebībai būtu sabiedrotie, Bills izrāvās no Digera rokām. “Te ir par daudz cilvēku.”

“Es to dzirdēju. Labi, neiekrīti dīķī un nenoslīksti!” Nospriedis, ka urīnpūšļa atvieglošana ir laba doma, Digers devās uz vagoniņa pusi.

Bills aizgrīļojās prom no teltīm, prom no mūzikas un sabiedrības. Varbūt viņš tikai iekāps mašīnā un aizbrauks mājās. Kāda velna pēc viņš gribēja palikt šeit, ja Kellijas te nebija?

Viņš nezināja, ka viņa ir gultā ar Džeiku. Ne par visiem simt procentiem. Varbūt viņa bija gribējusi atnākt uz laukumu, viņš domāja, riņķodams starp kokiem. Varbūt viņa bija gribējusi nākt, bet Džeiks bija viņu piespiedis neiet.

Viņš tam nelietim to nepiedos.

Viņš var doties prom no šejienes, stāties pretī nezvēram un atbrīvot Kelliju no viņa. Viņa būs pateicīga, Bills domāja atvieglodamies.

Ak, Dili, paldies Dievam! Es lā priecājos, ka tu ieradies. Viņš ir traks. Man bija tik loti bail!

Jā, tā tas varētu būt. Viņš dosies prom no šejienes un parūpēsies par visu.

Viņš iztēlojās, kā Kellija metas viņam ap kaklu, iztēlojās, kā viņš paceļ viņas seju, kā trīsuļo viņas vaigu bedrītes, kad viņa uzsmaida.

Un, iztēlojoties pirmo karsto pateicības pilno skūpstu, Bills nedzirdēja sev aiz muguras atskanam kādu skaņu.

Trieciens lika viņam nokrist zemē ar seju uz leju. Viņš vienu reizi ievaidējās, kad viņu kāds vilka uz dīķa pusi, taču sāpes izzuda, kad viņa galva pagāja zem ūdens.

61

Tā, te ir pamatshēma.” Džeiks izmantoja milimetru papīru, V kamēr Kellija ņēmās ap datoru.

Pēc nelielas domu apmaiņas viņi bija nolēmuši strādāt Džeika istabā. Pirmās divas stundas viņi strādāja kāda komandas locekļa nomātās asa sižeta filmas radīto trokšņu pavadībā. Tagad māja ap viņiem bija apklususi, un vienīgo troksni radīja Leo klusā krākšana uz dzīvojamās istabas dīvāna.

Kellija atrāvās no ekrāna, lai palūkotos uz to, ko Džeiks paveicis. Viņai bija jāatzīst, ka Džeiks strādā labi.

Centrā viņš bija izvirzījis Kelliju, vienā pusē novietojot vecākus, bet otrā - Kalenus. Atbilstošie uzvārdi bija pierakstīti klāt katram blokam.

Henrija Simpsona, Markusa Kārlaila, Ričarda Kārlaila, Bostonas pediatra, viņiem zināmie viņu darbinieku uzvārdi bija uzskaitīti stabiņos Kellijas vecāku pusē.

Suzannas un Betsijas Pofenbergeres sarakstos minētie uzvārdi bija izkārtoti otrā pusē.

“Tu esi vienīgā zināmā saikne,” viņš iesāka. “Taču ir jābūt arī citām. Tās mums jāatrod. Te ir tev zināmie dati. Neveiksmīgās dzemdības, tavs dzimšanas datums, tavu vecāku pirmā tikšanās ar Kārlai-lu un tā tālāk.”

“Mēs aizpildām zināmo informāciju par katru no šiem uzvārdiem,” Kellija piebilda.

“Un mēs atrodam sakarības. Vai tu apēdi pēdējo cepumu?”

“Es neapēdu pēdējo cepumu. Tu apēdi pēdējo cepumu. Un tu izdzēri pēdējo kafiju. Tāpēc tev jāpagatavo kafija, bet es nodrukāšu zināmo informāciju.”

“Tu gatavo labāku kafiju.”

“Es arī drukāju ātrāk.”

“Bet es nepieļauju tik daudz kļūdu.”

“Es sēžu uz krēsla.”

“Labi, lai notiek pēc tava prāta. Taču nevaino mani, ja kafija garšos pēc purva rāvas.”

Kad Džeiks izgāja ārā, viņa nosmīnēja. Viņam riebās gatavot kafiju. Tā bija tikai viena no viņa daudzajām īpatnībām. Viņš varēja mazgāt traukus vai gatavot ēst - tik daudz, cik tas bija nepieciešams brokastīm. Viņš pat daudz neiebilda pret veļas mazgāšanu. Taču viņš aizvien bija iebildis pret kafijas gatavošanu.

Tāpēc katru reizi, kad viņai izdevās piespiest Džeiku to darīt, viņa jutās gandarīta.

Viņi atkal atgriezās pie vecajiem ieradumiem, Kellija domāja. Ar dažām jaunām un interesantām variācijām. Viņi tik daudz nestrīdējās, vismaz ne tā, kā tas bija agrāk. Nez kāda iemesla pēc viens no viņiem vai abi šķita atkāpjamies, pirms strīds kļuva nejauks.

Viņi vairs nemetās gultā katrā izdevīgā brīdī. Šis... atturīgums, viņasprāt, visam piešķīra patīkamu spriedzi.

Viņi vēl aizvien gribēja viens otru - šis aspekts nekad nemainīsies. Pat pēc šķiršanās, kad Kellija visādā ziņā bija atradusies no viņa tūkstošiem jūdžu attālumā, viņa bija Džeiku gribējusi.

Tikai apvelties gultā otrādi, lai viņas augums saskartos ar viņējo. Un lai viņš savureiz apkamptu viņu, gribēdams noturēt.

Kellija bija bezgala ilgojusies pēc viņa.

Un cerēja, ka Džeiks arī ļoti ilgojas pēc viņas. Cerēja, ka Džeiks nolād viņas vārdu, tāpat kā viņa Džeika vārdu. Un cieš.

Ja viņš būtu mīlējis Kelliju tikpat ļoti, cik viņa Džeiku, viņš nemūžam nebūtu aizgājis projām. Viņš nemūžam nespētu aiziet projām - neatkarīgi no tā, cik ļoti viņa uzstātu.

Ja viņš kaut reizi būtu Kellijai pateicis to, ko viņa gribēja dzirdēt, viņai nebūtu nekādas vajadzības uzstāt.

Sajūtot sevī rūgstam veco aizvainojumu un dusmas, viņa tās atvairīja. Tas bija beidzies, viņa sev atgādināja. Tam ir svītra pāri.

Viņa lika savam prātam novērsties no Džeika un pievērst visu uzmanību apstrādājamai informācijai. Tad viņa nožāvājās, ieraugot rakstu par Henriju Simpsonu.

“Kāda jēga ir no kaut kāda uzpūsta raksteļa par kādu labdarības golfa turnīru?”

Viņa gribēja tikai pārlaist tam acis, bet tad apstājās. Tas ir tāpat kā ar grants sijāšanu, viņa sev atgādināja. Tas ir netīrais darbs, taču nepieciešams.

“Cik ilgs laiks viņam vajadzīgs, lai pagatavotu vienu sasodītu kafijas krūzi?” Kellija prātoja un atbalstīja zodu pret elkoni, lasot rakstu.

Viņa gandrīz palaida to garām. Viņas acis jau bija aizskrējušas uz priekšu, pirms smadzenes reģistrēja informāciju. Pirksts uz peles salēcās, tad lēnām patina rakstu atpakaļ.

“Mums ir beidzies piens,” Džeiks paziņoja, atgriežoties ar kafijas kannu. “Tāpēc neatkarīgi no tā, cik slikta būs kafija, tā jādzer melna.”

Kellija pagrieza galvu, Džeiks ieraudzīja viņas sejas izteiksmi, un viņa roka ar kannu nolaidās.

“Ko tu atradi?”

“Saistību. Barbara Simpsone, meitas uzvārdā Heloveja.”

“Heloveja. Barbara Heloveja. Dzemdību zāles māsiņa.”

“Tā nav sagadīšanās. Dīvaini, bet viņa nepieminēja to, ka ir strādājusi slimnīcā, kad piedzima Suzannas Kalenas mazulis. Dīvaini, bet viņa nepieminēja to, ka dzīvojusi šajā apvidū tolaik, kad bērns tika nolaupīts.”

“Mums vajadzēs to pārbaudīt.” Džeiks nolika kannu.

“Mēs to izdarīsim. Pofenbergere daudz runāja par viņu. Aukstasinīga, viņa sacīja. Augstprātīga sarkanmate, nupat kā no māsiņu skolas. Ta maita bijusi tajā iesaistīta, Džeik! Simpsons ir saistīts ar Kārlailu, Heloveja ir saistīta ar Simpsonu un tātad ar Kārlailu. Simpsons un Kārlails ir saistīti ar maniem vecākiem. Heloveja ar Suzannu.”

“Mēs to pierādīsim,” Džeiks sacīja. “Noskaidrosim, kur viņa gājusi skolā. Aizrūksimies līdz nākamajam līmenim.”

“Mēs sēdējām viņu mājā. Mēs sēdējām viņu mājā, un viņi pauda pārsteigumu un līdzjūtību, un viņa mums pasniedza to sasodīto limonādi.”

“Mēs liksim viņiem par to samaksāt.” Džeiks maigi noglāstīja Kcllijas plecu. “Es tev apsolu.”

“Man jādodas uz Virdžīniju un jākonfrontē viņi ar šīm ziņām.” “Tiklīdz saņemsim pārējo informāciju par viņu, dosimies ceļā. Kopā.”

Kellija uzlika roku uz viņa plaukstas.

“Viņš turēja manas mātes roku. Viņš izmantoja mana tēva bēdas. Es viņus satriekšu.”

“Sasodīti pareizi! Ļauj man uz kādu brīdi stāties tavā vietā!” “Nē, es pati to varu. Man tas jādara,” viņa sacīja un noglaudīja Džeika roku, ieraugot, ka viņa seja kļūst drūma. “Man tas jādara manu vecāku dēļ, Kalenu dēļ. Manis dēļ. Taču es nezinu, vai varēšu, ja tu novērsīsies.”

“Es nekur nelikšos.”

Šoreiz viņa saņēma plaukstās Džeika seju.

“Ir ļoti daudz veidu, kā novērsties. Man nekad neizdevās tev to ieskaidrot. Tu noslēdzies sevī, un es nespēju tevi atrast.”

“Ja es nenoslēgtos sevī, tu mani saplosītu gabalos.”

“Es nezinu, par ko tu runā. Es nekad neesmu darījusi tev pāri.” “Tu salauzi manu sirdi. Dieva dēļ, tu salauzi manu sasodīto sirdi!”

Kellijas rokas nevarīgi atkrita viņas klēpī.

“Es to neizdarīju. Nē!”

“Nestāsti man!” Vairāk niknodamies uz sevi nekā uz viņu, Džeiks atrāvās un devās uz durvīm, “da ir mana sirds. Man jau nu gan būtu jāzina.”

“Tu... tu mani pameti.”

“Muļķības!” Viņš pagriezās atpakaļ. “Tās ir muļķības, Kellij. Tev ir sasodīti ērta atmiņa. Es tev pastāstīšu, kas tieši notika - pie joda!” Viņš savilka dūres, kad uz galda iezvanījās telefons. Viņš paķēra klausuli. “Grejstons!” Viņš bija pacēlis roku, lai izlaistu pirkstus caur matiem. Tie sastinga. Un Kellija nedroši pietrausās kājās, ieraudzījusi viņa sejas izteiksmi. “Dieva dēļ! Kā? Labi. Labi. Saglabājiet mieru! Mēs jau esam ceļā.”

“Kas noticis?” viņa prasīja. “Vai kāds ievainots?”

“Bilis Makdauels. Viņš nav ievainots, Kellij. Viņš ir miris.”

XVIII

62

Kellija sēdēja zemē papuves malā tieši aiz izrakumu vietas. Debesis bija pilnas ar zvaigznēm, un katra no tām tik precīza, kā izgriezta ar lāzeru melnā stiklā. Un pusmēness bija balta lode, kas pāršķelta ar mirdzošu cirvi.

Gaisā bija jūtams neliels vēsums, kad uzpūta vējš. Tā vien šķita, ka rudens jau tuvojas kalniem.

Viņa dzirdēja kul/aiņu sisināšanu zālē un pāri ceļam šad tad ierejamies suni, kad vēlajā nakts stundā tika iztraucēta viņa parastā dzīve.

Fermera kungs un kundze, kā Kellija bija nokristījusi suņa īpašniekus, bija iznākuši ārā, lai pārbaudītu, kas tas par troksni. Kaut arī tagad viņi bija iegājuši atpakaļ mājā, vecais nams bija gaismas pieliets.

Kellija ar Džeiku bija izskrējuši no mājas pāris minūšu pēc telefona zvana. Rozija un Leo sekoja viņiem cieši pa pēdām. Viņi bija apsteiguši policiju par desmit minūtēm. Tomēr viņi ieradās par vēlu, lai glābtu Billn Makdauelu.

Tagad viņai atlika vienīgi vērot un gaidīt.

Sonja sēdēja viņai līdzās, uzlikusi galvu uz ceļiem, un žēli raudāja. Pārējie komandas locekļi stāvēja vai sēdēja. Sākotnējās šoka un panikas radītās čalas bija pārvērtušās tādā kā trulumā, kas nepieļāva runāšanu.

Kellija redzēja gaismu laužamies starp kokiem tajā vietā, kur strādāja policija, un pa reizei kāda balss atlidoja līdz pat laukam. Laiku pa laikam kāds tuvumā nočukstēja:

“Kas tagad notiks?”

Nevis: “Kā tas varēja gadīties?” - kaut arī tas bija pirmais jautājums. Viņi jau bija tikuši tam pāri un nonākuši pie: “Ko nu?”

Kellija zināja, ka visi skatās uz viņu, gaidot atbildi. Tā kā Džeiks atradās vagoniņā kopā ar Digeru un Leo kopā ar kādu no policijas, viņa bija vienīgā amatpersona.

Taču tas bija vēl viens jautājums, uz kuru viņai nebija atbildes. “Šaubos, vai varēšu to izturēt.” Sonja pagrieza galvu, tā ka vaigs balstījās pret augšup savilktajiem ceļgaliem. “Nesaprotu, kā viņš var būt miris. Tik vienkārši. Pirms dažām stundām mēs te sēdējām un runājāmies, es pat vairs neatceros, par ko. Es pat nepamanīju, kā viņš aiziet uz dīķi.”

“Es redzēju.” Bobs pamīņājās. “Taču neko ļaunu nenodomāju. Viņi ar Digeru pārmija pāris vārdu, un tad Bills devās uz. meža pusi. Šķita, ka viņš grib, nu, jūs jau saprotat, pačurāt. Man neienāca prātā, ka viņš ir tik ļoti piedzēries vai tamlīdzīgi. Es gluži vienkārši nepievērsu tam nekādu uzmanību.”

“Neviens nepievērsa,” Dorija iestarpināja. “Ak kungs, es jau biju gandrīz aizmigusi un domāju par ierāpšanos teltī. Un es... es dzirdēju, kā Digers izmet kaut ko tādu: “Neiekrīti dīķī un nenoslīksti!” Es pasmējos.” Viņas elpa kļuva saraustīta. “Es tikai pasmējos.” “Mēs vienmēr smējāmies par viņu. Sasodīts, viņš bija tāds tūļa.” Dorija notrausa no vaigiem asaras.

“Tā nav tava vaina,” viņa sacīja Bobam. “Mēs nebūtu viņu tik ātri atraduši, ja tu nesāktu prātot, kur viņš palicis, un tad atcerējies, ka viņš aizgāja uz to pusi. Viņš vēl aizvien būtu ūdenī, ja tu...”

“Es gribu mājās.” Sonja atkal sāka raudāt. “Es tiešām gribu mājās. Es vairs te negribu neko darīt.”

“Tu dosies uz māju.” Kellija aplika roku viņai ap pleciem. “Tiklīdz šerifs pateiks, ka viss kārtībā, tu dosies uz māju gulēt. Paskatīsimies, ko tu gribēsi darīt no rīta.”

Viņa palūkojās uz vagoniņa pusi, tad uz Doriju. Viņa norādīja uz vietu līdzās Sonjai un piecēlās, kad Dorija apsēdās un apkampa ar abām rokām Sonju.

Lai viņas abas izraudas, Kellija domāja. Viņai pašai nebija asaru.

Vagoniņā Džeiks nolika Digeram priekšā uz galda vel vienu kafijas tasi.

“Iedzer!”

“Es negribu nekādu draņķa kafiju. Ak dievs, Džeik, tas puika ir miris!”

“Tu nevari viņam līdzēt. Un nevarēsi līdzēt arī sev, ja neizvēdi-nāsi galvu un nesāksi domāt.”

“Par ko lai te domā? Es ļauju viņam aizklīst prom tik apdullušam, ka viņš var iekrist tajā sasodītajā dīķī un noslīkt. Es te biju atbildīgais. Man vajadzēja iet kopā ar viņu.”

“Tu neesi bērnauklis, un tu neesi atbildīgs par to, kas noticis ar Makdauelu.”

“Ak kungs, Džeik, ak kungs!” Digers pacēla augšup savu brūni iedegušo seju. “Vairākums no viņiem ir tikai bērni. Viņi ir tikai bērni.”

“Es to zinu.” Džeiks piespieda pie skapīša pieri, cenzdamies pats nomierināties, tad atrāvās un ielēja vēl vienu tasi.

Cik reižu viņš bija ķircinājis to puiku? Tīšām vilcis viņu uz zoba Kellijas dēļ. Bez jebkāda iemesla.

“Taču viņš jau bija tik pieaudzis, lai atrastos te, tik pieaudzis, lai dzertu. Tu neesi šeit, lai viņus ganītu, Dig. Tu šeit atrodies, lai pārliecinātos, ka neviens netraucē darbu.”

“Vai tas nav traucējums, ja viens puika ar seju uz leju peld pa ūdeni? Kur ir manas cigaretes?”

Džeiks paņēma to, kas bija palicis pāri no saņurcītas paciņas uz galda, un pameta Digeram.

“Iedzer kafiju, uzpīpē cigareti un tad pastāsti man, kas īsti notika. Ja gribi vaimanāt par to, vaimanā vēlāk.”

“Redzu, ka misters Jūtīgums ķēries pie darba.” Kellija ienākot uzmeta Džeikam aizkaitinājuma pilnu skatienu.

“Viņš tikai cenšas iedabūt mani sliedēs,” Digers atbildēja, norāva savu lakatiņu un skaļi izšņauca degunu.

“Jā, un, ja viņš bāztu tavu seju mēslos, tu teiktu, ka tas vajadzīgs, lai uzlabotu tavu sejas krāsu.” Viņa apgāja apkārt mazajam galdiņam un izdarīja ko tādu, ko nekad mūžā nebija darījusi un nebija no sevis gaidījusi. Viņa aplika rokas ap Digera kaulainajiem pleciem un noglāstīja viņa garos, sapinkātos matus.

“Es ienācu iekšā, lai izmantotu havaju un izvilktu gultu. Taisījos uzlikt mūziku, ja man izdotos pierunāt Sonju pamīcīties. Es zināju, ka viņš ir pa pusei piedzēries. Es viņus uzmanu, zvēru pie Dieva, lai pārliecinātos, ka viņi nav galīgi muļķa prātā. Man likās, ka visi drīz dosies pie miera.” Viņš viegli nopūtās un paberzējās gar Kellijas vaigu, lai nomierinātos. “Mets spēlēja ģitāru. Viņš galīgi nemāk spēlēt, taču vienmēr ir labi, ja kāds kaut ko uzspēlē. Tie abi no Rietumvirdžīnijas? Frenija un Čaks? Viņi maigojās. Bobs kaut ko rakstīja. Viņam uz cepures bija lukturītis kā tādam jancīgam ogļracim. Dorija jau bija daļēji iemigusi, bet Sonja dziedāja “Brīvo putnu”. Viņa visu laiku jauca vārdus, taču man tik un tā patika klausīties viņas balsī.”

Digers aizvēra acis.

“Tik jauks vakars. Skaidrs, diezgan vēss. Bija daudz jāņtārpiņu, arī cikādes vēl aizvien sisināja. Es redzēju, kā tas puika pieceļas un nozvērojas, it kā viņš atrastos vētras laikā uz kuģa. Viņš bija drusku apreibis no dzeramā. Parasti viņam sejā ir tāds muļķīgs smaidiņš. Tikai ne tad, kad viņš runāja ar tevi,” Digers piebilda, vāri uzsmaidot Džeikam. “Tu viņam īpaši nepatiki. Viņš domāja, ka tu atņem viņam Kelliju.”

Džeiks neko neteica, viņš dzēra kafiju un vēroja Kellijas seju.

“Es teicu, ja viņam vajag pačurāt, viņš var izmantot vagoniņu, bet viņš mani atgrūda nostāk un sacīja, ka viņam vajagot pastaigāties. Domāju, ka viņš gribētu man likt, lai atšujos, taču pat dzērumā viņš tā neizrunājās. Tāpēc es teicu... ak kungs, es viņam teicu, lai viņš neiekrīt dīķī un nenoslīkst. Un viņš to izdarīja. Tieši to viņš arī izdarīja.”

Tā kā viņi vērās viens otrā, Kellija redzēja Džeika sejā izpaužamies dažādas emocijas. Šoku, šausmas, tad žēlumu.

“Cik ilgs laiks pagāja, pirms kāds sāka viņu meklēt?” Džeiks jautāja.

“Es skaidri nezinu. Kādu laiciņu pavadīju te. Izvēlējos mūziku, ieliku kompaktdisku atskaņotājā. Izvilku laukā sitās sveces. Koledžas meitenēm patīk mazliet romantikas, vai ne, Kellij?”

“Jā.” Viņa apskāva Digeru ciešāk. “Mēs uzreiz uzķeramies.”

“Es mazliet piekārtoju vagoniņu. šķiet biju te kādas piecpadsmit minūtes. Varbūt divdesmit. Es vēl aizvien dzirdēju ģitāras skaņas. Tad izgāju laukā, lai piecirstu Sonjai. Bobs bija tas, kas sāka prasīt par Billu. Kāds - neatceros, kurš, - teica, ka viņš laikam devies gulēt, bet cits ieminējās, ka viņš aizgājis pačurāt. Bobs sacīja, ka viņam arī vajagot, tāpēc viņš apskatīšoties, vai Bills nav nokritis kaut kur mežā. Pēc pāris minūtēm viņš kliegdams skrēja atpakaļ. Mēs visi devāmies uz turieni. Visi. Tas bija tieši tāpat kā ar Dolanu. Tāpat kā ar Dolanu.”

63

Pagāja vairāk nekā stunda, pirms Kellijai izdevās uz bridi palikt vienatnē ar Leo.

“Vai tu kaut ko uzzināji?”

“Viņi necik daudz nesaka. Viņi neminēs nāves iemeslu pirms sekcijas un kamēr nebūs noklausījušies liecības. Man šķiet, ka vajadzētu beigt to pulcēšanos šeit.”

“Es jau pieteicu Rozijai, lai uzmana, ka visi palikušie dodas pārnakšņot uz māju. Bet vajadzīgs kāds, kas paliktu te, taču Digers nav īstajā kondīcijā.”

“Es palikšu.”

“Nē, mums jādežurē maiņās. Mēs ar Džeiku paliksim līdz ritam. Jūs ar Roziju labāk pratīsiet nomierināt komandu. Man īsti nepatīk, kā Hjūits skatās uz Digeru.”

“Man arī ne, taču fakts paliek fakts: viņš bija te, kad notika divi nāves gadījumi.”

“Šoreiz te bija daudz cilvēku, un Digers atradās vagoniņā. Un, cik mums zināms, Bills iekritis ūdenī un noslīcis. Tas ir nelaimes gadījums. Nevienam nebija iemesla darīt ļaunu tam puikam.”

“Es ceru, ka tev būs taisnība.” Leo noņēma brilles un rūpīgi nospodrināja stiklus ar krekla malu. “Mēs ar Roziju savāksim kopā komandu. Būsim atpakaļ no rīta.”

“Uz darbu?”

“Tie, kas gribēs rakt, raks. Mums iznāks darīšana ar presi, blon-dīnīt. Vai tu varēsi tikt ar viņiem galā?”

“Jā. Ej paguli, Leo! Mēs visi darīsim, kas jādara.”

Viņa devās uz vagoniņu, tiklīdz tas bija iespējams, izlēja nebaudāmo kafiju, kuru Džeiks bija sabrūvējis, un pagatavoja jaunu. Digera lietotā tīrāmā līdzekļa smarža sajaucās ar viņa aizdegto sveču kanēļa smaržu. Abas bija sajūtamas gaisā - pieticības un gaidu vēsma.

Viņa dzirdēja balsis attālināmies, kad cilvēki atstāja nometni. Un aizbraucošu mašīnu troksni. Un viņa iztēlojās, ka vairākums komandas, kas tagad devās uz māju, līdz vēlai naktij vēlreiz un vēlreiz visu apspriedīs.

Kellija ilgojās pēc klusuma. Viņa labprāt būtu izvēlējusies gan klusumu, gan vientulību. Taču Leo nemūžam nepiekristu tam, ka viņa paliek pie izrakumiem viena. Vienīgais cilvēks, kura sabiedrību viņa spētu izturēt šādā naktī, bija Džeiks.

Kellija ielēja pirmo kafijas tasi, tad, dzirdēdama viņa soļus tuvojamies, ielēja otru.

“Tavējo es izgāzu laukā,” viņa sacīja. “Tur bija palikuši tikai biezumi. Šī ir svaiga.” Viņa pagriezās, turēdama rokā tasi.

“Es negulēšu ārā tikai tāpēc, ka tu esi nikna uz mani.”

“Es nemaz negribu, lai tu gulētu ārā, un es neesmu nikna uz tevi. Patiesībā es nespēju atsākt sarunu, kura pārtrūka, kad iezvanījās telefons. Es gluži vienkārši nespēju tagad par to runāt.”

“Man nav iebildumu.”

Kellija pazina šo toni, viņa nespēja ne saskaitīt, cik reižu bija triekusies pret tā uzcelto ledaino sienu. Viņa nebija noskaņota uz cīņu, taču nekad nebija ar mieru padoties.

“Man nepatika tas, kā tu izturējies pret Digeru. Es zinu, ka tu mēģināji iedabūt viņu sliedēs, taču man nepatika tava pieeja. Un tev jāatzīst, ka es no viņa izdabūju vairāk, piedāvājot nelielu mierinājumu un līdzjūtību, nekā tu būtu panācis ar savām mačo muļķībām.”

Džeikam iesāpējās galva un iesmeldzās sirds.

“Kāpēc sievietes automātiski saista mačo ar muļķībām? It kā tas būtu viens vārds.”

“Tāpēc, ka mēs esam vērīgas.”

“Tu gribi, lai es atzīstu, ka tev taisnība.” Noguris Džeiks nometās uz plānajiem dīvāna spilveniem. “Tev taisnība. Man atšķirībā no tevis nebija, ko viņam piedāvāt. Mēs abi esam vienisprātis, ka mierināšana nav mana stiprā puse.”

Viņš izskatās pārguris, Kellija domās atzīmēja. Viņa bija redzējusi Džeiku nogurušu no darba, taču nebija radusi redzēt viņu stresa un uztraukumu pievārētu.

Viņai bija jāapvalda impulsīva vēlme apvīt rokas viņam apkārt, kā viņa bija darījusi ar Digeru.

“Tu neuzzināji, ko viņš bija pateicis, pirms Bills aizgāja. Es gan.”

“Ak kungs, viņš nemūžam nespēs to aizmirst. Tā bezrūpīgā piezīme līdz ar puikas peldošo līķi būs iespiedusies viņam prātā uz visu atlikušo mūžu.”

“Tu netici, ka Bills pats iekrita ūdenī.”

Džeiks pacēla skatienu no tases, un viņa acis bija tikpat piesardzīgas un vēsas kā balss.

“Visi apgalvo, ka viņš bijis piedzēries.”

“Kāpēc viņi nedzirdēja plunkšķi? Cik viņš svēra - simt sešdesmit mārciņas? Ja tāds svars iekrīt ūdenī, atskan plunkšķis. Skaidrā un klusā naktī tas ir dzirdams. Es no meža sadzirdēju policistu sarunu fragmentus. Kāpēc viņš neiekliedzās, kad krita? Digers teica, ka viņš izdzēris divus alus. Labi, tātad viņš ir drusku apreibis, taču diezin vai puisis ar viņa miesas uzbūvi zaudēs samaņu, lai neatgūtos, iekrītot ūdenī. Turklāt ūdens ir auksts. Tas cilvēku dabū pie apziņas pietiekami ātri, lai viņš saniknotos par to, ka iekritis.” Ne Džeika sejas izteiksme, ne vaibsti, ne balss nemainījās. “Varbūt viņš bija baudījis ko vairāk nekā tikai alu. Tu zini, ka izrakumos šad tad mēdz parādīties narkotikas.”

“Digers būtu to zinājis. Viņš būtu pateicis. Digers tādas lietas garām nepalaiž. Viņš būtu konfiscējis jebkādas narkotikas un noslēpis visas marihuānas cigaretes, lai varētu pats kādu uzpīpēt, kad būs attiecīgā noskaņojumā.” Kellija piegāja pie dīvāna un apsēdās tā otrā malā. Viņa zināja, ko abi dara - izaicina viens otru. Viņai šķita interesanti, ka viņi to nedara pilnā balsī. “Divi cilvēki aiziet bojā vienā un tajā pašā mazajā dīķītī netālu no vienas un tās pašas pilsētas, tajos pašos izrakumos dažu nedēļu laikā. Jebkurš, kas to uzskatītu par sagadīšanos, būtu neglābjami stulbs. Man neliekas, ka Hjūits ir stulbs. Un es skaidri zinu, ka tu tāds neesi.”

“Jā, es šaubos, vai tā ir sagadīšanās.”

“Un tu neatzīsti populāro vietējo teoriju, ka šī vieta ir nolādēta.” Džeiks mazliet pasmaidīja.

“Man tas patiktu, taču - nē. Kāds nogalināja Dolanu, un viņam bijis iemesls to darīt. Kāds nogalināja Makdauelu, un viņam bijis iemesls. Kādā veidā viņi ir saistīti?”

Kellija paņēma savu kafijas tasi un saslēja augšup kājas.

“Ar izrakumiem.”

“Tā ir acīm redzamā saistība. Visvieglāk aprēķināmā. Solis uz priekšu - un re, kur tu nonāc.” Pēc Kellijas sejas Džeiks redzēja, ka viņa arī tā domājusi, un pamāja. “Ejam tālāk: tev ir izrakumi, celtniecības darbi un viena daļa vietējo, kas mazliet aizvainoti, jo viņiem nogrieztas peļņas iespējas. Tātad tu vari teorētiski pieņemt - kāds bijis tik aizvainots, ka nogalina divus cilvēkus, lai aizbiedētu komandu no izrakumiem vai liktu varas iestādēm aizliegt tos.”

“Taču tā nav tava teorija.” Kellija pasniedzās un aizdedza vēl vienu Digera sveci.

“Tā ir teorija, taču es neesmu tās piekritējs.”

“Tu atbalsti teoriju, kas saista mani ar Kaleniem, Kārlaiiu un visiem sarakstā minētajiem uzvārdiem, un melnā tirgus bandu, kas specializējas zīdaiņu tirdzniecībā. Bet šī saistība ar Dolanu un Billu ir ļoti vāja.”

“Atceries šito?” Džeiks pavēra plaukstas, izvērsa tās uz augšu un uz leju, tad viegli pieskārās locītavai. Starp pirkstiem viņš turēja divdesmit piecu centu monētu. Vēl viena kustība, un tā bija pazudusi.

“Tu varētu gūt papildu peļņu, uzstājoties bērnu ballītēs,” Kellija komentēja.

“Maldināšana. Es apmānu tavas acis, liekot skatīties šurp...” Viņš novicināja labo roku gar viņas seju. “Un tu neievēro, kas notiek šeit.” Un parāva viņas ausi ar kreiso, radot ilūziju, ka monēta izkritusi no tās.

“Tu domā, ka divus cilvēkus kāds nogalinājis, lai mani maldinātu?”

“Vai tas viņam pagaidām nav izdevies? Vai tu šobrīd neesi tā aizņemta ar citām raizēm, ka vairs nedomā par to, ko tu pirms dažām stundām esi uzzinājusi par Barbaru Heloveju? Visai komandai patika tas puika. Pat man viņš patika, par spīti visam. Un man bija drusku viņa žēl, redzot, kā viņš skrien tev pakaļ. Ja viņu kāds nogalināja, tas bija tāpēc, ka viņš bija pie rokas. Tāpēc ka viņš bija nošķīries no grupas uz pietiekami ilgu laiku.”

Kellija nevērīgi pavēra vienu no Digera izbalējušajiem aizkariem un palūkojās ārā pa netīro logu.

“Un viņi vēro. Lai arī kas viņi būtu. Tāpat kā viņi tonakt vēroja mūs mājā. Aukstasinīgi. Viņiem jābūt aukstasinīgiem. Un, ja es neļaušos maldināšanai, ja turpināšu uzstāt, vai kādam citam būs jāmirst?”

“Sevis vainošana ir vēl viens maldināšanas veids.”

“Es viņu atgrūdu, Džeik.” Ar spēju kustību viņa atkal pavilka aizkaru pāri nespodrajam stiklam. “Kad mēs gatavojāmies promie-šanai, viņš pienāca klāt un teica, ka visi nolēmuši vēlāk atpūsties, palikt pa nakti zem klajas debess. Es pat neklausījos viņā. Atgaiņājos no viņa kā no tāda knišļa.” Pirms Džeiks paguva ierunāties, viņa pakratīja galvu. “Es domāju par to, ko tu teici. Ja tā ir taisnība, tas nozīmē: Bills miris tāpēc, ka mani kāds grib apturēt. Viņš ir miris, un es pat nepapūlējos šodien veltīt viņam minūti no sava laika.”

“Izbeidz! Nāc šurp!” Džeiks pievilka viņu tuvāk. “Atlaidies!” viņš pavēlēja un atguldīja Kellijas galvu sev uz ceļiem. “Tev jāmēģina mazliet atpūsties.”

Viņa brīdi klusēja, ieklausīdamās nakts skaņās un izbaudīdama sajūtu, kas radās, Džeika rokai glāstot viņas matus.

Vai agrāk Džeiks bija viņai tā pieskāries? Vai viņa bija pievērsusi tam uzmanību?

“Džeik?”

“Jā.”

“Es šajā vakarā bija kaut ko iecerējusi.”

“Tiešām?”

Ķelli ja mainīja pozu, lai varētu palūkoties uz viņu. No sava skatpunkta viņa redzēja, ka rēta Džeika sejā beidzas mazliet zem zoda līnijas. Viņai bija paticis pārlaist tai pāri pirkstu vai lūpas. Lai apzinātos šo niecīgo trūkumu.

“Es biju iecerējusi ļaut tev ievilkt mani gultā. Vai ievilkt gultā tevi. Atkarībā no tā, kas tajā brīdī šķistu piemērots.”

Džeiks pāršūdināja pirksta galu gar viņas vaiga izliekumu. Jā, viņa domāja. Jā, Džeiks bija viņai tā pieskāries arī agrāk. Kāpēc viņa nebija pievērsusi lielāku uzmanību šiem sīkajiem žestiem? Kāpēc viņa nebija sapratusi, cik daudz tie viņai nozīmēja? Vai viņai tik ļoti bija vajadzīgi vārdi, ka viņa bija ignorējusi klusākās, vienkāršākās jūtu izpausmes?

“Žēl, ka no tā nekas nesanāca.”

“Vēl ir iespējas.”

Viņa pirksts mazliet atrāvās, it kā tas negaidīti būtu aizskāris kaut ko karstu, un tad atvirzījās nost no viņas.

“Tas nebūtu prātīgi. Kāpēc tu negribi mazliet pagulēt? Rīt mums būs daudz darba.”

“Es negribu domāt par rītdienu. Es negribu domāt par šodienu vai nākamo nedēļu, vai vakardienu. Es gribu tagad.”

“Mums bijis diezgan daudz “tagad”, vai ne tā? Sekss ir ļoti parasta, ļoti cilvēciska reakcija uz nāvi.” Viņš spēlējās ar Kellijas matiem, cerēdams viņu iemidzināt. “Tas ir dzīvības pierādījums.”

“Mēs vēl esam dzīvi. Es negribu palikt viena.” Viņa runāja ne tikai par šo nakti, bet par visām naktīm, kas jāpavada bez Džeika. “Es domāju, ka gribu, taču patiesībā es negribu palikt viena.”

“Tu neesi viena.” Džeiks saņēma viņas roku un pacēla pie savām lūpām. “Aizver acis!”

Taču viņa paslējās augšup, līdz viņas rokas bija apvītas Džei-kam ap viņa kaklu.

“Esi kopā ar mani, lūdzu, esi kopā ar mani!”

Džeiks juta, ka viņa dreb. Pa daļai aiz bailēm, pa daļai aiz iekāres, pa daļai aiz pārguruma. Viņš pievilka Kelliju tuvāk un piespieda savu seju pie viņas kakla izliekuma.

“Pasaki man, ka esmu tev vajadzīgs. Kaut vai vienreiz.”

“Tu man esi vajadzīgs. Pieskaries man! Tu esi vienīgais, kas jebkad to ir varējis.”

“Tas nenotiek tā, kā es būtu vēlējies.” Viņš ar lūpām pieskārās Kellijas zodam, noguldīdams viņu uz šaurā dīvāniņa. “Bet varbūt tas notiek tā, kā jānotiek. Nedomā...” Viņš skūpstīja Kellijas deniņus, viņas vaigus. “Ļaujies sajūtām!”

“Es vēl aizvien drebu.”

“Tas nekas.” Džeiks atpogāja viņas blūzi un pārliecās viņai pāri, lai varētu skūpstīt viņas kaklu un plecus. Taču, kad Kcllija sniedzās pēc viņa, viņš atvirzījās. “Nē. Pagaidi! Aizver acis! Vienkārši aizver acis.”

Viņa ļāva skropstām noslīgt. Pat tas bija atvieglojums. Maigā tumsa mazināja pēkšņi uzradušās un vēl neapzinātās galvassāpes. Gaiss vēsi apņēma ādu, kad Džeiks novilka viņai blūzi. Viņa pirksti pieskaroties bija silti. Silti, ar raupjām tulznām. Viņa sarāvās, kad tie pavirzījās uz leju un pieskārās viņas novalkāto bikšu pogai.

Džeika lūpas viegli piekļāvās viņai virs vidukļa un lika ievaidēties.

“Pacel gurnus!” viņš sacīja un noslidināja kokvilnas audumu pār Kellijas kājām.

Džeiks noāva viņas zābakus, zeķes, tad sāka masēt pēdas.

Kellija ievaidējās.

“Savulaik es būtu mainījusi pēdu masāžu pret jebkādu eksotisku seksuālas dabas pakalpojumu.” Viņa atvēra vienu aci un redzēja Džeiku smaidām. “Kas tev prātā?”

“Tu to uzzināsi.” Viņš piespieda plaukstas pamatni pie Kellijas pēdas izliekuma un vēroja viņas skropstas notrīsam. “Tas vēl aizvien iedarbojas, vai ne?”

“Ak jā! Es vēl aizvien domāju, ka pirmais īstais orgasms sākas no kāju pēdām.”

“Man patīk tavas pēdas. Tas ir mazas, gandrīz trauslas.” Viņš tām pieskārās ar lūpām un atkal pasmaidīja, kad viņas ķermenis reaģēja. “Un ļoti jutīgas. Un tad nāk tavas kājas.” Viņš ļāva savai mutei slīdēt pāri viņas potītei, tad augšup pa stilbu. “Es pat nespēju pateikt pietiekami daudz par tavām kājām.” Tad piepeši viņš piespieda seju pie Kellijas vēdera. “Ak kungs, Kellij, tu smaržo tieši tāpat. Es modos augšā, sajuzdams tavu smaržu, kad tu atradies tūkstošiem jūdžu attālumā. Modos augšā, gribēdams tevi,” viņš nomurmināja.

Katru dienu, katru nakti, viņš domāja, šīs smaržas apņemts. Tā viņu vajāja un smējās par viņu, līdz viņš ar katru savas būtnes šķiedriņu bija gribējis ienīst Kelliju par to.

Tagad Kellija bija te, viņas rokas bija cieši apskāvušas viņu, viņas lūpas pieplakušas pie viņa lūpām. Un tas padarīja viņu vāju.

Mīlestība pret viņu padarīja Džeiku bezpalīdzīgu.

Roka pacēlās, lai pieskartos viņas sejai. Viņa lūpas atmaiga, atvilga pret viņējām.

Kellijas acis atkal atvērās.

“Džeik...”

“Klusē!” Viņš, maiguma pārpilns, noskūpstīja viņas kakla ie-dobīti. “Nedomā!” viņš atkārtoja pavisam citā balss tonī. “Tikai ļaujies sajūtām.”

Kad Džeika mute atgriezās pie viņējās ar bezgalīgu maigumu, viņas ķermenis kļuva padevīgs.

Padošanās, viņš saprata. Viņi abi padevās tā, kā agrāk nekad nebija darījuši. Kellijas sirds pukstēja zem viņa lūpām, un viņas elpa bija lēna un saraustīta. Un vēl aizvien maigums pret viņu apņēma Džeiku gluži kā migla.

Gaiss ir tik smags, viņa domāja. Tik smags, tik silts. Tik maigs. Tas slīdēja viņai pāri, un viņa līdz ar to ieslīdēja pasaulē, kur valdīja vienīgi bauda.

Džeiks bija viņu turp aizvedis.

Kellija izdvesa viņa vārdu, kad viņa lūpas, mēle, rokas slīdēja viņai pāri, kad tās satrauca, nomierināja un atmodināja. Kad Džeika lūpas atkal atrada viņējās, kad tās aizkavējās, it kā pasaulē nebūtu nekā svarīgāka par šo vienu skūpstu, viņas sirds gluži vai izkusa.

Kellija novilka viņam kreklu un sajuta viņa ķermeni zem savām rokām, šo slaido, stingro augumu. Šauros gurnus un spēcīgos muskuļus. Viņa ķermenis satrauca, un, zinot, ka tas pieder viņai un viņa var to iegūt, viņa juta neizturamu baudu.

Kellija notrīsēja baudā un iecirta zobus viņa plecā.

“Džeik!”

“Šoreiz ne tik ātri.” Džeiks glāstīja visu viņas augumu, mocīdams viņus abus. “Ātri ir pārāk vienkārši.”

Laiks, nekas cits kā vien laiks. Viņas smarža, viņas ķermeņa trīsas, svelme, kas sāka izplūst no viņas ādas. Viņš gribēja to visu un vēl daudz vairāk.

Viņas klātbūtne tagad lika aizmirst visas vientulības stundas, kas bija pavadītas bez viņas.

Viņš piespieda lūpas pie Kellijas kakla, pie pleca, pie mutes un ļāva iekārei trakot. Kellijas aizžņaugtais kliedziens iepulsējās viņa asinīs.

Viņi vēroja viens otru, kad sāka kustēties kopīgā ritmā. Viņš redzēja, kā Kellijas acis baudā piepildās ar asarām.

“Paliec pie manis!” Viņš piespieda savu muti pie Kellijas mutes. “Paliec pie manis!”

Džeiks bija atbruņojis viņas sirdi. Viņa prātoja, vai viņš nejūt to pukstam savās rokās, vai nesaskata to viņas acīs, kas pārplūda ar asarām.

Tāpēc viņa tās aizvēra, ļāva Džeikam turēt savas rokas un palika pie viņa. Palika pie viņa. Un bija kopā ar viņu arī tad, kad pasaule sabruka pār abiem.

64

Viņa nogulēja stundu dziļā miegā un pēc tam saraustītā, kad viņu sāka vajāt sapņi. Viņa bija mežā, tumsā, aukstā ūdenī. Tas sakļāvās pār galvu, un rokas viņu rāva dažādos virzienos.

Viņa nespēja no tām atbrīvoties, nespēja izrauties brīvībā un uzpeldēt. Nespēja ieelpot.

Viņai cīnoties, ūdens atvirzījās, kļuva citāds, smagāks un pārvērtās par kapu.

Kellija strauji pamodās, cīnīdamās pēc elpas. Vagoniņā bija tumšs un auksts. Viņai pār kājām bija pārklāta plāna sega, un viņa bija viena.

Panikas pārņemta, viņa pielēca kājās, atdauzot gurnu pret galdu, un metās uz durvīm. Kakls aizžņaudzās, un viņai vajadzēja cīnīties un tvert pēc gaisa gluži kā sapnī. Viņa piespieda rokas pie krūtīm, it kā tādējādi varētu atbrīvoties no spiediena, kas viņā bija sakrājies.

Viņa cīnījās ar durvīm, smagi elpojot, miklajiem pirkstiem slīdot pār atslēgu. No krūtīm uz kaklu lauzās kliedziens. Viņa burtiski izvēlās laukā pa durvīm, kad beidzot bija izdevies dabūt tās vaļā.

Un viņa sabruka uz ceļiem krēslainajā rītausmas vēsumā.

Izdzirdējusi steidzīgus soļus, viņa centās piecelties. Taču roku muskuļi bija pārvērtušies svinā.

“Ei, kas noticis?” Džeiks nometās zemē Kellijai līdzās un pacēla viņas galvu.

“Nevaru paelpot,” viņa izdabūja pār lūpām. “Nevaru paelpot.”

“Vari gan.” Viņas acu zīlītes bija paplašinātas, seja līķa bālumā un mikla. Džeiks uzlika roku un stūma galvu lejup līdz ceļgaliem. “Lēnām, viegli, dziļi. Tu elpo.”

“Es nevaru.”

“Vari. Ievelc elpu! Ieelpo! Ievelc elpu! Tagad vēlreiz. Izelpo!” Viņš juta, kā kamols Kellijas pakrūtē atslābst, kad viņa sāka ieelpot gaisu. “Turpini!”

“Viss kārtībā.”

Viņš turēja Kellijas galvu noliektu.

“Vēl. Ieelpo un izelpo! Tagad pacel galvu - lēnām. Vai tev ir nelabi?”

“Nē, viss kārtībā. Es tikai... pamodos un uz brīdi nesapratu, kur atrodos.”

“Pie velna! Tev uznāca īsta panikas lēkme.”

Viņa nebūt nejutās labi, tomēr bija jau tā atguvusies, lai uz brīdi sajustu mulsumu.

“Man neuznāk panikas lēkmes.”

“Tagad uznāk. Ja vien tu kaila nebrāzies ārā no vagoniņiem prieka pēc.”

“Es...” Kellija paraudzījās uz sevi un ieraudzīja, ka izskrējusi ārā pilnīgi kaila. “Kungs Dievs!”

“Tas nekas. Man patīk redzēt tevi kailu. Tev ir burvīgs ķermenis, pat ja tas ir mikls no baiļu sviedriem. Celies augšā! Tev uz brīdi jāatguļas.”

“Es negulēšu. Un beidz izturēties pret mani kā pret zīdaini.”

“Tu esi pārāk gudra, lai pārmestu sev savas bailes. Un pārāk spītīga, lai to darītu. Grūti tev būs, Danbruka. Sēdies!” Viņš nostūma Kelliju uz dīvāna un apsedza ar segu. “Apklusti uz brīdi, pirms atgādinu tev pašas gudros vārdus. Tas nav nekas cits kā stress, spriedze, šoks un vairāk nekā mēnesi ilgs darbs. Tu esi cilvēks. Piešķir sev atpūtu!”

Džeiks paņēma ūdens pudeli, atvēra to un pasniedza viņai.

“Es redzēju sliktu sapni.” Viņa iekoda lūpā, jo tā sāka trīcēt. “Un es pamodos un biju viena pati, un es nespēju paelpot.”

“Piedod!” Viņš nosēdās Kellijai līdzās. “Es izgāju ārā, lai palūkotos apkārt, vienkārši pārbaudes pēc. Negribēju tevi modināt.” “Tā nav tava vaina.” Viņa iedzēra krietnu ūdens malku. “Es tik viegli nenobīstos.”

“Vai nu es nezināšu.”

“Taču tagad man ir bail. Ja tu kādam to pastāstīsi, būšu spiesta tevi nogalināt. Taču tagad man ir bail, un man tas nepatīk.”

“Viss ir kārtībā.” Džeiks aplika roku viņai apkārt un piespieda lūpas pie viņas deniņiem.

“Ja man kaut kas nepatīk, es no tā atbrīvojos.”

Džeika lūpas slīdēja pār viņu.

“Vai nu es nezināšu,” viņš atkārtoja.

“Tāpēc es negrasos baidīties.” Viņa dziļi ieelpoja, atvieglota, ka elpa neiestrēgst plaušās vai kaklā. “Es negribu, lai man būtu bail. Es noskaidrošu to, kas man jāzina. Es došos uz Virdžīniju, un Sitnp-soni man pastāstīs, kas man jāzina. Es gribētu, lai tu brauc man līdzi.”

Džeiks pacēla viņas roku un to noskūpstīja.

“Vispirms labāk apģērbies.”

XIX

65

Kad pēdējās bekona mārciņas šķēlītes jau cepās melnajā dzelzs pannā, Džeiks iesita bļodā divus dučus olu. Viņam bija izdevies piespiest Kelliju uzvārīt kafiju pirms iešanas dušā, un tas jau bija kaut kas. Bet, ja kāds gribēs tostermaizi, ar to būs jā-noņemas kādam citam.

Viņam nebija iebildumu pret ēdiena gatavošanu, ja runa bija par vienkāršām brokastīm, kas neprasīja daudz izdomas. Lai nu kā, visiem bija jāēd, taču nevienam citam nebija tik daudz intereses vai enerģijas, lai kaut ko pagatavotu.

Komandai vai ciltij, lai kādi būtu tās rituāli vai ieražas, bija vajadzīgs uzpildīt degvielu. Viena locekļa nāve radīja jaunu intimitātes pakāpi starp dzīvajiem. Ēdiens bija simbols, un tā pagatavošana, pasniegšana un notiesāšana - ceremonija, kas saprotamu iemeslu pēc kopīga daudzām kultūrām sēru laikā.

Tāpat kā sekss, ēdiens nozīmēja dzīvību. Tas bija jāatzīst līdz ar bēdām, vainas apziņu un atvieglojumu, ka tu vēl esi dzīvs, kad viens no tavējiem zudis.

Šai piespiedu intimitātei bija pagaidu raksturs, Džeiks sev atgādināja, domājot par Kelliju. Ja vien cilvēks smagi nepiepūlējās, lai to saglabātu.

Kad Dags ienāca virtuvē, viņš ieraudzīja vīrieti, kuru viņš uzskatīja par Kellijas bijušo vīru, stāvam pie plīts. Ap izbalējušo džinsu jostasvietu viņam kuļājās trauklupata, un viņš kūla kaut ko salātu traukā ar riku, kas atgādināja dārza dakšas.

Aina bija pietiekami dīvaina, taču vēl dīvaināka tā šķita, kad viņš iedomājās, ka mājā viņu bija ielaidis kāds puisis apakšveļā, ar sirmuma skartiem matiem, kas sniedzās pāri jostasvietai. Viegli pamājis uz virtuves pusi, šis puisis atkal bija atlaidies uz izgulēta dīvāna.

Gaitenī Dags bija pārkāpis pāri diviem pauguriem, kas, spriežot pēc šņākuļošanas, bija cilvēki.

Ja Kellija bija izvēlējusies dzīvot šādā vietā, viņam acīmredzot vajadzēs krietni papūlēties, lai viņu izprastu.

“Piedodiet par traucējumu!”

Džeiks turpināja kult olas.

“Ja jūs meklējat Kelliju, viņa ir dušā.”

“Ak tā. Es laikam biju iztēlojies, ka šajā laikā jūs jau būsiet augšā.”

“Šodien iznāca aizkavēties. Kafija ir svaiga.”

“Paldies!” Uz galda bija saliktas vairākas krūzes un tases. Dags izvēlējās vienu uz labu laimi un pasniedzās pēc kannas.

“Piens ir uz galda, ja vien jums vajag. Arī tas ir svaigs. Nopirku šorīt atceļā no izrakumiem.”

“Jūs strādājāt visu nakti?”

“Nē.” Džeiks pārstāja kult olas un pagriezās, lai apvērstu uz otru pusi šķiņķi. “Domāju, ka jūs esat iegriezies, lai palūkotos, kā viņa jūtas pēc tā visa. Taču jūs laikam vēl neesat neko dzirdējis.”

“Ko jūs ar to gribat teikt - kā viņa jūtas pēc tā visa? Kas noticis?”

Redz, kā interesējas, Džeiks klusībā atzīmēja. Tātad viss ir, kā nākas.

“Viens no mūsējiem vakarnakt noslīka Saimona akacī. Mēs nezinām, kā tas noticis. To pēta policija. Mums ar Kelliju bija nakts dežūra. Vai jūs nevarētu attaisīt to zilo bundžu?”

“Jūs par to runājat apbrīnojami aukstasinīgi.”

Džeiks pacēla acis no pannas.

“Mums jāsatur kopā komanda. Tā sastāv no cilvēkiem, un mēs ar Kelliju esam atbildīgi par šiem cilvēkiem. Viņa stipri pārdzīvo. Nebūs nekāda labuma, ja es darīšu tāpat.” Iečīkstoties griestiem, viņš palūkojās augšup. Tagad viņa bija guļamistabā, Džeiks nodomāja. Tātad viņam bija vēl kāda minūte vai divas laika. “Kāds ir nogalinājis to puisi,” viņš klusi piebilda.

“Jūs nupat teicāt, ka viņš noslīcis.”

“Domāju, ka viņam kāds būs palīdzējis. Manuprāt, divi cilvēki ir gājuši bojā, tāpēc ka Kellija rakņājas pagātnē, kam nav nekāda sakara ar izrakumiem.”

Dags piegāja tuvāk plītij un pieklusināja balsi tāpat kā Džeiks. “Rons Dolans un šis puisis nogalināti tāpēc, ka Kellija meklē cilvēku, kurš izņēma viņu laukā no ratiņiem septiņdesmit ceturtajā gadā? Tas ir muļķības!”

“Ne tik lielā mērā, kā jūs domājat. Viņa pēc brīža būs lejā - lai uzvilktu kreklu un bikses, viņai vairāk laika nevajadzēs, tāpēc teikšu skaidri un gaiši. Negribu, lai viņa paliek viena kaut vai uz stundu. Tad, kad es nevarēšu būt viņai līdzās, to darīsiet jūs.”

“Jūs domājat, ka viņai kāds mēģinās nodarīt pāri?”

“Es domāju, jo tuvāk Kellija pieiet šim noslēpumam, jo vairāk viņi būs gatavi viņu apturēt. Es negribu pieļaut, lai viņai kāds nodara pāri, un jūs arī ne, jo jūs esat mācīts, ka brālim - īpaši jau vecākajam brālim - jāuzmana sava māsa. Fakts, ka apstākļi atņēma jums šo iespēju jaunības gados, liks jums, jau pieaugušam vīrietim, būt vēl apņēmīgākam, uzņemoties šo lomu šobrīd.”

“Tātad man jāpalīdz jums viņu uzmanīt, tāpēc ka to prasa mana audzināšana?”

“Tāpēc, kā arī tāpēc, ka asinssaites jau ir ierunājušās.” Viņš ir mazliet pārsteigts, Džeiks nosprieda, pētot Daga seju. Mazliet samulsis, taču tas iedarbojas. “Tāpēc, ka viņa ir sieviete, un saskaņā ar jūsu dabu un audzināšanu jums jāaizstāv sievietes. Un vēl tāpēc, ka jums viņa patīk.”

Dags nosprieda, ka ar to viss ir pateikts.

Džeiks noņēma pannu no uguns.

“Viņa tūlīt nonāks lejā pa kāpnēm un drīz vien sāks man piesieties par to, ka neesmu pievienojis olām sieru.”

Viņš norāva no džinsiem trauklupatu un izmantoja to, lai pieturētu pannas kātu, kamēr izlēja čurkstošos taukus tukšā kārbā, kur agrāk bija atradusies cūkgaļa ar pupiņām.

“Es atstāšu Leo ziņā visu to sliņķu modināšanu, kuri vāļājas pa visu māju,” viņa ienākdama sacīja. “Dag!” viņa piebilda pēc pirmā pārsteiguma brīža. “Oho! Kā tev klājas?”

“Džeiks man nupat pastāstīja, kas noticis. Kā tu jūties?” “Paldies, tā nekas, tikai vēl īsti nespēju to aptvert.” Nenolaižot acis no viņa, Kellija pastiepa roku. Džeiks ielika tajā kafijas krūzi. “Dzirdēju, ka tu esot bijis izbraucis no pilsētas.”

“Vakar atgriezos. Es biju izrakumu vietā, taču tu biji aizņemta.”

“Ak tā? Vai pieliki olām sieru?” Kellija jautāja Džeikam un jau vēra vaļā ledusskapi, lai to izņemtu.

“Ne visiem garšo olas ar sieru.”

“Vajadzētu, lai visiem garšo olas ar sieru.” Viņa pasniedza Džeikam sieru un devās pie galda, lai nogrieztu maizi. “Pievieno mazliet manai porcijai, un, ja trāpīsies arī kādam citam, paši vainīgi.”

Dags vēroja, kā Džeiks pastiepj roku pēc naža, ko viņa bija izņēmusi no atvilktnes, kā viņa iemet maizi tosterā un tad paņem viņa pasniegto šķīvi.

Tas atgādināja tādu kā deju, viņš nosprieda, kad katrs zina otra soļus un ritmu, pirms tas uzsākts.

“Es iegriezos, lai uzdāvinātu tev kādu mantiņu, kuru atvedu no Memfisas.”

Sekoja vēl viens pārsteiguma pilns brīdis, kas acīm redzami bija lasāms Kellijas sejā, pirms viņa pamanījās dabūt uz lūpām smaidu.

“Dārza grilu?”

“Nē.” Dags viņai pastiepa mazu brūnu sainīti. “Nelielu suvenīru no Greislendas.”

“Tu biji Greislendā? Es vienmēr esmu gribējusi būt Greislendā. Man nav ne jausmas, kāpēc. Oho, paskaties tik, Grejston, tas ir oficiālais Elvisa aluskausa paliktnis.”

“Nekad nevar būt par daudz aluskausu paliktņu.” Džeiks pienākuma pēc nopētīja sarkano paliktni. “Labāk turi to tālāk no Digera. Viņam tādi patīk.”

“Nu, šo viņš nedabūs.” Kellija paspēra soli uz Daga pusi un mirkli vilcinājās. Ko, pie velna, viņai vajadzēja darīt? Noskūpstīt viņu, iesist saujā? “Paldies!” Viņa nolēma noglāstīt Daga plecu.

“Lūdzu!” Mēs, Dags domāja, nezinām Kellijas dejas soļus un ritmu. “Es nu labāk iešu.”

“Vai esi ēdis brokastis?” Viņa atvēra atvilktni un izņēma lāpstiņu, bet viņai aiz muguras Džeiks jau lēja olas pannā.

“Nē.”

“Kāpēc tu nevarētu palikt? Mums ēdamā ir pārpārēm, vai ne, Džeik?”

“Skaidrs kā diena.”

“Es neiebilstu, turklāt man ir veicies, man garšo olas ar sieru.”

“Ņem šķīvi!” viņa teica. Džeiks pavirzījās pa labi, kad viņa noliecās, atvēra cepeškrāsns durtiņas un izņēma laukā jau uzcepto šķiņķi.

“Leo man teica, lai uzreiz dodas šurp,” Leina ienākot paziņoja. “Dag, ieraudzīju ārpusē tavu mašīnu. Domājams, tu jau esi dzirdējis, kas atgadījies.”

“Paņem divus šķīvjus!” Kellija viņam sacīja, atkal piepildot tosteri. “Vai mums ir vajadzīgs advokāts?”

“Leo ir rūpju nomākts. Es esmu šeit, lai tās kliedētu. Vismaz juridiskās. Kas attiecas uz pārējo...” Viņa pacēla rokas. “Tas ir šausmīgi. Nezinu, ko teikt. Es runāju ar Billu vēl vakar pēcpusdienā. Viņš ļāva Tajam piestāstīt sev pilnas ausis par to sasodīto brieža kaulu.”

“Kur ir Tajs?” Dags viņai pasniedza kartona šķīvi no kaudzītes, kas bija sakrauta uz galda.

“Ko? A, pie Rodžera. Šaubos, vai varu, ko ieēst. Es tikai gribēju aprunāties ar Leo.”

“Kad es gatavoju, ēd visi.” Džeiks izņēma no ledusskapja milzīgu vīnogu ievārījuma burku un pasniedza to Kellijai. “Labāk apsēdies, pirms bars sagāžas iekšā un visas aizņem. Cik mums viņu ir, Danbruka?”

“Rozija un Digers ir izrakumos. Tāpēc, pieskaitot mūsu viesus, šārīta brokastīs mēs būsim vienpadsmit.”

66

Viņi nāca un gāja, dažādās apģērbšanās un izģērbšanās stadijās. Daži paķēra brokastis un devās prom ar saviem šķīvjiem. Citi sameklēja vietiņu pie garā, izrobotā galda, kuru Rozija bija sameklējusi krāmu tirgū.

Tomēr Džeikam bija taisnība. Kad viņš gatavoja, visi ēda.

Kellija rūpīgi uzbīdīja olu kulteni uz dakšiņas un iecēla mutē, visu uzmanību pievērsdama ēšanai. Viņa nepūlējās iejaukties, kamēr Leina ar Leo apsprieda juridiskos aspektus.

“Cilvēki varētu mūs apturēt,” Sonja komentēja. Viņa salauzīja grauzdiņu, kaisīdama drupatas pār olām, kurām viņa tikpat kā nebija pieskārusies. “Es gribu teikt - policija, pilsētas dome vai kādas citas iestādes. Viņi varētu pieprasīt izrakumu slēgšanu.”

“Pieminekļu aizsardzības biedrība ir nopirkusi zemi,” Leina viņai sacīja. “Vienošanās tiks panākta dažu nedēļu laikā. Tā kā esmu šīs biedrības locekle un šorīt aprunājos ar vēl vienu biedru, varu jums apsolīt, ka neviens no mums nevainos jūs. Darbs, ko jūs darāt, nav saistīts ar to, kas noticis ar Billu Makdauelu.”

“Viņš gāja bojā, kamēr mēs visi atradāmies turpat blakus. Mēs tur mierīgi sēdējām.”

“Vai jūs būtu mierīgi sēdējuši, ja zinātu, ka viņam draud briesmas?” Džeiks viņai jautāja.

“Nē, nē, protams, ne.”

“Vai tu nebūtu darījusi visu iespējamo, lai palīdzētu, ja zinātu, ka viņam nepieciešama palīdzība?”

Sonja pamāja.

“Taču tu nezināji un tāpēc nevarēji palīdzēt. Viņam izrakumi daudz ko nozīmēja, vai tu tā nedomā?”

“Jā gan.” Viņa nošņaukājās un iedūra dakšiņu kultenī. “Viņš mūždien par to runāja, iedegdamies katru reizi, kad kaut kas tika atrasts. Ja viņš nerunāja par darbu, viņš runāja par Kelliju.” Viņa aprāvās, nodrebēja un uzmeta skatienu Kellijai. “Piedod!”

“Tas nekas.”

“Daudzās kultūrās, daudzās sabiedrībās,” Džeiks turpināja, “mirušie tiek godināti, izrādot cieņu viņu darbam. Mēs raksim.”

“Es negribu piesaukt nekādas nepatikšanas,” Dorija iesāka. “Es tikai prātoju, kas notiks, ja Billa ģimene griezīsies tiesā. Iesūdzēs zemes īpašnieku, komandas vadību un tamlīdzīgi. Cilvēki tā dara pat tad, ja runa ir par salauztu īkšķi, tāpēc viņi tā varētu rīkoties. Kā šādas juridiska rakstura nepatikšanas ietekmētu dotāciju? Vai tā tiktu atsaukta?”

“Cilvēki ir zemiski.” Pēc šā paziņojuma Mets nodrebinājās un tad pasniedzās, lai paņemtu šķiņķa papildporciju. “Es tikai gribu teikt, ka Dorija runā prātīgi. Ar tiesu regulējamā, materiālistiskā, egocentriskā sabiedrībā ir gluži dabiski pāriet no emocijām uz aprēķiniem. Kas par to maksās, un cik daudz es varu dabūt?”

“Ļaujiet man par to parūpēties,” Leina viņam sacīja. “Mans šā-brīža ieteikums - turpiniet savu darbu. Sadarbojieties ar policiju un preses pārstāvjiem, bet pirms paziņojuma sniegšanas kādam no viņiem jums tas jāsaskaņo ar mani vai citu padomdevēju.”

“Turklāt mēs ieviesīsim striktu sistēmu.” Leo atbīdīja šķīvi un pasniedzās pēc kafijas. “Neviens nestaigās pa mežu viens pats neatkarīgi no diennakts laika. Tie komandas locekļi, kas šeit dzīvo visu nedēļu, sadalīs savā starpā nakts dežūras izrakumu vietā. Ne mazāk kā divi komandas locekļi vienā maiņā. Mēs netaisāmies zaudēt vēl kādu.” !

“Es sastādīšu sarakstu,” Kellija piekrita.

“Labi. Man šovakar jābūt atpakaļ Baltimorā, taču es atgriezīšos nedēļas vidū. Domāju, ka būs labāk, ja mēs šodien paņemsim brīvdienu. Palicēji lai ir gatavi ķerties pie darba rīt.”

“Man šodien ir personiskas dabas darīšanas Virdžīnijā.” Kellija palūkojās uz Džeiku. “Dorija un Rietumvirdžīnijas pārītis var nomainīt Roziju un Digeru pēcpusdienā. Naktsmaiņā ieliksim Bobu un Metu. Līdz rītdienai es sastādīšu sarakstu katrai dienai.”

“Es pastrādāšu virtuvē, pirms dodos prom.” Sonja piecēlās kājās. “Es zinu, ka viss, ko tu saki, ir tiesa,” viņa sacīja Džeikam. “Ar prātu to zinu. Taču es nespēju tikt ar to galā. Nezinu, vai es atgriezīšos. Man ļoti žēl jūs visus iegāzt, taču nezinu, vai es to spēšu.”

“Paņem dažas brīvdienas!” Kellija ieteica. “Man vēl šis tas jānokārto. Un man būs vajadzīgi izsmeļoši ziņojumi un visas vakardienas filmiņas no jums visiem līdz dienas beigām.”

Viņa devās uz Džeika kabinetu, lai izdrukātu rakstu par Simpso-nu un saliktu vienā mapītē sarakstus un diagrammu.

“Kāpēc tev jābūt Virdžīnijā?” Dags jautāja, stāvēdams durvīs. “Ar kādu jāaprunājas.”

“Vai par... Vai tam ir kāds sakars ar Džesiku?”

“Jā.” Viņa iebāza mapi savā plecu somā. “Es tev pastāstīšu, ko būšu uzzinājusi.”

“Es braukšu tev līdzi.”

“Džeiks seko man pa pēdām. Viss ir nokārtots.”

“Es braukšu tev līdzi,” Dags atkārtoja un pakāpās malā, kad Lei-na viņu viegli pagrūda.

“Par ko ir runa?”

“Manā rīcībā ir nonākusi informācija, kas man jāpārbauda.” “Vai tu brauksi līdzi?” Leina jautāja Dagarn.

“Jā.”

Leina ielūkojās pulkstenī.

“Ļauj man piezvanīt Rodžeram un noskaidrot, vai viņš var tikt galā ar Taju līdz mūsu atbraukšanai.”

“Kas ir tie “mēs”?” Kellija noprasīja.

“Es domāju - tie, ko tu uzskati par komandu. Es esmu šīs komandas juridiskā daļa. Ļauj man piezvanīt, un pa ceļam tu mani varēsi apgaismot.”

“Es beigu beigās varētu izdarīt kaut ko nelikumīgu,” Kellija nomurmināja, kad Leina izvilka savu mobilo telefonu.

Leina aizsprauda matus aiz auss.

“Tādā gadījumā es tev noteikti būšu vajadzīga.”

67

Kellija pat nespēja sēsties pie stūres, tāpēc samierinājās ar braukšanu Džeika SUV. Lai dotu sev laiku pukoties klusumā, viņa pasniedza mapi Dagam, lai viņi ar Lēmu uz pakaļējā sēdekļa varētu iepazīties ar tās saturu.

Tomēr klusuma bridis bija īss, jo tie abi sāka apbērt viņu ar jautājumiem.

“Paklausieties, viss, ko es zinu, ir tur. Tas, ko es gribu noskaidrot, atrodas Virdžīnijā.”

“Viņa mūždien ir īgna, ja naktī nav labi izgulējusies,” Džeiks komentēja. “Pareizi, mazā?”

“Aizveries un brauc!”

“Vai redzat?”

“Cik ilgu laiku Simpsons bija tavas mātes ārsts?” Leina izvilka no somas pierakstu bloku un sāka izdarīt piezīmes.

“Nezinu. Vismaz kopš sešdesmit sestā gada.”

“Un tolaik viņš nebija precējies ar Barbaru Heloveju?”

“Nē, domāju, ka tas notika tuvāk astoņdesmitajam gadam. Viņi ir kopā vismaz divdesmit gadus.”

“Un saskaņā ar informāciju, kas ir tavā rīcībā, viņa strādājusi Vašingtonas apgabala slimnīcā no septiņdesmit ceturtā gada jūlija vai augusta līdz nākamā gada pavasarim un atradās dzemdību nodaļā, kad tur tika uzņemta Sūzanna Kalena. Nākamā gada pavasarī viņa pārcēlās dzīvot citur. Tu nezini, kur.”

“Es gribu to noskaidrot, un jūs varat likt galvu ķīlā, ka starp septiņdesmit piektā gada pavasari un astoņdesmito gadu viņa kādu laiku pavadīja Bostonā.” Viņa sagrozījās, lai palūkotos uz pakaļējo sēdekli. “Viņa vēl aizvien strādāja Heigerstaunā, kad Džesika Kalena tika nolaupīta. Kaut ko tādu nav iespējams aizmirst. Taču, kad jūlijā mēs ar viņiem runājām, viņa par to neko nebija dzirdējusi. Neviens no viņiem neko nebija dzirdējis, un tas nu vairs nesaskan.”

“Ta nav būtiska detaļa,” Leina turpināja rakstīt, “taču es piekrītu.”

“Kā tad nav būtiska! Paskatieties uz laiku, uz galvenajiem pieturas punktiem, un būs ļoti vienkārši izveidot notikumu ķēdi. He-loveja piederēja pie Kārlaila organizācijas. Viņa bija viena no galvenajiem ķēdes posmiem saistībā ar medicīnu. Ginekologa māsiņa. Viņai tiek pateikts, ka tirgū radies pieprasījums pēc zīdaiņa, vēlams, meitenes. Droši vien pasūtījums tiek saņemts līdz ar fizisku klientu aprakstu, iespējams, aprakstot iedzimtas īpašības. Sūzan-na Kalena dzemdē meiteni, kas atbilst prasītajam.”

“Tomēr viņi neaiztika bērnu vairāk kā trīs mēnešus,” Dags aizrādīja.

“Pat izmisumā nonākušu pāri varēja mākt aizdomas, ja viņi pieprasītu bērnu adopcijai un viņiem tas tiktu piegādāts nekavējoties. Pagaidiet pāris mēnešu, pārliecinieties, ka bērns ir veselīgs, neparādās nekādas medicīniska rakstura problēmas, izmantojiet laiku, lai izpētītu ģimenes ikdienas ieražas, nogaidiet labāko izdevību. Un gaidīšanas laikā iekasējiet papildu atalgojumu.”

“Droši vien viņa bija tā, kas paņēma bērnu,” Dags klusu sacīja. “Viņa bija no šīs apkārtnes, viņai bija iespējas izsekot manus vecākus, mūs. Viņai bija laiks izpētīt tirdzniecības centru, to, kā no turienes ātri izkļūt.”

“Izklausās saprātīgi,” Kellija piekrita. “Mani vecāki teica, ka uz Kārlaila kabinetu mani atnesusi medicīnas māsa.”

“Citi faktori,” Leina prātoja. “Iespējams, ka Džesika nebija vienīgā kandidatūra. Jādomā, ka viņu uzmanības lokā atradās divi vai trīs bērni. Ja mēs pieņemam, ka Barbara Heloveja bija centrālā persona, tajā laikā vajadzētu būt arī citām jaundzimušām meitenītēm, kas atbilstu prasībām. Turklāt šķiet ticams, ka viņa nebija vienīgā tāda okšķere. Droši vien citviet citās slimnīcās darbojās arī vēl kādas. Džesika bija vienīgais bērns, kas tika nolaupīts šajā apkārtnē, taču Kārlails saskaņā ar mūsu pieņēmumiem dažu gadu laikā nodevis adopcijai vairākus bērnus.”

“Jo dziļāk tu roc, jo vairāk informācijas un saistību atrodi, lai paplašinātu kopainu,” Džeiks sacīja. “Mūsu pašreizējais atradums ir Heloveja.”

“Mēs viņu izraksim, aizzīmogosim un uzlīmēsim etiķeti,” Kellija piebilda.

“Ir acīm redzams, ka derētu viņu nopratināt.” Leina apvilka vairākus apļus ap Barbaras Helovejas vārdu savā piezīmju blokā. “Kaut arī jūsu informācija lielā mērā ir teorētiska un netieša,

domāju, ka jums ir pietiekami daudz pierādījumu, lai dotos uz policiju. Vai jūs nedomājat, ka viņa drīzāk runās oficiālā nopratināšanā ar varas iestāžu pārstāvjiem nekā ar jums?”

Kellija paraudzījās Džeikā un pasmīnēja, kad viņš paraudzījās pretī.

Pamanot šo saskatīšanos, Leina nogrozīja galvu.

“Patiešām, ko jūs gribat darīt? Piesiet viņu pie krēsla un izsist no viņas informāciju?”

Kellija izstiepa kājas. Džeiks bungoja ar pirkstiem pa stūri. Dags lūkojās laukā pa sānlogu.

Leina beigu beigās dziļi nopūtās.

“Man līdzi nav pietiekami daudz līdzekļu, lai iemaksātu drošības naudu par vairākām apsūdzībām uzbrukuma gadījumā. Kellij!” Viņa saliecās uz priekšu. “Ļauj man ar viņiem aprunāties. Es esmu juriste. Es lieliski protu runāt. Es varu likt viņiem noprast, ka mēs zinām daudz vairāk, nekā tas ir patiesībā. Es zinu, kā izdarāms spiediens.”

“Tu gribi pamēģināt tikt ar viņu galā? Neaizmirsti pajautāt, ko viņi aizsūtīja uz Mērilendu un vai viņi maz zināja Billa Makdauela vārdu, kad viņi to nogalināja.”

“Nogalināja? Bet es domāju, ka viņš...Ak kungs!” Leina sāka drudžaini rakņāties pa savu somiņu, lai sameklētu telefonu un pārbaudītu, kur ir viņas dēls.

“Viņam nekas nekaiš,” Dags paziņoja, kamēr viņa zvanīja. “Vectēvs nepieļaus, lai ar viņu kas atgadītos.”

“Protams, nē. Es tikai gribu... Rodžer? Nē, nekas nav atgadījies.” Viņa pasniedzās pāri sēdeklim, atkal nomierinādamās, kad Daga pirksti savijās ar viņējiem.

“Negribēju tevi sabiedēt,” Kellija teica, kad Leina nolika klausuli.

“Tev tas izdevās, bet es esmu tev pateicīga. Ir viegli domāt par to kā par atgadījumu, kas noticis pirms daudziem gadiem, un aizmirst pašreizējo situāciju. Tev jāiet uz policiju.”

“Pēc tam kad būsim aprunājušies ar Simpsoniem, es nodošu šerifam Hjūitam visu, kas ir manā rīcībā. Ar visām no tā izrietošajām sekām.” Pamanījusi kopā sadotās rokas, Kellija vēl vairāk pagriezās uz viņu pusi. “Tātad jūs jau guļat kopā?”

“Pie velna, ko tu gribi panākt, uzdodot tādus jautājumus?” Dags noprasīja.

“Es tikai iejātos māsas lomā. Man nebija iespējas agrāk tai būt, ne ari apnikt būt par māsu un tā tālāk. Tāpēc es ielecu šajā lomā tagad. Starp citu, kāds ir sekss? Labs?”

“Patiesībā...” Leina aplaizīja lūpas.

“Izbeidz!”

“Vīrieši kļūst jocīgi, kad sievietes runā par seksu,” Kellija komentēja.

“Es ne.” Džeiks paliecās, lai noglāstītu viņas gurnu.

“Tu esi novirze no normas. Taču Grejstons ir patiesi labs gultā.” “Es par to negribu neko dzirdēt,” Dags sacīja.

“Es runāju ar Leinu. Tu taču zini, ka daži puiši labi prot tikai vienu lietu, piemēram, labi skūpstās, taču rokas viņam ir kā zivij, bet izturība kā deviņdesmit gadus vecam astmatiķim.”

“Zinu gan. Skaidrs, ka zinu.” Leina uzmauca pildspalvai uzgali un ielika to atpakaļ somā.

“Bet Grejstonam piemīt visi plusi. Lieliskas lūpas. Un zini, viņš prot tos mazos burvju trikus - žonglēšanas jociņus. Viņam ir patiesi radošas rokas. Tas gandrīz vai kompensē viņa daudzos netikumus un kaitinošās īpašības.”

Leina paliecās uz priekšu un pieklusināja balsi.

“Dagam ir lasāmbrilles. Raga ietvaros.”

“Tu nejoko? Raga ietvari mani beidz vai nost. Vai tev tās ir līdzi?” Viņa pasniedzās atpakaļ, iebakstīja Dagam pa ceļgalu un pretī saņēma vienīgi iznīcinošu skatienu. “Ja es tā padomāju, nemaz nebija tik slikti, ka mani kāds izņēma laukā no tiem ratiņiem, ko?”

“Es prātoju, kā lai pierunāju viņus nolaupīt tevi vēlreiz.”

“Tagad es gluži vienkārši atrastu atpakaļceļu. Tu esi šausmīgi kluss, Grejston.”

“Izbaudu to laimi, kad tu pārmaiņas pēc velti savus dzēlienus kādam citam, nevis man. Tūlīt būsim klāt, Dag.”

“Tikai atcerieties, ka es esmu galvenā!” Kellija sacīja, kad Džeiks nogriezās sānieliņā. “Jūs trīs esat tikai rezervē.”

“Tagad viņa tēlo Kinsiju Mailhoni,” Dags norūca.

Viņa vairāk jutās kā Sigurnijas Vīveres varone no “Svešajiem”. Viņa gribēja cirst un dedzināt. Taču viņa apvaldīja savu niknumu, Džeikam iegriežoties piebraucamajā ceļā. Niknums varēja padarīt viņu aklu.

Viņa izkāpa no mašīnas, piegāja pie parādes durvīm un piespieda zvana pogu.

Viņa nedzirdēja neko citu kā vien vēlās vasaras putnu čivināšanu un klusu zālespļāvēja tarkšķēšanu kaut kur ielas galā.

“Ļauj man ieskatīties garāžā!” Džeiks devās turp, kamēr Kel-Iija vēlreiz nospieda zvana pogu.

“Varbūt viņi ir kaut kur izgājuši. Svētdienas pusdienas, tenisa spēle,” Leina ieteicās.

“Nē. Viņi zina, kas notiek. Viņi zina, ka esmu runājusi ar cilvēkiem, kas varētu atcerēties Barbaru. Viņi nedzer kokteili un nespēlē dubultspēles klubā.”

“Garāža ir tukša,” Džeiks ziņoja.

“Tad mums būs jāielaužas.”

“Pagaidi, pagaidi!” Dags uzlika roku Kellijai uz pleca, lai viņu nomierinātu. “Pat ja mēs atmetam visus mīnusus, kas saistīti ar ielaušanos gaišā dienas laikā, šādai mājai noteikti ir signalizācija. Tu izsit logu un izlauz durvis, bet pogainie ir te, pirms tu pagūsti kaut ko atrast. Ja te vispār ir ko atrast.”

“Neesi tik loģisks! Es esmu nikna.” Viņa uzsita pa dūnām ar dūri. “Viņi nevarēja zināt, ka es ieradīšos. Ne tik ātri.”

“Apdomāsim visu pēc kārtas. Dagam ir taisnība par šo apkārtni.” Džeiks nopētīja mājas pāri ielai. “Augstākā sabiedrība, drošība. Tomēr ciemats paliek ciemats, un te allaž atrodas kāds tenku mīļotājs. Kāds, kurš uzskata par savu pienākumu zināt, ko citi grasās darīt. Mēs sadalīsimies, pieklauvēsim pie dažām durvīm un pieklājīgi apjautāsimies par saviem draugiem Simpsoniem.”

“Labi.” Kellija bija savaldījusies. “Mēs iesim pa pāriem. Pāri mazāk biedē. Mēs ar Džeiku ņemsim dienvidu pusi, Dag un Leina, jūs ņemiet ziemeļpusi. Cik ir pulkstenis?” Domām rosoties pa galvu, viņa ieskatījās pulkstenī. “Labi, ir mazliet pavēls, taču būs jau labi. Mums bija paredzēts iegriezties pie Barbas un Henka uz pāris glāzītēm. Tagad mēs uztraucamies, ka varbūt esam sajaukuši dienas vai arī kas atgadījies.”

“Tas nostrādās.” Džeiks saņēma viņas roku un savija ap to pirkstus, kad viņa centās izrauties. “Atceries, mēs esam pāris. Jauks, nekaitīgs, nepavisam ne draudīgs pāris, kas uztraucas par saviem draugiem Barbu un Henku.”

“Lai noticētu, ka tu esi nekaitīgs, cilvēkam jābūt aklam un kurlmēmam.”

Leina un Dags devās pretējā virzienā.

“Manuprāt, viņi neizturas kā šķirteņi,” viņš sacīja.

“Tiešām? Kā, tavuprāt, ir jāizturas šķirteņiem?”

“Ne jau tā. Es vēroju, kā viņi gatavoja brokastis. Tas atgādināja horeogrāfiju. Un tu redzēji, kā viņi uzvedās mašīnā. Viņi spēj pārraidīt viens otram savas domas bez vārdiem, ja vien viņi to vēlas.” “Kā tobrīd, kad Kellija novērsa mūsu domas no rūpēm, metoties tev virsū?”

“Džeiks skaidri zina, ko viņa dara. Es nezinu, kāda noruna starp viņiem valda, taču priecājos, ka viņš ir līdzās. Viņš uzmanīs Kelliju.”

Dags piespieda zvana pogu pie pirmās mājas.

Kad Džeiks spieda zvana pogu jau trešajā vietā, viņu stāsts un darbība bija nogludināta kā glazūra. Sieviete atvēra tik ātri, ka Džeiks saprata - viņa ir vērojusi abus virzāmies no mājas uz māju.

“Atvainojos par traucējumu, kundze, taču mēs ar sievu meklējam Simpsonus.”

“Esmu pārliecināta, ka mēs esam sajaukuši dienas, mīļais.” Taču Kellija palūkojās atpakaļ uz Simpsonu māju ar rūpju izteiksmi sejā.

“Es tikai gribēju pārliecināties, vai viss ir kārtībā. Mēs bijām sarunājuši, ka iegriezīsimies, lai iedzertu kādu glāzīti,” viņš sacīja sievietei. “Taču viņi neatbild uz durvju zvanu.”

“Jūs visi četri bijāt sarunājuši iedzert ar Simpsoniem?”

“Jā,” Džeiks apstiprināja, nepalaižot garām viņas modrību, un pasmaidīja. Tātad viņa ir vērojusi māju. “Mans svainis un viņa līgava devās uz to pusi, lai palūkotos, vai kāds nevar mums palīdzēt.” “Mēs ar brāli esam seni Henka un Barbas ģimenes draugi.” Kellija turpināja Džeika stāstu, it kā tā būtu svēta patiesība. “Tas ir, mani vecāki jau sen pazīst doktoru Simpsonu. Viņš bija klāt, kad dzimām mēs ar brāli. Arī mūsu tēvs ir ārsts. Un mans brālis nupat ir saderinājies. Tieši tāpēc mēs iegriezāmies uz kādu glāzīti. Lai to mazliet nosvinētu.”

“Nesaprotu, kā jūs taisāties svinēt, ja viņi izbraukuši no pilsētas.” Kellija ciešāk saspieda Džeika roku.

“Izbraukuši? Bet... Dieva dēļ! Mēs noteikti esam sajaukuši dienu,” viņa sacīja Džeikam. “Taču viņi neko neieminējās pārceļojumu, kad mēs ar viņiem runājām pirms pāris nedēļām.”

“Tas būs bijis mirkļa impulss,” sieviete izteica pieņēmumu. “Kā jūs teicāt, kā jūs sauca?”

“Es ārkārtīgi atvainojos.” Kellija sniedza viņai roku. “Mēs esam Breidiji, Maiks un Kerola. Mēs negribējām jūs iztraucēt, kundze...”

“Fisela. Jūs mani neiztraucējāt. Vai jūs abi nebijāt iegriezušies pie Simpsoniem pirms kāda laiciņa?”

“Jā, vasaras sākumā. Mēs esam pārcēlušies vairāk uz austrumiem. Ir jauki satikties ar veciem draugiem, vai ne? Jūs teicāt - mirkļa impulss. Tas taču nebija kāds ārkārtas gadījums, ko? Ak, Maik, es ceru, ka nekas nav atgadījies ar...” Pie velna, kā sauca meitu? “An-dželu.”

“Viņi teica, ka ne.” Fiselas kundze iznāca ārā pagalmā. “Es nejauši redzēju, kā viņi krauj mantas mašīnā, kad iznācu ārā pēc rīta avīzes. Mēs te uzpasējam savus kaimiņus, tāpēc es pagājos turp un pajautāju, vai kaut kas atgadījies. Doktors Simpsons teica, ka viņi nolēmuši aizbraukt uz savu māju Hemptonā un pavadīt tur dažas nedēļas. Man likās dīvaini, ka viņi ņem abas mašīnas. Viņš teica, ka Barbara gribot braukt ar savējo. Ja jūs jautātu man, ar to bagāžu, ko viņi paņēma, pietiktu veselam gadam. Taču Barbarai patīk savi apģērbi. Nemaz neizskatās pēc viņas - aizmirst jūsu apciemojumu. Viņa nepalaiž garām nevienu sīkumu.”

“Laikam būsim kaut ko sajaukuši. Vai viņi nepateica, kad atgriezīsies?”

“Kā jau es teicu, pēc dažām nedēļām. Jūs jau zināt, ka viņš ir pensijā, bet viņa nestrādā, tāpēc abi var iet un nākt, kad vien vēlas. Tas bija ap desmitiem no rīta, kad viņi kravāja mantas... bet Barbara, viņa svētdienas rītā neceļas augšā un nenāk ārā agrāk par pusdienlaiku. Laikam steigušies, lai tiktu uz ceļa.”

“Līdz Hemptonai ir liels gabals,” Kellija piezīmēja. “Paldies! Vajadzēs saskrieties ar viņiem vēlāk.”

“Maiks un Kerola Breidiji,” Džeiks klusu sacīja, kad viņi devās atpakaļ pāri ielai. “Vai mēs esam Breidiju klans?”

“Tas bija pirmais, kas man ienāca prātā. Viņa bija pārāk veca, lai būtu to skatījusies oriģinālversijā, un man arī nelikās, ka viņa būtu no tiem, kas klausās “Niķa naktis”. Sasodīts, Džeik!”

“Es zinu.” Viņš pacēla pie lūpām Kellijas kopā sažņaugtās rokas un noskūpstīja pirkstu kauliņus.

“Vai tu domā, ka viņi devās uz Hemptonu?”

“Lai arī kā viņi steidzās, šaubos, ka Simpsons būtu bijis tik stulbs, lai izpļāpātu pilsētas tenku vācelei, uz kurieni viņi dodas.”

“Arī man tā šķiet. Un es nedomāju, ka viņi atgriezīsies.” “Viņiem vajadzēja kaut kur braukt, un, lai arī kur tas būtu, viņi atstās kādas pēdas. Mēs viņus atradīsim.’

Kellija vienīgi pamāja, bezcerīgi veroties uz tukšo māju.

“Nāc, Kerola, pasauksim Alisi un bērnus un dosimies mājup.” “Labi. Labi,” viņa nomurmināja un devās Džeikam līdzi. Ja viņa gribēja tikt ar to visu skaidrībā, un tieši to viņa gribēja darīt, viņai vajadzēja sevi kontrolēt, domājot par perspektīvu. “Kā tev šķiet, vai Kerolai Breidijai bija karsti?”

“Ak kungs, vai tu joko? Viņa vai kūpēja!”

Trešā daļa ATRADUMI

"Kad esat atmetuši neiespējamo, paliek pāri, tai cik neticami tas būtu> patiesība.

SERS ARTURS KONANS-DOILS

XX

68

Tu rīkojies pareizi.” Pēc atgriešanās Mērilendā Leina stāvēja pie savas mašīnas kopā ar Kclliju un žvadzināja rokā atslēgas. Viņai negribējās doties prom, kaut arī jau pārāk ilgi apgrūtināja Rodžeru.

Doma par to, ka Simpsoni viņiem izsprukuši, bija nepatīkama. Viņa taču bija sagatavojusies atklāt kārtis, apberot Simpsonus ar jautājumiem un iedzenot viņus slazdā ar faktiem un pieņēmumiem.

Un garais mājupceļš, tikai lai nodotu atsevišķos mozaīkas gabaliņus apgabala šerifam, visam paliekot praktiski turpat, kur dienas sākumā, sagādāja vēl vienu vilšanos.

Viņi noteikti būtu varējuši paveikt ko vairāk. Ko citu.

“Hjūits nelikās īpaši sajūsmināts par mūsu deduktīvajiem pieņēmumiem.”

“Iespējams, taču viņš tos ņems vērā. Turklāt tagad viss ir fiksēts. Un viņš... papētīs šo lietu,” Kellija pabeidza teikumu un piespieda sevi pasmaidīt. “To puisi nevar vainot, ka viņš izturas skeptiski. Trīsdesmit gadus vecu noziegumu atklāj pārītis zemes racēju, juristīte un grāmatu tirgotājs.”

“Piedošanu, divi cienījami zinātnieki, izcila advokāte un gudrs antikvārs.”

“Tā izklausās labāk.” Nespēdama nostāvēt mierīgi, Kellija paņēma akmeni un meta to uz strauta pusi, kur tas piezemējās ar asu plīlc-šķi. “Paklau, es tiešām esmu pateicīga par visu, ko tu esi darījusi papildus un ārpus apmaksājamām darba stundām un jautājumiem.”

“Tas nav mans parastais darba stils, un man jāatzlst, ka tas ir aizraujoši.”

“Jā.” Kellija pameta vēl vienu akmeni. “Tas, ka tevi izkvēpināja, noteikti bija varens piedzīvojums.”

“Neviens netika ievainots, es esmu apdrošināta, un fakts, ka tas mani saniknoja, tev nāk tikai par labu. Es iesaistos šajā lietā uz palikšanu. Un fakts, ka tā daudz ko nozīmē Dagam, pievieno papildu stimulu.”

“Hmm... Ei, paskaties, redz, melnā čūska!”

“Kas? Kur?” Acumirkli nobijusies, Leina uzlēca uz mašīnas pārsega.

“Nomierinies!” Kellija paņēma vēl vienu akmeni un nomērķēja. “Tur... pāri pretī,” viņa sacīja un atkal pameta akmeni uz strauta pusi, kur tas nokrita dažu collu attālumā no čūskas. Neapšaubāmi aizkaitināta, tā pārslīdēja pār krastu un nozuda starp kokiem. “Tas ir nekaitīgas.”

“Tās ir čūskas.”

“Man patīk, kā čūskas kustas. Nu, vienalga. Dags. Viņš ir interesants puisis. Viņš man no Memfisas atveda Elvisa aluskausa paliktni.”

“Tiešām?” Nopūta izlauzās, pirms Leina bija to apzinājusies. “Kāpēc tam vajadzētu mani aizkustināt?”

“Tāpēc, ka tu tvīksti pēc viņa.”

“Pareizi. Pilnīgi pareizi.”

“Paklau, tās runas mašīnā par jūsu seksuālo dzīvi tiešām bija tikai...” Viņa uz brīdi apklusa, pagriezās un, kad Leina jau bija sagatavojusies izvairīties un aizsegties, atsita lielu, dūcošu lapseni tā, kā beisbola spēlētājs būtu atsitis labi nomērķētu bumbu.

Dīvainā, saskares radītā skaņa lika Leinai nodrebināties.

“Ak kungs! Vai viņa tev iedzēla?”

“Nē. Šīs parasti tikai taisa troksni un kaitina cilvēkus. Tāpat kā pusaudži.”

“Vai tu bērnībā nebiji pašpuika?”

“Es īsti nesaprotu tādu apzīmējumu. Kāpēc tāds būtu jālieto, lai aprakstītu meiteni, kurai piemīt tāda gaume, iemaņas un paradumi, kādi parasti tiek pierakstīti zēniem? Vai pareizāk nebūtu teikt “sku-ķupuika”? Kā tu domā?”

“Man nav ne jausmas.’" Leina pakratīja galvu.

“Tas šķiet jēdzīgāk. Tā, par ko es pirmīt runāju?”

“Nu... par manu seksuālo dzīvi.”

“Ak jā. Tās runas mašīnā tiešām bija tikai tāds joks.” Nospriedusi, ka ar jebkādām radībām, kas varētu lidināties ap viņām, Kellija tiks galā, Leina nošļūca no motora pārsega un atbalstījās pret mašīnas dunam.

“Es zinu.”

“Nav jau tā, ka mani neinteresētu citu cilvēku seksuālā dzīve.” “Dzīvu vai mirušu.”

“Tieši tā. Katram dzīvē ir kāds izšķirošs brīdis.”

Kellija pameta skatienu atpakaļ uz māju, jo iekšā kāds ieslēdza mūziku. Kad caur logu sāka plūst “Backstreet Boys”, viņa padomāja, ka tur droši vien ir Frenija.

“Manā dzīvē pirmais tāds brīdis pienāca, kad es gulēju ratiņos septiņdesmit ceturtā gada decembrī,” viņa turpināja. “Izšķirošie brīži veido struktūras mezgla punktus, taču pašu struktūru izveido ikdiena. Ko tu ēd, ko tu dari, lai nopelnītu iztiku, ar ko tu guli, ar ko tu precies, kā tu gatavo ēdienu vai ģērbies. Lielie atradumi, teiksim, antīko sarkofāgu izrakšana, ir karjeras augstākais punkts. Taču mani saista ikdienišķais. Teiksim, no bruņrupuča kaula pagatavota rotaļlieta.”

“Vai Elvisa aluskausa paliktnis.”

“Tu esi traki gudra,” Kellija paziņoja. “Manuprāt, mēs būtu labi sapratušies, ja būtu auguši kopā, Dags un es. Manuprāt, mēs viens otram būtu patikuši. Tāpēc man ir vieglāk izjust patiku pret viņu, un es nejūtos tik neveikli, kad esmu kopā ar viņu vai ar Rodžeru, kā tad, kad esmu kopā ar Sūzannu un Dzeju.”

“LJn vieglāk ir meklēt tos, kas par to atbildīgi, meklēt iemeslus, kā un kāpēc tas notika, nekā tikt galā ar rezultātiem. Tā nav kritika,” Leina piebilda. “Es domāju, ka tu šajā grūtajā un sarežģītajā situācijā rīkojies apbrīnojami saprātīgi.”

“Tik un tā visi tajā iesaistītie šādā vai tādā mērā tiek sāpināti. Un, ja mums ir taisnība, divi cilvēki, kuri vispār ar to nav saistīti, ir miruši tāpēc, ka man piemīt tik apbrīnojams saprāts, lai pieprasītu atbildes.”

“Tu vari pārtraukt to darīt.”

“Vai tu to varētu?”

“Nē. Taču man šķiet, ka es varētu atļauties pauzi, lai uz brīdi

apsēstos un pamēģinātu izprast shēmu - kur es pašlaik atrodos un kā esmu tiktāl nonākusi. Varbūt, ja tu tā darīsi, tu spēsi to visu pieņemt, kad atradīsi atbildes.”

69

Tā nebija slikta doma, Kellija nosprieda, atkāpties no vienas mozaīkas un izmantot sevi par centrālo punktu otrā. Kāda bija shēma, un kā viņa bija tajā nonākusi? Ko slāņi, kas viņu veidoja, atklāja par viņas dzīvi, viņas personību un viņas lomu sabiedrībā?

Viņa nosēdās pie datora un sāka veidot savu personisko shēmu kopš dzimšanas datuma.

Dzimusi 1974. gada 11. septembrī.

Nolaupīta 1974. gada 12. decembrī.

Nodota adopcijai Eljotam un Vivianai Danbrukiem 1974. gada 16. decembrī.

Tiktāl viss bija vienkārši. Parakņājoties atmiņā, viņa pievienoja datus par to, kad viņa sākusi iet skolā, vasaru, kad bija salauzusi roku, Ziemassvētkus, kad viņa bija lūgusi un saņēmusi dāvanu - savu pirmo mikroskopu. Viņas pirmo čella mācībstundu, pirmo uzstāšanos, pirmos izrakumus. Tēvatēva nāvi. Viņas pirmo seksuālo pieredzi. Koledžas beigšanas datumu. Gadu, kad viņa bija ievākusies pati savā dzīvoklī.

Profesionālos sasniegumus, maģistra grāda saņemšanu, nopietnus fiziskus ievainojumus un slimības. Tikšanos ar Leo, ar Roziju, ļoti īso romānu ar kādu ēģiptologu.

Ko gan viņa bija domājusi?

Dienu, kad viņa bija sastapusi Džeiku. Kā lai viņa to aizmirstu? Otrdiena, 1998. gada 6. aprīlis.

Viņu pirmās fiziskās saplūšanas datumu.

Ceturtdiena, 1998. gada 8. aprīlis.

Tas bija noticis uzreiz, viņa prātoja. Viņi nespēja atraut rokas viens no otra un bija izberzuši caurumu matracī kādā mazā un šaurā istabiņā Jorkšīrā netālu no mezolīta laika apmetnes, kuru viņi tobrīd pētīja.

Viņi bija vairāk vai mazāk sākuši dzīvot kopā tā paša gada jūni-

jā. Kellija nespēja precizēt, kad viņi bija kļuvuši par komandu. Ja viens no viņiem grasījās doties uz Kairu vai Tenesī, viņi abi brauca uz Kairu vai Tenesī.

Viņi bija cīkstējušies kā mēnessērdzīgie un mīlējušies kā maniaki. Visās pasaules malās.

Kellija atzīmēja viņu salaulāšanās datumu.

Viņa aiziešanas dienu.

Dienu, kad viņa bija saņēmusi šķiršanās dokumentus.

Pa vidu nebija nemaz tik daudz laika salīdzinājumā ar lielo shēmu, viņa domāja un tad pakratīja galvu. Runa bija par viņas dzīvi, nevis par viņu dzīvi.

Paraustījusi plecus, Kellija ievadīja sava doktora grāda iegūšanas datumu. Viņa ierakstīja datumu, kad bija devusies uz tikšanos ar Leo Baltimorā, pirmo darbadienu pie projekta, kad viņa bija satikusi arī Leinu Kempbelu.

Dienu, kad bija parādījies Džeiks.

Dienu, kad Suzanna Kalena bija ieradusies viņas moteļa istabiņā.

Braucienu uz Filadelfiju, atgriešanos. Leinas noalgošanu, vakariņas ar Džeiku, “Rover” apķēpāšanu, Dolana slepkavību. Sarunu ar Dagu.

Seksu ar Džeiku.

Asins analīzes.

Pirmo Simpsonu apmeklējumu.

Saraukusi uzacis, viņa atgriezās atpakaļ, ielūkojās savā darba pierakstu žurnālā un ierakstīja datumus, kad katrs komandas loceklis bija pievienojies projektam.

Šaušanu uz Džeiku, braucienu uz Atlantu, ugunsgrēku. Sarunas ar doktora Bleiklija atraitni un Betsiju Pofenbergeri un to izdarītos atklājumus.

Billa Makdauela nāvi.

Mīlēšanos ar Džeiku.

Tad braucienu uz Virdžīniju un nokļūšanu atkal pašreizējā situācijā.

Tiklīdz tavā rīcībā ir notikumi, izveidojas shēma, Kellija domāja. Tad tu abstrahējies no tās, lai redzētu, kā katrs notikums, katrs slānis ir saistīts ar citiem.

Kādu laiku viņa strādāja, grupējot informāciju zem dažādiem virsrakstiem: izglītība, medicīna, profesionālā pieredze, personiskā dzīve, Antietamas strauta projekts, Džesika.

Paraugoties uz to, viņa saskatīja shēmā vienu elementu. Kopš tikšanās dienas Džeiks bija saistīts ar ikvienu svarīgāko notikumu viņas dzīvē. Pat ar sasodīto doktora grādu, viņa atzina, kuram viņa bija pievērsusies, atriebīgi alkdama novērst savas domas no viņa. Pat identitātes krīze nebija notikusi bez viņa iejaukšanās.

Vēl ļaunāk, viņa pat nebija pārliecināta, vai būtu gribējusi, lai notiek citādi.

Viņa domīgi pasniedzās pēc cepuma, taču izrādījās, ka paka līdzās tastatūrai ir tukša.

“Man istabā ir slepena rezerve.”

Viņa salēcās un, apgriezusies otrādi, ieraudzīja durvīs stāvam Džeiku.

“Taču tas tev drusku maksās,” viņš piebilda.

“Sasodīts, izbeidz ložņāt apkārt un mani izspiegot!”

“Es nevaru neko darīt, ja kustos ar panteras veiklību un bez trokšņa, vai ne? Un tavas durvis bija atvērtas. Stāvēšana atvērtās durvīs nav spiegošana. Pie kā tu strādā?”

“Nav tava darīšana.” Un, lai tā arī paliktu, viņa saglabāja nelielo failu un aizvēra to.

“Tu esi viegli aizkaitināma, tāpēc ka tev beigušies cepumi.” “Aizver durvis!” Viņa atieza zobus, kad Džeiks to izdarīja, ienācis iekšā. “Es gribēju teikt - no ārpuses.”

“Tev vajadzēja izteikties precīzāk. Kāpēc tu negribi mazliet pagulēt?”

“Tāpēc, ka man nav trīs gadi.”

“Tu esi nogurusi, Danbruka.”

“Man ir darbs, ko es gribu paveikt.”

“Ja tu būtu ņēmusies ar shēmu vai ar izrakumu tabulām, tu tā nesteigtos aizvērt failu, pirms es pagūstu tajā ieskatīties.”

“Man ir personiskas darīšanas, kas tevi neskar.” Kellija iedomājās par nupat sastādīto hronoloģiju un Džeika absolūto saistību ar visiem tās elementiem. “Vai arī tādām vajadzētu būt.”

“Tu jūties pamatīgi satriekta, vai ne, maziņā?”

Viņas kuņģis pārceļoja uz ceļgalu pusi, dzirdot šo lēno, maigo balss toni.

“Neizturies pret mani mīļi! Tas padara mani traku. Es nezinu, ko iesākt, kad tu izturies pret mani tik mīļi.”

“Es zinu.” Džeiks noliecās, lai pieskartos viņas lūpām ar savējām. “Nespēju saprast, kāpēc nekad nebiju iedomājies par to agrāk.”

Viņa aizgriezās un atkal atvēra failu.

“Tā ir tikai hronoloģija, mēģinājums sastādīt shēmu. Turpini!” Viņa piecēlās, lai Džeiks varētu apsēsties uz krēsla pie rakstāmgalda. “Manas dzīves augstākie un zemākie punkti.”

Kamēr viņš lasīja, Kellija nometās uz guļammaisa.

“Tu esi gulējusi ar Eikenu? Ar to vārgo ēģiptologu? Par ko gan tu domāji?”

“Neņem galvā, vai arī es sākšu izteikties par visām tām sievietēm, ar kurām tu esi gulējis.”

“Tu nemaz nezini visas sievietes, ar kurām es esmu gulējis. Tu te esi piemirsusi dažus notikumus.”

“Neesmu vis.”

“Tu esi aizmirsusi Parīzes konferenci, kuru mēs apmeklējām. Divtūkstošā gada maijs. Un dienu, kad mēs no tās aizbēgām, sēdējām ielas kafejnīcā un dzērām vīnu. Tev mugurā bija zila kleita. Sāka līt, tā drusku smidzināt. Mēs devāmies atpakaļ uz viesnīcu, uzgājām augšā istabā un mīlējāmies. Logi bija atvērti, un mēs dzirdējām lietus plīkšķēšanu.”

Kellija to nebija aizmirsusi. Viņa to atcerējās tik labi, tik skaidri, ka Džeika stāsts sagādāja sāpes.

“Tā ir nelietderīga informācija.”

“Tā bija viena no lietderīgākajām dienām manā mūžā. Tobrīd es to nezināju. Tur jau ir tas joks. Pārāk bieži tu, cilvēks, nezini, kas ir bijis svarīgs, līdz tas brīdis ir garām. Tev vēl ir tā kleita?”

Kellija sagrozījās, atbalstīja vaigu pret roku un nopētīja viņu. Viņš nebija griezis matus kopš izrakumu uzsākšanas. Viņai allaž bija paticis, ja Džeika mati mazliet pārauga.

“Kaut kur.”

“Es gribētu tevi atkal tajā ieraudzīt.”

“Agrāk tu nekad neievēroji, kas man mugurā. Tev tas nebija svarīgi.”

“Es to nekad nepieminēju. Tā bija kļūda.”

“Ko tu dari?” viņa prasīja, kad Džeiks sāka rakstīt.

“Pievienoju divtūkstošā gada maiju, Parīzi, tavai hronoloģijai. Es gribu saglabāt šo failu savā plaukstas datorā. Ielādēšu to vēlāk un paspēlēšos ar to.”

“Labi, lieliski. Dari, ko vēlies.”

“Tu droši vien jūties šausmīgi. Neatceros, ka tu jebkad agrāk man būtu teikusi, lai es daru, ko vēlos.”

Kāpēc viņai gribējās raudāt? Kāda velna pēc viņai gribējās raudāt? “Tu šā vai tā vienmēr esi to darījis.”

Džeiks nosūtīja failu uz savu elektroniskā pasta adresi, tad piecēlās un piegāja viņai klāt.

“Tu aizvien tā domāji.” Viņš nosēdās viņai blakus un noglāstīja viņas plecu. “Es negribēju iet prom todien Kolorādo.”

Kā tad, viņa rūgti nodomāja. Tad tāpēc viņai gribējās raudāt. “Bet kāpēc tu to izdarīji?”

“Tu skaidri liki noprast, ka tas ir tas, ko tu vēlies. Tu sacīji, ka ikviena kopā ar mani pavadītā minūte bijusi kļūda. Ka laulība bijusi slikts joks un ja es neatteikšos no projekta un neiešu prom, tad aiziesi tu.”

“Mēs strīdējāmies.”

“Tu teici, ka gribi šķiršanos.”

“Jā, un tu pieķēries šiem vārdiem knaši, žigli un steidzīgi. Tu ar to sešas pēdas garo bruneti biji prom vienā mirklī, un es pēc divām nedējām pa pastu saņēmu šķiršanās pieteikumu.”

“Es neaizbraucu prom kopā ar viņu.”

“Tātad tā būs bijusi vienkārša sagadīšanās, ka viņa aizbrauca tajā pašā laikā.”

“Tu nekad neesi man uzticējusies, Kela. Šajā ziņā tu nekad neticēji ne man, ne mums.”

“Es tev jautāju, vai tu esi ar viņu gulējis.”

“Tu nejautāji, tu apsūdzēji.”

“Tu atteicies to noliegt.”

“Es atteicos to noliegt,” viņš piekrita, “tāpēc ka tas bija apvainojums. Vēl aizvien ir. Ja tu ticēji, ka esmu lauzis tev doto solījumu, ka esmu kļuvis tev neuzticīgs ar citu sievieti, tad laulība tiešām bija slikts joks. Tam nebija nekāda sakara ar viņu. Dieva dēļ, es pat neatceros viņas vārdu.”

“Veronika. Veronika Vīksa.”

“Es tev ticu,” viņš nomurmināja. “Tam nebija nekāda sakara ar viņu,” viņš atkārtoja. “Toties tam bija sakars ar mums.”

“Es gribēju, lai tu cīnītos par mani.” Kellija piecēlās sēdus. Viņai bija savas brūces. “Vienu vienīgu reizi es gribēju, lai tu cīnies par mani, nevis ar mani. Es to gribēju, Džeik, lai uzzinātu. Lai uzzinātu to, ko tu man ne reizes nebiji teicis.”

“Ko? Ko es tev nebiju teicis?”

“Ka tu mani mīli.”

Kellija nezināja, vai raudāt vai smieties par šoku, kas atspoguļojās viņa sejā. Viņa iedomājās, ka reti iespējams redzēt Džeiku tik neaizsargātu, tik pārsteigtu, tik apjukušu.

“Tas ir muļķības, Kellij. Skaidrs, ka es to esmu tev teicis.”

“Ne reizes. Tu ne reizes nepateici tos vārdus. “Mmm, mazā, es mīlu tavu ķermeni!” - tas neskaitās, Grejston. “Ak tā, jā, es arī.” To es dažreiz saņēmu pretī, kad teicu to tev. Taču tu man nekad to neteici. Droši vien tu nespēji. Tāpēc ka tu nekad neesi bijis melis.” “Kāda velna pēc tad es tevi būtu bildinājis, ja es tevi nemīlētu?” “Tu mani nekad neesi bildinājis. Tu teici: “Ei, Danbruka, aizbrauksim uz Vegasu un apprecēsimies!””

“Tas ir tas pats.”

“Tu taču neesi tāds cietpauris!” Nogurusi no tā visa, Kellija izvilka pirkstu caur matiem. “Tam nav nekādas nozīmes.”

Džeiks saņēma viņas roku pie locītavas un piespieda nolaist to lejā.

“Kāpēc tu to neteici agrāk? Kāpēc tu man skaidri nepajautāji, vai es tevi mīlu?”

“Tāpēc, ka es esmu meitene, tu, stulbais nesapraša,” Viņa atgrūda Džeika roku un pielēca kājās. “Rakņāšanās pa mēsliem, spēlēšanās ar kauliem un gulēšana maisā nenozīmē, ka es neesmu meitene.”

Fakts, ka viņa izteica apsvērumus, pie kuriem viņš bija nonācis pēdējo mēnešu laikā, padarīja visu vēl ļaunāku.

“Es zinu, ka tu esi meitene. Dieva dēļ!”

“Nu tad iedomājies! Kaut arī visu savu apzināto mūžu tu esi pētījis un apspriedis, un analizējis kultūras, cilvēku dzīves apstākļus un sociālos slāņus, tu esi gatavais idiots.”

“Izbeidz mani apsaukāt un dod man vienu sasodītu minūti laika, lai to sagremotu!”

“Vari nesteigties.” Viņa metās uz durvīm.

“Nedari tā!” Džeiks nepakustējās, nepiecēlās un nesāka kliegt. Pārsteigums, jo itin viss viņu pagātnē liecināja par to, ka viņš to visu bija darījis, apturēja Kelliju. “Neej laukā! Vismaz pabeigsim šo sarunu, nenovēršoties viens no otra. Tu nejautāji,” viņš klusā balsī turpināja, “tāpēc ka mūsu kultūrā emociju izteikšana vārdos ir tikpat svarīga kā emociju izrādīšana. Brīva komunikācija starp sabiedrības locekļiem ir būtiska attiecību veidošanai un attīstībai. Ja tev būtu jājautā, atbildei nebūtu nekādas nozīmes.”

“Tieši tā, profesor.”

“Tāpēc, ka es tev to neteicu, tu uzskatīji, ka es guļu ar citām sievietēm.”

“Tev bija visai garš iekarojumu saraksts. Džeiks Uzšāvējs.” “Sasodīts, Kellij!” Gandrīz vai vairāk par visu viņš ienīda šā konkrētā apzīmējuma pieminēšanu. Un viņa to zināja. “Mums abiem ir bijusi sava pieredze.”

“Un kas varētu tevi atturēt no pieredzes uzkrāšanas turpmāk?” viņa attrauca. “Tev patīk sievietes.”

“Man patīk sievietes,” Džeiks piekrita un piecēlās. “Es mīlēju tevi.”

Viņas lūpas iedrebējās.

“Tas nu gan ir kas vajadzīgs, ko tagad man pateikt.”

“Neko vairs nevar panākt, vai ne? Ir vēl kaut kas, un varbūt man to vajadzēja tev pateikt jau pirms krietna laika. Es nekad neesmu bijis tev neuzticīgs. Kad tu mani apsūdzēji tajā... Tas bija sāpīgi, Kellij. Tāpēc es kļuvu nikns, tāpēc ka labāk esmu nikns nekā sāpināts.”

“Tu ar viņu negulēji?”

“Ne ar viņu, ne ar kādu citu. Nebija nevienas citas, tikai tu kopš paša pirmā brīža, kad es tevi ieraudzīju.”

Kellija bija spiesta aizgriezties. Viņa bija pārliecinājusi sevi, ka Džeiks bijis neuzticīgs. Tas bija vienīgais veids, kā viņa spēja izturēt dzīvi bez viņa. Vienīgais, kas bija atturējis viņu no skriešanas Džeikam pakaļ.

“Es domāju, ka esi. Biju par to pārliecināta.” Viņai atkal vajadzēja apsēsties, tāpēc viņa noslīdēja zemē pie durvīm. “Viņa parūpējās, lai es tam noticētu.”

“Tu viņai nepatiki. Viņa bija greizsirdīga uz tevi. Ja viņa mēģināja kaut ko uzsākt... Labi, viņa mēģināja, un tas bija tikai tāpēc, ka es piederēju tev.”

“Viņa atstāja mūsu istabā savu krūšturi.”

“Savu - ko? Ak kungs!”

“Nedaudz pabāztu zem gultas,” Kellija turpināja. “It kā nebūtu to pamanījusi ģērbjoties. Kad iegāju iekšā, es sajutu istabā viņas smaržu. Viņas parfīmu. Un es nodomāju: mūsu gultā! Viņš ieguldījis to maitu mūsu gultā! Tas mani satrieca.”

“Es to nedarīju. Varu tev pateikt vienīgi to, ka es to nedarīju. Ne mūsu gultā, ne kur citur. Ne ar viņu, Kellij, ne ar kādu citu, kopš pirmās reizes, kad pieskāros tev.”

“Labi.”

“Labi?” viņš atkārtoja. “Un tas ir viss?”

Kellija juta pār vaigu noslīdam asaru un noslaucīja to.

“Es nezinu, ko vēl lai saku.”

“Kāpēc tu man to nepateici tad, kad tas notika?”

“Tāpēc, ka man bija bail. Man bija bail, ja parādīšu tev pierādījumu, kas manās acīs bija nenoliedzams pierādījums, tu atzīsies. Ja tu pateiktu - jā, tev paslīdēja kāja, bet turpmāk tā vairs nenotiks, man tas būtu jāpieņem. Tāpēc es saniknojos,” viņa nopūzdamās sacīja. “Tāpēc ka labāk esmu nikna nekā sāpināta vai nobijusies. Es kļuvu nikna, tāpēc ka dusmojoties es spēju to paciest, spēju to izturēt. Es vairs nezinu, ko lai dara. Es nezinu, kā lai to dara.”

Džeiks nosēdās viņai pretī, tā ka viņu ceļgali saskārās.

“Šoreiz mums ir izdevies spert soli tālāk, lai kļūtu par draugiem.” “Laikam gan.”

“Mēs varētu turpināt tādā garā. Un es varētu atcerēties, ka tu esi meitene, un tu varētu mēģināt man uzticēties.”

“Es tev ticu par Veroniku. Tas ir sākums.”

“Paldies!” Džeiks saņēma viņas roku.

“Es vēl aizvien gribu kliegt uz tevi, kad tas ir vajadzīgs.”

“Lai notiek! Un es vēl aizvien gribu ar tevi mīlēties.”

“Tūlīt pat?” Viņa nošņaukājās un notrausa ar pirkstu kauliņiem vēl vienu asaru.

“Es nekad nesaku nē, taču varbūt tas var pagaidīt. Zini, mēs tā arī nesaņēmāmies doties uz rietumiem un tikties ar manu ģimeni pēc apprecēšanās.”

“Diez vai tagad ir īstais laiks brāzties uz Arizonu.”

“Nē.” Taču viņš spēja aizvest Kelliju turp ar vārdiem. Varbūt viņš spētu parādīt Kellijai to savas būtības daļu, kurā agrāk nebija gribējis dalīties.

“Mans tēvs... viņš ir labs cilvēks. Kluss, uzticams, strādīgs. Mana māte ir stipra un iecietīga. Viņi kopā veido labu komandu, uz kuru var paļauties.” Viņš palūkojās lejup uz Kellijas roku un sāka rotaļāties ar viņas pirkstiem. “Neatceros dzirdējis kādu no viņiem atzīstamies mīlestībā otram. Vismaz ne skaļi. Neatceros, ka viens no viņiem būtu teicis mīlam mani. Es zināju, ka viņi mani mīl, taču mēs par to nerunājām. Ja es piezvanītu saviem vecākiem un pateiktu, ka mīlu viņus, viņi justos apmulsuši. Mēs visi justos apmulsuši.”

Kellija nekad nebija domājusi, ka trīs paši būtiskākie vārdi jebkura cilvēka vārdu krājumā varētu samulsināt viņu vai kādu citu. “Tu to nekad nevienam neesi teicis?”

“Nekad neesmu par to domājis, bet - nē, šķiet, ka neesmu vis, ja tu esi pārliecināta, ka tas “es mīlu tavu ķermeni” neskaitās.” “Neskaitās.” Kellija sajuta siltu, negaidītu maiguma vilni un atglauda matus no viņa sejas. “Mēs nekad neesam viens otram necik daudz stāstījuši par savām ģimenēm. Bet šajās dienās tu esi apguvis ārkārtas kursu par manējo.”

“Man patīk tava ģimene. Abas tavas ģimenes.”

Viņa atspieda galvu pret durvīm.

“Manā mājā mēs vienmēr runājām par savām jūtām. Ko mēs jūtam, kāpēc mēs to jūtam. Es šaubos, vai bija tāda diena, kad es nebūtu dzirdējusi savus vecākus sakām: “Es tevi mīlu,” - vai nu man, vai viens otram. Kārlails izdarīja labāku darbu, nekā varēja iedomāties, savedot kopā Kalenus ar Danbrukiem.”

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Lielas emocijas tiek izteiktas vārdos. Es tev parādīšu.” Viņa piecēlās un izņēma apavu kārbu no mantu maisa. “Tagad esmu izlasījusi tās visas. Izvēlēšos vienu uz labu laimi.”

Viņa to izdarīja, tad paņēma vēstuli un apsēdās atpakaļ uz grīdas.

“Aiziet!” viņa sacīja. “Izlasi to! Tu sapratīsi, ko es domāju. Der jebkura vēstule.”

Džeiks atvēra aploksni un atlocīja vēstuli.

Mīļā Džesika!

Daudz laimes sešpadsmitajā dzimšanas dienā! Tu šodien droši vien esi milzīgi satraukta. Sešpadsmitā ir ļoti nozīmīga dzimšanas diena, jo īpaši meitenei. Es zinu, nu jau Tu esi jauna sieviete. Mana mazā meitiņa ir kļuvusi par jaunu sievieti.

Tu esi skaista - es zinu arī to.

Es lūkojos uz Tava vecuma jaunām sievietēm, un es domāju: ak, cik viņas ir glītas un gudras! Cik satraucoši viņām ir atrasties uz tik daudzu iespēju sliekšņa. Tomēr tas arī viņas biedē, tas šķiet sarežģīti.

Tik daudz emociju, tik daudz vajadzību un šaubu. Tik daudz jaunā. Es domāju par to, ko es gribētu Tev pasacīt. Par sarunām, kuras mēs varētu risināt par Tavu dzīvi un to, kādu

ceļu Tu gribētu izvēlēties. Par puišiem, kuri Tev patīk, un randiņiem, uz kuriem Tu esi bijusi.

Es zinu, ka mēs strīdētos. Mātēm un meitām ir jāstrīdas.

Es atdotu jebko, lai tikai varētu pastrīdēties ar Tevi, lai tu iebrāztos savā istabā un aizcirstu dunas. Lai nedzirdētu, ko es saku, un ieslēgtu mūziku, lai mani kaitinātu.

Es par to esmu gatava atdot jebko.

Es domāju, kā mēs dotos iepirkties un iztērētu pārāk daudz naudas, un kaut kur ieturētu dāmu pusdienas.

Es prātoju, vai Tu lepotos ar mani. Es tā ceru. Iztēlojies Suzannu Kalenu, lietišķu sievieti! Tas vēl aizvien mani uzjautrina, tomēr ceru, ka Tu lepotos ar to, ka man ir savs uzņēmums un ka tas ir izrādījies veiksmīgs.

Es prātoju, vai 'Tu esi redzējusi manu fotogrāfiju žurnālā, gaidot savu rindu pie zobārsta vai friziera. Es domāju par to, kā Tu attaisi manu cepumu paku, un par to, kura šķirne Tev garšo vislabāk.

Es cenšos nesērot, taču tas ir grūti, pārāk grūti, zinot, ka, iespējams, Tu to visu dari un nekad neuzzināsi, kas es esmu.

Tu nekad neuzzināsi, cik ļoti es Tevi mīlu.

Katru dienu un katru nakti, Džesij. Tu esi manās domās, manās lūgšanās, manos sapņos. Es ilgojos pēc Tevis.

Es Tevi mīlu.

Mamma.

“Tas tev ir smagi. Es nespēju pat iztēloties, cik smagi.” Džeiks nolaida vēstuli lejā un palūkojās viņā. “Es esmu aizrāvies ar shēmām un informāciju, faktiem un saiknēm. Un es mēdzu aizmirst, kā tas liek tev justies.”

“Kurš gads tas bija?”

“Tev bija sešpadsmit.”

“Sešpadsmit gadu. Viņa skaidri nezināja, kā es izskatos. Viņa nezināja, kas no manis iznācis, ko es esmu darījusi, kur atrodos. Taču viņa mani mīlēja. Ne tikai zaudēto zīdaini, bet mani, lai kāda es būtu. Tam nebija nozīmes. Viņa mani mīlēja, par spīti visam, un pietiekami, lai to uzrakstītu. Pietiekami, lai atdotu man visas šīs vēstules un lai es uzzinātu, ka tiku mīlēta.”

“Zinādama, ka tu nespēj viņu mīlēt, tā kā viņa mīl tevi.” “Zinādama, ka es nespēju viņu mīlēt tā, kā viņa mani,” Kellija

piekrita. “Ne tā. Tāpēc ka man ir māte, kopā ar kuru es darīju visu to, ko Suzanna būtu gribējusi darīt kopā ar mani, kā viņa raksta vēstulē. Man bija māte, kura man teica, ka mīl mani, kura man visu parādīja. Māte, kopā ar kuru es devos iepirkties, ar kuru es strīdējos, kura, manuprāt, bija pārāk stingra vai mani nesaprata, kurai piemita visas tās īpašības, ko pusaugu meitenes pārmet savām mātēm.” Viņa pakratīja galvu. “Es gribu teikt, ka to būtu varējusi uzrakstīt mana māte. Viviana Danbruka būtu varējusi man uzrakstīt tādu vēstuli. Šīs emocijas, šīs vajadzības, šī laipnība piemīt viņām abām. Es jau esmu saņēmusi dažas atbildes. Es zinu, no kurienes es nāku. Es zinu, ka man lika piešķirts gan mantojums, gan vide, kas ļāva man būt tādai, kāda es esmu. Es zinu, ka man ir divreiz pa divi vecāki, kaut arī spēju bez ierobežojumiem mīlēt tikai vienus. Un es zinu, ka spēšu to izturēt. Šo emocionālo apjukumu, bailes, rakņāšanos pa faktiem, lai sameklētu vairāk faktu. Tāpēc ka hronoloģija netiks pabeigta, kamēr es nespēšu sniegt tai sievietei, kura uzrakstījusi šo vēstuli, arī pārējās atbildes.”

XXI

70

Leina zināja, ka ir sievietes, kas veiksmīgi darbojas ārpus mājas. Viņas vadīja uzņēmumus, veidoja impērijas un pamanījās izaudzināt laimīgus, veselīgus un līdzsvarotus bērnus, kuri beidza Hārvardu ar izcilību vai kļuva par pasaulslaveniem pianistiem. Varbūt paveica gan vienu, gan otru.

Šīs sievietes visu to sasniedza, gatavojot gardēžu cienīgas maltītes, iekārtojot māju ar antikvārām itāliešu mēbelēm, sniedzot gudras un inteliģentas intervijas žurnāliem “Money” un “People” un saglabājot lielisku laulību ar aktīvu un apskaužamu seksuālo dzīvi, un nemūžam neļāva kaut par unci pārsniegt ideālo svaru.

Viņas rīkoja jaukas, klusas viesības un darbojās vairāku labdarības organizāciju valdēs, un vienbalsīgi tika ievēlētas par PTA prezidentēm.

Leina zināja, ka tādas sievietes eksistē. Ja viņai būtu ierocis, viņa izsekotu tās līdz pēdējai un atšautu kā tādus trakus suņus pārējām sievietēm par prieku.

Viņa joprojām bija ģērbusies tajos pašos bokseršortos un T kreklā, ar kuriem bija gulējusi, viņa piekliboja, tāpēc ka bija savainojusi papēdi, skrienot pakaļ sunim, kas bija nospriedis, ka viņas jaunā kurpe izskatās gardāka par viņa kaulu, un nupat bija pielikusi punktu divdesmit minūtes ilgam strīdam ar santehniķi, kurš uzskatīja, ka viņa varētu pagaidīt vēl dažas dienas, līdz tualete tiks savesta kārtībā.

Tajs bija pamanījies caurcaurēm notraipīt ar zemesriekstu sviestu sevi, suni un virtuves grīdu un noslīcināt tualetē vairākus “Zvaigžņu karu” neliešus, kuru dēļ viņai vajadzēja izsaukt santehniķi. Un pulkstenis vēl nebija ne deviņi.

Viņa ilgojās pēc mierīgas kafijas tases, glītajām jaunajām kurpēm un organizēta biroja ārpus mājām.

Protams, daļēji tā bija viņas pašas vaina. Viņa pati bija izlēmusi, ka nav jēgas sūtīt Taju pie auklītes, ja viņa strādāja mājās. Viņa pati bija augstsirdīga un izrādīja sapratni, kad viņas palīdze bija lūgusi brīvu nedēļu, lai apciemotu meitu Kolumbusā.

Leina pati bija nolēmusi, ka spēs tiks galā ar visu.

Tagad viņas dēls bija augšstāvā - uzmetis lūpu, tāpēc ka viņa tam bija uzkliegusi. Viņas suns baidījās no viņas tā paša iemesla pēc. Santehniķis bija nikns uz viņu - un katrs saprata, ko tas nozīmēja, - un viņa bija pamanījusies neizdarīt neko labu, vienīgi ieslēgt datoru.

Viņa bija cietusi sakāvi kā māte, kā profesionāle, kā suņa īpašniece. Kāja sāpēja, un nebija neviena cita, ko vainot, kā tikai viņa pati.

Kad iezvanījās telefons, Leina nopietni apdomāja iespēju itin vienkārši aizspiest ausis. Ja nu kāds domāja, ka viņa spēj atrisināt tā problēmas, viņam būs rūgti jāviļas.

Tomēr viņa dziļi ieelpoja un noņēma klausuli.

“Labrīt! Leina Kempbela.”

71

Dags pieklauvēja, tad nosprieda, ka kāds viņu sadzirdēs troksnī, kas plūda no Leinas mājas. Viņš uzmanīgi atvēra durvis un pabāza galvu iekšā.

Suns rēja kā neprātīgs, telefons zvanīja, kaut kas sprāga dzīvojamās istabas televizora ekrānā, un Tailers raudāja.

Dags dzirdēja Leinas aprauto un gandrīz vai aso balsi, kas centās izlauzties cauri troksnim.

“Tailer Mark Kempbel, es gribu, lai tu tūlīt pat izbeigtu!”

“Es gribu iet uz Broka māju. Tu man vairs nepatīc. Es gribu dzīvot kopā ar Broku.”

“Tu nevari iet uz Broka māju, tāpēc ka man nav laika tevi aizvest. Un šobrīd arī tu man īpaši nepatīc, tomēr tev jābūt kopā ar mani. Tagad ej augšā uz savu istabu un nenāc ārā, iekams nebūsi spējīgs uzvesties kā civilizēta būtne. Un izslēdz televizoru!”

Dags vienbrīd gribēja atkal iziet ārā no mājas. Spriežot pēc skaņām, neviens viņu nepamanītu, ja viņš iemuktu mašīnā un aizbrauktu, gļēvulīgi ietinies putekļu mākonī.

Tā nav viņa darīšana, viņš sev atgādināja. Dzīvē jau tā bija diezgan daudz sarežģījumu un konfliktu, lai sagādātu sev vēl kādus.

“Tu esi ļauna pret mani!” Tailers šņukstēja. Viņa balss kļuva augstāka un izprovocēja suni pievienoties ar ilgu, griezīgu kaucienu. “Ja man būtu tētis, viņš nebūtu ļauns pret mani. Es gribu savu tēti, nevis tevi.”

“Ak, Taj, es arī gribu tavu tēti.”

Dags pieņēma, ka tas iedarbojies - bērna žēlā šņukstēšana un pilnīgais izmisums Leinas balsī bija tas, kas iegrūda viņu iekšā pa durvīm, nevis ārā.

Tomēr sākumā viņš izvēlējās noliegumu, uzburdams platu, nepiespiestu smaidu un jautru balss toni.

“Ei, kas tad tas?”

Leina pagriezās. Dags saprata, ka nekad nav viņu redzējis citādu kā vien nevainojami saposušos. Pat pēc mīlēšanās viņai nez kādā veidā izdevās izskatīties nevainojamai.

Tagad viņas mati bija izspūruši, acis miklas un mazliet mežonīgas. Viņas kājas bija basas, un uz T krekla ar uzrakstu “Labākā mamma pasaulē” rēgojās kafijas traips.

Samulsums ielija Leinas vaigos, un viņa pacēla rokas bezpalīdzīgā žestā.

Dagu bija savaldzinājusi stilīga, lietišķa juriste. Pavedinājusi mīļa, uzticama sieviete. Ieintriģējusi atraitnēs palikusi vientuļā māte, kura šķietami bez pūlēm notvēra visas gaisā pamestās bumbiņas.

Un, sev pat milzīgu pārsteigumu, viņš bija iemīlējies nekārtīgā, nestabilā, nelaimīgā sievietē, kurai pie kājām bija izmētātas rotaļlietas.

“Piedod...” Viņa izdabūja uz lūpām kaut ko līdzīgu Smaidam. “Mums te šobrīd ir trakomāja. Laikam šis nav piemērots brīdis, lai...”

“Viņa kliedza uz mums.” Meklējot līdzjūtību, Tajs metās pretī Dagam un apvija rokas ap viņa kājām. “Viņa teica, ka mēs esam slikti.”

“Bet jūs paši uzprasījāties, vai ne tā?” Dags pacēla Taileru gaisā.

Taja lūpa notrīcēja. Viņš pakratīja galvu un tad paslēpa seju pie Daga pleca.

“Viņa man iesita pa dibenu.”

“Tailer!” Leina iedomājās, ja grīda atvērtos, lai viņu aprītu, viņu nogalinātu rotaļlietas, kas iegāztos līdzi.

“Kā tas gadījās?” Dags viegli noglāstīja sūdzībnieka dibenu. “Dag...” Leinas noliegums izpaudās matu raustīšanā.

“Es nezinu. Viņa ir ļauna. Vai es varu iet tev līdzi?”

“Nē, jaunais cilvēk, tu nevari iet nekur citur kā vien uz savu istabu.” Leina žigli pastiepās, lai paņemtu Taileru, taču puika bija pieķēries Dagam gluži kā kustīgs pērtiķis koka zaram.

“Kāpēc tu nevarētu atbildēt uz telefona zvanu?” Dags ieteicās, pagriezdams galvu uz telefona pusi. “Pārējais var vienu minūti pagaidīt.”

“Es negribu, lai tu...” Būtu šeit. Redzētu to visu. Redzētu mani. “Labi!” viņa izmeta un izgāja no istabas, lai paceltu klausuli.

Dags izslēdza televizoru un, vēl aizvien turēdams Taju, atvēra durvis un uzsvilpa sunim.

“Tev bija grūts rīts, vai ne, beisbolist?”

“Mamma iesita man pa dibenu. Ar roku. Trīs reizes.”

“Mana mamma arī mani dažreiz iepēra. Dibenam necik daudz nesāpēja. Bet tas mani aizvainoja. Tu laikam gribēji aizvainot viņu, kad teici, ka viņa tev vairs nepatīk.”

“Man viņa nepatīk, kad viņa ir ļauna.”

“Vai viņa bieži kļūst ļauna?”

“Nē-e. Bet šodien viņa tāda ir.” Tajs pacēla galvu un nolūkojās viņā ar skatienu, kas vienā un tajā pašā laikā bija nelaimīgs, cerību pilns un nevainīgs. “Vai es šodien varu iet pie tevis dzīvot?”

Mīļais Dievs, Dags domāja, tikai paskatieties uz viņu! Jābūt krietni stingram, lai neuzķertos uz šīs makšķeres.

“Ja tu tā izdarīsi, tava mamma būs drausmīgi vientuļa.”

“Es viņai vairs nepatīku, tāpēc ka sliktie puiši aizdambēja tualeti un tā pārplūda, un mums bija zemesriekstu sviests un kurpe.” Viņam no acīm izsprāga asaras. “Taču es tā negribēju.”

“Rūpju pilna diena,” nenoturējies Dags atzina un noskūpstīja karstos, slapjos vaidziņus. “Ja tu negribēji, tu droši vien nožēlo. Varbūt tev vajadzēja viņai pateikt, ka tu nožēlo.”

“Viņai vienalga, tāpēc ka viņa teica, ka mēs esot divi pagāni.” Taja acis tagad bija platas un nopietnas. “Kas tas ir?”

“Ak kungs!” Kā lai vīrietis spētu pretoties tādam komplektam? Visu mūžu viņš bija gājis .savu ceļu, viens pats un apmierināts ar to, ka ir viens. Tagad le bija šī sieviete, šis puika un šis muļķa suns. Un viņi bija aizķēruši Daga sirdi.

“Tas ir kāds, kurš neprot uzvesties. Neizklausās, ka jūs ar El-meru būtu labi uzvedušies. Tava mamma mēģināja pastrādāt.”

“Broka mamma nestrādā.”

Dagam ausīs atbalsojās paša balss. Viņa paša bērnības domas, kad viņš bija sūdzējies vai uzmetis lūpu tāpēc, ka māte bija pārāk aizņemta, lai veltītu viņam nedalītu uzmanību.

Tu esi pārāk aizņemta, lai nodarbotos ar mani, vai ne? Nu labi, es arī būšu pārāk aizņemts.

Un cik muļķīgi tas patiesībā bija?

Velnišķīga sagadīšanās, viņš domāja, kad četrus gadus veca bērna dusmas atver acis vīrietim, kuram ir pāri trīsdesmit.

“Broka mamma nav tava mamma. Neviens nav labāks par tavu paša mammu. Neviens pats visā pasaulē.” Viņš turēja Taju cieši apskautu, glāstīdams viņa matus, kamēr Elmers lēkāja apkārt ar nūju zobos, acīm redzami gatavs spēlēties. “Kad tu izdari kaut ko nepareizu, tev tas ir jāizpērk.” Viņš nolika Taju zemē un, El-meram par lielu prieku, aizmeta nūju. “Varu derēt, ka tavs tētis teiktu tieši tā.”

“Man nav tēta. Viņš aizgāja uz debesīm un nekad vairs nenāks atpakaļ.”

“Tas ir skumji.” Dags pietupās. “Tas ir pats skumjākais. Taču tev ir lieliska mamma. Tas rakstīts uz viņas krekla.”

“Viņa ir dusmīga uz mani. Vecmāmiņa man palīdzēja nopirkt kreklu mammai dzimšanas dienā, bet Elmers palēcās, un viņa uz tā izlēja kafiju. Un, kad viņš tā izdarīja, mamma pateica sliktu vārdu. Viņa pateica vārdu, kas sākas ar “s”.” Atceroties zēna lūpas atkal sašķobījās. “Viņa to pateica divas reizes. Patiešām skaļi.”

“Oho! Viņa droši vien bija dikti nikna. Taču mēs varam to vērst par labu. Vai tu gribi to vērst par labu?”

Tajs nošņaukājās, noslaucīja degunu ar plaukstas virspusi.

“Nu labi.”

Leina beidza telefona sarunu un, kad jau grasījās vienu svētlaimīgu mirkli atbalstīt galvu pret galdu, izdzirdēja atveramies duivis.

Piecēlusies viņa centās pieglaust matus un izlikties savaldīga.

Ienāca Tailers, ņurcīdams papluinītu rudbekiju pušķi.

“Es atvainojos par to, ka izdarīju tos sliktos darbus un pateicu nejaukus vārdus. Nedusmojies vairs!”

“Ak, Taj!” Leina ar asarām acīs nometās ceļos, lai pievilktu viņu sev klāt. “Es vairs nedusmojos. Piedod, ka es tevi iepēru! Piedod, ka es kliedzu uz tevi! Es tevi ļoti mīlu. Es mīlu tevi vairāk par visu citu uz pasaules.”

“Es saplūcu tev puķes, tāpēc ka tev tās patīk.”

“Jā, man tās ļoti patīk.” Viņa piecēlās. “Uzlikšu tās uz sava galda, lai es varētu uz tām skatīties strādājot. Vēlāk piezvanīšu un noskaidrošu, vai tu vari aiziet pie Broka.”

“Es negribu iet pie Broka. Es gribu palikt un palīdzēt tev. Es savākšu savas rotaļlietas, lai viss būtu, kā nākas.”

“Tiešām?”

“Jā-a. Un es vairs neslīcināšu sliktos puišus tualetē.”

“Lai notiek!” Leina piespieda lūpas pie viņa pierītes. “Viss būs labi. Lai notiek, savāc savas mantas, un tad es tev uzlikšu “Zvaigžņu karu” videofilmu.”

“Labs ir! Nāc šurp, Elmer!” Tajs izmetās ārā, un suns aizļepa-toja viņam pakaļ.

Leina atkal atglauda matus, kaut arī tas bija bezcerīgi. Atkal iezvanījās telefons, taču viņa to ignorēja un iegāja virtuvē, kur Dags malkoja kafiju.

“Šķiet, ka tā bija izglītojoša pieredze. Man žēl, ka tu pārsteidzi mani šādā situācijā.”

“Tu gribi teikt - ka es pārsteidzu tevi pilnīgi normālā situācijā?” “Tā nav mūsu parastā ikdienas rutīna.”

“Tas to visu nepadara mazāk normālu.” Dags atkal, mazliet nokaunējies, iedomājās par savu māti. “Ja vienam cilvēkam jātur savās rokās visi groži, šad tad kāds no tiem dažreiz saķeras.”

“Vari to atkārtot.” Viņa izņēma no skapja mazu, zaļu vāzīti. “Tā ir arī mana vaina. Kāpēc jāsūta Tajs pie citiem, lai tie viņu auklē, ja viņš var atrasties šeit kopā ar mani? Es esmu viņa māte, vai ne tā? Tas nekas, ja cenšos pārvērst māju par biroju un mana palīdze ir atvaļinājumā. Un, ja kaut kas sāk mazliet sarežģīties, es visu izgāžu uz mazu zēnu un viņa nesaprātīgo suni.”

“Es gan teiktu, ka mazais zēns un viņa nesaprātīgais suns te ir krietni padarbojušies.” Dags nocēla no galda sabojāto kurpi. “Kurš no viņiem to sakošļāja?”

Leina nopūtās, liedama vāzē ūdeni.

“Es tās pat neesmu uzvilkusi. Sasodītais suns to izšņakarēja no apavu kārbas, kamēr es centos tikt galā ar plūdiem vannasistabā.”

“Tev vajadzēja izsaukt santehniķi.” Viņš iesmējās, kad Leina iepleta acis. “Ak tā, tu to izdarīji. Es paskatīšos.”

“Tev nav jāremontē mana tualete.”

“Tad tev nav man jāmaksā.”

“Dag, es to novērtēju, patiešām. Esmu tev pateicīga, ka tu izvedi Taju no ugunslīnijas, kamēr es nomierinājos, un palīdzēji viņam saplūkt puķes, un piedāvāji aizstāt santehniķi, bet...”

“Tu negribi, lai tev kāds palīdzētu.”

“Nē, tā nav. Noteikti nav. Es neuzsāku attiecības ar tevi, lai tu varētu salabot santehniku un tikt galā ar citām krīzes situācijām mājsaimniecībā. Negribu, lai tu domātu, ka es to gaidu no tevis, jo mēs satiekamies.”

“Vai tu sāktu to gaidīt no manis, zinādama, ka esmu tevī iemīlējies?”

“Ko tu teici?” Vāze izslīdēja viņai no pirkstiem un smagi nobūkšķēja pret virtuves galdu.

“Tas notika pirms kādām piecpadsmit minūtēm, kad es ienācu iekšā un ieraudzīju tevi.”

“Ieraudzīji mani.” Leina apjukusi palūkojās uz sevi. “Ieraudzīji visu šito?”

“Tu neesi nevainojama. Tu esi tam sasodīti tuvu, taču neesi pilnīgi nevainojama. Man tas ir liels atvieglojums. Mani biedētu doma par ilgu kopdzīvi ar kādu - starp citu, es to nekad ne ar vienu neesmu mēģinājis -, ja viņa ir pilnīgi nevainojama. Taču, ja viņa aplejas ar kafiju un nepagūst saķemmēt matus, kliedz uz savu bērnu, kad viņš ir to pelnījis, tad ir vērts par to padomāt.”

“Nemaz nezinu, ko lai saka.” Ko lai domā. Ko lai dara. “Es neesmu tam vēl...”

“Gatava.” Dags pabeidza teikumu. “Nu tad kāpēc tu man nevarētu pateikt, kur atrodas virzulis, un es apskatīšos, ko varu darīt.”

“Tas ir, ak...” Viņa pavicināja roku. “Es biju... Es nevarēju... Dag.”

“Tas ir jauki. Jauki, ka tu apjuki.” Viņš satvēra Leinas zodu un noskūpstīja viņu. “Jauki, ka tu esi mazliet nobijusies. Tev vajadzētu dot man laiku, lai es izdomātu, kā tikt ar to galā.”

“Pasaki man, kad būsi to izdomājis.” Viņa bezspēcīgi pamāja.

“Tu būsi pati pirmā.”

Kad Dags izgāja laukā, viņa atbalstījās ar roku pret galdu un atkal paraudzījās uz sevi.

Dags bija viņā iemīlējies kafijas plankumu un izspūrušo matu dēļ. Ak kungs, viņa saprata, sirdij neprātīgi joņojot, kas gan tagad notiks!

Šoreiz, atskanot tālruņa zvanam, viņa pacēla klausuli nedomājot.

“Hallo! Jā!” Viņa nodrebinājās. “Te Leinas Kempbelas juridiskais birojs. Kā varu jums palīdzēt?”

Pēc brīža viņa metās uz augšstāvu, kur Dags, Tajs un suns ņēmās ap tualeti.

“Ārā! Ejiet visi ārā! Man jāieiet dušā. Dag, aizmirsti visu, ko es nupat teicu par nelūgšanu vai nogaidīšanu, tāpēc ka es gribu tevi šausmīgi izmantot.”

Dags paraudzījās uz Taju, tad uz viņu.

“Liecinieku klātbūtnē?”

“Ha, ha! Lūdzu, es tevi ļoti lūdzu - noved Taju apakšstāvā un savāc visu, kas varētu neiederēties mājā vai izcilas advokātes birojā. Sabāz to skapī! Es parūpēšos par to vēlāk. Izlaid suni ārā pa sētaspuses durvīm! Taj, tu galu galā tiksi pie Broka.”

“Bet es negribu...”

“Nāc, draugs!” Dags sāka savākšanu ar Taju. “Mums vēl būs vīru saruna par to, cik bezjēdzīgi ir strīdēties ar sievieti, ja viņas acīs manāms zināms spīdums.”

“Būšu lejā pēc divdesmit minūtēm.” Leina aizcirta aiz viņiem durvis un izģērbās.

Viņa kāpa laukā no dušas, kad Dags īsi pieklauvēja un ienāca iekšā.

“Kas šeit notiek?” viņš noprasīja.

“Dieva dēļ, es esmu kaila! Tajs...”

“Viņš ir apakšstāvā un vāc kopā savas rotaļlietas. Un, tā kā es taisos te kļūt par notēs puļķi, viņš apradīs ar domu, ka es redzu tevi pliku. Kas izraisījis šo satraukumu, Leina?”

“Ričards Kārlails.” Viņa paķēra dvieli un aptina to sev apkārt, skraidot uz guļamistabu un atpakaļ. “Viņš nupat zvanīja. No Da-lesa lidostas. Viņš grib satikties. Sasodīts, es nedabūju tumšzilo "Escada ” kostīmu atpakaļ no tīrītavas.”

“Viņš brauks uz šejieni.”

“Jā, būs klāt divpadsmitos. Man jāsaņemas, lai es izskatītos pēc aukstasinīgas, sakarīgas profesionāles, nevis murgainas vājprātīgās. Man jāsazvanās ar Kelliju un vēlreiz jāizskata papīri.” Viņa aplika krūšturi un uzvilka biksītes. “Man jāpārliecinās, ka manā galvā un pie rokas ir visa vajadzīgā informācija.”

Viņa izņēma pelēku sīksvltrotu kostīmu un atkal to nolika.

“Nē, izskatīsies, ka es pārlieku cenšos. Pagaidām, strādājot mājās, kaut ko vieglāku, tomēr... Ahā!” Viņa paķēra pelēkzilu žaketi. “la derēs. Man jāpiezvana Džo - Broka mātei - un jānoskaidro, vai puika var pie viņiem paciemoties pāris stundu. Un tad es taisos pierunāt tevi aizvest viņu turp.”

Viņa uzmeta tērpu uz gultas, paķēra radiotelefonu un jau spieda numura taustiņus, brāžoties atpakaļ uz vannasistabu, lai izžāvētu matus.

“Es viņu aizvedīšu, taču es atgriezīšos. Es piedalīšos šajā apspriedē.”

“Tas nav atkarīgs no manis. Tas atkarīgs no Kellijas.”

“Nē, tas ir atkarīgs no manis,” Dags izlaboja un atkal izgāja ārā.

72

Ievedot Kelliju un Džeiku dzīvojamā istabā, viņa atkal bija aukstasinīga un savaldīga.

“Domāju, ka būs labāk, ja noturēsim apspriedi šeit. Kabinets, kuru es izmantoju augšstāvā, ir mazs, bet šī telpa varētu palīdzēt viņam justies atbrīvotam un draudzīgam.”

“Pasniegsim viņam tēju ar cepumiem.”

“Kellij!” Leina uzlika plaukstu uz viņas rokas. “Es zinu, ka tu neesi apmierināta ar viņu. Tu jūti, ka viņš tevi aizkavē. Taču mums vajadzīgs, lai viņš būtu mūsu pusē vai vismaz objektīvi mūsu pusē, ja gribam, lai viņš mums palīdz sameklēt savu tēvu. Visi citi ceļi, kurus jau izmēģinājām, ir noveduši strupceļā.”

“Cilvēks tik vienkārši nepazūd no zemes virsas.”

“Piekrītu. Un esmu pārliecināta, ka mēs viņu noteikti atradīsim, ja turpināsim meklēšanu. Taču ar Ričarda Kārlaila palīdzību mēs viņu atradīsim ātrāk.”

“Kādēļ lai Kārlails man palīdzētu atrast viņa tēvu. ja mana vēlēšanās ir redzēt to zaglīgo nelieti cietumā uz visu atlikušo mūžu?”

“Varbūt nevajadzētu tagad apspriest šo jautājumu.” Džeiks apsēdās un izstiepa kājas. “Vai arī, runājot ar viņu, saukāt viņa tēvu par zaglīgo nelieti.” Džeiks uzrāva plecu, kad Ķelli ja uzmeta viņam izteiksmīgu skatienu. “Tas ir tikai manas domas.”

“Un manējās arī. Apsēdies, Kellij!” Leina norādīja uz krēslu. “Lai arī cik naidīgi tu justos, Ričarda Kārlaila atgrūšana nenāks mums par labu. Iespējams, ka viņi ar tēvu ir atsvešinājušies, tomēr viņi vēl aizvien ir tēvs un dēls. Patiesībā es mazliet satraucos par cilvēku skaitu šajā apspriedē. Kārlails gribēja runāt ar mani un manu klienti. Nedomāju, ka viņš jutīsies īpaši laimīgs, ja ienācis redzēs, ka atrodas tik iespaidīgā mazākumā.”

“Ta būs viņa problēma.” Džeiks pamāja uz Daga pusi.

Dags sakrustoja rokas un nekustējās ne no vietas.

“Es nekur netaisos iet. Kārlails jutīsies mazliet neērti, un tas nu gan būšot slikti. Mana ģimene slikti jutās veselus trīsdesmit gadus.”

“Ja tu sarunā ar viņu dosi mājienus par “tēvu grēkiem”, viņš visticamāk mūs pasūtīs.” Tomēr Leina zināja, kad viņai jātriecas ar pieri sienā. “Es tev nelikšu iet prom, taču uzstāju, lai tu man ļautu vadīt šo apspriedi. Viņš ir atbraucis no pašas Atlantas. Viņš ir ieradies pie tevis,” viņa sacīja Kellijai. “Novērtēsim to.”

“Es viņu novērtēšu, tiklīdz viņš pateiks, kur atrodas tas zaglīgais nelietis.

Izdzirdot mašīnas riepas nošņirkstot pret granti, Leina piegāja pie loga un atvilka aizkaru.

“Šķiet, ka tas ir viņš. Dag, dieva dēļ, apsēdies un beidz tēlot monumentu!”

“Lai notiek!” Viņš piegāja pie dīvāna un apsēdās Kellijai otrā pusē.

“Lieliski.” Viņa iebakstīja ar elkoni viņam un Džeikam ribās. “Tagad es esmu galīgi saspiesta. Vai jūs man neļautu drusku ieelpot? Šķiet, ka esmu jau pāraugusi to vecumu, kad mani varēja sagrābt un izstādīt atkārtotai pārdošanai.”

“Izbeidz īgņoties!” Dags miermīlīgi sacīja. “To mēs saucam par solidaritātes izrādīšanu.”

“Jā, simt divdesmit mārciņu smags zīdainis, viņas sen zaudētais brālis un viņas bijušais vīrs. Tā tik ir izrāde!”

“Mani tas uzjautrina.” Džeiks aplika roku viņai ap pleciem.

Leina atvēra durvis. Viņas balss bija vēsi pieklājīga.

“Kārlaila kungs? Es esmu Leina Kempbela.” Viņa sniedza roku. “Gribu jums pateikties, ka mērojāt šo garo ceļa gabalu, lai aprunātos ar mums. Lūdzu, nāciet iekšā! Ceru, ka piedosiet šo neoficiālo gaisotni. Manā birojā nesen izcēlās ugunsgrēks, un pagaidām es strādāju mājās. Šķiet, jūs esat ticies ar doktori Danbruku un doktoru Grejstonu.”

Kellija iedomājās, ka viņš izskatās krietni noguris. Vairāk, nekā varētu panākt īss pārlidojums. Un viņš bija cieši satvēris sava portfeļa rokturi.

“Tas ir Daglass Kalens,” Leina iesāka.

“Es neesmu piekritis runāt ar kādu no Kalenu ģimenes.” Ričards aizgriezās prom no Daga un palūkojās uz Leinu. “Es skaidri un gaiši lūdzu tikšanos ar jums un jūsu klienti. Ja šie noteikumi nebija pieņemami, jūs, to pasakot, varējāt man aiztaupīt daudz laika un pūliņu.”

“Kalenu ģimenes pārstāvja Kalena kunga klātbūtne ir ne vien pamatota, bet attaisnojama. Dabiski, ka mana kliente pavēstīs par šīs tikšanās rezultātiem Kaleniem.” Leina runāja gludi, nepiekāpjoties ne par mata tiesu. “Ja Kalena kungs būs klāt, mēs izvairīsimies no jebkādu pārpratumu rašanās iespējas. Esmu pārliecināta, ka jūs neesat mērojis šo tālo ceļu, lai iebilstu pret to, ka mūsu apspriedē piedalās viens no doktores Danbrukas bioloģiskās ģimenes locekļiem. Jūs sasaucāt šo tikšanos, Kārlaila kungs. Cik zinu, jūs esat ļoti aizņemts cilvēks. Esmu pārliecināta, ka jums bija pamatots iemesls doties šajā ceļojumā.”

“Ļoti neērtā ceļojumā. Gribu, lai jūs skaidri zinātu, ka neļaušu, lai mani pratina.”

“Ja jūs apsēdīsieties, es labprāt sarūpēšu jums kafiju vai kādu vēsu dzērienu.”

“Es te tik ilgi nepalikšu.” Tomēr viņš apsēdās ar seju pret dīvānu. “Doktore Danbruka un viņas kolēģis iekļuva manā kabinetā, atsaucoties uz ģimenes saitēm.”

“Jūs pieņēmāt, ka runa ir par ģimenes saitēm,” Kellija izlaboja. “Mēs sacījām, ka es biju saistīta ar jūsu tēvu. Tā kā viņš nopelnīja pietiekami daudz naudas, mani pārdodot, šāda saikne pastāv.”

“Šādi apvainojumi nomelno. Ja jūsu advokāte nav jūs brīdinājusi, tad viņa ir nekompetenta. Es pārbaudīju dokumentus, kurus jūs atstājāt manā birojā. Kaut arī ir tiesa, ka dokumenti, uz kuru pamata Eljots un Viviana Danbruki paņēma adopcijā zīdaini, nebija pienācīgi aizpildīti...”

“Tie bija viltoti.”

“Tie nebija pienācīgi aizpildīti. Kā jūsu advokāte droši vien zina, šī kļūme gluži labi varēja rasties tiesas, kāda ierēdņa, tiesas darbinieka vai viņa palīga vainas dēļ.”

“Man tas neliekas ticami.” Arī Leina apsēdās. “Ņemot vērā to,

ka adopcijas pieteikumu un galīgo lēmumu bija parakstījušas abas puses un uz tiem bija viltots tiesas zīmogs. Un neviens no šiem dokumentiem nav reģistrēts tiesā.”

“Par to, iespējams, ir atbildīgs kāds pārstrādājies un zemu atalgots lietvedis.”

“Apmaiņa - komisijas maksa pret bērnu - tika izdarīta jūsu tēva kabinetā, Kārlaila kungs. Jūsu tēva klātbūtnē.”

“Ar mana tēva prakses palīdzību tika kārtota daudzu bērnu adopcija. Un, tāpat kā jebkurā veiksmīgā uzņēmumā, darījumos, kurus viņš uzņēmās, bija iesaistīti daudzi cilvēki. Lai arī kāds bija mans tēvs, viņš bija godājams jurists. Apsūdzēt viņu par līdzdalībnieku tāda veida nekrietnā bērnu tirdzniecībā ir smieklīgi. Es nevēlos, lai tiktu iedragāta viņa reputācija un pie reizes arī manējā. Nevēlos, lai mana māte vai mani bērni ciestu no baumām.”

“Jūs neesat pateicis mums neko tādu, ko jūs neteicāt Atlantā.” Juzdams, ka Kellija sāk iekarst, Džeiks noņēma roku no dīvāna atzveltnes un uzlika savu plaukstu viņai uz pleca. “Man neliekas, ka jūs būtu cilvēks, kurš gribētu šķiest laiku atkārtojoties.”

“Ja ir nepieciešams, tad jāatkārtojas. Es jūtu jums līdzi jūsu situācijā, doktore Danbruka, Kalena kungs. Pārbaudot jūsu atstātos dokumentus un rakstus, es noskaidroju, ka jūsu situācija ir patiesi īsta un patiesi traģiska. Pat ja es ticētu - bet es neticu -, ka mans tēvs ir kaut kādā veidā iesaistīts, es nespētu jums neko līdzēt.”

“Ja jūs esat tik pārliecināts, ka viņš nebija iesaistīts, kāpēc jūs nepajautājat viņam pašam?” Kellija noprasīja. “Kāpēc jūs nevarētu parādīt viņam dokumentus un palūgt, lai viņš paskaidro?”

“Diemžēl tas nav iespējams. Viņš ir miris. Mans tēvs nomira pirms desmit dienām. Savās mājās Lielajā Kaimanu salā. Es nupat atgriezos no turienes, no viņa bērēm. Es palīdzēju viņa pašreizējai sievai sakārtot viņa īpašuma lietas.”

Kellija juta, kā zeme izslīd viņai zem kājām.

“Un mums jānotic jums uz vārda, ka viņš ir miris? Tik izdevīga sagadīšanās?”

“Diez vai tā bija izdevīga sagadīšanās. Viņš jau kādu laiku slimoja. Taču nē, es negaidu, lai jūs man ticētu uz vārda.” Kārlails atvēra savu portfeli un izņēma no tā mapi. “Man ir viņa medicīniskās kartes, viņa miršanas apliecības un viņa nekrologa kopijas.” Vērojot Kelliju, viņš pasniedza dokumentus Leinai. “Jūs viegli varat par to pārliecināties.”

“Jūs mums teicāt, ka nezināt, kur viņš atrodas. Ja jūs toreiz melojāt, šis varētu būt vēl viens veids, lai visu piesegtu.”

“Es nemeloju. Es nebiju redzējis tēvu vairākus gadus. Viņš nejauki izturējās pret manu māti. Un, spriežot pēc visa, tas pats atkārtojies arī ar viņa otro sievu. Par trešo es neko nevaru pateikt. Es zināju, ka viņš, visticamāk, atrodas Kaimanu salās vai Sardīnijā. Viņš bija iegādājies īpašumus abās vietās pirms daudziem gadiem uz kādas savas mīļākās vārda. Taču es neuzskatīju, ka mans pienākums ir dalīties ar jums savos pieņēmumos. Mans pienākums ir aizsargāt savu māti, savu sievu un bērnus, savu reputāciju un savu praksi. Un tieši to es gribu darīt.” Kārlails piecēlās kājās. “Viss ir beidzies, doktore Danbruka. Lai arī ko viņš būtu vai nebūtu izdarījis, viņš ir miris. Viņš nespēj atbildēt uz jūsu jautājumiem, visu paskaidrot vai aizstāvēt sevi. Un es nevēlos, lai mana ģimene tiktu par to sodīta. Es to nepieļaušu. Netraucēsim mirušos. Es pats atradīšu ceļu uz ārdurvīm.”

XXII

73

Džeiks dzirdēja dziļas un grūtsirdīgas čella skaņas. Viņš nevarēja nosaukt ne skaņdarbu, ne komponistu. Viņš nekad nebija labi orientējies klasiskajā mūzikā. Taču juta pēc skaņdarba Kellijas noskaņojumu.

Viņai bija slikts garastāvoklis.

Džeiks nevarēja viņai to pārmest. Viņaprāt, šīs vasaras laikā Kel-lijai bija nācies pārdzīvot vairāk nekā pietiekami. Džeiks gribētu viņu kaut kur aizvest. Jebkur. Viņiem allaž bija veicies ar aizlavī-šanos. Varbūt pat pārāk labi, viņš atzina un atvirzījās no datora.

Viņiem nebija nekādu tradīciju kā pārim. Un vismaz viņš nebija uzskatījis, ka tas ir svarīgi. Vismaz ne toreiz, Džeiks prātoja pieceldamies un sāka staigāt pa istabu. Toreiz bija eksistējusi tikai tagadne. Neatkarīgi no tā, cik apņēmīgi viņi abi bija rakņājušies citu pagātnē, viņu pašu attiecības bija saistītas tikai ar tagadni.

Viņi reti bija runājuši par vakardienu un nebija domājuši par nākotni. Džeikam bija sasodīti daudz laika par to padomāt pēdējā gada laikā. Vienīgā patiesība, pie kuras viņš bija nonācis, bija tāda, ka viņš vēlējās, lai viņiem ar Kelliju būtu daudz rītdienu.

Viens veids, kā to panākt, bija pavilkt svītru vakardienai un domāt par nākotni, nevis tikai dzīvot šai dienai.

Labs plāns, viņš bija domājis. Kamēr nebija pielavījusies viņas pagātne un uzbrukusi viņai bez brīdinājuma.

Viņiem nebūs iespējams izvairīties. Nekādas tīšanās miglā un klejotāju tēlošanas. Viņiem abiem būs jāpaliek vienā vietā.

Viņš staigāja pa virtuvi, kur pie galda strādāja Dorija.

“Šodien mēs atradām dažas varenas lietiņas. Meta izraktais rokas cirvītis bija traki interesants,” viņa ierunājās.

“Jā, labs atradums.” Džeiks atvēra ledusskapi un jau sniedzās pēc alus, kad pārdomāja un izšķīrās par labu vīnam.

“Es, līnim, kārtoju Billa piezīmes. Iedomājos, ka tas kādam jāizdara.”

“Tev tas nav jādara, Dorij. Es par to parūpēšos.”

“Nē, es... es labprāt, viss kārtībā. Es pret viņu neizturējos īpaši labi. Es gribu teikt, ka dažreiz dusmojos uz viņu... diezgan bieži,” viņa izlaboja. “Par to, kā viņš skraidīja pakaļ Kellijai. Es jūtos tik... es nejūtos labi, to atceroties.”

“Tu neko sliktu nedomāji,” Džeiks noteica.

“Mēs nekad nedomājam neko sliktu, kad darām visstulbākās lietas. Kamēr nav par vēlu. Es smējos par viņu, Džeik. Tieši viņam sejā.”

“Vai tu justos labāk, ja bulu smējusies viņam aiz muguras?” Džeiks atvēra vīna pudeli un ielēja viņai glāzi. “Arī manis dēļ viņam savu reizi nācās ciest.”

“Es zinu. Paldies!” Dorija paņēma glāzi, taču nedzēra. “Es tevi nevainoju, tāpēc ka jūs abi taisījāties klāt Kellijai. Katrs savā veidā,” viņa piebilda. Viņa palūkojās augšup uz griestiem. Mūzika bija viegla un tāla, gandrīz vai atgādinot naksnīgos trokšņus, kas ieplūda pa atvērto logu. “Tas ir skaisti, taču sasodīti skumji.”

“Es teiktu, ka čells nekad neskan īpaši priecīgi.”

“Laikam gan. Viņai patiesi ir talants. Un tomēr tas ir drusku dīvaini. Arheoloģe, kas staipa uz izrakumiem čellu, lai varētu spēlēt Bēthovenu.”

“Jā, viņa neprot spēlēt mutes harmonikas kā visi citi. Neaizsēdies līdz vēlai naktij!”

Džeiks uznesa augšā atlikušo vīnu un divas glāzes. Viņš zināja, ko tas nozīmē, ja Kellija ir aizvērusi durvis, tomēr ignorēja šo signālu un atvēra tās bez klauvēšanas.

Viņa sēdēja vienīgajā krēslā un skatījās laukā pa logu, vilkdama lociņu pār stīgām. Profils bija pagriezts pret viņu - liegā vaigu līnija, kas atklājās, jo mati bija mezglā saņemti atpakaļ.

Džeiks iedomājās, ka viņas rokas allaž izskatījās tik trauslas, tik sievišķīgas, kad viņa spēlēja. Un, lai arī ko viņš teiktu Dorijai, viņš bija ilgojies dzirdēt Kelliju atkal spēlējam.

Viņš piegāja pie galda un ielēja vīnu.

“Ej prom!” Viņa nepagrieza galvu, tikai turpināja vērties ārā nakti un uzburt gaisā krāšņās, skanīgās notis. “Tas nav koncerts publikai.” “Ieturi pauzi!” Viņš pārgāja pāri istabai, piegāja viņai klāt, pastiepdams roku ar labu baltvīnu lētā, vecu mantu veikalā pirktā glāzē. “Bēthovens var pagaidīt.”

“Kā tu zināji, ka tas ir Bēthovens?”

“Tu neesi vienīgā, kas novērtē un pazīst mūziku.”

“Tā kā Villijs Nelsons tavā pasaulē ir īsta mākslinieka iemiesojums...”

“Uzmanies, mazā! Neapvaino dižgarus, vai arī es nedalīšos ar tevi savā pieauguša cilvēka spirdzinājumā.”

“Kāpēc tev ienāca prātā atnest man vīnu?”

“Tāpēc, ka es esmu pašaizliedzīgs un uzmanīgs cilvēks.”

“Kurš cer mani piedzirdīt, lai viņam veiktos.”

“Skaidrs, un tomēr es esmu uzmanīgs.”

Kellija paņēma glāzi un iedzēra malku.

“Redzu, ka tu ķeries pie visiem līdzekļiem. Vīns ir lielisks.” Viņa nolika glāzi uz grīdas, tad pielieca galvu un nopētīja viņu, atskaņojot pirmos “Tītara dziesmas” akordus. “Šis taktsmērs ir tev piemērotāks, vai ne?”

“Vai tu vēlies apspriest folkmūzikas kulturālos un sabiedriskos aspektus un tās atspoguļojumu mākslā un cilšu ieražās?”

“Tikai ne šovakar, profesor.” Viņa pasniedzās un pacēla glāzi, lai iedzertu vēl vienu malku. “Paldies par vīnu! Tagad ej projām un ļauj man padomāt!”

“Tu esi izsmēlusi savus domāšanas limitus šim vakaram.”

“Es strādāju virsstundas.” Viņa atkal nolika glāzi zemē. “Ej projām, Džeik!”

Viņš tomēr nepaklausīja, apsēdās uz grīdas, atbalstījās pret sienu un dzēra vīnu.

Aizkaitinājums pārslīdēja pāri Kcllijas sejai, bet tad pagaisa. Viņa atkal paņēma lociņu un nospēlēja brīdinājuma melodiju no “Žokļiem”.

“Tas mani nesatrauc.”

Viņa savilka lūpas un turpināja spēlēt. Gan viņš padosies. Džeiks vienmēr padevās.

Viņš izturēja gandrīz pusi minūtes, tad viņa seja savilkās grimasē. Paliecies uz priekšu, viņš uzlika plaukstu uz Kellijas rokas, kas turēja lociņu.

“Izbeidz!” Taču, pat cīnoties ar drebuļiem, viņam bija jāsmejas. “Tu esi traka nejaucene.”

“Pilnīgi pareizi. Kāpēc tu neej projām?”

“Pēdējo reizi, kad es to izdarīju, paliku nikns, skumjš un vientuļš gada lielāko daļu. Man tas nemaz nepatika.”

“Tas nav par tevi.” Viņa gribēja paraustīt plecus.

“Nē, tas ir par tevi. Un tu man daudz ko nozīmē.”

Atmaigusi viņa atbalstīja pieri pret čella korpusu.

“Ak kungs, kā es pamanījos nonākt tik tālu, lai tādi vārdi no tavas mutes mani varētu apmulsināt?”

Džeiks maigi noglāstīja viņas stilbu.

“Kāpēc es biju pamanījies nonākt tik tālu, lai nespētu tev tos pateikt? Bet šoreiz es neiešu projām. Es zinu, ko tu domā, kas tev visu dienu nedod mieru. Tam sūdabrālim vajadzēja ņemt un nomirt tavās rokās.”

“Varbūt Kārlails, jaunākais, melo. Varbūt miršanas apliecība ir viltojums.”

“Varbūt.” Džeiks joprojām lūkojās viņai acīs.

“Un es zinu, ko tu domā. Kāda tam būtu jēga? Viņš zina, ka mēs to pārbaudīsim. Tas maitasgabals ir miris, un es nekad neieskatīšos viņam acīs un nepateikšu, kas es esmu. Un nepiespiedīšu viņu pastāstīt man visu, ko gribu zināt. Viņš nekad nesamaksās par to, ko ir izdarījis. Es tur neko nevaru darīt. Es nevaru darīt pilnīgi neko.” “Tātad te viss apstājas?”

“Tas ir loģiskais secinājums. Kārlails ir miris. Simpsons un viņa draņķa sieva ir aizbēguši. Varbūt, ja man būtu laiks un nauda, es varētu algot detektīvu vai veselu komandu, kas bezgalīgi strādātu, lai viņus atrastu. Taču es nevaru atļauties tādu greznību.”

“Vai tu vari vai nevari ieskatīties tam nelietim acīs, tu zini, kas tu esi. Lai kādu cenu viņš būtu samaksājis, tas nemainīs to, ko viņš nodarījis Kaleniem, taviem vecākiem, tev. Nozīme ir tikai tam, ko tu tagad darīsi viņu un sevis pašas labā.”

Visu, ko Džeiks teica, viņa jau bija dučiem reižu apsvērusi savā prātā.

“Ko es darīšu, Džeik? Es nevaru būt Džesika Sūzannai un Dže-jam. Es nespēju izdzēst vainas apziņu, ko mani vecāki jūt par savu lomu šajā notikumā. Vienīgais, ko, manuprāt, es spēju izdarīt, es varēju aizrakties līdz atbildēm un panākt, lai vainīgais stājas tiesas priekšā.”

“Kādas atbildes tev ir vajadzīgas?”

“Tas pašas, kas man bijušas vajadzīgas vienmēr. Tas visas. Cik citu ir bijis? Tādu kā es un tādu kā Barbara Heloveja? Vai man viņi jāmeklē? Kas man jādara, ja es viņus sameklēšu? Vai es ne-pāivērtīšu šo cilvēku dzīvi tādā pašā haosā, kādā pāris pēdējos mēnešos ir pārvērtusies manējā? Vai arī man jāizstājas no spēles un jāmet tam visam miers. Lai meli paliek, kur bijuši. Lai mirušie paliek miruši.”

Džeiks atkal atspiedās pret sienu un paņēma savu vīna glāzi.

“Kopš kura laika mēs ļaujam mirušajiem palikt tur, kur viņi ir?”

“Šī varētu būt pirmā reize.”

“Kāpēc? Tāpēc, ka tu esi nogurusi un nomākta? Tu tiksi tam pāri. Kārlails ir miris. Tas nenozīmē, ka viņam vēl aizvien nav atbilžu. Tu gandrīz vai labāk par citiem, ko es pazīstu, proti uzzināt atbildes no mirušajiem. Protams, vislabākais šajā ziņā esmu es pats.”

“Es par to pasmietos, ja nebūtu tik nomākta.”

“Tu zini, kur viņš dzīvoja. Uzzini, ko viņš tur darījis. Kas bija viņa paziņas, ar ko viņš sagājās. Kā viņš dzīvoja. Izpēti viņa strati-grāl'iju un izdari secinājumus!”

“Vai tev šķiet, ka neesmu par to visu domājusi?” Viņa piecēlās, lai novietotu čellu atpakaļ futrālī. “Es to apgrozīju savā prātā no visām pusēm, kad mēs pēcpusdien atgriezāmies izrakumos. Es nespēju iedomāties, kāds no tā būtu labums - kaut vienam cilvēkam. Ja es pie tā turēšos tagad, kad Kārlails vairs nav centrālais punkts - vēl vairāk, mērķis, - tas tikai paildzinās manu vecāku nemieru un Kale-nu nelaimi.”

“Tu atkal izslēdzi no vienādojuma sevi.”

Džeiks nekad neko nepalaiž garām, viņa iedomājās.

“Nu labi, es no tā iegūšu zināmu personisku gandarījumu. Personisku un intelektuālu gandarījumu par to, ka būšu sastādījusi shēmu. Ja es ielieku to svaru kausos salīdzinājumā ar visu pārējo, tas nav pietiekami smags arguments.” Viņa noliecās, lai paņemtu vīna glāzi. “Divi cilvēki ir miruši, taču šobrīd es nevaru būt pārliecināta, vai viņi saistīti ar šo notikumu. Es pat nevaru būt droša, vai Leinas ugunsgrēks iederējās tajā visā. Lai nu kā, Kārlails bija vecs un slims. Skaidrs kā diena, ka viņš neieradās Mērilendas laukos un nenogalināja divus cilvēkus, nešāva uz tevi, neiegāza man pa galvu un nenodedzināja Leinas biroju.”

“Viņš noteikti ir sapelnījis kaudzēm naudas, pārdodot bērnus šo gadu laikā.” Džeiks pētīja vīnu savā glāzē. “Pietiekami, lai nolīgtu tādus cilvēkus, kuri nogalina, gāž sievietēm pa galvu un nodedzina mājas.”

“Tu neparko neļausi man norauties no āķa, vai ne?”

“Nē.”

“Kāpēc?” Svārstīdamās starp apjukumu un ziņkārību, Kellija viegli iespēra viņam pa potīti. “Kāpēc tu gribi, lai es būtu apsēsta ar to?” “Ne jau es. Tu būsi apsēsta, iekams nebūsi to atrisinājusi.”

Viņa atkal Džeikam iespēra, tāpat vien, un tad pagāja nostāk. “Kad tu paspēji mani tik labi iepazīt?”

“Es vienmēr esmu tevi itin labi pazinis. Tikai ne vienmēr piešķīru īsto prioritāti tam, ko zināju.”

“Es nevaru saprast, ko tu gribi panākt. Tu jau zini, ka es mīlēšos ar tevi.”

“Gribi pārsteigumu?” Viņš paņēma pudeli un piepildīja savu glāzi gandrīz līdz malām. Un izdzēra pusi, pirms atkal ierunājās. “Es gribu, lai tu būtu laimīga. Es to gribu vairāk, nekā biju iedomājies. Tāpēc ka...” Viņš apklusa un iedzēra vēl vienu malku. “Es tevi mīlu vairāk, nekā biju iedomājies.”

Kellija bija pārsteigta, bet pēc tam dziļš satraukums izbrāzās viņai cauri no sirds līdz pat kāju pirkstiem.

“Tev jāiestrebj vīns, pirms tu spēj to izteikt?”

“Jā. Ļauj man bridi saņemties, tas man ir kas jauns.”

Kellija pagājās atpakaļ un pietupās, tā ka viņi atradās vienā līmenī.

“Vai tu to teici nopietni?”

“Jā, kāds mazumiņš vīna palīdz vārdiem izslīdēt laukā. Jā, es runāju nopietni.”

“Kāpēc?”

“Es zināju, ka tu neļausi tam notikt vienkārši. Pie velna, kā lai es zinu, kāpēc? Tā tas ir, un cauri. Un, kopš tā ir, es gribu, lai tu būtu laimīga. Tu nebūsi laimīga, iekams nebūsi pielikusi punktu šai lietai. Tāpēc es grasos tevi paskubināt, un es gribu tev palīdzēt. Tad, kad tas viss būs galā, mēs varēsim pievērsties mums pašiem.” “Un tāda ir situācija.”

“Tāda ir situācija.” Džeiks paņēma viņas glāzi un piepildīja to.

“Un tagad panāc mani!” viņš pieprasīja un iespieda glāzi Kellijai rokā. “Lai es varētu tevi iedabūt guļammaisā.”

“Man ir labāka doma.” Viņa izdzēra vīnu un nolika glāzi malā. “Es iedabūšu guļammaisā tevi.”

“Visam ir jānotiek pēc tava prāta, vai ne tā?” Viņš ļāva Kellijai saņemt savu roku un pieraut sevi kājās. “Esi saudzīga pret mani!” “Jā, skaidrs, labi.” Un viņa pārvilka kreklu Džeikam pāri galvai.

74

Vēlāk, kad viņa izstiepusies gulēja Džeikam līdzās, vēl saraustīti elpojot, ar sviedriem pārklāta, viņa tumsā pasmaidīja. “Es jūtos gluži laimīga.”

“Tas ir sākums.” Džeiks pārvilka roku pāri viņas gurnu un vidukļa līnijai.

“Es tev gribu ko pateikt.”

“Nevar būt, ka tu agrāk esi bijusi vīrietis. Kādreiz es no tā baidījos, ņemot vērā tavu ārkārtīgi sakāpināto attieksmi pret seksu.” “Nē, un tā bija patiesi stulba un šovinistiska piezīme.” “.Šovinistiska, bet ne stulba. Vairāki izturēšanās modeļi, kas vairs netiek uzskatīti par politiski korektiem, patiesībā ir reālistiski, ņemot vērā, ka...”

“Aizveries, Grejston!”

“Skaidrs, tas nav grūti.”

“Pagriezies uz otriem sāniem! Negribu, lai tu uz mani skatītos.” “Es neskatos uz tevi. Esmu aizvēris acis.” Tomēr viņš purpinādams pavēlās uz sāniem, kad Kellija sāka viņu knaibīt un grūstīt.

“Tu vairākas reizes teici, ka neesot bijis man vajadzīgs. Agrāk. Tas neatbilst patiesībai. Nē, negriezies apkārt!”

“Es tev neesmu vajadzīgs. Tu centies darīt man to zināmu.”

“Es iedomājos, ka tu aizbēgtu kalnos, ja zinātu, ka esi gan. Tu nebiji slavens ar ilgtermiņa saistību uzturēšanu. Un es tāpat.”

“Ar mums bija citādi.”

“Es zinu, ka man tas bija citādi. Un tas mani biedēja. Ja tu pagriezīsies, es vairs neteikšu ne vārda.”

“Lai notiek!” Klusiņām nosodījies, viņš atkal atgriezās iepriekšējā pozīcijā.

“Nebiju domājusi, ka reiz jutīšu ko tādu, ko es jutu pret tevi. Nedomāju, ka cilvēki, pat romantiski noskaņoti cilvēki, ir gatavi uz

36S

tādu apmātību. Kad runa bija par darbu vai citiem cilvēkiem, vai vispārīgiem jautājumiem, es varēju lasīt tevī kā grāmatā.” Viņa nopūtās. “Taču es nekad nespēju uzminēt tavas domas, kad runa bija par mums. Lai nu kā, tas mazliet ir saistīts ar to, ko tu sauc par manas ģimenes modeli. Es nepazīstu nevienu citu pāri, kas būtu viens otram tik ļoti pieķērušies kā mani vecāki. Gluži kā uz viena viļņa. Un tomēr es allaž zināju, ka manai mātei tas bija vajadzīgs vairāk. Viņa atteicās no mūzikas, atstāja savu ģimeni, kļuva par nevainojamu ārsta sievu, tāpēc ka viņai bija vajadzīga mana tēva atzinība. Tā bija viņas izvēle, es to zinu. Un viņa ir laimīga. Taču es vienmēr esmu skatījusies uz viņu kā uz kaut ko mazāk nozīmīgu. Es allaž sev solīju, ka nekad nekļūšu par otro kādās attiecībās. Man nekad otrs cilvēks nebūs tik ļoti vajadzīgs, lai es nespētu būt viens veselums bez viņa. Un tad tu uzspridzināji manu dzīvi, un man vajadzēja skraidīt uz visām pusēm un vākt kopā atsevišķus fragmentus, lai neaizmirstu, par ko man vajadzēja kļūt.”

“Es nekad neprasīju, lai tu no kaut kā atsakies.”

“Nē. Taču es nobijos, ka tik un tā varētu to izdarīt. Ka nespētu padomāt, vispirms nejautājot sev pašai, ko tu par to domā. Mana māte mēdza tā darīt. “Labi, pajautā tētim... Redzēsim, ko teiks tētis.” Tas mani padarīja vai traku.” Viņa mazliet iesmējās un pakratīja galvu. “Tas tiešām bija muļķīgi. Ņemt vienu mazu gabaliņu no viņu laulības ieražām un attiecināt to uz sevi. Es negribēju, lai tu man būtu vajadzīgs, tāpēc ka, ja tā būtu, tas padarītu mani vāju un tevi stipru. Un es jau biju traka, tāpēc ka mīlēju tevi vairāk nekā tu mani, un tas deva tev priekšrocības.”

“Tātad tā bija sacensība?”

“Pa daļai. Jo lielāku emocionālo atkarību izjutu, jo lielāku spiedienu izdarīju uz tevi. Jo lielāku spiedienu izdarīju uz tevi, jo vairāk tu noslēdzies pret mani, un tas man lika izdarīt vēl lielāku spiedienu. Es gribēju, lai tu pierādi, ka mīli mani.”

“Un es to nekad nedarīju.”

“Nē, tu to nekad nedarīji. Un es negrasījos paciest kādu, kurš nespēja izrādīt pieliekamu pretimnākšanu, lai mīlētu mani vairāk nekā es viņu, lai vadības groži būtu manās rokās. Es gribēju tevi sāpināt. Es'gribēju tevi dziļi ievainot. Es to gribēju, tāpēc ka nedomāju, ka es to spētu.”

“Tu noteikti jutīsies labāk, zinot, ka tu mani saplosīji mazos, asiņainos gabaliņos.”

“Ta ir. Es esmu nepilnīga būtne, tāpēc ka tas man liek justies daudz labāk.”

“Priecājos, ka man izdevās tev palīdzēt.” Džeiks aplika viņas roku sev apkārt, tad pacēla viņas roku un noskūpstīja.

“Tu tik tikko spēj izdabūt pār lūpām, ka mīli mani. Man ir bail mīlēt tevi. Pie velna, ko lai mēs iesākam?”

“Manuprāt, izklausās, ka mēs esam viens otram kā radīti.” Kellija piespieda seju pie viņa muguras un iesmējās.

“Ak kungs, varbūt tev ir taisnība!”

75

Lai mirušie paliek miruši, Kellija domāja, notraušot zemi no kādas sievietes pirksta kauliņiem, kura bija mirusi pirms vairākiem gadu tūkstošiem. Vai šī sieviete, kurai, pēc Kellijas domām, nāves brīdī bija vismaz sešdesmit gadu, - vai viņa piekristu? Vai viņa būtu nikna, satriekta, šausmu pārņemta par to, ka viņas kaulus aiztiek svešiniece, kas dzīvo citā laikā un citā pasaulē?

Vai varbūt viņa saprastu un justos iepriecināta, ka šie svešinieki grib kaut ko uzzināt no viņas? Uzzināt par viņu.

Vai viņa gribētu, Kellija prātoja, ka tiek izrakta no zemes, izcelta ārā, pētīta, pārbaudīta, reģistrēta, lai zināšanas par to, kas viņa bijusi un kāpēc viņa bijusi, ietu plašumā?

Tomēr bija daudzi jautājumi, uz kuriem nekad netiks saņemtas atbildes. Viņi varēja izteikt pieņēmumus par to, cik ilgi viņa dzīvojusi, kas izraisījis viņas nāvi, par viņas ēdienkarti, paradumiem, veselības stāvokli, tomēr nekad neuzzinās, kas bijuši viņas vecāki, mīļākie un draugi. Viņas bērni. Nekad nebūs zināms, kas viņai licis smieties vai raudāt, kas viņu biedējis vai sadusmojis. Viņi nekad īsti neuzzinās, kas viņu padarīja par cilvēku.

Vai tieši to Kellija necentās kaut kādā veidā uzzināt par sevi? Kas padarījis Kelliju Danbruku par to, kas viņa ir, protams, neminot faktus, kas bija viņas rīcībā, to, ko viņa jau zināja.

No kāda materiāla viņa veidota? Vai viņa ir pietiekami stipra un sīksta, lai vēl aizvien meklētu atbildes zināšanu vārdā? Ja viņa tāda nav, visa viņas dzīve iegrozītos nepareizās sliedēs. Viņai nebūtu te jāatrodas un jāizceļ no zemes šīs senlaikos mirušās sievietes kauli, ja viņa vairītos pati no savas pagātnes.

“Mēs abas sēžam vienā laivā.” Kellija nopūtās, atliekot malā piezīmju burtnīcu. “Un nelaime ir tāda, ka es esmu tā, kas airē. Mans prāts ir aizņemts ar to. Par daudz treniņa, lai tā nebūtu. Taču es nezinu, vai mana sirds ir klāt pie tā visa.”

Viņa gribēja doties projām. Gribēja saņemt sevi rokās un doties prom no izrakumiem, no nāves, no Kaleniem, no jautājumu slāņiem. Viņa gribēja aizmirst, ka jebkad ir dzirdējusi Markusa Kārlaila vai Henrija un Barbaras Simpsonu vārdu.

Viņa pat domāja, ka varētu ar to samierināties. Vai viņas vecāki ciestu mazāk, ja viņa gluži vienkārši rimtos? Nobīdītu to visu malā. Apraktu un aizmirstu.

Turklāt bija arī citi arheologi, kas varētu prasmīgi vadīt Anlieta-mas strauta projektu. Citi, kas nebūtu pazinuši Dolanu vai Billu un neatcerētos viņus katru reizi, palūkojoties uz dīķa saulē zibošo ūdeni.

Ja viņa izstātos, viņa varētu atkal dzīvot savu dzīvi - to daļu, kas uz gadu bija pārtraukta. Tagad nebija nekādas jēgas to noliegt, vismaz ne sev pašai. Daļa no viņas dzīves bija gluži vienkārši aprāvusies līdz ar Džeika aiziešanu.

Ja viņiem būtu vēl viena iespēja, vai viņiem vajadzētu to izmantot? Prom no šejienes. Tur, kur abi beidzot varētu iepazīt viens otru - atkal slāni pēc slāņa. Slāņus, kuriem viņi bija tikai izurbušies cauri pirmajā kopdzīves reizē, neveltot laiku pētīšanai vai analizēšanai, jo steidzās iegūt viens otru.

Pie velna, par ko viņa galu galā atbildīga - šeit vai kādā citā vietā, kur viņa atradusies labi ja divus mēnešus no savas dzīves? Kāpēc viņai vajadzētu riskēt ar sevi, savu laimi, varbūt pat ar citu cilvēku dzīvību, tikai lai uzzinātu visus faktus par ko tādu, ko tāpat nebūtu iespējams mainīt?

Viņa spēji aizgriezās no mirstīgajām atliekām, kuras bija tik rūpīgi izcēlusi ārā. Viņa piecēlās un devās laukā no sava kvadranta, un notrausa zemi, kas bija pielipusi pie biksēm.

“Še ķepa!” Džeiks uzlika plaukstu uz viņas rokas un aizvilka viņu projām no viņas kvadranta robežlīnijas. Viņš bija vērojis Kelliju jau labu brīdi, redzēdams nogurumu un izmisumu viņas sejā.

“Mani spēki ir galā. Es vairs nespēju.”

“Tev kādu laiciņu jāatpūšas. Jāpaslēpjas no saules. Vai - vēl labāk - uz kādu stundiņu jāpazūd vagoniņā un jāpaguļ.”

“Nestāsti man, kas man vajadzīgs! Viņa man ir vienaldzīga.” Kel-lija norādīja uz mirstīgajām atliekām sev aiz muguras. “Un, ja man ir vienalga, es te neiederos.”

“Kellij, tu esi nogurusi. Fiziski un emocionāli. Tu esi pārgurusi, un tagad tu sodi pati sevi, tāpēc ka nav neviena cita, kam atspēlēties.”

“Es izstājos no projekta un atgriežos atpakaļ Filadelfijā. Te nav nekā, kas būtu vajadzīgs man, un man nav nekā, ko dot kādam šeit.” “Es esmu šeit.”

“Nesāc atkal to atgādināt!” Viņa ar nepatiku juta, ka balss dreb. “Es neesmu tā noskaņota.”

“Es tevi lūdzu, paņem pāris brīvdienu. Paņem pārtraukumu! Sakārto papīrus, aizbrauc uz laboratoriju, izdomā, kas tev labāk tīk. Kad būsi mazliet izvēdinājusi galvu, ja tu vēl aizvien gribēsi atkāpties, mēs parunāsim ar Leo un palīdzēsim viņam atrast mums aizstājējus.”

“Mums?”

“Ja aizej tu, iešu arī es.”

“Ak kungs, Džeik! Nezinu, vai esmu noskaņota arī uz to.” “Toties es esmu. Šoreiz tev vajadzēs paļauties uz mani, ja nolemsi tā rīkoties.”

“Es gribu atgriezties mājās.” Kellijai kaklā bija asaru kamols, arī acis jau sāka pildīties ar asarām. Kādu brīdi viņa ar šausmām domāja, ka nespēs tās apturēt. “Es gribu justies normāla.”

“Labi.” Džeiks pievilka viņu sev klāt un tad aši pakratīja galvu, kad pie viņiem gribēja pieiet Rozija. “Mēs paņemsim brīvas dažas dienas. Ļauj man sazināties ar Leo!”

“Pasaki viņam... Žēlīgais Dievs, es nezinu, ko lai viņam saka.” Kellija parāvās atpakaļ un centās atgūt līdzsvaru. Un ieraudzīja Sū-zannu iegriežamies ceļa malā. “Ak kungs! Pašā laikā. Precīzi.”

“Ej uzvagoniņu! Es tikšu no viņas vaļā.”

“Nē.” Kellija pārvilka roku pār vaigiem, lai pārliecinātos, ka tie ir sausi. “Ja es dodos prom, mazākais, ko varu darīt, ir pateikt to viņai pati. Taču man nebūs iebildumu, ja tu būsi tur tuvumā.”

“Ja neesi to pamanījusi, es esmu tuvumā jau kādu laiku.” “Kellij!” Sūzanna izskatījās apmierināta, ienākot pa vārtiņiem. “Džeik! Es nupat iedomājos, cik tas viss izskatās aizraujoši. Agrāk man tas nebija ienācis prātā, taču tas noteikti ir aizraujoši.” “Var būt arī tā.” Kellija noberzēja savas netīrās rokas gar darba biksēm.

“īpaši tādā dienā kā šī. Burvīga diena, tik svaiga un skaidra. Es domāju, ka Džejs mani apsteigs, taču redzu, ka viņš ir vēlu pamodies.”

“Atvaino! Vai mums bija paredzēts šodien satikties?”

“Nē. Mēs tikai gribējām... Labi, es viņu negaidīšu. Daudz laimes dzimšanas dienā!” Suzanna pastiepa dāvanu sainīti.

“Paldies, taču mana dzimšanas diena būs...” Atskārsme nāca ar ātru triecienu, kas lika Kellijai klusējot blenzt uz glīto mazo sainīti ar spīdīgām, zilām zvaigznītēm. Džesikas dzimšanas diena.

“Es zināju, ka tu varbūt par to neiedomāsies.” Suzanna saņēma Ķellijas roku un ieslidināja sainīša aukliņu starp viņas pirkstiem. “Taču es esmu ilgi gaidījusi, lai novēlētu tev daudz laimes personiski.”

Kellija nesaskatīja Suzannas sejā ne nožēlu, ne skumjas. Tikai prieku, kas neļāva viņai aizgriezties.

“Nu labi.” Viņa atkal palūkojās lejup uz sainīti. “Nezinu, kā man tagad jājūtas. Pirmkārt, ir mazliet nepatīkami justies gadu vecākai, turklāt tas ir pēdējais gads pirms trīsdesmit. Un tagad man jāpārkāpj šī robeža agrāk, nekā biju gaidījusi.”

“Pagaidi līdz piecdesmit! Tad gan ir patiešām traki. Es tev izcepu torti.” Sūzanna pamāja uz automašīnas pusi. “Tas varētu palīdzēt vieglāk samierināties ar to visu.”

“Tu man izcepi torti,” Kellija nomurmināja.

“Jā. Un labprāt atgādinu tev, ka mūsdienās ne jau kurš katrs dabū torti, kas cepta īstajā Sūzannas virtuvē ar pašas Sūzannas rokām. Nu te ir ari Džejs. Vai tev ir kāds brīdis laika?”

“Protams.”

“Likšu, lai viņš izņem torti no mašīnas. Tūlīt būšu atpakaļ.” Kellija stāvēja, spīdīgā paciņa kūļājās viņas pirkstos.

“Kā viņa to panāk? Ak kungs, Džeik, viņa pilnīgi kūsāja! Kā viņa uzbur šīs svinības?”

“Tu zini, kāpēc, Kellij.”

“Tāpēc ka mana dzīve viņai daudz ko nozīmē. Tā tas ir bijis visu šo laiku.” Viņa paraudzījās lejup uz sainīti ar dāvanu, tad uz sen mirušās sievietes kauliem. “Viņa man neļaus nozust.”

“Mazulīt...” Džeiks pieliecās, lai viņu noskūpstītu. “Tu nemaz netaisījies nozust. Iesim apēdīsim pa tortes gabaliņam.”

76

Komanda metās virsū tortei kā siseņi labības graudiem. Varbūt, Kellija domāja, klausoties smieklos, tas bija tieši tas, kas viņiem visiem bija vajadzīgs, lai nostumtu malā vainas sajūtu

un nomāktību par Billa nāvi. Mazliet bezrūpīgas alkatības, pusstunda vienkāršas cilvēciskas baudas.

Viņa sēdēja mežmalā pavēni un saņēma Dzeja pasniegtu sainīti.

“Suzanna tev pateiks, ka dāvanu izvēle nav mana stiprā puse.”

“Mašīnas paklāji. Mūsu kāzu ceturtajā gadadienā.”

Viņš atgaiņājās.

“Un es to nemūžam nespēju izpirkt.”

Uzjautrinātā Kellija attina ietinamo papīru. Šķita, ka viņi abi lieliski saprotas, būdami katrs par sevi, nevis kā todien, kad viņi bija Leinas birojā.

“Nu, tas pārspēj mašīnas paklājiņus.” Viņa pārlaida roku pār kafijas galdiņa sedziņu ar Pompejas attēlu. “Tā ir lieliska. Paldies!”

“Ja tev tā nepatīk, es...”

“Man tā patīk.” Nemaz nebija tik grūti paliekties uz priekšu un pieskarties ar lūpām Džeja vaigam. Grūtāk, daudz grūtāk bija redzēt, kā viņš nopūlas, lai apvaldītu savu pateicību ar nelielu žestu.

“Labi.” Džejs pasniedzās, īsti neskatīdamies, un uzlika savu roku uz Sūzannas rokas. “Tas ir labi, lai gan esmu pieradis, ka manas dāvanas tiek atdotas atpakaļ.”

Sūzanna pārspīlēti nopūtās.

“Vai tad es nepaturēju to neglīto mūzikas kastīti ar māla kardinālu, kuru tu man uzdāvināji Valentīna dienā? Tā spēlē “Jūtas”,” viņa sacīja Kellijai.

“Ak tā tev iepatikās? Cik jauki...”

Kellija paņēma dāvanas sainīti un attina juveliera kārbiņai pieskaņoto ietinamo papīru.

“Tās piederēja manai vecmāmiņai.” Sūzannas pirksti vēl aizvien bija savijušies ar Džeka pirkstiem, kad Kellija izņēma ārā pērļu virteni. “Viņa tās uzdāvināja manai mātei viņas kāzu dienā, un mana māte uzdāvināja tās man manējā. Ceru, ka tu neiebildīsi, taču es gribētu, lai tās piederētu tev. Kaut arī tu viņas neesi pazinusi, es iedomājos, ka tu varētu novērtēt šo saikni.”

“Tās ir skaistas. Es to novērtēju.” Kellija palūkojās atpakaļ uz zemes gabaliņu, kurā gaidot gulēja senču kauli. Džeikam taisnība, viņa iedomājās. Viņa nekad nespēs nozust. Viņa uzmanīgi ievietoja pērles atpakaļ kastītē. “Kādu dienu tu man par viņām pastāstīsi. Un tādā veidā es viņas iepazīšu.”

XXIII

77

Sakarīgas un baudāmas izpriecas svaigā gaisā, pēc Leinas domām, nozīmēja ēnainus vasaras piknikus, kokteiļa “Margaritas” sūkšanu pludmalē, jaukus dārzā pavadītus rītus un varbūt slēpošanai veltītu nedēļas nogali - ja uzsvars tika likts uz atpūtu.

Viņa nemūžam nebija iztēlojusies, ka varētu apmesties teltī klajā laukā un ēst karstu desmaizīti, sniedzot ziņojumu klientam. Taču viņas, juristes, un Kellijas, klientes, attiecības vispār nebija parastas.

“Gribi klāt alu?” Juzdamās gluži ērti, Kellija noņēma leduskas-tes vāku.

“Viņa nedzer alu.” Dags ar saliektu pirkstu norādīja uz lcdus-kasti. “Es gan.”

“Nu, pašlaik mēs visi atrodamies neierastos apstākļos.” Kellija pasvieda Dagarn “Coors” alus kārbu. “Te sāk izskatīties patiesi omulīgi. It kā mēs būtu sarunājuši dubultu randiņu.”

“Kad mēs visi sakāpsim mašīnā, lai braukātu apkārt, es piesakos uz pakaļējo sēdekli.” Džeiks iebāza roku atvērtajā čipsu pakā.

“Es pielūkošu, lai tiktu atzīmēts laiks, kad sūksies šāda veida izpriecas.” Cenzdamās atrast mīkstāku vietiņu zemē, Leina nosita odu. “Nebūtu ētiski piesūtīt tev rēķinu par to. Tikmēr...” Viņa atglauda matus un izvilka no somas mapi. “Es pārbaudīju miršanas apliecību un personiski aprunājos ar Kārlaila ārstu. Tā kā viņš bija saņēmis atļauju no tuvākā radinieka, viņš bija ar mieru sniegt man sīkāku informāciju par Kāriaila veselības stāvokli. Pirms astoņiem gadiem viņam diagnosticēts vēzis, kas ticis arī izārstēts. Nesen tas parādījies atkal. Ķīmijterapija uzsākta pagājušā gada aprīlī, bet jūlijā Kārlails ievietots slimnīcā, jo viņa stāvoklis pasliktinājies. Viņš nebija izārstējams un tāds palaists mājās augusta sākumā.” Viņa nolika mapi un palūkojās Kellijā. “No tā visa es secinu, ka viņš nebija spējīgs ceļot, un nav arī nekādu pierādījumu, ka viņš būtu atstājis savu māju Lielajā Kaimanu salā. Iespējams, viņš spēja sazināties pa telefonu, bet pat tāda veida komunikācija būs bijusi ierobežota. Viņš bijis ļoti slims cilvēks.”

“Un tagad viņš ir ļoti beigts,” Kellija paziņoja.

“Iespējams, ka mēs varētu savākt pietiekami daudz pierādījumu, lai nodotu tos tiesai un pārliecinātu tiesnesi izskatīt viņa arhīvu. Droši vien viņam bija arhīvs, Kellij, un tas varētu tev palīdzēt tikt tam klāt. Taču tas prasīs laiku, un es nevaru garantēt, ka spēšu to panākt ar tiem pierādījumiem, kas mums pagaidām ir.”

“Tādā gadījumā mums jāsavāc vairāk. Mēs atradām saikni, kas vieno Barbaru Heloveju un Sūzannu ar Simpsonu un maniem vecākiem. Un viņi ir saistīti ar Kārlailu. Ir jābūt arī citām saiknēm.” “Cik svarīgi tev tas ir?” Dags pacēla roku un ļāva tai noslīdēt. “Tu zini, kas notika. Varbūt tu nespēsi to pierādīt, taču tu to zini. Kārlails ir miris, tāpēc - cik svarīgi tas ir?”

Kellija vēlreiz atvēra leduskasti un izvilka no tās nelielu, alumīnija folijā ievīstītu sainīti. Viņa to attaisīja un piedāvāja pārējiem. “Viņa man izcepa dzimšanas dienas torti.”

Dags aplūkoja rožaino rozes pumpuru uz baltās glazūras, tad piespieda sevi pasniegties un nogriezt gabaliņu no stūra.

“Lai notiek!”

“Es nespēju viņu mīlēt tā, kā to spēj tu. Vai viņš,” Kellija sacīja, domājot par Džeju. “Tomēr viņi man rūp.”

“Kāriaila labā strādāja citi cilvēki,” Džeiks iejaucās. “Viņa birojos, viņa tīklā. Tolaik, kad Kellija tika nolaupīta, viņam bija sieva. Divas citas kopš tā laika. Un droši vien viņam bija tuvas attiecības arī ar citām sievietēm. Lai cik piesardzīgs būtu cilvēks, viņš tomēr ar kādu runā. Lai noskaidrotu, ar ko un par ko, mums jāuzzina, kas viņš bijis par cilvēku. Kas bija Markuss Kārlails? Kādi bija viņa dzenuļi?”

“So to mēs zinām no detektīva ziņojuma.” Leina pašķirstīja lapas. “Viņa Bostonas un Sietlas biroja sekretāres vārdu. Viņa vairs nedzīvo tajā apgabalā. Mēs domājam, ka viņa ir apprecējusies otrreiz un pārcēlusies uz Ziemeļkarolīnu, taču pagaidām detektīvs nav viņu atradis. Viņš runājis ar palīgu juridiskajos jautājumos. Nav nekādu norāžu, ka tas būtu bijis iesaistīts. Man ir ziņojumi arī par dažiem citiem darbiniekiem, un arī šajos gadījumos nekas nenorāda uz to, ka tie būtu turpinājuši kontaktēties ar Kārlailu pēc prakses slēgšanas Bostonā.”

“Un kas ir ar viņa kompanjoniem? Citiem juristiem, citiem klientiem, kaimiņiem?”

“Ar dažiem viņš ir saticies.” Leina pacēla rokas. “Taču mēs runājam par divdesmit gadus senu pagātni. Daži ir miruši vai pārcēlušies uz citurieni, vai arī pagaidām vēl nav atrasti. Runājot reālistiski, ja jūs gribat iet pa šo ceļu, tam būtu vajadzīga vesela detektīvu komanda un daudz laika un naudas.”

“Es varu doties uz Bostonu.” Dags nogrieza vēl vienu gabaliņu tortes. “Un visur citur.” Viņš paraustīja plecus, kad Kellija viņā paskatījās. “Es esmu pieradis ceļot. Ja tu medī grāmatas un gribi noskaidrot, vai tās ir tādas, par kādām izreklamētas, tu runā ar daudziem cilvēkiem un veic daudz pētījumu. Tāpēc es braukšu un uzdošu dažus jautājumus. Vai tu izdarīsi man vienu pakalpojumu?” viņš pavaicāja Džeikam.

“Kādu?”

“Pieskatīsi manu sievieti un viņas sīko, kamēr es būšu prom?” “Labprāt.”

“Vienu mirklīti!” Leina satraukusies aizcirta mapi. “Džeikam ir pietiekami daudz, ko darīt, arī nerūpējoties par mani, un es neesmu pārliecināta, vai man patīk, ja mani sauc par “savu sievieti”.”

“Tu pati sāki. Viņa bija tā, kas uzaicināja mani uz randiņu.”

“Uz vakariņām! Dieva dēļ!”

“Tad viņa turpināja man uzmākties.” Spriedelēdams Dags ieko-dās desmaizītē. “Tagad viņa ir mani noķērusi un nezina, ko lai dara.” “Uzmākšos tev.” Leina paķēra Kellijas alu un iedzēra.

“Lai nu kā, es jutīšos labāk, zinādams, ka tu pieskati viņu un Taju, kamēr es būšu projām. Kad atgriezīšos,” viņš piebilda, “tu varbūt būsi izdomājusi, ko ar mani iesākt.”

“Ak, man arī tagad ir dažas gluži labas idejas.”

“Viņi gan ir varen jauki, vai ne?” Kellija pārbrauca ar pirkstu pār ledus kārtiņu un aplaizīja to. “Jūs, mīlulīši, mani patiesi esat uzmundrinājuši.”

“Tādā gadījumā man žēl, ka nevaru palikt tik ilgi, kamēr tu sāksi locīties smieklos, bet man jāiet, mājās pie Taja. Jaunākā informācija ir mapē. Ja tev ir kādi jautājumi, zvani.”

“Es tev došos līdzi uz mājām.” Dags piecēlās un pasniedza roku Leinai, lai palīdzētu viņai pieslieties kājās.

Izskatīdamās pārsteigta par alus kārbu savā rokā, Leina pasniedza to atpakaļ Kellijai.

“Cik ilgi jūs abi te šodien būsiet?”

“Mets un Digers atbrīvos mūs divos.”

Leina palūkojās uz zemes kaudzēm, bedrēm un grāvjiem, dīķi un kokiem.

“Nevaru teikt, ka man patiktu lielāko daļu nakts pavadīt šajā vietā. Lai arī kādi būtu apstākļi.”

“Es nevaru teikt, ka man patiktu lielāko daļu dienas pavadīt veikalā “Saks". Lai arī kādi būtu apstākļi.” Kellija pacēla gaisā alus kārbu. “Mums katram piemīt savas aizraušanās.”

78

Dags nogaidīja, kamēr Leina sapoš Taileru gulētiešanai. Viņš īsināja laiku, pētot fotogrāfijas, kuras viņa bija izvietojusi grāmatplauktos. It īpaši vienu Leinas attēlu, kurā viņa bija atbalstījusies pret gaišmatainu vīrieti, kas bija aplicis rokas viņai ap vidu.

Stīvens Kempbels, viņš domāja. Viņi labi izskatījās abi kopā. Brīvi, nepiespiesti, laimīgi.

Bērnam bija tēva acis, Dags nosprieda un ieslidināja rokas kabatās, lai nejautu sev paņemt fotogrāfiju. Un viņa smaids, tas, kā viņš bija atbalstījis zodu pret Leinas galvu, pauda prieku un pieķeršanos, un intimitāti.

“Viņš bija fantastisks puisis,” Leina klusi sacīja. Viņa piegāja pie plaukta un noņēma attēlu. “To fotografēja viņa brālis. Mēs apciemojām viņa ģimeni un nupat bijām pavēstījuši, ka es esmu stāvoklī. Tas bija lielisks brīdis manā dzīvē.”

Viņa uzmanīgi nolika attēlu.

“Es nupat domāju par to, cik labi jūs izskatāties abi kopā. Un ka Tajam piemīt šis tas nojums abiem. Tava mute, viņa acis.”

“Stīva šarms un mans nejaukais raksturs. Viņš kala tik daudz plānu, kad Tajs piedzima. Bumbas spēles un divriteņi. Stīvam patika būt tēvam, un viņš atšķirībā no manis uzreiz noskaņojās pildīt vecā-

ku lomu. Dažreiz man šķiet, tas tā bija tāpēc, ka viņam bija dots tik īss laiks būt tēvam, un viņš nez kādā veidā spēja iekļaut gadus tajos dažos īsajos mēnešos kopā ar Taju.”

“Viņš mīlēja jūs abus. To var redzēt arī te pēc tā, kā viņš jūs abus balsta.”

“Jā.” Viņa aizgriezās, pārsteigta un aizkustināta, ka Dags spēja to saskatīt un noprast pēc viena momentuzņēmuma.

“Es necenšos aizņemt viņa vietu tev blakus, Leina. Vai blakus Tajam. Es diezgan labi zinu, cik neiespējami ir aizpildīt kāda atstātu tukšumu. Kad biju mazs, es domāju, ka to varu un ka tas man ir jādara. Taču viss, ko es varēju darīt, bija vērot, kā mani vecāki atsvešinās un šis tukšums kļūst dziļāks un plašāks. Man bija ļoti bail tā dēļ, un es pat nespēju pazīt šīs bailes. Tāpēc pametu šo baiļu avotu ģeogrāfiskā un emocionālā ziņā. Paliku prom aizvien ilgāk un ilgāk.”

“Tev droši vien bija ļoti smagi.”

“Smagāk ir tagad, kad viņa atgriezusies, jo tas man liek palūkoties uz visu savu dzīvi ar citām acīm. Es nepalīdzēju ne saviem vecākiem, ne kādam citam šajā ziņā.”

“Dag, tā nav taisnība.”

“Tā ir pilnīga taisnība.” Bija svarīgi, lai Leina to zinātu, viņš to saprata, aptvēra. Un saprata, ka ir gatavs kļūt citāds. “Es viņus atstāju, tāpēc ka nespēju - negribēju dzīvot kopā ar rēgu. Tāpēc ka iedomājos - es neesmu pietiekami svarīgs, lai saturētu viņus kopā. Un es vainoju tajā viņus. Es viņus vainoju,” viņš atzina. “Kopš tā laika es izvairījos no visām potenciālajām attiecībām. Kā pieaugušam cilvēkam man nekad nav bijušas īstas mājas, un es nekad neesmu centies tādas iekārtot. Es nekad neesmu gribējis bērnus, tāpēc ka tas nozīmēja atbildību un rūpes.” Dags piegāja viņai klāt un saņēma viņas rokas. “Es negribu ieņemt viņa vietu. Taču es gribu iespēju iekārtot mājas kopā ar tevi un ar Taju.”

“Dag...”

“Es ludzu, lai tu man dotu šo iespēju. Es ludzu tev padomāt par to, kamēr būšu projām.”

“Nezinu, vai spēšu atļauties kādu tā mīlēt vēlreiz.” Leinas pirksti satvēra viņējos, taču nespēja palikt mierā. “Es nezinu, vai man pietiks drosmes.”

“Es skatos uz tevi, uz šo māju, uz puiku, kurš guļ augšstāvā, un man nav nekādu šaubu par tavu drosmi.” Dags noskūpstīja viņas pieri, vaigus, lūpas. “Nesteidzies un padomā par to! Mēs parunāsim, kad būšu atgriezies.”

“Paliec šonakt te!” Viņa apvija rokas Dagani apkārt un paturēja tās tur. “Paliec šonakt!”

“Vai tu esi pārliecināta?”

“Jā. Jā, esmu pārliecināta.”

79

Kellija līdz tumsai strādāja ar savu datoru, tad izstaipījās, lai pavērtos zvaigznēs un domās sastādītu nākamās darba dienas plānu. Viņa pabeigs sievietes skeleta izcelšanu un tad uzraudzīs tā pārvešanu uz laboratoriju. Viņa virzīsies uz priekšu šajā sektorā horizontāli.

Bija paredzēts, ka ieradīsies Leo, tāpēc viņa nodos tam visus sa-filmētos materiālus un ziņojumus.

Viņai ar Džeiku vajadzēja izdarīt atkārtotus mērījumus un atjaunot sadalījumu kvadrantos.

Un jāpapēta ilgtermiņa laika ziņas un attiecīgi jāsagatavojas. Šobrīd šķita, ka dažās nākamajās dienās pieturēsies silts un skaidrs laiks, ideāls rakšanai, kad temperatūra retu reizi pārsniedz astoņdesmit piecus grādus un gaisa mitrums atgriezies civilizētā līmenī.

Kellija atļāvās iegrimt sapņos, automātiski domās izslēgdama Džcika klusiņām spēlēto kantrimūziku un pievēršoties nakts trokšņiem. Klusa mašīnas nošvīkstēšana uz ceļa ziemeļos no izrakumu vietas, paretam kāds vardes vai zivs plunkšķis dīķa ūdeņos dienvidpusē.

Fermas suns tieši austrumos bija sācis gaudot pret lecošo mēnesi.

Leina nezina, ko viņa zaudē, Kellija nodomāja, izbaudot, kā vēsais gaiss pieskaras viņas vaigiem. Naktī ārā valdīja absolūts miers, kādu nebija iespējams atrast nekur četrās sienās.

Viņa bija izstiepusies zemē, kur citi bija gulējuši. Gadiem, gadu desmitiem, gadu simtiem. Un zem viņas zeme glabāja vairāk noslēpumu, nekā civilizācija jebkad atklās.

Bet tas, ko viņi atradīs, vienmēr valdzinās.

Viņa dzirdēja vieglos Džeika zīmuļa vilcienus uz papīra. Viņš zīmē savas ogļrača lukturīša gaismā, Kellija domāja, dažreiz līdz vēlai naktij. Viņa bieži vien brīnījās, kāpēc Džeiks zinātnes vietā

nebija izvēlējies mākslu. Kāda iemesla pēc viņš bija izšķīries pētīt cilvēku, nevis attēlot uz audekla?

Un kāpēc viņa nekad nebija to pajautājusi?

Kellija pavēra vienu aci, pētot viņu lampas gaismā.

Viņš bija atslābinājies, to varēja noteikt pēc viņa žokļa un mutes līnijām. Viņš bija noņēmis cepuri, un vieglā vēsmiņa nopūta matus no sejas, kamēr viņš zīmēja.

“Kāpēc tu nesāki pelnīt ar to iztiku? Nu, ar mākslu?”

“Nebija pietiekami labi.”

“Māksla nebija pietiekami laba, vai arī tu tāds nebiji?” Viņa apgriezās uz vēdera.

“Abi. Gleznošana, ja tu runā par to, neinteresēja mani tik daudz, lai es veltītu tai nepieciešamo laiku un studijas. Nemaz nerunājot par to, ka tā man nelikās vīrišķīga nodarbošanās, kad sāku mācīties koledžā. Jau tā nebija labi, ka es netaisījos strādāt ģimenes rančo, bet kļūt par gleznotāju? Ak kungs, mans vecais būtu nomiris aiz kauna!”

“Viņš tevi neatbalstītu?”

Džeiks palūkojās uz Kelliju, tad pāršķīra lapu savā skiču albumā un sāka zīmēt nākamajā.

“Viņš nebūtu mani atturējis vai mēģinājis to darīt. Taču viņš nebūtu to sapratis. Es arī ne. Manas ģimenes vīrieši apstrādā zemi vai kopj zirgus vai lopus. Mēs nestrādājam birojos un nenodarbojamies ar mākslu. Es biju pirmais ģimenes loceklis, kas pabeidza koledžu.”

“Es to nezināju.”

“Ta nu tas ir.” Viņš paraustīja plecus. Antropoloģija mani ieinteresēja jau bērnībā. Lai pasargātu mani no nepatikšanām, vecāki man vasarā atļāva doties uz pāris nometnēm. Ta bija liela dāvana, tāpēc ka es viņiem biju vajadzīgs rančo. Un tas, ka viņi mani aizsūtīja uz koledžu, jo es tā gribēju, bija liels upuris, kaut arī es saņēmu stipendiju.”

“Vai viņi lepojas ar tevi?”

Viņš kādu brīdi klusēja.

“Pēdējo reizi, kad biju mājās, šķiet, tas bija pirms pieciem vai sešiem mēnešiem, es iegriezos tur garāmbraucot. Nebiju devis viņiem ziņu, ka ieradīšos. Mana māte uzlika uz galda lieku šķīvi. Nu labi, divus, otru Digcram. Mans tēvs ienāca iekšā un paspieda man roku. Mēs ēdām, runājām par rančo, par ģimeni, par to, ko es daru. Nebiju viņus redzējis gandrīz gadu, taču šķita, it kā es būtu tur bijis iepriekšējā dienā. Jutos kā svarā nepieņēmies telēns, ja tu saproti, ko es gribu teikt. Taču vēlāk nejauši uzmetu skatienu dzīvojamās istabas plauktam. Tur atradās divas grāmatas par antropoloģiju, tās bija iejauktas starp Luija Lamūra romāniem. Man bija ļoti svarīgi to redzēt, zināt, ka viņi lasa par to, ko es daru.”

Kellija pārvilka roku pār viņa potīti.

“Tas ir labākais atgadījums, ko tu man jebkad esi stāstījis par viņiem.”

“Re!” Viņš apgrieza bloknotu, lai Kellija varētu redzēt. “Tas ir tikai uzmetums, taču apmēram tā viņi izskatās.”

Viņa ieraudzīja uzskicētu sievieti ar garenu seju, mierīgām acīm, kuru kaktiņos bija iegrauzušās rieviņas, un nemanāmā smaidā savilktām lūpām. Viņas mati bija gari, taisni un sirmuma skarti. Vīrietim bija spēcīgi vaigu kauli, taisns deguns un nopietna mute. Viņa acis bija dziļi iegrimušas un seja saules un laikazoba izvagota.

“Tu izskaties pēc viņa.”

“Mazliet.”

“Ja tu aizsūtīsi to viņiem, viņi to ierāmēs un pakārs pie sienas.”

“Nestāsti!”

Kellija paraudzījās augšup tieši laikā, lai notvertu viņa sejā samulsumu, un tieši laikā, lai izrautu bloknotu viņam no rokām.

“Saderam. Simts dolāru par to, ja tu to aizsūtīsi viņiem, tā būs ierāmēta un pielikta pie sienas nākamreiz, kad tu aizbrauksi uz mājām. Vari to nosūtīt rīt no rīta. Vai leduskastē vēl ir ūdens?”

“Laikam gan.” Džeiks uzmeta viņai drūmu skatienu, tad pastiepās, lai atvērtu leduskasti. Viņš palika aizgriezies tik ilgu laiku, ka viņa iebikstīja viņam pa potīti.

“Vai tas tur ir vai nav?”

“Jā. Atradu.” Viņš pagriezās atpakaļ. “Mežā ir kāds ar kabatas bateriju.” Viņš runāja tajā pašā nevērīgajā tonī, sniegdams viņai ūdeni.

Kellijas skatiens pārbaudot ieurbās viņa acīs, tad aizklīda pāri viņa plecam. Kaut arī sirds krūtīs dauzījās, viņa noskrūvēja pudelei vāciņu un pacēla to pie lūpām, vērojot, kā gaismas stars virzās starp koku siluetiem.

“Tie varētu būt vai nu bērni, vai arī tas ir kāds tavu maitasgaba-lu sugas eksemplārs.”

“Varētu būt. Kāpēc tu nevarētu aiziet uz vagoniņu un piezvanīt šerifam?”

“Kādēļ?” Kellija lēnām atkal aizskrūvēja pudeli. “Ja es tā darīšu, tu dosies turp bez manis. Un, ja izrādīsies, ka tie ir pāris puišeļu, kas cer pārbaidīt iebraucējus, man vajadzēs izskatīties pēc idiotes. Vispirms mēs pārbaudīsim. Mēs abi.”

“Pēdējo reizi, kad tu iegāji mežā, tu iznāci ārā ar sadauzītu galvu.” Tāpat kā Džeiks, viņa vēroja gaismas stara virzīšanos uz priekšu. “Un tu izvairījies no lodēm. Ja mēs turpināsim te sēdēt, viņi var mūs apšaut kā pīles dīķī, ja tas ir viņu mērķis.” Kellija ieslidināja roku savā maisā un satvēra lāpstas kātu. “Mēs dosimies uz vagoniņu un kopā piezvanīsim šerifam vai arī kopā iesim uz mežu un visu pārbaudīsim.”

Džeiks palūkojās lejup uz viņas roku.

“Redzu, par kuru variantu tu balso.”

“Gan Dolans, gan Bills bija vieni. Ja tas, kas tur atrodas, grib atkārtot savu izrādi, viņam būs darīšana ar mums abiem.”

“Lai notiek!” Džeiks pasniedzās, izņēma no zābaka nazi, un Kel-lijas acis iepletās.

“Jēziņ, Grejston, kad tu sāki nēsāt līdzi nazi?”

“Uzreiz pēc tam, kad uz mani kāds šāva. Mēs turēsimies kopā. Sarunāts?”

‘Noteikti.”

Viņi piecēlās, un Džeiks paņēma kabatas lukturīti.

“Vai tev ir klāt mobilais?”

“Jā, manā kabatā.”

“Turi to pa ķērienam! Viņš dodas uz austrumiem. Dosim viņam vielu pārdomām.”

Džeiks ieslēdza lukturīti un nomērķēja to uz gaismas pusi. Kad tā ātri pagriezās un sāka attālināties uz rietumiem, viņi abi ar Kelliju metās uz priekšu. Šķērsojuši izrakumu laukuma stūri, viņi skrēja uz dīķa malu, kur sākās mežs.

“Viņš dodas uz ceļa pusi.” Kellija instinktīvi pagriezās tajā pašā virzienā. “Mēs varam aizskriet viņam priekšā.”

Viņi metās iekšā mežā, sekodami gaismas stara lēkāšanai. Kellija pārlēca pāri gulošam baļķim un pūlējās piemēroties Džeika slaidākajam solim.

Tad viņa nolamājās, jo gaismas stars, kuram viņi sekoja, nodzisa. Džeiks pacēla roku, lai dotu zīmi klusēt.

Viņa aizvēra acis un centās saklausīt kādu skaņu. Un dzirdēja žiglu pēdu plakšķēšanu pret zemi.

“Viņš atkal mainījis virzienu!” Kellija norādīja.

“Mēs viņu nemūžam nenoķersim. Viņš ir pārāk lielu gabalu priekšā.”

“Tātad mēs ļausim viņam nozust?”

“Mēs savu esam padarījuši.” Tomēr Džeiks joprojām spīdināja gaismu turp un atpakaļ. “Pirmām kārtām viņš rīkojās muļķīgi, atrazdamies te ar ieslēgtu bateriju. Pat idiots iedomātos, ka viens no mums to pamanīs.”

Brīdī, kad viņš izteica šos vārdus, viņi abi aptvēra, ko tas nozīmē.

“Sasodīts!” Tas bija viss, ko Kellija izdvesa, apgriezdamās uz papēža un mezdamās atpakaļ.

Pēc dažām sekundēm gaisu satricināja pirmais sprādziens.

“Vagoniņš!” Džeiks vēroja, kā liesmu mēles triecas pret debesīm. “Draņķis!”

Kellija izdrāzās no meža neprātīgā skrējienā, domādama tikai par to, kā tikt klāt ugunsdzēšamajam aparātam savā automašīnā. Viņas ķermenis atsitās pret zemi tā, ka nokrakšķēja kauli, kad Džeiks uzgāzās viņai virsū.

Viņa mēģināja pacelt galvu, bet Džeiks to atkal nolieca lejā un aizsedza ar savām rokām.

“Propāns!” viņš iekliedzās.

Un pasaule uzsprāga gaisā.

Viņu pāršalca karstuma vilnis, dedzinoša roka, izsusinot ādu un aizraujot elpu. Cauri džinkstoņai ausīs viņa dzirdēja kaut ko aizlidojam garām un ietriecamies zemē. Sīkas liesmu mēlītes gāzās lejup kā lietus.

Sekoja atlūzas, pāršķeļot gaisu kā šrapneļi un triecoties pret zemi kā ļodzīgas, degošas bumbas.

Viņas apstulbušais prāts mirklī atdzīvojās, kad viņa juta Džeika ķermeni drudžaini salecamies.

“Ej nost, ej nost, ej nost!” Viņa kārpījās, locījās un rāvās ārā, un tomēr Džeiks vēl aizvien turēja viņu gūstā zem sevis.

“Paliec guļam! Vienkārši paliec guļam!” Viņa balss bija piesmakuši un satrauca Kelliju vairāk nekā sprādziens vai liesmojošais lietus.

Kad Džeiks beidzot pavēlās nost, viņa pietrausās ceļos. Apkārt mētājās izsvaidītas, gruzdošas atlūzas, dega treilera atliekas. Viņa metās pie Džeika, kurš rāva sev nost kūpošo kreklu.

“Tu asiņo. Ļauj man paskatīties, cik tas ir nopietni. Vai tu esi apdedzis? Ak dievs, vai tu esi apdedzis?”

“Ne pārāk.” Taču viņš nebija par to pilnīgi pārliecināts. Tomēr dedzinošās sāpes viņa rokā bija cēlušās no iegriezuma, nevis no uguns. “Labāk piezvani uz deviņi, viens, viens.”

“Zvani tu!” Viņa izvilka telefonu no kabatas un ielika viņam rokā. “Kur ir lukturītis? Kur ir tas sasodītais lukturītis?”

Taču uguns sarkanajā gaismā viņa redzēja, ka ievainojums Džei-ka rokā ir jāparāda ārstam. Kellija aprāpoja viņam apkārt, lai nopētītu viņa muguru, pārlaižot tai pāri drebošos pirkstus.

Skrambas, viņa sev sacīja, tikai dažas skrambas un daži sīki apdegumi.

“Izņemšu no rovera pirmās palīdzības aptieciņu.”

Viņa pietrausās kājās un metās skriet. Tikai mieru, viņa sev pavēlēja, atraujot vaļā dūms. Viņai jāsaglabā miers, jāaptur asiņošana, jāpārsien ievainojums un jānogādā Džeiks slimnīcā. Viņa nedrīkst ieslīgt šokā, tāpēc viņa to nedarīs.

Tomēr viņa atcerējās, kā Džeiks bija aizsedzis viņas galvu ar savām rokām. Viņas ķermeni ar savu ķermeni.

“Stulbais nejēga mačo!” Viņa norija elsas, pagrāba ūdens pudeli un skrēja atpakaļ.

Džeiks sēdēja turpat, kur viņa bija to atstājusi ar telefonu rokā, un lūkojās uz vagoniņu.

“Vai tu piezvanīji?”

“Jā.” Viņš vairāk neko neteica, kamēr viņa apslacīja iegriezuma vietu ar ūdeni.

“Tev vajadzēs uzlikt šuves,” viņa enerģiski sacīja. “Taču mēs uzliksim pagaidu apsēju. Tev ir daži apdegumi, taču izskatās pēc pirmās pakāpes. Vai tev sāp vēl kaut kur?”

“Nē.” Viņš bija ieteicis Kellijai doties uz vagoniņu, viņš atcerējās. Viņš bija ieteicis Kellijai iet iekšā, kamēr viņš izpētīs gaismiņu starp kokiem.

“Tu man neklausīji. Tas man sasodīti nepatika.”

“Kas?” Viņa norūpējusies tina apkārt saiti un nopētīja Džeika acis, lai konstatētu šoka pazīmes. “Vai tev ir auksti? Džeik, vai tev ir auksti?”

“Man nav auksti. Varbūt esmu mazliet šokēts. Tu neaizgāji uz vagoniņu, kā es tev liku. Ja tu būtu...”

“Es neaizgāju.” Kellija apspieda trīsas. Tagad viņa varēja sadzirdēt sirēnu skaņas. “Taču tu dosies uz slimnīcu - tieši tā, kā es saku.” Viņa nostiprināja apsēju un atkal notupās uz papēžiem. “Es pat neiedomājos par propāna cisternām pie vagoniņa. Labi, ka tu atcerēties.”

“Jā.” Viņš aplika Kellijai apkārt veselo roku, un viņi palīdzēja viens otram piecelties. “Šķiet, ka šī ir mūsu laimīgā nakts.” Viņš dziļi nopūtās. “Digers nu gan būs satriekts.”

80

Viņš negribēja braukt ne uz slimnīcu, ne kur citur, iekams nebija zināms postījumu apmērs un tas, cik daudz iespējams izglābt. Visi apraksti un paraugi, kas tika glabāti vagoniņā, gaidot aizvešanu, bija pagalam. Kellijas dators bija pārvērties plastmasas un izkusušu atlūzu masā.

Komandas vajadzībām vagoniņā atstātais dators bija izcepināts. Rūpīga darba stundas bija iznīcinātas vienā mirklī.

Atlūzas bija izmētātas pa vairākiem lauka akriem, pāri rūpīgi iezīmētajām zonām. Džeiks redzēja apogļojušos alumīnija gabalu, kas bija ieurbies izsijātajā zemē kā šķēps.

Izrakumu vietā rosījās ugunsdzēsēji, policisti, neatliekamās palīdzības darbinieki. Būs nepieciešamas vairākas dienas, varbūt pat nedēļas, lai atjaunotu izpostīto un aprēķinātu zaudējumus. Lai sāktu visu no gala.

Viņš stāvēja līdzās Kellijai un klausījās, kā viņa, tāpat kā pirms brīža viņš pats, atstāsta notikumus, kas bija beigušies ar sprādzienu.

“Lai arī kas staigāja pa mežu, tā bija diversija.” Dusmas bija padarījušas viņas balsi asāku. “Viņš dabūja mūs projām, lai kāds cits varētu aizdedzināt vagoniņu.”

“Tomēr jūs nevienu neredzējāt?” Hjūits nopētīja kūpošo kaudzi un attālumu līdz mežam.

“Nē, mēs nevienu neredzējām. Mēs bijām simts pēdu attālumā, starp kokiem. Mēs nupat bijām devušies atpakaļ, kad izdzirdējām pirmo sprādzienu.”

“Propāna kannas.”

“Pirmo. Tas noskanēja kā lielgabala šāviens, un tad šis varonis mani piespieda pie zemes. Pēc tam atskanēja otrais.”

“Jūs neredzējāt un nedzirdējāt braucam nevienu automašīnu?” “Es dzirdēju džinkstoņu ausīs,” viņa attrauca. “Kāds uzspridzināja pirmo cisternu, un tas nebija nekāds apvainotais neolīta laikmeta spoks.”

“Es neapstrīdu šo jautājumu, doktore Danbruka. Kāds uzspridzināja šo vagoniņu, un viņiem bija jānokļūst šurp un jātiek prom no šejienes. Visticamāk, viņi to izdarīja ar automašīnu.”

“Jums taisnība. Piedodiet!” Kellija nopūtās. “Nē, es pēc sprādziena neko nedzirdēju. Pirms tam dzirdēju šad tad pabraucam garām mašīnas vai uzķēru pa kādai skaņai no tālienes. Taču tas cilvēks, kas atradās mežā, devās atpakaļ uz ceļa pusi. Iespējams, ka viņa braucamais bija atstāts tur tuvumā.”

“Es tā arī domāju,” Hjūits piekrita. “Es neticu lāstiem, doktore Danbruka, taču es ticu nepatikšanām. Un jūs tās ir skārušas.”

“Tas ir saistīts ar visu to, ko es jums pastāstīju par Kārlailu un par Kaleniem. Tas ir veids, kā dabūt mani prom no šīs vietas, prom no Vudsboro, prom no atbildēm.”

Hjūita acis mierīgi vērās viņas sejā. Tā vēl aizvien bija notriepta ar pelniem un sodrējiem.

“Iespējams.” Tas bija viss, ko viņš pateica.

“Serif!” Ātrā solī pienāca viens no palīgiem. “Palūkojieties tur uz to!”

Viņi sekoja Hjūitam līdz dīķim, līdz sektoram, kurā Kellija todien bija strādājusi vairāk nekā astoņas stundas. Viņas izceltās mirstīgās atliekas tagad bija pārklātas ar sodrējiem un zemi, taču neskartas.

Tām līdzās kā ar lineālu novilktajā taisnajā kvadrantā gulēja universālveikala manekens, ieģērbts olīvkrāsas biksēs un kreklā. Parūkas blondie mati bija nekārtīgi sabāzti zem audekla cepures.

Tam ap kaklu karājās ar roku rakstīta plāksnīte ar vārdiem: “Lai miers taviem pīšļiem!”

Kellija sažņaudza rokas dūrēs.

“Tās ir manas drēbes. Tā ir mana sasodītā cepure. Tas maitas-gabals ir bijis mājā. Viņš ir rakņājies pa manām mantām.”

XXIV

81

Droši vien nebija grūti iekļūt mājā, Džeiks kārtējo reizi secināja. Iepriekšējā nakti viņš bija izpētījis māju no iekšpuses un ārpuses kopā ar policiju. Un kopš rītausmas viņš bija to darījis vēl divas reizes viens pats.

Tur bija četras durvis, un vienas no tām varēja būt netīšām atstātas vaļā. Tur bija divdesmit astoņi logi, ieskaitot viņa kabineta logus, un tikt iekšā varēja pa jebkuru no tiem.

Tam faktam, ka policija nebija atradusi neko, kas liecinātu par ielaušanos, nebija nekādas nozīmes. Kāds bija ticis iekšā un pārcilājis Kellijas drēbes.

Kāds viņiem bija atstājis nepārprotamu vēsti.

Kellija bija par mata tiesu no tā, lai mestu visam mieru. Pētot māju, Džeiks sabāza rokas kabatās un viegli nošūpojās uz papēžiem. Viņš bija atrunājis Kclliju no tā. Viņš bija pārliecināts, ka viņa pati būtu atkāpusies no šā lēmuma. Džeiks viņu pārāk labi pazina, lai domātu citādi. Taču tas nemazināja viņa lomu galīgā lēmuma pieņemšanā.

Viņam nebija šaubu, ka tas, kurš bija uzspridzinājis cisternas, būtu tā rīkojies, pat ja Kellija atrastos vagoniņā. Patiesībā tas, kurš to bija izdarījis, droši vien juta vilšanos, ka viņa nebija tajā atradusies.

Kārlails bija miris. Simpsoni? Džeiks apsvēra viņu kandidatūras. Viņaprāt, abi bija pietiekami žirgti, lai kāds no viņiem spētu ātri izskriet cauri mežam, kamēr otrs iemestu grāvī lelli un tad piešautu cisternai uguni.

Cik ilgi viņi ar Kelliju bija mežā? Četras minūtes? Piecas? Pietiekami ilgi.

Tomēr intuīcija viņam teica, ka Barba un Henks turētos pēc iespējas tālāk no Kellijas un Vudsboro.

Viņi bija laikus uzzinājuši, kad jābēg prom, Džeiks atcerējās. Un viņam šķita, ka viņš zina, kādā veidā.

Viņš devās uz piebraucamā ceļa pusi, kad tajā iegriezās Dags.

“Kur viņa ir?” Dags prasīja.

“Guļ. Viņa beidzot atslēdzās pirms kādas stundas. Man prieks, ka varēji tik ātri atbraukt.”

“Vai viņa nav ievainota?”

“Nē. Pāris zilumu pēc nogāšarfās zemē, cits nekas.”

“Cik dziļš tas ir?” Kārtīgi ievilcis elpu, Dags palūkojās uz Džei-ka nosaitēto roku.

“Mani aizķēra viena no atlūzām. Viņi mani sašuva. Lielākie postījumi ir nodarīti izrakumu vietai. Mēs gaidām, kad mums ļaus sākt tīrīšanas darbus. Tomēr esam zaudējuši visu, kas atradās vagoniņā, un visu, kas bija Kellijas datorā un nebija nokopēts. Un tad vēl viņi atstāja mums vienu lietu.”

Viņš pastāstīja Dagam par Kellijas atveidu, kas bija atstāts senču kapā.

“Vai vari dabūt viņu prom no šejienes?”

“Ak jā, neapšaubāmi. Ja es viņu sazāļotu un pieķēdētu kādā telpā. Vai nevari man aizdot kādus rokudzelžus?”

“Manējie ir remontdarbnīcā.”

“Vai tad tā nenotiek vienmēr?”

Kādu brīdi viņi stāvēja klusēdami.

“Tagad viņa ir enerģiski ķērusies tam klāt,” Džeiks beidzot sacīja. “Un es viņai palīdzēju. Viņa nekustēsies ne no vietas, kamēr nebūs atradusi to, ko meklē. Ja tu vēl aizvien taisies doties uz Bostonu, tev vajadzēs uzmanīties.”

“Es turp došos. Bet, kamēr būšu projām, es nevarēšu parūpēties par savu ģimeni vai Leinu un Taju. Es varu palūgt savam tēvam un vectēvam uz pāris dienām apmesties pie mātes. Tas būs dīvaini, bet viņi to izdarīs. Taču Leina paliks viena pati.”

“Ko viņa teiks par viesi mājās? Digers varētu gulēt tur uz dīvāna.”

“Digers?”

Džeika sejā uzplauka gandrīz nemanāms smaids.

“Jā, es zinu, viņš izskatās pēc tāda, kuru varētu uzveikt divpadsmit gadus veca meitene. Lai tas tevi nemaldina. Es viņu pazīstu piecpadsmit gadus. Ja man būtu vajadzīgs kāds, kas varētu pieskatīt manu ģimeni, es to lūgtu tieši viņam. Tava galvenā problēma ir tāda, ka tava dāmīte varētu iemīlēties viņā. Nezinu, kāpēc, bet daudzas tā dara.”

“Tas izklausās cerīgi.” Dags novērsa skatienu no mājas. Droši vien tā tas turpināsies, vai ne? Neviens no mums pagaidām nav to izteicis skaļi. Taču, ja kāds ir pietiekami izmisis, lai nogalinātu, viņš droši vien grasās turpināt tādā garā. Ja mēs neatradīsim atbildes, tas nekad nebeigsies.”

“Es vēl aizvien domāju, ka mēs esam kaut ko palaiduši garām. Kādu detaļu. Tāpēc mums jāatgriežas atpakaļ un jāizsijā zeme.”

“Kamēr jūs nodarbosieties ar to, es ķeršos klāt citam slānim Bostonā.” Viņš atkal atvēra mašīnas durvis. “Pasaki Kellijai... Pasaki manai māsai,” viņš izlaboja, “ka es kaut ko atradīšu.”

82

Kellija vēl aizvien gulēja, kad Džeiks uzgāja augšā viņas guļamistabā. Cieši saritinājusies virs guļammaisa, ceļojuma spilvenu pabāzusi zem galvas.

Kellija izskatījās pārāk bāla, un viņam tas nepavisam nepatika, turklāt bija sākusi zaudēt svaru.

Jāved viņa prom no šejienes, Džeiks nolēma. Vienalga, kurp, uz dienu vai ilgāk, tiklīdz radīsies tāda izdevība. Viņi kaut kur nolīdīs un nedarīs neko citu kā vien ēdīs, gulēs un mīlēsies, kamēr viņa atkal atgūs līdzsvaru.

Un, kad viņa atkal būs atguvusi līdzsvaru, abi uzsāks savu kopīgo dzīvi. Nevis tikai uguņošanu, bet dzīvi.

Segas vietā viņš apsedza Kelliju ar dvieli. Padodamies nogurumam, Džeiks apgūlās viņai līdzās un piespiedās pie viņas muguras. Tad viņš iegrima miegā.

Viņš pamodās no asām sāpēm, jo bija uzgūlies uz savas savainotās rokas. Lādēdamies, caur zobiem, šņākuļodams viņš mēģināja iekārtoties ērtāk. Un ieraudzīja, ka Kellija ir pazudusi.

Panika izpaudās kā ledus kamols, kas nekavējoties izveidojās kuņģī. Aizmirsis sāpes, viņš pielēca kājās un izdrāzās ārā no istabas. Mājā valdošais klusums uzbangoja jaunu panikas vilni, liekot viņam saukt Kellijas vārdu, pirms bija ticis līdz kāpņu vidusdaļai.

Kad Kellija izskrēja laukā no viņa kabineta, viņš nezināja, vai smieties par aizkaitinājumu viņas sejā vai krist zemē un skūpstīt viņas kājas.

“Ko tu klaigā?”

“Pie velna, kur tu paliki? Un kur ir visi pārējie?”

“Tev jāiedzer zāles.” Viņa iegāja virtuvē, lai sadabūtu sāpes remdējošu līdzekli. “Es biju tavā kabinetā. Mans dators ir izcepies, vai atceries? Es strādāju ar tavējo. Iedzer tableti!”

“Es negribu dzert tableti.”

“Neesi nu liels muļķa zīdainis!” Viņa ielēja glāzē ūdeni. “Iedzer arī antibiotikas, kā tas jaukais dakteris tev lika, kad deva tev konfekti.”

“Viens tūlīt dabūs kāvienu.” Džeiks savilka roku dūrē un pabun-goja pa viņas zodu. “Kur ir komanda?”

“Izklīdusi. Izrakumu vietā, gaidot, kad dosim ziņu, ka policija ir savu darbu pabeigusi. Koledžā, liekot lietā dažus instrumentus, Bal-timoras laboratorijā. Nebūtu nekādas jēgas, ja visi šodien slaistītos apkārt tikai tāpēc, ka tu esi nospriedis pagulēt.”

“Te nav neviena, tikai mēs abi?”

“Pareizi, kaut arī tas nenozīmē, ka pienācis laiks seksam. Iedzer zāles un esi labs puika!”

“Cik ilgi visi jau ir projām?”

“Kādu stundu.”

“Nu tad sāksim.” Viņš nepievērsa nekādu uzmanību Kellijas pasniegtajām tabletēm un devās laukā no istabas.

“Ko tad?”

“Mums jāapskata viņu mantas.”

“Nav vis!” Kellijas pirksti sažņaudza tabletes.

“Tādā gadījumā to darīšu es, taču tas prasīs divreiz vairāk laika.” Viņš pacēla dzīvojamās istabas stūrī guļošo mugursomu, nometa to uz galda un atvilka rāvējslēdzēju.

“Mums nav tiesību tā rīkoties, Džeik.”

“Nevienam nebija tiesības uzlaist gaisā Digera vagoniņu mūsu acu priekšā. Pārliecināsimies, ka tas, kurš to izdarīja, arī nerēgojas mums tieši acu priekšā.”

“Ar to nepietiek, lai...”

“Jautājums.” Viņš pārtrauca savu nodarbošanos, lai palūkotos uz Kelliju. “Kurš zināja, ka nākamajā dienā mēs taisāmies doties uz Virdžīniju?”

Viņa paraustīja plecus.

“Tu un es, Leina un Dags.”

“Un visi pārējie, kas atradās virtuvē, kad mēs runājām par grafikiem. Visi, kas dzirdēja tevi sakām, ka tev ir personiskas dabas darīšanas Virdžīnijā.”

“Ak kungs!” Viņa smagnēji apsēdās.

“Tā ziņkārīgā tenku vācele otrpus ielai teica, ka viņi sākuši kravāties ap desmitiem. Mēs piecēlāmies no galda ap deviņiem. Bija vajadzīgs tikai viens telefona zvans, lai pavēstītu viņiem, ka tu ieradīsies un sakurs viņiem pamatīgu pirti.”

“Labi, labi, tas saskan, bet... Sasodīts, ko tu ceri atrast?”

“Es to nezināšu, iekams nebūšu apskatījies.” Džeiks sāka sistemātiski kraut mantas kaudzē, atliekot sānis piezīmju grāmatiņas, pildspalvas, zīmuļus, pārnēsājamu videospēli, un tad atkal palūkojās uz Kelliju. “Vai tu grasies man palīdzēt vai tikai noskatīties?” “Nolādēts!” Viņa apsēdās Džeikam līdzās. “Iedzer tabletes!” Viņš paņurdēja, taču norija tās.

Šūpodama galvu, viņa paņēma vienu no Rietumvirdžīnijas Caka piezīmju grāmatiņām un pāršķirstīja to. Tad viņa savilka uzacis un izdarīja to pašu ar nākamo piezīmju grāmatiņu.

“Tās ir tukšas. Džeik, tur nekā nav. Nekādu piezīmju, nekādu uzmetumu, nekā.” Viņa apgrieza tās otrādi un atkal izšķirstīja. “Tukšas lapas.”

“Vai kāda viņam bija līdzi, kad viņš devās projām?”

“Nezinu. Iespējams.”

Vairs nepretodamās, viņa pārmeklēja drēbes, kabatas. Kad viss mugursomas saturs atradās uz galda, Kellija piecēlās, sameklēja savu piezīmju grāmatiņu un pierakstīja atradumus.

Tiklīdz mantas bija pierakstītas un noliktas atpakaļ, viņi sāka to pašu procedūru ar Frenijas mantām.

Viņi atrada vēl vienu piezīmju grāmatiņu, kas bija ietīta T kreklā un paslēpta somas dibenā.

“Tā ir dienasgrāmata.” Kellija sāka lasīt. “Sākas ar pirmo dienu, kad viņa ieradās izrakumu laukumā. La-la-la, tikai vispārīgi sajūsmas izpaudumi par projektu. Oho, viņa domā, ka tu esi ašais puisis.” “Jā?”

“Ja starp viņu un Čaku kaut kas izjuktu, viņa varētu ķerties klāt tev.” Kellija pārskatīja vārdus un pāršķīra lappusi. “Rozija ir jauka. Pacietīga. Viņa neuztraucoties par to, ka taisās klāt Čakam. Taču viņa nav bijusi tik droša par Doriju. Augstprātīga un snobis-ka. Sonja ir draudzīga, bet drusku garlaicīga.”

Viņa uz brīdi apklusa un savilka uzacis.

“Es neesot bailīga, un man patīkot komandēt.”

“Jā, tāda tu esi. Ko vēl viņa saka par mani?”

“Kungs Dievs, viņa ar Čaku ir aši nokniebusies Digera vagoni-ņā, kamēr mums bija pusdienas pārtraukums. Viņa uzskata, ka Mets ir pārāk nepraktisks savam vecumam un varbūt arī gejs, tāpēc ka viņš nekad neflirtē ne ar vienu no sievietēm. Bobam ir nošļucis dibens, un viņš pārāk daudz svīst. Bills...” Kellija uz brīdi apklusa, lai saņemtos. “Viņa domā, ka Bills ir gudrs, tikai pārāk stulbi uzvedas. Te ir daudz ikdienišķu sīkumu. Brokastīs pankūkas ar dārzeņiem... Lija lietus... Ko viņa todien atradusi, ja vispār kaut ko atradusi. Mīlēšanās apraksti.”

“Varbūt tos tev vajadzētu nolasīt skaļi.”

“Novērojumi,” viņa turpināja, nepievēršot Džeikam uzmanību. “Kas viņu kaitina, piemēram, kā tas nākas, ka viņa nevar runāt ar reportieriem, kas grib dabūt intervijas. Sievišķīgs aizvainojums. Viņai vairs nepatīk Dorija, tāpēc ka Dorija runā ar viņu no augšas. Un... te īsumā aprakstīts, kas notika ar Billu. Nekā jauna. Nekā jauna,” viņa atkārtoja un aizvēra piezīmju grāmatiņu.

“Tā ir tikai koledžas meitenes dienasgrāmata. Nekaitīga.”

Viņa salēcās, kad iezvanījās telefons.

“Laukums ir atbrīvots,” viņa sacīja Džeikam, kad bija nolikusi klausuli. “Mums jādodas uz izrakumu vietu.”

“Labi.” Viņš sāka likt atpakaļ Frenijas drēbes. “Taču mēs pārmeklēsim arī pārējo mantas, tiklīdz radīsies izdevība.”

83

Dagam bija vajadzīgas tikai nepilnas divas dienas, lai sameklētu to, ko viņš uzskatīja par vērā ņemamu pavedienu. Viņš sprieda, ka viņam ir priekšrocība salīdzinājumā ar profesionālu detektīvu, jo viņš vairs nemeklēja Markusu Kārlailu. Viss, ko viņš gribēja atrast, bija kāda saistība ar šo cilvēku, lai cik netieša, bet kas varētu aizvest pie nākamās un aiznākamās, gluži kā savelkot cilpu.

Viņš sameklēja senu, smalku saikni Morīnas O’Braienas personā, kas bija strādājusi klubā, kura loeekļi bija Kārlails ar savu pirmo sievu.

“Ak kungs, neesmu redzējusi Kārlailas kundzi kādus divdesmit piecus gadus,” Morīna atbildēja, iznākot ārpusē un iebāžot roku sava darba uzsvārča kabatā, lai sameklētu “Virginia Slims” paciņu. “Kājās vispār iedomājāties uzmeklēt mani?”

“Es uzdevu jautājumus. Kārnegija kundze no kluba kosmētikas kabineta man minēja jūsu uzvārdu.”

“Vecā dresētāja!” Morīna aizsmēķēja cigareti un izpūta dūmu mā-kuli. “Ziniet, viņa mani atlaida, tāpēc ka pārāk bieži kavēju darbu, kad biju stāvoklī ar savu trešo bērnu. Tas bija pirms kādiem... hmm, sešpadsmit gadiem. Izkaltusī vecā ragana, ja drīkstu tā izteikties.” Tā kā Kārnegija bija raksturojusi Morīnu kā gaisīgu, bezatbildīgu tenku vāceli, Dagam nebija nekādu iebildumu.

“Viņa man sacīja, ka jūs esot bijusi Kārlailas kundzes pastāvīgā manikīre.”

“Biju gan. Es apstrādāju viņas nagus katru nedēļu pirmdienas pēcpusdienās trīs gadu garumā. Es viņai patiku, un viņa deva labu dzeramnaudu. Viņa bija patīkama sieviete.”

“Vai jūs pazināt viņas vīru?”

“Ak viņu, protams! Un vienreiz vien redzēju, kad aizgāju pie viņiem uz mājām, lai apstrādātu viņas nagus pirms liela pasākuma, uz kuru viņi devās. Ļoti glīts vīrietis, turklāt viņš to apzinājās. Viņš nebija viņai pietiekami labs, ja jūs gribat dzirdēt manas domas.” “Kāpēc jūs tā sakāt?”

Viņas lūpas sakniebās.

“Vīrietis, kurš nespēj turēt savu laulības zvērestu, nekad nav pietiekami labs sievietei, kurai viņš to ir devis.”

“Vai viņa zināja, ka vīrs viņu krāpj?”

“Sieviete vienmēr zina - vienalga, vai viņa to atzīst vai ne. Gan kosmētikas kabinetā, gan klubā par to tika pietiekami daudz runāts. Viņa piegulētāja šad tad pati turp piestaigāja.”

“Jūs viņu pazināt?”

“Vismaz vienu no viņām. Runāja, ka esot arī citas. Tā viena pati bija precējusies un bija daktere, daktere Rozanna Jardlija. Viņa dzīvoja Nobhilā lielā, šikā mājā. Mana draudzene Kolīna krāsoja viņai matus.” Viņa pasmīnēja. “Daktere nebija nekāda dabiskā blondīne.”

Dabiska vai ne, viņa vēl aizvien bija blondīne, kad Dags viņu atrada Bostonas centrālajā slimnīcā, kur viņa nupat beidza apgaitu. Viņš iedomājās, ka tādas sievietes cilvēki parasti dēvē par glītām. Gara auguma, stalta, blondo matu vilnis nevainojami ieveidots ap spēcīgo kvadrātveida seju. Rozannai bija strikta īstenas bostonietcs balss, kas skaidri pauda, ka viņai nav laika muļķībām.

“Jā, es pazinu Markusu un Lorēnu Kārlailus. Mēs bijām viena kluba biedri un apgrozījāmies vienās un tajās pašās aprindās. Man tiešām nav laika apspriest vecus paziņas.”

“Cik zinu, jūs ar Markusu bijāt vairāk nekā paziņas.”

Viņas acis bija vēsi zilas, un vienā mirklī tās pārvērtās ledainās. “Un kāda jums tur varētu būt daļa?”

“Ja jūs veltītu dažas minūtes laika privātai sarunai ar mani, doktore Jardlija, es paskaidrotu, kāda man tur daļa.”

Viņa neko neteica, taču, uzmetusi skatienu savam pulkstenim, devās uz priekšu pa gaiteni. Viņa iegāja nelielā kabinetā, uzreiz devās pie galda un apsēdās pie tā.

“Ko jūs vēlaties?”

“Man ir pierādījumi, ka Markuss Kārlails vadīja organizāciju, kas piepelnījās ar viltus adopcijām, nolaupot zīdaiņus un pārdodot tos bezbērnu pāriem.”

“Tas ir smieklīgi.” Viņa nepamirkšķināja ne acu.

“Un ka viņš savā organizācijā izmantoja un algoja ar medicīnu saistītus cilvēkus.”

“Kalena kungs, ja jūs domājat, ka varat mani apsūdzēt par līdzdarbošanos nez kādā izdomātā melnā tirgus bandā un iebiedēt mani, lai būtu iespējams mani šantažēt un izspiest no manis naudu, jūs esat pamatīgi kļūdījies.”

Dags iztēlojās, kā viņa nogāž gar zemi viņu vai kādu citu nīkuli ar vienu vienīgu sitienu.

“Es negribu naudu. Un es nezinu, vai jūs bijāt iesaistīta vai ne. Taču es zinu, ka jums bija romāns ar Markusu Kārlailu, ka jūs esat ārste, ka jūsu rīcībā varētu būt informācija, kas man palīdzētu.” “Esmu pilnīgi pārliecināta, ka manā rīcībā nav itin nekādas informācijas. Un tagad es esmu ļoti aizņemta.”

Dags nepakustējās arī tad, kad viņa piecēlās kājās.

“Mana māsa tika nolaupīta, kad viņai bija trīs mēneši, un pēc dažām dienām viņa tika pārdota kādam pārim ar Kārlaila Bostonus biroja starpniecību. Es varu to pierādīt. Man ir arī pierādījumi,

kas sasaista kādu citu Bostonas ārstu ar šo gadījumu. Pierādījumi un informācija ir nodota policijā. Viņi droši vien atradīs arī jūs, doktore Jardlija. Taču mana ģimene meklē atbildes jau tagad.” “Par kuru ārstu ir runa?” Ļoti lēnām viņa atkal apsēdās.

“Par Henriju Simpsonu. Viņš un viņa pašreizējā sieva atstāja savu māju Virdžīnijā pēkšņi, ļoti pēkšņi, tiklīdz bija sākusies izmeklēšana. Viņa pašreizējā sieva bija viena no dežurējošā galvenā ārsta māsiņām tonakt, kad dzima mana māsa, Mērilendā.”

“Es tam neticu,” viņa asi atcirta.

“Varbūt ticat, varbūt neticat. Taču es gribu uzzināt par jūsu attiecībām ar Kārlailu. Ja jūs nerunāsiet ar mani šeit, nekas mani neaizkavēs nodot līdz šim iegūto informāciju atklātībā.”

“Tie ir draudi.”

“Tie ir draudi,” Dags viegli piekrita.

“Es nevēlos, lai tiktu iedragāta mana reputācija.”

“Ja jūs neesat piedalījusies nelikumīgajās darbībās, jums nav par ko uztraukties. Man jāzina, kas bija Markuss Kārlails, ar ko viņš sadarbojās. Jums ar viņu bija romāns.”

Rozanna paņēma sudraba pildspalvu un viegli ar to pabungoja pa galda malu.

“Mans vīrs zina par manām attiecībām ar Markusu. Šantāža neies cauri.”

“Mani neinteresē šantāža,” Dags atkārtoja.

“Es pieļāvu kļūdu pirms trīsdesmit gadiem. Es nevēlos maksāt par to tagad.”

Dags parakņājās savā mapē, izņēma ārā Kellijas pirmās dzimšanas apliecības kopiju un viņas attēlu, kas bija uzņemts dažas dienas pirms viņas nolaupīšanas. Viņš tos nolika uz Rozannas galda, tad izņēma viltotos adopcijas dokumentus un Danbruku iedoto fotogrāfiju.

“Tagad viņu sauc Kellija Danbruka. Viņa ir pelnījusi zināt, kā tas notika. Mana ģimene ir pelnījusi to zināt.”

“Ja tā ir taisnība, ja kaut daļa no tā visa ir taisnība, es neredzu, kā mans nožēlojamais romāns ar Markusu varētu būt ar to saistīts.” “Informācijas vākšana. Cik ilgi turpinājās jūsu attiecības?” “Gandrīz gadu.” Rozanna nopūtās un atslīga uz krēsla. “Viņš bija divdesmit piecus gadus vecāks par mani un pilnīgi apburošs. Viņš bija valdzinošs, iespaidīgs, pievilcīgs un uzmanīgs. Es iedomājos, ka mēs esam ļoti izmanīgi un moderni, iesaistoties attiecībās, kas, kā šķita, apmierināja mūs abus un nevienam nekaitēja.”

“Vai jūs kādreiz apspriedāt ar Kārlailu savu darbu, savus pacientus?”

“Esmu pārliecināta, ka es to darīju. Es esmu pediatre. Markuss lielākoties nodarbojās ar adopcijas lietām. Mēs abi mīlējām bērnus. Tas bija viens no aspektiem, kas saveda mūs kopā. Taču es neatceros, ka viņš kādreiz būtu mēģinājis izvilkt no manis konkrētu informāciju, un neviens no maniem pacientiem netika nolaupīts. Es būtu zinājusi.” “Taču daži bija adoptēti.”

“Protams. Tas nav nekas pārsteidzošs.”

“Vai kāds no vecākiem, kas lūdza jums parūpēties par nesen adoptētajiem zīdaiņiem, nāca piejums pēc Kārlaila ieteikuma?” Tagad viņa samirkšķināja acis.

“Jā, domāju gan. Esmu pārliecināta, ka daži tādi bija. Kā jau teicu, mēs bijām paziņas, vēlāk tuvi paziņas. Tas bija tikai dabiski...” “Pastāstiet man par Kārlailu! Ja viņš bija valdzinošs, neatvairāms un pievilcīgs, kāpēc jūsu romāns beidzās?”

“Markuss bija arī vēss aprēķinātājs.” Viņa pārcilāja fotogrāfijas un dokumentus uz sava galda. “Liels aprēķinātājs, un viņam nebija ne jausmas par to, kas ir uzticība. Jums tas varētu likties dīvaini, jo mums bija ārlaulības sakars, taču es gaidīju, ka Markuss būs uzticīgs, kamēr mēs esam kopā. Taču viņš tāds nebija. Viņa sieva droši vien zināja par mani, un, ja arī viņa nebija ar to mierā, sabiedrībā viņa radīja lielisku iespaidu. Runāja, ka viņa ir verdziski pieķērusies Markusam un viņu dēlam un skatās uz citām viņa sievietēm caur pirkstiem.” Rozannas lūpas savilkās, skaidri paužot, ko viņa domā par šādu sievieti. “Taču es devu priekšroku skaidrībai. Kad atklāju, ka viņam ir cits romāns tajā laikā, kad nebija beigušās mūsu attiecības, es piespiedu viņu pie sienas. Mēs pamatīgi sastrīdējāmies un izšķīrāmies. Es varēju samierināties ar šo un to, taču uzzināt, ka viņš mani krāpj ar paša sekretāri - tas bija pārlieku banāli.”

“Ko jūs man varat pastāstīt par šo sekretāri?”

“Jauna. Man bija gandrīz trīsdesmit, kad sāku saieties ar Markusu. Viņai bija tikko pāri divdesmit. Viņa ģērbās košās drēbēs un runāja klusā balsī - tādam kontrastam es, būdama sieviete, neuzticējos. Un, tiklīdz uzzināju par viņu, atcerējos, kā viņa bieži vien bija mani sagaidījusi ar nelielu smīnu uz lūpām. Man nav ne mazāko šaubu, ka viņa bija dabūjusi zināt par mani krietni pirms tam, kad es dabūju zināt par viņu. Dzirdēju, ka viņa bijusi viena no nedaudzajām darbiniecēm, ko Markuss paņēma līdzi, pārceļoties uz Sietlu.”

“Vai jūs esat dzirdējusi kaut ko par Kārlailu vai viņa sekretāri kopš tā laika?”

“Viņa vārds laiku pa laikam tiek pieminēts. Esmu dzirdējusi, ka viņš izšķiries no Lorēnas, un biju pārsteigta, ka viņš neapprecēja savu sekretāri. Šķiet, kāds man teica, ka viņš apprecējis grāmatvedi un ka viņiem esot bērns.” Viņa atkal pabungoja pa galdu ar pildspalvu. “Jūs mani ieintriģējāt, Kalena kungs. Pietiekami, lai es pati šur tur uzdotu pa kādam jautājumam. Man nepatīk, ja mani izmanto. Ja izrādīsies, ka Markuss mani izmantojis tādā veidā, es gribu to zināt.”

“Viņš ir miris.”

Viņas mute pavērās un tad atkal aizvērās, lūpām veidojot garu, stingru līniju.

“Kad?”

“Apmēram pirms divām nedēļām. Vēzis. Viņš dzīvoja Kaimanu salās ar trešo sievu. Es nevaru saņemt atbildes tieši no viņa. Viņa dēls nevēlas uztvert pierādījumus nopietni.”

“Jā, es mazliet pazīstu Ričardu. Man šķiet, viņi ar Markusu bija atsvešinājušies. Es domāju, ka Ričards bija un vēl aizvien ir ļoti pieķēries savai mātei un savai ģimenei. Vai jūs esat runājis ar Lorēnu?”

“Vēl ne.”

“Es domāju, ka Ričards jūs likumīgi iepļaukās visos iespējamos veidos, ja jūs to mēģināsiet. Viņa vairs nepiedalās tik daudzos sabiedriskos pasākumos kā agrāk. Esmu dzirdējusi, ka viņa esot visai slimīga. Taču viņa aizvien ir bijusi slimīga. Vai jūs Bostonā paliksiet ilgu laiku?”

“Iespējams - vai arī mani ir iespējams sazvanīt jebkurā vietā.”

“Es gribētu gūt gandarījumu šajā lietā. Atstājiet man savu tālruni, pa kuru jūs iespējams sazvanīt.”

84

Dags iekārtojās savā viesnīcas istabā, izmakšķerēja no mi-nibāra alus kārbu un piezvanīja Lcinai.

Vīrieša balss atsaucās ar vienkāršu: “Ei!”

“Ak... Es mēģinu dabūt rokā Leinu Kempbelu.”

“Ei, es tāpat. Vai tur Dags?”

“Jā, te Dags. Ko jūs ar to gribat teikt? Kur viņa ir?”

“Pagaidām turas rokas stiepiena attālumā, taču es nezaudēju cerības. Ei, seksīgā, zvana tev!”

Atskanēja troksnis, ķiķināšana - kā Dags konstatēja, tā nāca no Taja, - un tad ļoti silti sievietes smiekli.

“Hallo!”

“Kas tas bija?”

“Dag? Es jau cerēju, ka tu piezvanīsi.”

Skaņas, ko būtu varējis izdot kāds pērtiķis, un pēc tam bērna smiekli pārmāca viņas balsi. Viņš dzirdēja Leinu attālināmies, un tad fona trokšņi pieklusa.

“Ak kungs, te ir trakomāja. Digers gatavo vakariņas. Vai tu esi viesnīcā?”

“Jā, nupat ienācu. Izklausās pēc gatavās ballītes.”

“Tā bija tava ideja izmitināt Digeru manā mājā, man neko nejautājot, es gribu piezīmēt. Tev par laimi, viņa klātbūtne vieš drošības sajūtu, nemaz nerunājot par viņa izklaidētāja spējām. Viņš lieliski izturas pret Taju. Pagaidām, kaut arī ar pūlēm, man izdevies apvaldīt savu iekāri pret viņu. Kaut arī viņš mani brīdina, ka tā ir zaudēta cīņa.”

Dags iemetās gultā un pakasīja aiz auss.

“Agrāk es nekad neesmu bijis greizsirdīgs. Ir diezgan nožēlojami iegūt pirmo pieredzi šajā jomā, sacenšoties ar puisi, kurš izskatās pēc dārza rūķīša.”

“Ja tu varētu saost spageti mērci, kuru viņš gatavo, tu kļūtu vai traks aiz greizsirdības.”

“Nelietis tāds!”

Viņa iesmējās, tad pieklusināja balsi.

“Kad tu atgriezīsies?”

“Es nezinu. Šodien aprunājos ar dažiem cilvēkiem un ceru aprunāties ar dažiem citiem rīt. Iespējams, ka pirms atgriešanās man vajadzēs aizlidot uz Sietlu. Tas būs atkarīgs no apstākļiem. Vai tas nozīmē, ka tu esi noilgojusies pēc manis?”

“Laikam gan. Esmu pieradusi pie tā, ka tu esi te vai dažu jūdžu attālumā. Nekad nebiju domājusi, ka atkal pieradīšu pie kaut kā tāda. Man laikam vajadzētu pavaicāt, ko tu esi uzzinājis.”

Dags izstiepās gultā, izbaudot domu, ka Leina ilgojas pēc viņa.

“Pietiekami, lai noskaidrotu, ka Kārlailam patika sievietes, turklāt vienlaikus vairāk par vienu. Man ir sajūta, ka sekretāre ir galvenā saikne. Es taisos veltīt visus spēkus, lai sameklētu viņu.

Gribu pajautāt, vai man vajadzētu tev atvest no Bostonas kādu dāvanu?”

“Protams.”

“Labi, man šis tas ir padomā. Vai ir kādi jaunumi, kurus man vajadzētu zināt?”

“Viņi vairākas stundas tīrīja izrakumu laukumu. Es zinu, ka komanda zaudējusi drosmi un ir sašķobījusies. Manuprāt, pastāv nopietnas bažas, ka varētu tikt nogriezts finansējums - vismaz pagaidām. Ja arī policijai ir kādi pavedieni, tie netiek izpausti.”

“Parūpējies par sevi un Tireksu!”

“Vari ar to rēķināties. Atgriezies ātrāk, Dag! Brauc mājās drošībā!”

“Vari ar to rēķināties.”

85

Trijos naktī līdzās gultai iezvanījās telefons, un Daga sirds strauji salēcās. Tā pulsēja kaut kur kaklā, kad viņš satvēra

klausuli.

“Hallo!”

“Tev ir daudz, ko zaudēt, bet nav nekā, ko iegūt. Brauc mājās, kamēr tev tādas vēl ir!”

“Kas runā?” Viņš zināja, ka nebija jēgas to prasīt. Tas bija bezjēdzīgi, tāpēc ka zvanītājs atvienojās.

Viņš nolika klausuli un apgūlās tumsā.

Kāds zināja, ka viņš ir Bostonā, un viņam šī doma nepatika.

Tas nozīmēja, ka Bostonā ir atrodams vēl kaut kas vai kāds.

XXV

86

Tas nebija tikai garo darba stundu dēļ, arī nc tāpēc, ka viņas darbs prasīja daudz fiziskā un garīgā spēka. Kellija bija strādājusi arī ilgāk un pat grūtākos apstākļos.

Šeit laiks eleganti slīdēja no vasaras uz rudens pusi, sniedzot siltas dienas un vēsas naktis. Tomēr lapas vēl aizvien bija zaļas un sulīgas, tikai ar dažiem dzelteniem otas triepieniem papelēs. Debesis palika spožas un zilas.

Citos apstākļos, jebkādos citos apstākļos priekšnoteikumi darbam būtu ideāli.

Kellija būtu mainījusi šīs mierīgās septembra dienas pret cepinošu svelmi vai lietusgāzēm, pret uzbrūkošu kukaiņu mākoņiem vai saulesdūriena draudiem.

Tā kā viņas domas bija ņēmušas tādu virzienu, viņa zināja, ka ik vakaru pārrodas mājās pārgurusi ne jau darba dēļ. Tas bija viņas dalītās uzmanības, sadrumstalotās koncentrācijas dēļ.

Viņai pietika palūkoties uz pārogļoto zemes gabaliņu, kur bija atradies Digera vagoniņš, lai atkal atsauktu visu atmiņā.

Ar prātu Kellija apzinājās, ka viņas reakcija ir tieši tāda, kādu viņi bija gribējuši panākt. Taču nelaime bija tāda, ka viņa nezināja, kas viņi ir. Ja ienaidniekam būtu seja, Kellija domāja - viņa cerēja -, viņa spētu pret to cīnīties un cīnītos. Taču te nebija neviena, ar ko cīnīties, un nevienas vietas, kur koncentrēt un novadīt savas dusmas.

Kellija zināja, ka tā bija bezspēcības apziņa, kas vainīga pastāvīgajā nogurumā.

Cik reižu viņa varēja pētīt hronoloģisko tabulu, kuru viņi bija izveidojuši kopā ar Džeiku? Cik bieži viņa varēja pārcilāt saiknes, lauzties cauri cilvēku, gadu un notikumu slāņiem?

Beidzot Dags darīja kaut ko taustāmu, runādamies ar cilvēkiem Bostonā. Taču, ja viņa būtu devusies turp Daga vietā, atļaudamās izbaudīt rīcības sniegto gandarījumu, viņa būtu pametusi komandu novārtā, kad viņa tai bija visvairāk vajadzīga.

Viņai vajadzēja būt šeit, darot ikdienas darbus stundu pēc stundas un dienu pēc dienas. Priekšstata radīšana par normālu notikumu gaitu bija būtiska, vai arī projekts saplaktu tāpat kā viņas pašas cīņas spars.

Kellija zināja, ka komanda gaida, laiviņa noteiktu toni. Viņa zināja arī to, ka visi apspriež viņas personiskās dzīves sīkumus. Kellija manīja viņas virzienā pamestus skatienus, čukstus risinātās sarunas, kas piepeši aprāvās, viņai ienākot telpā.

Kellija nevarēja viņus vainot. Sensacionālas ziņas bija sensacionālas ziņas. Un baumu telegrāfs čukstēja, ka doktore Kellija Dan-bruka ir sen pazudusī Džesika Kalena.

Viņa bija atteikusies sniegt intervijas vai atbildēt uz jautājumiem. Vēlēšanās noskaidrot patiesību bija pavisam kas cits nekā atklāt sevi reportieriem un ziņkārīgajiem.

Tomēr ziņkārīgie nāca šā vai tā. Viņa labi apzinājās, ka daudzi cilvēki piestāja izrakumu vietā, lai redzētu viņu, nevis lai iepazītos ar pašu projektu.

Kaut arī viņa nekad nebija vairījusies no starmešu gaismas, tas bija pilnīgi citādi, ja tā vērsta uz tevi, nevis uz tavu mūža darbu.

Viņa bija aizkaitināma, nervoza un izklaidīga. Visi trīs noskaņojumi apvienojās, vannasistabas durvīm atveroties brīdī, kad viņa centās dušā kliedēt slikto garastāvokli.

Viņa paķēra no āķa dušas uzgali un satvēra to gluži kā ieroci, prātā iedžinkstoties skarbajām vijoles skaņām no “Psiho”.

Viņa satvēra pirkstos dušas priekškara malu, gatavodamās to atraut.

“Te Rozija.”

“Sasodīts, pie velna, nelien te!” Kellija ar blīkšķi nolika dušas uzgali atpakaļ. “Es esmu kaila!”

“Es tā ceru. Es būtu vairāk satraukusies par tevi, ja tu sāktu iet dušā ar visām drēbēm. Šķiet, ka vannasistaba ir gandrīz vienīgā vieta, kur mēs varam aprunāties netraucētas.”

Kellija atvilka aizkaru vaļā par collas tiesu. Cauri garaiņiem viņa redzēja, kā Rozija aizver tualetes poda vāku un apsēžas.

“Ja es šeit esmu, tad tas ir tāpēc, ka gribu justies netraucēta.” “Tieši tā. Nu tad, lūk!” Rozija sakrustoja kājas. “Tev jātiek vaļā no tā visa, draudzenīt.”

“No kā jātiek vaļā?” Kellija pavilka aizkaru atpakaļ un pabāza galvu zem ūdens strūklas. “Man tā šķiet, ka te vajadzētu valdīt lielākam respektam. Citādi ikviens metas iekšā vannasistabā, kur ir slapji un pliki cilvēki.”

“Maisiņi zem tavām acīm ir pietiekami lieli, lai tajos varētu salikt nedēļas dārzeņu krājumus. Tu esi novājējusi. Un tavs raksturs, kas, starp citu, nekad nav bijis nevainojams, kļūst nejauks. Nedrīkst draudēt reportierim apcirst viņa mēli ar lāpstu. Tās ir sliktas sabiedriskās attiecības.”

“Es strādāju. Es pateicu viņam, ka man nav nekādu komentāru par personiskas dabas jautājumiem. Es pat piedāvāju veltīt viņam laiku, lai aprunātos par projektu. Taču viņš nelikās mierā.”

“Dārgumiņ, es zinu, ka tev nav viegli. Tev ir jāļauj man, Leo, Džēikam, pat Digeram kādu laiku kontaktēties ar presi.”

“Man nav vajadzīgs vairogs, Rozij.”

“Ir gan. No šā brīža es uzņemos preses pārraudzību. Ja tu mēģināsi ar mani par to strīdēties, mums ar tevi sanāks pirmais īstais cīniņš. Es tā rēķinu, ka mēs esam pazīstamas jau kādus sešus gadus. Es negribētu samaitāt šīs attiecības. Taču es tevi piežmiegšu, Kellij, ja tu piespiedīsi mani tā rīkoties.”

Kellija atkal pavilka nostāk aizkaru un palūkojās ārā.

“Tev viegli runāt, kamēr es esmu slapja un plika.”

“Noslaukies un saģērbies! Es pagaidīšu.”

“Vai es tik slikti izskatos?”

“Vairāk nekā kritiski. Patiesībā neesmu redzējusi tevi izskatāmies tik nožēlojamu kopš saķeršanās ar Džeiku.”

“Es nevaru no tā izbēgt.” Un nevarēja izbēgt arī no Džeika, viņa atcerējās. No sarunām par viņu, atmiņām par viņu, domām par viņu. “Izrakumos, pilsētā, šeit. Visi ir mani apstājuši kā skudras.”

“Cilvēki runā. Tā ir daļa no sugai piemītošās nelaimes. Mēs gluži vienkārši nespējam apklust.” Viņa pagaidīja, kamēr Kellija izslēdz ūdeni, tad piecēlās, lai sadabūtu viņai dvieli. “Komanda negrib izdarīt uz tevi vēl lielāku spiedienu. Taču mēs nedarītu to, ko darām, ja mēs nebūtu ziņkārīgi no dabas. Mēs gribam zināt. Tāpēc arī rokam.”

“Es viņus nevainoju.” Kellija iznāca ārā un paņēma dvieli. Ta kā pārlieku liela kautrība nekad nebija viņu īpaši mocījusi, viņa to aptina ap matiem un tad pasniedzās pēc vēl viena. “Tas, ka visi apietas ar mani kā ar jēlu olu, padara mani nervozu. Un doma par to, ka Digers ir zaudējis to neglīto mazo konservu kārbu, kuru viņš sauca par mājām, tikai tāpēc, ka man kāds gribēja likt klāt, mani satrauc. Ļoti satrauc.”

“Digers sev nopirks citu mazu konservu kārbu. Jūs ar Džeiku neesat nopietni ievainoti. Tas ir svarīgāk.”

“Es zinu, kādas ir prioritātes, Rozij. Ar prātu es apzinos, ka scenārija nolūks ir izraisīt bailes un šaubas, un nemieru. Taču šis scenārijs nostrādā. Esmu nobijusies un samulsusi, un nemierīga, un nejūtu, ka būtu spērusi soli tuvāk tam, lai atrastu to, ko meklēju.” Viņa noslaucījās un paķēra līdzpaņemto svaigo veļu. “Kāpēc tu man neko par to neesi jautājusi? Par Kaleniem un par to, kāda ir sajūta, ja izrādās, ka tu esi dzīvojusi kā cits cilvēks?”

“Vienu vai divas reizes es mēģināju par to ieminēties. Taču domāju, ka tad, kad tu spēsi par to runāt, man nevajadzēs jautāt. Un diez vai man vajadzētu tev teikt, ka komanda ir ar tevi. Tomēr es tev to saku.”

“Ja es nebūtu komandā, projekts nebūtu apdraudēts.”

Rozija paņēma no plauktiņa ķermeņa krēma kārbiņu. Atvēra un ieelpoja tā smaržu. Savilkusi lūpas atzinīgā grimasē, viņa iebāza pirkstu kārbiņā un tad uzzieda krēmu sev uz rokām.

“Tu esi komandā. Tu iesaistīji tajā mani. Ja tu aiziesi, aiziešu es. Ja tu aiziesi, aizies Džeiks, aizies Digers. Projekts būs daudz vairāk apdraudēts, ja tā notiks. Tu zini arī to.”

“Es varētu pierunāt Džeiku, lai paliek.”

“Tu pārvērtē savas pārliecināšanas spējas. Viņš neizlaidīs tevi no acīm. Patiesībā es esmu pārsteigta un krietni vīlusies, ka neatradu dušā jūs abus. Šis notikums būtu iekļuvis Rozijas personiskās atmiņu grāmatas pirmajā lappusē.”

“Apkārt klīst pietiekami daudz baumu, lai mēs ar Džeiku kopā ietu dušā.”

“Ja jau tu par to ieminējies...” Viņa iemeta krēma kārbiņuu Kel-lijai rokā un sāka rotaļāties ar mitrinoša losjona pudelīti, kamēr Kel-lija iemasēja krēmu sev uz rokām un kājām. “Ja man būtu jautājums, tas attiektos tieši uz šo jomu. Kas ar jums abiem notiek?”

“Es nezinu.” Kellija uzvilka džinsus.

“Ja tu nezini, kurš tad zina?”

“Neviens. Mēs vēl aizvien esam... mēs mēģinām... es nezinu,” viņa atkārtoja un pasniedzās pēc blūzes. “Tas ir sarežģīti.”

“Nu, jūs esat sarežģīti cilvēki. Tāpēc jau bija tik interesanti to visu vērot pirmajā reizē. Tas bija gandrīz tas pats, kas vērot kodol-reakciju. Šoreiz tas vairāk atgādina lēni gruzdošas uguns vērošanu, kad cilvēks nevar būt drošs, vai tā kūpēs vai arī kādā brīdī pārvērtīsies par liesmu. Man vienmēr paticis redzēt jūs abus kopā.”

“Kāpēc?”

Rozija aši un skanīgi iesmējās.

“Pārītis lokanu, glītu dzīvnieku, kas snaikstās apkārt, nebūdami droši, vai viņiem vajadzētu saplosīt vienam otru gabalu gabalos vai kopoties.”

Kellija paņēma mitrinošo losjonu un pamatīgi saslapināja savu seju.

“Tu uz katra soļa saskati analoģijas.”

“Man ir romantiķes daba. Man patīk lūkoties uz jums, vienmēr ir paticis. Šobrīd tas cilvēks gluži vienkārši grib pievilkt tevi sev klāt, bet nezina, kā. Un viņš ir pietiekami gudrs, lai rīkotos uzmanīgi, tāpēc ka tu novilksi viņam ādu pār acīm, ja viņš to darīs nepareizi. Tas šobrīd ir viņa lielais rēbuss. Tāpēc ka tava temperamentīgā daba ir tikai viens, kas viņam tevī patīk.”

Kellija lēnām attina dvieli un paņēma ķemmi.

“Man patīk būt pārliecinātai.” Viņa pabungoja ar ķemmi pa plaukstu, pirms izlaida to caur saviem mitrajiem matiem. “Es nekad neesmu bijusi pārliecināta par to, ka viņš mani mīl. Es domāju, ka viņš mani krāpj. Ar Veroniku Vīksu.”

“Sasodīts, viņa šo noskatīja jau pašā pirmajā dienā - un viņa bija greizsirdīga uz tevi, tāpēc ka tavs vīrs ir tik seksīgs čalis. Viņa gribēja sagādāt tev nepatikšanas. Ienīda tevi līdz ārprātam.”

Kellija atsukāja matus no sejas.

“Un viņa savu misiju paveica. Taču kā tas nākas, ka tu to zināji, bet es ne?”

“Tāpēc, ka tas bija ierakstīts tev sejā, mīļā. Un es biju tikai novērotāja. Taču es šaubos, vai viņš būtu apmērcējis tajā dīķītī kaut kājas pirkstu, Kela. Viņa nebija Džeika tips.”

“Ej nu ej! Gara auguma, formīga, pieejama. Kāpēc lai nebūtu viņa tips?”

“Tāpēc, ka tā nebiji tu.”

Kādu brīdi Kellija pētīja savu seju spogulī. Objektīvi, godīgi. “Uz mani var skatīties. Ja man ir laiks visādām procedūrām, es varu likties sasodīti pievilcīga. Bet tas arī viss. Veronika bija skaista. Absolūti žilbinoša.”

“Kur tu pamanījies iegūt mazvērtības sindromu?”

“Tas nāca līdzi komplektā, kad es viņā iemīlējos. Tu zini, kāda bija viņa reputācija, tu zini, kā viņš vienmēr pieskaras sievietēm, flirtē ar viņām.”

“Pieskaršanās un flirtēšana ir tikai viens no veidiem, kā viņš kontaktējas ar cilvēkiem. Reputācija tika iegūta pirms tevis. Un tas viss,” Rozija turpināja, “ir daļa no tā, uz kā tu uzķēries.”

“Jā.” Neapmierināta ar sevi, Kellija atkal izvilka ķemmi caur matiem. “Tas, uz kā es uzķēros un tūlīt pat sāku mēģināt kaut ko grozīt. Stulbi. Es nespēju noticēt, ka viņš nemetīsies virsū citām sievietēm. Jo īpaši Veronikai Vīksai un viņas acīm redzamajam aicinājumam - jo īpaši tad, kad es atradu viņas apakšveļu zem mūsu gultas.”

“Oho!” Rozija izdvesa šo vārdu trijās zilbēs.

“Viņa ierīkoja man lamatas, un es tajās iekritu.” Kellija iemeta ķemmi izlietnē. “Es to ienīstu. Es iekritu, jo neticēju, ka viņš mani mīl, vismaz ne pietiekami. Tāpēc izdarīju uz viņu spiedienu un turpināju tādā garā, un, kad es nespēju saņemt atbildi ne uz vienu jautājumu, es viņu izgrūdu ārā pa durvīm.”

“Tagad tev jāielaiž viņš atpakaļ. Nebūs par nāvi izbaudīt šo posmu.” Rozija piegāja pie izlietnes un notvēra Kellijas acu skatienu spogulī virs tās. “Vai viņš tevi krāpa, Kela?”

“Nē. Viņš lika man panervozēt citās jomās, taču viņš mani nekad nekrāpa.”

“Labi. Un vai tu neliki viņam panervozēt?”

“Pietiekami bieži.” Kellija nopūtās.

“Nu lūk! Un tagad paklausies, ko tev teiks gudrā tante Rozija. Ja mana dzīve nonāktu tādu pārmaiņu virpulī, es būtu pateicīga, ja atrastos liels, stiprs vīrs, kurš būtu gatavs stāvēt man aiz muguras, līdzās vai priekšā. Patiesībā es priecātos par to, ja man vispār būtu kāds liels un stiprs vīrs. Taču tā esmu tikai es.”

Kellija pielieca galvu, līdz tā viegli pieskārās Rozijas galvai. “Kāpēc tu neesi precējusies un neaudzini bērnus?”

“Mīļumiņ, tc ir tik daudz lielu un stipru vīru. Kurš gan spētu izvēlēties vienu vienīgu?” Viņa noglāstīja Kellijas plecu. “Man ir dažas ārstniecības augu kompreses, kas paveiks brīnumus ar tiem maisiņiem zem tavām acīm. Iedošu tev kādu pārīti. Uzliec tās un atlaidies uz kādu pusstundiņu!”

88

Kellija jutās muļķīgi, gulēdama uz guļammaisa, uzlikusi uz plakstiņiem kompreses, kas smaržoja pēc svaigi grieztiem gurķiem. Un viņa iztēlojās, ka izskatās pēc gaišmatainas mazās bārenītes Enijas versijas.

Taču sajūta bija laba. Kompreses bija vēsas, tās nomierināja. Un, kaut arī viņa strādājot reti iedomājās par savu izskatu, viņai piemita veselīga godkāre. Kelliju neiepriecināja doma, ka viņa staigājusi apkārt, izskatīdamās .šausmīgi.

Varbūt viņai noderētu sejas kopšana. Rozijai vienmēr somā bija daudz visādu sievišķīgu mantiņu. Viņa drusku uzskaistinās sevi. Un jāatceras no rīta uzkrāsoties.

Nebija nekādas jēgas staigāt apkārt, izskatoties pēc raganas tikai tāpēc, ka viņa tā jutās.

Viņa nespēja tā nogulēt pusstundu, taču uzskatīja to par gribasspēka uzvaru, ka bija izturējusi piecpadsmit minūtes. Viņa piecēlās, noņēma kompreses un tad ilgi un kritiski pētīja sevi mazajā kabatas spogulītī.

Viņa nosprieda, ka ir izskatījusies arī sliktāk. Taču viņa pilnīgi noteikti bija izskatījusies arī labāk.

Viņa dosies lejā, sadabūs virtuvē ko ēdamu un tad paskatīsies, ko Rozija ieteiks uzklāt uz sejas. Viņa varēja paciest, ka seja ir apziesta nezin ar ko, strādājot pie kārtējiem materiāliem.

Uzskatīdama to par saprātīgu kompromisu, viņa devās lejā. Tad kāpņu vidū apstājās, ieraugot Džeiku pie durvīm un savus vecākus otrpus tām.

Viņi veidoja neveiklu ainu, Kellija nodomāja. Cik daudz reižu viņi bija tikušies aci pret aci? Divas reizes? Nē, trīs, viņa sevi izlaboja.

Vēl viena kļūda, Kellija iedomājās. Viņa bija uzskatījusi, ka Džeikobam Grejstonam viņas vecāku dzīves stils būs pārāk svešs, lai viņa mēģinātu padarīt Džeiku par ģimenes locekli. Un tagad

viņai vairs nebija šaubu, ka Džeiks bija jutis to pašu attiecībā uz viņu un savu ģimeni.

Nebija nekāds brīnums, ka viņi izturējās cits pret citu tik neveikli. Pat neņemot vērā visu to, kas bija noticis kopš jūlija.

Kellija izlaida pirkstus caur matiem un aši pieveica atlikušos pakāpienus.

“Tas nu gan ir pārsteigums!” Viņa centās, lai balss skanētu nepiespiesti un priecīgi, taču spriedze viņā pašā un viņai apkārt bija tik bieza, ka to varētu pat dzert. “Jums vajadzēja man pateikt, ka gatavojaties doties uz šo pusi. Es būtu jums parādījusi ceļu. Droši vien nebija viegli mūs sameklēt.”

“Mēs tikai divas reizes apmaldījāmies.” Viviana ienāca iekšā un apskāva Kelliju.

“Vienu reizi,” Eljots izlaboja. “Otrā reize bija tikai izlūkošana. Un mēs te būtu bijuši jau pirms stundas, ja tava māte neuzstātu, ka mums jāpietur, lai nopirktu šo.”

“Dzimšanas dienas torte.” Viviana izlaida Kelliju no saviem apskāvieniem, kad Eljots pasniedza konditorejas kārbu. “Mēs taču nevarējām nobraukt visu šo ceļu, lai novēlētu tev daudz laimes dzimšanas dienā, un neatvest torti. Es zinu, ka tā būs tikai rīt, tomēr nespēju atturēties.”

Kellijas smaids bija kā sastindzis, tomēr viņa pasniedzās pēc kārbas.

“Nekad nav par ļaunu apēst ko saldu.” Viņa juta ziņkāri plūstam no dzīvojamās istabas, kur bija sagājuši daži komandas locekļi. “Jā, tā ir Dorija, Mets, Bobs. Un jūs atceraties Roziju.”

“Protams. Patīkami iepazīties.” Viviana runādama ar plaukstu braukāja augšup un lejup pa Kellijas roku. “Jauki, ka atkal tevi satiekam, Rozij.”

“Kāpēc mēs nevarētu aiznest to uz virtuvi? Šā vai tā virtuve ir vienīgā vieta, kur mums ir pietiekami daudz krēslu.” Viņa pagriezās, demonstrēdama tortes kārbu Džeikam, pirms viņš paspēja izbēgt. “Es pagatavošu kafiju.”

“Mēs nevēlamies sagādāt tev nekādas rūpes.” Tomēr Eljots viņai sekoja. “Mēs iedomājāmies, ka tu varbūt gribētu doties ar mums vakariņās. Mēs esam apmetušies viesnīcā otrpus upei. Mums teica, ka restorāns esot ļoti labs.”

“Nu, es...”

“Es varētu torti kaut kur ieslēgt,” Džeiks piedāvāja. “Citādi no tās būs palikušas vienīgi atmiņas, kad tu atgriezīsies.”

“It kā es tev varētu uzticēties, ja runa ir par saldumiem.” Kel-lija paņēma torti un, paklausot impulsam, izlēma. “Es to paslēpšu. Un tevjānāk mums līdzi.”

“Man jāstrādā...” viņš iesāka.

“Man arī. Taču es neatsakos no bezmaksas maltītes prom no visa bara, un es neatstāšu tevi vienu ar torti. Būšu lejā pēc desmit minūtēm,” viņa sacīja saviem pārsteigtajiem vecākiem un tad aizsteidzās prom ar visu torti.

Džeiks pabungoja ar pirkstiem sev pa stilbu un iedomājās pusduci iespēju, kā likt Kellijai samaksāt par tādu apkaunojumu.

“Paklausieties, es laikam tomēr nepiedalīšos. Es zinu, ka jūs gribat būt kādu brīdi vienatnē ar Kelliju.”

“Viņa vēlas, lai tu nāktu.” Vivianas balsī skanēja tāds apjukums, ka Džeiks gandrīz vai iesmējās.

“Pasakiet viņai, ka es devos atpakaļ uz izrakumu laukumu.”

“Viņa vēlas, lai tu nāktu,” Viviana atkārtoja. “Tāpēc tu nāksi.”

“Danbrukas kundze...”

“Tev vajadzēs pārvilkt kreklu. Un uzvilkt žaketi. Būtu jauki, ja tu apliktu kaklasaiti,” viņa piebilda, “taču tas nav obligāti.”

“Man tādas nemaz nav. Nav līdzi, es gribu teikt. Vispār man ir kaklasaite, es tikai... neesmu nevienu paņēmis līdzi,” viņš pabeidza teikumu, juzdamies kā pēdējais muļķis.

“Ar kreklu un žaketi pietiks. Ej pārģērbties! Mēs pagaidīsim.”

“Jā, kundze.”

Eljots nogaidīja, līdz viņi palika vieni, lai pieliektos un noskūpstītu savu sievu.

“Tas bija ļoti mīļi no tavas puses.”

“Es nezinu, ko lai domāju par to visu vai par viņu, taču, ja Kel-lija viņu grib, tad viņu dabūs. Tas arī viss. Viņš bija tik ļoti satraucies par kaklasaiti. Es varētu viņam piedot, ka viņš darījis Kelliju nelaimīgu.”

89

Džeiks bija ne pa jokam satraucies. Viņš jutās galīgi izsists no sliedēm. Viņš nezināja, ko teikt šiem cilvēkiem, pat vislabākajos apstākļos. Un tagadējie apstākļi nepavisam nebija tie labākie.

Kreklu vajadzēja gludināt, viņš atklāja. Viņam nebija tā sasodītā gludekļa. Vienīgais gadījums, kad viņam vajadzēja vilkt mugurā kreklu un žaketi, bija intervija televīzijā vai universitātes apmeklējums.

Pūlēdamies atcerēties, vai krekls ir mazgāts pēc pēdējās valkāšanas reizes, viņš to paostīja. Labi, punkts viņa labā. Tas neoda. Pagaidām.

Viņš droši vien to piesviedrēs jau pirms tam, kad viņi būs tikuši līdz ēšanai.

Ja Kellija viņu iepina pasākumā, lai sodītu, viņai tas bija izdevies.

Džeiks uzrāva kreklu mugurā un cerēja, ka žakete noslēps lielāko daļu kroku.

Tagad viņš vilka laiku, līdz pēdējam brīdim negribēdams doties laukā. Viņš apmainīja savus darba zābakus pret mazliet labākiem. Tad pārvilka plaukstu pār seju un atcerējās, ka jau vairākas dienas nav skuvies.

Viņš paķēra skūšanās piederumus un devās uz vannasistabu.

Puisim nevajadzētu vilkt mugurā sasodītu žaketi un noskūties, lai vakariņotu ar cilvēkiem, kas uz viņu skatīsies kā uz aizdomīgu bijušo vīru. Viņam nevajadzētu pārdzīvot tamlīdzīgu emocionālu vakaru.

Viņam bija darbs, kas prasījās darāms, un domas, kas prasījās domājamas. Un viņam nebija vajadzīgi vainu pastiprinoši apstākļi.

Kad viņš jau darbojās ar skuvekli un putām, pie durvīm atskanēja klauvējiens.

“Kas ir?”

“Te Kellija.”

Džeiks ar vienu roku atrāva vaļā durvis, tad saķēra viņu un ievilka iekšā.

“Kāpēc tu tā izturies pret mani? Ko es tev pēdējā laikā esmu nodarījis?”

“Tas būs vakariņas.” Viņa atlieca galvu atpakaļ, lai izvairītos no skūšanās krēma. “Tev taču patīk paēst.”

“Atbrīvo mani no tā!”

“Atbrīvojies pats!” Viņas uzacis izliecās.

“Tava māte man neļauj.”

“Tiešām?” Viņas sirds atmaiga.

“Viņa man lika pārvilkt kreklu.”

“Šis ir glīts krekls.”

“Tas ir saburzīts. Un man nav kaklasaites.” Džeiks skaļi nopūtās.

“Tas nav nemaz tik ļoti saburzīts, un tev nav vajadzīga kaklasaite.”

“Tu esi uzvilkusi kleitu.” Viņš to noteica kā apsūdzēdams. Tad atkal pagriezās pret spoguli un viebdamies turpināja skūšanos.

“Tu nervozē par to, ka tev būs jāvakariņo kopā ar maniem vecākiem.”

“Es nenervozēju.” Viņš nolamājās, jo bija iešņāpis vaigā. “Nesaprotu, kāpēc man jāvakariņo kopā ar viņiem. Viņi negrib, lai es jaucos tavā dzīvē.”

“Vai tu nupat neteici, ka mana māte tevi nelaida vaļā?”

Džeiks ievilka elpu un uzmeta viņai spīvu skatienu.

“Nesagrozi faktus!”

Paskat, cik viņš ir mīļš, Kellija domāja. Tikai paskaties uz šo mīļumu, kuru viņa bija ignorējusi.

“Vai mēs necenšamies kaut ko abi sasniegt, Grejston?”

“Es domāju, ka mēs jau esam kaut ko sasnieguši.” Tad viņš apklusa un noskaloja asmeni. “Jā, mēs centāmies kaut ko sasniegt.”

“Tādā gadījumā šis pasākums ir daļa no tā visa. Daļa, kuru es nevaru neievērot.”

“Jā, jā. Es jau eju, vai tad ne?” Viņš novērsa skatienu no spo-guļņ un nopētīja Kelliju. “Kāpēc tu uzvilki kleitu?”

Viņa pacēla rokas un mazliet pagriezās, lai demonstrētu īsās, ērtās melnās kleitas kritumu.

“Tev nepatīk?”

“Varbūt patīk. Un kas ir zem tās?”

“Ja tu būsi labs zēns un kārtīgi uzvedīsies, vēlāk pats varēsi to noskaidrot.”

90

Džeiks centās par to nedomāt. Sēžot pie četrvietīga galdiņa kopā ar Kellijas vecākiem, šķita nepieklājīgi domāt par to, kā izdabūt Kelliju laukā no mazās, melnās kleitiņas.

Un saruna ar nolūku risinājās par visu ko citu, tikai ne par viņu vecāku statusu, tomēr fakti to vien atgādināja.

Viņi runāja par izrakumiem. Šis temats šķita drošākais no visiem viedokļiem. Taču neviens nepieminēja ne nāves gadījumus, ne ugunsgrēkus.

“Šķiet, Kellija nekad nav pieminējusi, kāpēc jūs izvēlējāties šādu darbu.” Eljots nobaudīja vīnu, un tad tika pielietas arī pārējo glāzes.

“Nu... es interesējos par evolūciju un kultūru veidošanos.” Džeiks pavēlēja sev nepaķert glāzi un neizlakt vīnu kā zāles. “Kas liek cilvēkiem izveidot tradīcijas, dibināt sabiedrību tādā...” Tas cilvēks taču viņam nebija lūdzis lasīt nekādu muļķīgu lekciju. “Patiesībā es aizrāvos ar to jau bērnībā. Mans tēvs pa daļai ir apaču cilts indiānis, pa daļai anglis, pa daļai franču izcelsmes kanādietis. Manas mātes dzīslās plūst īru, itāliešu, vācu un franču asinis. Tas ir pamatīgs sajaukums vienā cilvēkā. Kā tas ir panākts? Visām šīm sastāvdaļām ir iespējams izsekot pa pēdām. Man patīk sekot pa pēdām.” “Un tagad tu palīdzi Kellijai sekot pa viņas pēdām.”

Uz brīdi visi apklusa. Eljots juta, kā Viviana viņam līdzās sastingst, bet Kellija paceļ roku un uzliek to uz tēva plaukstas pateicīgā žestā.

“Jā. Viņai nepatīk saņemt palīdzību, tāpēc jālūdz, lai viņa ļauj to darīt.”

“Mēs Kelliju audzinājām tā, lai viņa kļūtu neatkarīga, un viņa to cieši ņēma pie sirds.”

“Jūsu nodoms taču nebija viņu audzināt tā, lai viņa kļūtu spītīga, lietišķa un nekontrolējama?”

Eljots savilka lūpas un tad iedzēra vīna malku. Viņa acīs pazibēja humora dzirksts.

“Nē, taču viņai bija pašai savas domas šajā jautājumā.”

“Es to saucu par patstāvību, pašpaļāvību un mērķtiecību.” Kellija nolauza gabaliņu maizes un knibinājās ap to. “īstam vīrietim tā dēļ nerastos nekādas problēmas.”

“Es vēl aizvien esmu te, vai ne?” Džeiks pasniedza viņai sviestu. “Vienreiz jau es tiku no tevis vaļā.” Kellija apzieda maizi ar sviestu un atdeva viņam.

“Tu tā domā.” Viņš atkal pievērsās Eljotam. “Vai jūs gatavojaties apmeklēt izrakumus, kamēr esat te?”

“Jā, patiesi. Rīt, ja jums abiem tas būs ērti.”

“Atvainojiet mani uz brītiņu!” Viviana piecēlās no galda. Pieceļoties viņa uzlika roku uz Kellijas pleca un to saspieda.

“Ā... Es iešu tev līdzi. Kas ir?” viņa nočukstēja, kad abas bija pagājušas nostāk no galdiņa. “Es nekad neesmu sapratusi to meiteņu paradumu apmeklēt mazmājiņu barā.”

“Iespējams, tam ir kāds antropoloģisks pamatojums. Pajautā Džeikobam!” Dāmu istabā Viviana patiešām izņēma no somiņas pūderi. “Tev ir divdesmit deviņi gadi. Tu pali atbildi par savu dzīvi. Taču, par spīti visam, es vēl aizvien esmu tava māte.”

“Skaidrs, ka esi.” Kellija nobažījusies piegāja klāt un piespieda savu vaigu Vivianas vaigam. “Nekas to nespēs mainīt.”

“Un, būdama tava māte, es izmantoju tiesības bāzt savu degunu tavās darīšanās. Vai jūs ar Džeikobu esat izlīguši?”

“Ak tā. Nu... Hmm... Es nezinu, vai tas ir vārds, ko varētu attiecināt uz mums ar Džeiku. Taču mēs atkal esam tā kā kopā. Savā ziņā.”

“Vai tu esi pārliecināta, ka tas ir tas, ko tu vēlies, nevis rīkojies tā tikai tāpēc, ka esi emocionāli apjukusi?”

“Es vienmēr esmu gribējusi tikai viņu,” Kellija vienkārši sacīja. “Es nespēju izskaidrot, kāpēc. Pirmoreiz mēs visu salaidām pamatīgā grīstē.”

“Tu viņu vēl aizvien mīli?”

“Es viņu vēl aizvien mīlu. Džeiks padara mani vai traku, un viņš liek man justies laimīgai. Viņš mani izaicina, un šoreiz, vai nu tāpēc, ka viņš vairāk cenšas, vai tāpēc, ka es viņam to jauju, viņš mani nomierina. Es zinu, ka mēs esam šķīrušies un es viņu nebiju redzējusi gandrīz gadu. Es zinu, ko pati teicu, kad mēs šķīrāmies, un es runāju nopietni. Tomēr es viņu mīlu. Vai tas nozīmē, ka esmu traka?”

“Kurš ir teicis, ka mīlestībai jābūt prātīgai?” Viviana sabužināja Kellijas matus.

“Es nezinu.” Kellija mazliet iesmējās.

“Ne vienmēr tā ir, un ne vienmēr tā ir ērta. Taču gandrīz vienmēr tā nozīmē sasodīti daudz darba.”

“Pirmajā reizē mēs neieguldījām tajā daudz darba. Neviens no mums īsti nebija tam piemērots.”

“Jums bija labs sekss. Lūdzu!” Viviana atbalstījās pret izlietni, pamanot Kellijas sejā pārsteigumu. “Arī es pati esmu izbaudījusi pietiekami daudz laba seksa. Staip tevi un Džeikobu valda spēcīga savstarpējā pievilkšanās. Vai viņš ir labs gultā?”

“Viņš ir... viņš ir lielisks.”

“Tas ir svarīgi.” Viviana pagriezās pret spoguli un uzklāja pūderi uz sejas. “Kaisle ir svarīga, un sekss ir būtisks saziņas veids laulībā, tāpat kā bauda. Taču, manuprāt, tikpat liela nozīme jāpiešķir tam, ka viņš tur ārā sēž kopā ar tavu tēvu. Viņš atnāca šovakar šurp kopā ar mums, un viņš to nevēlējās. Tas man norāda, ka viņš grib piestrādāt. Ja tu uzņemsies savu darba daļu, jums abiem varētu kaut kas sanākt.”

“Man žēl... man žēl, ka neesmu parunājusi ar tevi par viņu agrāk. Par mums agrāk.”

“Man tāpat, maziņā.”

“Es gribēju to paveikt saviem spēkiem. Lai viss sanāktu un lai es tiktu ar to galā. Es visu salaidu grīstē.”

“Skaidrs, ka tā bija.” Viņa pieskārās Kellijas vaigiem. “Taču es esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš salaida grīstē vēl vairāk.”

“Es tevi mīlu, mamm!” Kellija pasmaidīja.

91

Mājupceļā Kellija gaidīja Džeika komentārus un visbeidzot pajautāja:

“Nu? Ko tu domā?”

“Par ko?”

“Par vakariņām.”

“Labas. Nebiju ēdis tik garšīgas ribiņas mēnešiem ilgi.”

“Ne jau par ēdienu, muļķadesa! Par viņiem. Maniem vecākiem. Doktoru Danbruku un viņa kundzi.”

“Arī viņi bija labi. Viņi ietur savu līniju. Vajag pamatīgu mugurkaulu, lai tā rīkotos.”

“Tu viņiem patiki.”

“Viņi mani neienīda.” Džeiks paraustīja plecus. “Es biju iedomājies, ka viņi varētu. Un ka mēs piecietīsim maltīti, izturoties vēsi un pareizi, un pieklājīgi. Vai arī viņi iebērs indi manā ēdienā, kamēr es neskatīšos.”

“Tu viņiem patiki,” Kellija atkārtoja. “Un tu arī ieturēji savu līniju. Paldies par to!”

“Es tikai pabrīnījos par vienu.”

“Par ko?”

“Vai tev katru gadu būs divas dzimšanas dienas? Pirmkārt, man nepatīk iepirkšanās, un, ja man ir jādāvina divas dāvanas, tas mani nobeigs.”

“Pagaidām es vēl neesmu redzējusi nevienu.”

“Es pie tā vēl nonākšu.” Viņš nogriezās no asfalta un iebrauca šaurajā, nelīdzenajā lauku celiņā. “Tu nu gan esi iekūlusies situācijā! Maza pilsētiņa, vēl mazāks izrakumu laukums. Tavi vecāki noteikti saskriesies ar Kaleniem, ja viņi paliks šajā apvidū ilgāk par vienu nakti.”

“Es zinu. Es ar to nodarbošos, kad pienāks laiks.” Viņa izkāpa no mašīnas un kādu brīdi stāvēja vēsajā nakts gaisā. “Māte man pieteica, ka mīlestība nozīmē daudz darba. Tātad mums ir jāstrādā.” Džeiks saņēma viņas roku un pacēla sev pie lūpām.

“Agrāk tu nekad tā nedarīji,” viņa sacīja. “Tagad tu dari daudz ko.”

“Daudz ko tādu, ko nebiju pieradis darīt. Pagaidi brītiņu!” Džei-ka pirksti nozuda viņas krūšu bedrītē.

“Tā gan tu mēdzi darīt arī agrāk.” Viņa iesmējās.

Viņš izvilka roku, turēdams starp īkšķi un rādītājpirkstu mirdzošu zelta rokassprādzi ar bizantiešu gravējumiem.

“Nu, vai tā derēs?”

Viņa spēja vienīgi izdvest: “Oho...”

“Daudz laimes dzimšanas dienā!”

“Tā ir... tā ir rotaslieta. Tu nekad... nekad neesi man dāvinājis rotaslietas.”

“Salti meli. Es tev uzdāvināju zelta riņķi, vai tad ne?”

“Laulības gredzeni neskaitās.” Kellija satvēra rokassprādzi un nopētīja. Zelts bija tik plūdens, ka viņa gandrīz gaidīja to izslīdam caur pirkstiem. “Tā ir skaista. Nopietni. Ak kungs, Džeikob!”

Apmierināts ar viņas reakciju, Džeiks to paņēma un aplika ap viņas locītavu.

“Padzirdēju baumas, ka mūsdienu sievietēm patīkot ķermeņa rotājumi. Tev piestāv, Kellij.”

“Tā ir... Oho!” Viņa pārvilka ar pirkstu pāri zeltam.

“Ja es būtu zinājis, ka tādi nieki liek tev zaudēt valodu, es tevi būtu apbēris ar tiem jau pirms laba laika.”

“Tu nevari to sabojāt ar apvainojumiem. Man tā patīk.” Kellija iekļāva Džeika seju savās plaukstās un noskūpstīja viņu. Tad viņa atrāvās - vienīgi tik daudz, lai ieskatītos viņam acīs un ieraudzītu tajās savu atspulgu.

Un viņa noskūpstīja Džeiku vēlreiz, piekļaujoties viņam klāt un ieslidinot rokas viņa matos.

Tad skūpsts kļuva dziļāks. Tāpat kā bauda. Džeika rokas maigi un lēni, un saldkaisli apvijās viņai apkārt. Viņi stāvēja, šūpodamies naktī un sakūstot viens ar otru.

Nopūzdamās Kellija paberzēja savu vaigu gar viņējo un vēroja, kā ap viņiem mirgo jāņtārpiņi.

“Man tā tiešām patīk.”

“Ta jau man likās.” Džeiks atkal satvēra viņas roku un veda viņu uz mājas pusi. Atverot ārdurvis, viņš sadzirdēja televizora radītās skaņas. “Te ir pilns ar cilvēkiem. Iesim uzreiz augšā.”

“Tava istaba ir apakšstāvā.”

“Es labi uzvedos,” viņš atgādināja un aši uzstūma viņu augšā. “Tagad es gribu zināt, kas ir zem kleitas.”

“Nu labi, solījums paliek solījums.” Kellija iegāja savā istabā un pārsteigumā apstājās. “Pie velna, no kurienes tā te gadījusies?”

Istabas centrā stāvēja gulta. Tā bija sena, dzelzs galvgalis nokrāsots sudrabains. Uz matrača bija jauni palagi, un pie spilvena bija piesprausta ar roku rakstīta zīmīte.

Daudz laimes dzimšanas dienā, Kellij!

“Matracis nāk no veco mantu bodītes blakus tirdzniecības centram. Galvgalis un rāmis no izpārdošanas. Komanda sameta naudiņu.”

“Oho!” Iepriecināta viņa pasteidzās apsēsties uz gultas malas un pašūpoties. “Tas ir lieliski. Patiesi lieliski. Man jāiet lejā un visiem jāpateicas.”

Smīnēdams Džeiks aizvēra durvis sev aiz muguras un pagrieza atslēgu.

“Vispirms pasaki paldies man!”

XXVI

92

Varbūt to bija panākusi jaunā gulta vai varbūt sekss. Varbūt Kellija juta, ka ir tikusi galā ar šo divpakāpju dzimšanas dienu, taču viņas noskaņojums bija možs un priecīgs.

Viņa jutās tik vienota ar savu komandu - un tik vainīga, atceroties mugursomu pārmeklēšanu, - ka brokastīs pacienāja visus ar dzimšanas dienas torti.

Viņa pagatavoja ledus tēju, ko iepildīt termosā, nolaizīja no pirkstiem sarmu un nopriecājās, ieraugot virtuvē ienākam Leo.

“Daudz laimes dzimšanas dienā!” Viņš nolika uz virtuves letes saini. “Un es gribu paskaidrot, ka man ar to nav nekāda sakara.” “Tur taču nav nekas dzīvs, ko?” Kellija piedūra sainim rādītājpirkstu. “Es neesmu atbildīgs.”

Viņa ielēja termosā tēju un pārlika saini uz ēdamgalda, lai to atvērtu. Ietinamais papīrs bija rotāts ar baloniņiem, un sainis bija milzum liels un rožains. To atvērusi, viņa izrakās cauri putuplasta bumbiņām un izvilka laukā dobu, mazliet četrstūrainu trauku, kas bija pārklāts ar zilām, zaļām un dzeltenām svītrām.

“Oho! Tas ir... kas īsti tas ir?”

“Es teicu, ka man ar to nav nekāda sakara,” Leo viņai atgādināja. “Pelnutrauks?” Rozija riskēja.

“Pārāk liels.” Bobs palūkojās pār viņas plecu, lai to nopētītu. “Zupas terīne?”

“Pārāk sekla.” Dorija savilka lūpas. “Varbūt cepešbļoda.”

“Tu tajā varētu glabāt smaržvielas vai kaut ko tamlīdzīgu.” Fre-na paņēma savu termosu, kamēr visi pārējie pulcējās ap galdu, lai palūkotos.

“Putekļu krātuve,” tāds bija Meta spriedums.

“Mākslas darbs,” Džeiks izlaboja. “Kam nekāds cits nolūks nav vajadzīgs.”

“Te nu mēs esam.” Kellija apgrieza trauku otrādi, lai demonstrētu pamatni. “Skatieties, šeit ir paraksts! Man ir oriģināls Klēras Grīn-baumas darbs. Ak kungs, tam piemīt zināms svars. Turklāt tam ir ļoti... interesanta forma un ornaments. Paldies, Leo!”

“Es neesmu atbildīgs.”

“Es piezvanīšu māksliniecei un pateikšos viņai.” Kellija to novietoja galda vidū un pakāpās nostāk. Ļoti iespējams, ka tas bija neglītākais priekšmets, ko viņa jebkad redzējusi. “Paraugieties, tas izskatās... māksliniecisks.”

“Sausās smaržas.” Rozija viņai tēvišķīgi uzplikšķināja pa plecu. “Pilns ar sausajām smaržām.”

“Pareizi. Labi, metīsim mieru šai svētku frivolitātei.” Kellija devās iemest termosā ledu. “Ķersimies pie darba.”

“Kā tu taisies to nosaukt, kad pateiksies viņai?” Džeiks apjautājās, kad viņi jau devās uz mašīnu.

“Par dāvanu.”

“Labi izdomāts.”

93

Suzanna paberzēja savas nervozās rokas pret biksēm, pirms devās pie durvīm. Viņa juta trīsas tieši zem sirds un pakrūtē. Un daļa no viņas būtības vēlējās atstāt durvis aizslēgtas. Tā bija viņas māja. Un ārpusē stāvošā sieviete bija daļēji atbildīga par postu, kas to piemeklējis.

Tomēr viņa saņēmās, iztaisnoja plecus, pacēla zodu un atvēra durvis Vivianai Danbrukai.

Sūzannas pirmā doma bija, ka šī sieviete ir burvīga - tik nevainojami ģērbusies labi pašūtā pelēkā kostīmā, kuru papildināja glītas, neuzkrītošas rotaslietas un lieliskas klasiskas laiviņas.

Tā bija viņas instinktīvā sievišķīgā reakcija, tomēr tā neatturēja Sūzannu no domas, ka viņa pati bija divreiz pārģērbusies pēc tam, kad Viviana piezvanīja. Tagad viņa vēlējās, kaut būtu uzvilkusi tumšzilo kostīmu, nevis daudz vienkāršākās melnās bikses un balto blūzi.

Mode kā vienotāja.

“Kalenas kundze!” Vivianas pirksti ciešāk savilkās ap somiņas rokturi. “Liels paldies, ka piekritāt ar mani tikties.”

“Lūdzu, nāciet iekšā!”

“Tik skaista vieta.” Viviana ienāca. Varbūt viņa bija satraukta, bet pēc balss to nevarēja pateikt. “Jūsu dārzs ir brīnišķīgs.”

“Tas ir mans vaļasprieks.” Saglabājot taisnu muguru un savaldīgu sejas izteiksmi, Sūzanna rādīja ceļu uz dzīvojamo istabu. “Lūdzu, sēdieties! Vai varu jums ko piedāvāt?”

“Nē, paldies, nepūlieties!” Viviana izvēlējās krēslu, pavēlot sev apsēsties lēnām un nesabrukt uz trīcošajām kājām. “Es zinu, jūs droši vien esat ļoti aizņemta. Sieviete ar jūsu stāvokli...”

“Ar manu stāvokli?”

“Es runāju par jūsu uzņēmumu. Tik veiksmīga. Mums ļoti garšo jūsu ražojumi. īpaši manam vīram. Eļjotam ir vājība pret saldumiem. Viņš labprāt vēlētos satikties ar jums un, protams, ar jūsu vīru. Taču es vēlējos vispirms... Es cerēju, ka mēs varētu aprunāties. Tikai jūs un es.” Sūzanna sev teica, ka viņa arī var būt tikpat aukstasinīga. Tikpat nosvērta un pieklājīga. Viņa apsēdās, sakrustoja kājas un pasmaidīja. “Vai jūs esat šajā apkaimē uz ilgu laiku?”

“Tikai uz dienu vai divām. Mēs gribējām apskatīt izrakumus. Bieži negadās, ka Kellijas izrakumi atrodas tik tuvu, lai mēs varētu... Ak, es jūtos tik neērti.”

“Neērti?” Sūzanna atkārtoja.

“Es iedomājos, ka zināšu, ko teikt, kā to pateikt. Es izmēģināju savu sakāmo. Šorīt uz stundu ieslēdzos vannasistabā un trenējos spoguļa priekšā. Gluži kā mēģinot lomu. Tomēr...” Pārdzīvojums aizžņaudza Vivianas balsi. “Tomēr tagad es nezinu, ko lai jums saku un kā lai to pasaku. Man ļoti žēl? Ko tas dos, ja es jums tagad teikšu, ka man ļoti žēl? Tas neko nemainīs, tas jums neatdos to, kas jums tika atņemts. Un kāpēc man vajadzētu visu nožēlot? Kā es varu nožēlot to, ka man ir Kellija? To nav iespējams nožēlot. Es pat nespēju iedomāties, ko visu jums nācies pārdzīvot.”

“Nē, nevarat vis. Katru reizi, kad jūs paņēmāt viņu rokās, jūsu vietā vajadzēja atrasties man. Kad jūs aizvedāt viņu uz skolu pirmajā skolas dienā un vērojāt viņu attālināmies no jums, man vajadzēja būt tai, kura sajūt skumjas un lepnumu par viņu. Man vajadzēja būt tai, kura stāsta viņai pasakas pirms gulētiešanas un naktīs sēž pie viņas gultas, kad viņa slimoja. Man vajadzēja viņu sodīt par nepaklausību un palīdzēt viņai pildīt mājasdarbus. Man vajadzēja mazliet apraudāties, kad viņa devās uz savu pirmo īsto tikšanos. Un man vajadzēja sajust zaudējuma sāpes, kad viņa devās uz koledžu. Tādu kā tukšuma sajūtu krūtīs.” Sūzanna pielika plaukstu pie sirds. “Man vajadzēja būt lai, kas lepojas, bet sirdī jūtas maza un vientuļa. Taču mana daļa bija tikai tukšums. Tas bija viss, kas man atlika.” Viņas stingi sēdēja skaistajā istabā, un starp viņām mutuļoja spēcīga rūgtuma straume.

“Es nespēju jums to visu atdot.” Vivianas galva vēl aizvien bija izslieta, pleci taisni. “Un sirdī es zinu, ja mēs to būtu uzzinājuši pirms desmit, pirms divdesmit gadiem, es būtu centusies to noslēpt no jums. Paturēt viņu, lai ko tas maksātu. Es pat nespēju vēlēties, kaut viss būtu noticis citādi. Es nezinu, kā.”

“Es viņu nēsāju sevī deviņus mēnešus. Es viņu turēju savās rokās dažus brīžus pēc tam, kad viņa bija pirmoreiz ievilkusi elpu.” Sūzanna paliecās uz priekšu, it kā cenšoties savaldīties, lai nepie-lēktu kājās. “Es dāvāju viņai dzīvību.”

“Jā. Un man tā nekad nebūs. Man nekad nebūs šīs saistības ar viņu, un es vienmēr zināšu, ka jums tāda ir. lāpāt kā viņa to zinās, un viņai tas vienmēr būs nozīmīgi. Jūs aizvien būsiet nozīmīgs cilvēks viņas dzīvē. Daļa no bērna, kas bija mans visu mūžu, tagad pieder jums. Viņa vairs nekad nebūs pilnīgi mana.” Viviana apklusa, cenšoties saņemties. “Droši vien es nespēju saprast, kā jūs jūtaties, Ka-lenas kundze. Jūs droši vien nespējat saprast, kā es jūtos. Un varbūt mūsu būtības egoistiskā daļa nemaz negrib to saprast. Taču man sāp sirds par to, ka neviena no mums nevar zināt, kā jūtas Kellija.” “Nē.” Sūzannas sirds strauji pukstēja. “Mēs nevaram to zināt. Mēs varam vienīgi mēģināt, lai tas nebūtu tik sarežģīti.” Viņai jājūt ko vairāk par dusmām, Sūzanna sev atgādināja. Jājūt ko vairāk tā bērna dēļ, kas atradās starp viņām. “Es negribu, lai viņa tiktu sāpināta. Ne no manas vai jūsu puses, ne arī no to cilvēku puses, kas par to atbildīgi. Un man ir bail par viņu, bail par to, cik tālu tie cilvēki gatavi iet, lai aizkavētu viņu atrast to, ko viņa meklē.” “Viņa neapstāsies. Es gribēju jūs lūgt nākt man līdzi. Ja mēs abas lūgtu, lai viss paliek pa vecam... Es pat ieminējos par to Eļļotam. Taču Kellija neapstāsies un justos vienīgi sarūgtināta, ja mēs lūgtu viņai ko tādu, ko viņa nespēj dot.”

“Mans dēls šobrīd ir Bostonā. Viņš cenšas palīdzēt.”

“Mēs esam apjautājušies mediķiem. Es nespēju noticēt, ka Henrijs... mans ārsts.” Vivianas roka pacēlās pie kakla un saraustīja vienkāršo zelta kaklarotu, kas bija ap to aplikta. “Kad Kellija atradīs atbildes, un viņa to izdarīs, vienam otram būs par to jāsamaksā. Tikmēr viņa nav viena. Viņai ir ģimene, draugi. Džeikobs.” “Ir grūti pateikt, pie kuras grupas viņš pieder.”

Pirmo reizi kopš ienākšanas Suzannas mājā Viviana no sirds pasmaidīja.

“Es ceru, ka viņi abi to šoreiz noskaidros. Un ka viss nokārtosies. Man... man nu jāiet, taču es gribēju jums atdot šīs.” Viņa pieskārās somiņai, ko bija nolikusi līdzās krēslam. “Es izskatīju fotogrāfijas un momentuzņēmumus mūsu albumos. Pasūtīju kopijas no tām, kuras jūs, manuprāt... kuras jūs, manuprāt, gribētu redzēt. Jā, otrā pusē es pierakstīju datumus un notikumus, kurus atcerējos.”

Viņa piecēlās, paņēma somiņu un pastiepa to uz priekšu. Stingi veroties tajā, Sūzanna arī lēnām piecēlās. Viņas sirds šķita tik cieši sažņaugta, ka viņa brīnījās par to, ka vēl spēj paelpot.

“Es gribēju jūs ienīst,” viņa paziņoja. “Es gribēju jūs ienīst, un es gribēju, lai jūs būtu briesmīga sieviete. Tagad es redzu, ka tas bija nepareizi. Kā es varēju gribēt, lai manu meitu būtu uzaudzinājusi briesmīga, nīstama sieviete? Tomēr es to gribēju.”

“Es saprotu. Un es gribēju ienīst jūs. Es negribēju, lai jums piederētu tik skaista māja, un negribēju dzirdēt jūs runājam par viņu ar tādu mīlestību. Es gribēju, lai jūs būtu nikna un auksta. Un resna.” Sūzanna iesmējās caur asarām.

“Ak kungs! Neticami, cik liels atvieglojums tas man ir.” Viņa atļāvās ielūkoties Vivianas acīs. Viņa atļāvās tās ieraudzīt. “Es nezinu, ko lai mēs darām.”

“Es arī to nezinu.”

“Taču šobrīd es gribētu apskatīt fotogrāfijas. Kāpēc mēs nevarētu aiznest tās uz virtuvi? Es pagatavošu kafiju.”

“Tas būtu lieliski.”

94

Kamēr Sūzanna un Viviana pavadīja divas piesātinātas stundas, pie kafijas un drumstalu kūkas izpētot Kellijas pagātni fotoattēlos, Dagsjau atkal sēdēja Rozannas Jardlijas kabinetā.

“Jūs neteicāt, ka esat Suzannas Kalenas dēls.”

“Vai tas ko maina?”

“Es apbrīnoju sievietes, kuras pašas gūst panākumus. Un pirms dažiem gadiem es piedalījos bērnu veselībai un drošībai veltītā konferencē. Viņa tajā uzstājās. Ar pārliecinošu runu par savu pašas pieredzi. Es toreiz nodomāju, ka viņa ir ļoti drosmīga sieviete.”

“Es arī pats esmu sācis to saskatīt.”

“Esmu pavadījusi lielāko sava mūža daļu, rūpējoties par bērnu veselību un labklājību. Un vienmēr esmu uzskatījusi sevi par gudru un vērīgu. Nav viegli pieņemt domu, ka es varētu būt kaut kādā veidā saistīta ar cilvēku, kurš to izmantojis, lai gūtu peļņu.”

“Markuss Kārlails organizēja manas māsas nolaupīšanu un pārdošanu. Viņš neapšaubāmi izdarījis to pašu ar daudziem citiem. Un ļoti iespējams, ka viņš jūs izmantoja. Nejauša ieminēšanās par kādu pacientu. Par vecākiem, kas zaudējuši bērnu un vairs nespēs tikt pie cita. Par bezbērnu pāru radiniekiem. Viens vai vairāki jūsu pacienti gluži labi varēja būt bērni, kas nolaupīti otrā valsts malā.”

“Es esmu pavadījusi vairākas smagas stundas, domājot par to. Jūs netiksiet klāt Lorēnai,” Rozanna pēc brīža sacīja. “Ričards jums to neļaus. Un, patiesību sakot, viņa nav īpaši stipra. Nekad nav bijusi. Tāpat kā viņa nekad nav izrādījusi nekādu interesi par Markusa darbu. Taču...” Viņa pabīdīja uz Daga pusi kādu papīra lapu. “Viņa varētu būt labāka un noderīgāka kontaktpersona. Cik man izdevies uzzināt, tā ir Markusa sekretāres dzīvesvieta. Es pazīstu cilvēkus, kas pazīst cilvēkus, kuri pazīst cilvēkus,” viņa piebilda ar greizu smaidiņu. “Es dažiem piezvanīju. Nevaru solīt, ka tā ir precīza un atbildīs pašreizējai situācijai.”

Dags paraudzījās uz lapiņu un izlasīja, ka Dorotija Makleina-Spensere, domājams, dzīvo Sarlotā.

“Paldies!”

“Ja jūs viņu atradīsiet un viņa jums sniegs atbildes, kuras meklējat, es gribētu to uzzināt.” Rozanna piecēlās. “Es atceros kaut ko, ko Markuss man pateica kādā vakarā, kad mēs runājām par mūsu darbu un ko tas mums nozīmē. Viņš sacīja - kad viņš palīdzot bērnam atrast stabilas un mīļas mājas, viņš redzot, ka viņa darbs nav bijis veltīgs. Es viņam ticēju. Un es varētu apzvērēt, ka arī viņš pats tam ticēja.”

Leina konstatēja, ka viņa smaida, tiklīdz bija izdzirdējusi klausulē Daga balsi. Viņa tīšām izlikās, ka ir aizelsusies un nevaļīga.

“Ā... tas esi tu. Diger,” viņa sacīja teatrālā čukstā, “vēlāk!” “Ei!”

“Man žēl, ka paziņoju tev to tādā veidā, taču mēs ar Digeru esam viens otrā traki samīlējušies un taisāmies bēgt uz Boraboras salu. Ja vien tev nav padomā kāds labāks piedāvājums.”

“Varbūt es varētu piedāvāt nedēļas nogali lauku viesnīcā.” “Pārliecināji! Kur tu esi?”

“Ceļā uz lidostu. Esmu ieguvis informāciju par Kārlaila sekretāri un taisos doties uz Šarlotu, lai to pārbaudītu. Ar pārsēšanos man būs vajadzīga vesela diena, lai tur nokļūtu. Gribēju tev paziņot, knieš būšu. Vai tev ir papīrs un zīmulis?”

“Esmu juriste.”

“Labi.” Dags nosauca, kurā viesnīcā pasūtījis numuru. “Paziņo to manai ģimenei, labi?”

“Cik drīz vien iespējams.”

“Vai nav noticis kaut kas tāds, ko man vajadzētu zināt?”

“Pēc nedēļas varēšu pārcelties atpakaļ uz savu biroju. Augstākais, pēc divām. Esmu priecīgi satraukta.”

“Nav nekādu ziņu par dedzināšanu?”

“Viņi zina, kā, bet nezina, kas to izdarījis. Tas pats attiecas uz vagoniņu. Mums tevis šeit pietrūkst.”

“Patīkami to apzināties. Piezvanīšu uzreiz pēc ierašanās viesnīcā. Kad atgriezīšos atpakaļ, es ieņemšu Digera vietu.”

“Vai tiešām?”

“Viņš iziet ārā pa durvīm, es ienāku iekšā. Tas nav apspriežams.” “Visai izaicinoša frāzēja tu runā ar advokāti. Atgriezies ātrāk, un mēs par to parunāsim.”

Noliekot klausuli, Leina vēl aizvien smaidīja. Tad piepeši atkal paķēra klausuli, lai īstenotu plānu, kas bija ienācis viņai prātā.

95

Ir laiks atpūsties, šef.”

Gandrīz piebāzusi klāt seju, Kellija rūpīgi pūta nost zemi no neliela akmens izciļņa.

“Man te kaut kas ir.”

Rozija parāva augšup uzacis.

“Tev katru dienu kaut kas atrodas tajā glītajā kaulu kaudzītē. Mums, pārējiem, tas liek justies kā sliņķiem.”

“Tas ir akmens.”

“Tas nekur nepazudīs. Ir pusdienas pārtraukums.”

“Es neesmu izsalkusi.”

Rozija apsēdās, lai atvērtu Kellijas tējas termosu.

“Tas vēl aizvien ir pilns. Vai gribi, lai nolasu tev lekciju par de-hidratāciju?”

“Es dzēru ūdeni. Šaubos, vai tas ir darbarīks, Rozija. Vai ierocis.” “Izklausās, ka te varētu būt darbiņš ģeologam.” Tā kā Rozija jau bija ielējusi tēju, viņa to izdzēra, pirms nolēca lejā palūkoties. “Tas noteikti ir ticis apstrādāts.” Viņa pārvilka ar īkšķi pār nogludināto malu, ko Kellija bija izrakuši. “Pamatīgs. Izskatās pēc riolīta. Tāpat kā mūsu pārējie atradumi.”

“Pieskaroties tas šķiet citāds.”

“Šķiet gan.” Rozija notupās, kamēr Kellija turpināja strādāt ar suku un zondi. “Vai gribi bildes?”

Kellija kaut ko nomurmināja.

“Netraucē Doriju! Vienkārši paņem fotoaparātu. Te ir sabiezējums, kas neliekas dabisks.”

Viņa turpināja darbu, kamēr Rozija sadabūja vienu no fotoaparātiem.

“Nupat piebrauca vēl viena cilvēku grupa. Šī vieta visu rītu ir gatavā Disnejlenda. Paej nostāk, tu met ēnu.”

Kellija pagaidīja, kamēr Rozija nofotografē akmeni, tad paņēma lāpstiņu un uzmanīgi iztaustīja zemi.

“Es jātu tā malas. Tas ir pārāk mazs, lai būtu rokas cirvītis, bet par lielu bultas uzgalim. Tomēr neatbilst nevienam no tiem pēc formas.” Viņa notrausa izrakto zemi un atkal ķērās pie zondēšanas.

“Gribi pusi no sviestmaizes?”

“Vēl ne.”

“Es dzeru tavu tēju. Es netaisos atgriezties pie savas limonādes.” Ar sviestmaizi un dzeramo Rozija atkal apsēdās un vēroja atklājamies akmens veidojumu. “Zini, ko tas man atgādina?”

“Es zinu, ko tas sāk atgādināt man.” Kellijai pa muguru sāka skraidīt satraukuma tirpas, taču rokas palika stingras un drošas. “Ak kungs, Rozij! Šī ir īsta mākslas diena.”

“Sasodīts, tā ir govs. Akmens govs!”

Kellija uzsmaidīja pilnīgajam ķermenim un akmenī izgrebtajai galvai.

“Putekļu krātuve. Ko mūsu antropologs teiks par cilvēka mūžīgo tieksmi pēc visādiem nieciņiem? Vai viņa nav burvīga?” “Šausmīgi burvīga.” Rozija izberzēja acis, kad juta skatienu apmiglojamies. “Oho! Pārāk daudz saules. Vai gribi vēl fotogrāfijas?” “Jā, izmantosim lāpstu, lai sniegtu priekšstatu par mērogu.” Kellija pati satvēra fotoaparātu un uzņēma attēlus. Viņa jau sniedzās pēc savas piezīmju burtnīcas, kad ievēroja, ka Rozija nav pakustējusies.

“Ei, vai tev nekas nekaiš?”

“Mazliet reibst galva. Dīvaini. Es labāk...” Taču, ceļoties kājās, Rozija paklupa un gandrīz vai pakrita. Kad Kellija metās viņai klāt, Rozija sabruka viņas rokās.

“Rozij! Ak kungs! Ei! Palīdziet man!” Viņa pati noturēja Ro-ziju, kamēr pieskrēja pārējie.

“Kas ir?” Leo ierāpās bedrē. “Kas noticis?”

“Es nezinu. Viņa paģība. Aizvedīsim viņu prom no šejienes. Viņai ir slikti,” Kellija sacīja Džeikam, kad viņš tiem pievienojās. “Ļauj man!” Viņš pieturēja Roziju. “Dig, Met!”

Viņš to pacēla, brīvi noturot simt trīsdesmit mārciņas smago nekustīgo ķermeni. Komanda un apmeklētāji sapulcējās apkārt ar pastieptām rokām un palīdzēja noguldīt viņu zemē.

“Pacjiet nostāk! Es esmu medicīnas māsa.” Cauri pūlim izlauzās kāda sieviete. “Kas noticis?”

“Viņa teica, ka viņai esot sagriezusies galva, un tad paģība.” “Vai viņai ir kādas medicīniskas problēmas?” sieviete jautāja, pārbaudot Rozijas pulsu.

“Nē, es neko par to nezinu. Rozija ir vesela kā zirgs.”

Ar vienu roku vēl aizvien uzmanot pulsu, medicīnas māsa pacēla vienu no Rozijas plakstiņiem, lai pārbaudītu acu zīlītes. “Izsauciet neatliekamo palīdzību!”

96

Kellija iebrāzās pa uzņemšanas telpas durvīm tūlīt aiz nestuvēm. Vienīgais, par ko viņa nupat bija droša, ka Rozija nav tikai paģībusi vien.

“Kas tas ir? Kas viņai kaiš?”

Medicīnas māsa, kas bija braukusi līdzi uz slimnīcu no izrakumu vietas, satvēra Kelliju aiz rokas.

“Ļaujiet, lai viņi to noskaidro. Mums jāsniedz dežurējošajam ārstam pēc iespējas vairāk informācijas.”

“Rozija - Rozija Džordana. Jā, viņai ir trīsdesmit četri gadi. Varbūt trīsdesmit pieci. Viņai nav nekādu alerģiju vai medicīnisku problēmu, vismaz es tādas nezinu. Viņai nekas nekaitēja. Vienu brīdi viņa bija vesela un tad nākamajā - zaudēja samaņu. Kāpēc nebija nekādas pārejas?”

“Vai viņa lietoja kādas narkotikas vai zāles?”

“Nē, nē! Es jau jums teicu, ka viņa nav slima. Un viņa nelieto narkotikas.”

“Pagaidiet tepat! Kāds iznāks ar jums aprunāties, tiklīdz tas būs iespējams.”

Džeiks ienāca un nostājās Kellijai aiz muguras.

“Ko viņi saka?”

“Viņi man neko nesaka. Viņi aizveda Roziju kaut kur uz turieni. Viņi man uzdeva nezin cik jautājumu, taču neko nepaskaidroja.” “Piezvani savam tēvam!”

“Ko?”

“Viņš ir ārsts. Viņi tam pastāstīs to, ko varētu neteikt mums.” “Ak kungs, man pašai vajadzēja to aptvert! Es nespēju sakarīgi domāt,” viņa piebilda, izņemot telefonu. Viņa izgāja ar to ārā un elpoja lēnām un ritmiski, zvanīdama uz tēva mobilo telefonu. “Tēvs jau ir ceļā,” viņa sacīja Džeikam. “Viņš uzreiz izbrauca.” Viņa pasniedzās un satvēra Džcika roku, ieraugot māsiņu atgriežamies. “Apsēdīsimies.”

“Mans dievs! Ak mans dievs...”

“Viņi dara, ko var. Jums jāpalīdz. Jums jāpasaka man, kādas narkotikas viņa lietoja. Jo ātrāk viņi to zinās, jo ātrāk varēs viņai palīdzēt.”

“Rozija nelietoja nekādas narkotikas. Viņa nelieto narkotikas. Es viņu pazīstu gadiem ilgi un neesmu redzējusi viņu pat smēķējam marihuānas cigareti. Viņa ir tīra, vai ne, Džeik?”

“Viņa neko tādu nelieto,” Džeiks apstiprināja. “Es gandrīz visu rītu strādāju desmit pēdu attālumā no Rozijas. Viņa neatstāja izrakumu laukumu līdz pusdienām. Tad viņa tiešā ceļā devās uz Kellijas sektoru.”

“Viņa neko nav lietojusi. Viņa apēda pusi sviestmaizes un izdzēra pāris glāžu ledus tējas. Es nodarbojos ar izrakumiem. Viņa fotografēja. Tad viņa ieminējās, ka esot par daudz saules un ka viņai griežoties galva.” Kellija paliecās uz priekšu un satvēra māsiņas roku. “Paskatieties uz mani! Paklausieties! Ja viņa būtu kaut ko lietojusi, es jums pateiktu. Viņa ir viena no manām tuvākajām draudzenēm. Pasakiet, kāds ir viņas stāvoklis!”

“Mediķi vēl arvien strādā. Simptomi liecina par narkotiku pārdozēšanu.”

“Tas nav iespējams.” Kellija palūkojās uz Džeiku. “Tas gluži vienkārši nav iespējams. Tā noteikti ir kāda kļūda. Kaut kas...” Viņai pakrūtē viss sagriezās, un, neko apkārt neredzot, viņa pastiepa roku uz Džeika pusi. “Tā bija mana tēja. Viņa iedzēra manu tēju.”

“Vai tējā kaut kas bija?” māsiņa prasīja.

“Es tai neko nepievienoju. Taču...”

“Kāds cits varēja to izdarīt,” Džeiks pabeidza teikumu. Viņš izņēma savu telefonu. “Es zvanu policijai.”

97

Viņa sēdēja ārpusē uz ietves malas, atbalstījusi galvu pret ceļgaliem. Viņai bija nepieciešams izbēgt no slimību un brūču dvakas, no balsu un telefona zvanu skaņām. No skatīšanās uz oranžajiem plastmasas krēsliem uzgaidāmajā zonā. No smacīgās telpas, kurā koncentrējās tik daudz sāpju un baiļu.

Viņa nepacēla galvu, kad tēvs apsēdās līdzās. Viņa sajuta tēva klātbūtni, viņa smaržu un kustības un piekļāvās ar savu augumu pie tēva.

“Viņa ir mirusi, vai ne?”

“Nē. Nē, mīļā. Viņas stāvoklis ir stabilizēts. Viņa ir ļoti vārga, taču stāvoklis ir stabils.”

“Vai Rozija izveseļosies?”

“Viņa ir jauna, stipra un veselīga. Galvenais ir tas, ka viņai uzreiz tika sniegta palīdzība. Viņa ir iedzērusi bīstamu sekonāla devu.” “Sekonāla? Vai tas varētu viņu nogalināt?”

“Iespējams. Tas nav īpaši ticams, taču ir iespējams.”

“Tam vajadzēja būt tējā. Tā ir vienīgā loģiskā atbilde.”

“Es gribu, lai tu atgrieztos mājās kopā ar mums, Kellij.”

“Es nevaru.” Kellija ar pūlēm pieslējās kājās. “Nelūdz man to!” “Kāpēc?” Eljots dusmīgs piecēlās un devās Kellijai paka],

satverdams viņas roku. “Tas nav tavas dzīvības vērts. Tu esi kādas desmit mārciņas vieglāka par savu draudzeni. Varbūt piecpadsmit. Bija paredzēts, ka tu iedzersi to tēju. Ja tu būtu strādājusi viena pati, tu iekristu komā, un neviens to pat nepamanītu. Viņas iedzertā deva tevi būtu varējusi nogalināt.”

“Tu pats atbildēji uz savu jautājumu. Es esmu to uzsākusi, tēt. To nav iespējams apturēt. Es nebūtu drošībā arī Filadelfijā. Ne jau tagad. Mēs esam atseguši pārāk daudz slāņu, un tos vairs nav iespējams aizbērt. Es nebūšu drošībā, iekams viss netiks atrakts. Taču baidos, ka tagad neviens no mums nebūs drošībā.”

“Lai policija ar to nodarbojas.”

“Es negrasos jaukties iekšā viņu darbā, es tev to apsolu. Hjūits ir sazinājies ar FIB, un es to tikai atbalstu. Taču es nevaru arī stāvēt malā. Tas, kurš to dara, redzēs, ka es neesmu upuris.” Viņa vēroja no ēkas iznākam Džeiku un saskatījās ar viņu. “Un es neapstāšos.”

98

1 au tuvojās krēslas stunda, kad viņa ar Džeiku nonāca tobrīd I pamestajā izrakumu vietā.

^Leo gribēs to slēgt. Vismaz pagaidām.”

“Un mēs viņu no tā atrunāsim,” Kellija sacīja. “Mēs turpināsim darbu. Un, kad Rozija tiks atkal uz kājām, viņa pa tiešo dosies šurp.”

“Tu varētu pierunāt Leo, bet cik daudz cilvēku tu domā pārliecināt, lai viņi paliek šeit?”

.“Ja paliksim tikai mēs abi, tad paliksim mēs abi.”

“Un vēl Digcrs.”

“Jā, arī Digers,” viņa piekrita. “Es neļaušu, lai kāds mani aizbiedē. Es negrasos ļaut tam, kurš par to visu ir atbildīgs, izvēlēties vietu un laiku, kad man uzglūnēt. Vairs ne.”

Džeiks redzēja, ka puskrēslā viņa izskatās bāla un nogurusi. Rūpju un apņēmības pārņemta. Un viņš atcerējās, kāda viņa bija izskatījusies mēness gaismā, paceļoties viņam pāri gultā. Kā viņas seja bija laistījusies smieklos un satraukumā. Viņi abi tad jutās tik brīvi, bez jebkādām raizēm.

Un, kamēr viņi bija atdevušies viens otram, kamēr viņi bija gremdējušies viens otrā, kāds turpat līdzās bija kalis plānus, kā nodarīt Kellijai pāri.

“Tas ir bijis kāds no mūsu komandas.” Džeiks to izteica, paslēpjot niknumu pārāk dziļi, lai to izrādītu.

“Izrakumu vieta šodien bija pilna ar cilvēkiem. Pilsētnieki, prese, koledžas audzēkņi.” Tad viņa nopūtās. “Jā, tas ir bijis viens no mums. Tas sasodītais termoss atradās uz letes ar noņemtu vāciņu. Es gatavoju tēju. Ienāca Leo ar dāvanu. Es to noliku uz ēdamgalda, lai atvērtu. Tad gāju atpakaļ pie virtuves galda. Mēs visi bijām turpat tuvumā. Visi zina, ka tas ir mans termoss, un gandrīz vienmēr es strādāju vienatnē, vismaz līdz pusdienas pārtraukumam. Tas ir mans paradums. Tas, kurš to izdarīja, pārzina manus paradumus.”

“Šorīt tu nedzēri tēju.”

“Nē. Ūdens pudele bija parocīgāka. Rozija...” Viņa samulsusi aprāvās, kad Džeiks pagriezās un devās projām. Kad viņš apstājās Kellijas sektora malā, viņa arī devās turp un jautājoši uzlika roku viņam uz muguras.

Džeiks strauji apgriezās, satvēra viņu un turēja tik cieši, ka likās - ribas tūlīt sadrups.

“Ei! Paskat tik, tu drebi.”

“Paklusē!” Viņa balsi apslāpēja Kellijas mati, tad viņas mute. “Vienkārši paklusē.”

“Labi, tagad es drebu. Domāju, ka man derētu apsēsties.”

“Nē. Vienkārši pastāvi, sasodīts!”

“Es jau stāvu.” Viņa satvēra ar vienu roku otras locītavu. “Es sāku domāt, ka tu varbūt mani tiešām mīli.”

“Tu varēji zaudēt samaņu tur, lejā. Kas zina, cik ilgs laiks būtu pagājis, pirms kāds no mums to pamanītu?”

“Es nezaudēju samaņu. Nekas tāds nenotika. Un Rozija tā dēļ ir slimnīcā.”

“Mēs izķidāsim visu komandu. Pa vienam. Mēs ne tikai turpināsim darbu pie projekta, mēs saglabāsim komandu neskartu, līdz neatradīsim vainīgo.”

“Kā mēs saglabāsim komandu neskartu?”

“Mēs samelosim. Izmantosim mūmijas lāsta leģendu. Izplatīsim baumas. Daži vietējie plānprātiņi grib mums atmaksāt par māju celtniecības apturēšanu un nodarbojas ar projekta sabotēšanu. Liksim viņiem noticēt, ka mēs tam ticam, pārliecināsim viņus, ka jāturas kopā.”

“Urā! Urā?”

“Tas jādara zinātnes dēļ un pa daļai personiskās drošības dēļ.

Visi ir viena liela, laimīga ģimene. Kamēr las, kurš to ir izdarījis, domās, ka mēs ticam šai leģendai, mēs sašaurināsim loku.”

“Mēs varam izslēgt Bobu. Viņš bija komandā, pirms es uzzināju par Kaleniem.”

Džeiks pakratīja galvu. Vairs nekāda riska.

“Mēs varam viņu iekļaut otrā sarakstā. Bet neizslēgsim nevienu, iekams nebūsim saņēmuši pilnīgus pierādījumus. Šoreiz mēs darbosimies pēc principa vainīgs, kamēr nav pierādīta nevainība. Viņš pārvilka pirkstu kauliņus pār Kellijas vaigu. “Lai neviens pat nemēģina noindēt manu sievu!”

“Bijušo sievu. Mums jāiesaista tajā visā Leo.”

“Mājās mēs noturēsim apspriedi aiz slēgtām durvīm. Lai tas būtu ļoti uzskatāmi un oficiāli.”

99

Leo strīdējās, niknojās, lamājās un beigu beigās pat atļāvās necenzētus apvainojumus.

“Policijai vai štatam mūs jāslēdz ciet jebkurā gadījumā.” “Kamēr viņi to nav izdarījuši, mēs paliksim tepat.”

Viņš pablenza uz Kelliju.

“Vai tu tiešām domā, ka jūs varat pārliecināt komandu, viens no kuras locekļiem, pēc jūsu domām, ir slepkava, turpināt izrakumus?” “Paskaties uz mani!”

Leo noņēma brilles un pamasēja virsdeguni.

“Labi, es jūs atbalstīšu, jūs abus. Taču man ir daži nosacījumi.” “Man nepatīk nosacījumi. Un tev?” Kellija pajautāja Džeikam. “Es tos ienīstu.”

“Ar šiem jums būs jāsamierinās, vai arī es likšu tiem bērniem doties mājup. Bērniem,” viņš atkārtoja.

“Labi, labi,” Kellija noņurdēja.

“Nosacījumi ir tādi, ka es izsaucu vēl pāris vīru. Vīrus, kurus pazīstu un kuriem uzticos. Viņi būs pilnībā informēti par situāciju. Viņi strādās, taču viņu galvenais mērķis būs vērot un uzkrāt iespaidus. Man vajadzēs dienu vai divas, lai to nokārtotu.”

“Tas ir pieņemami,” Kellija pamāja.

“Vēl es gribu aprunāties ar varas iestādēm par iespēju iekļaut komandā policistu. Inkognito.”

“Nu beidz, Leo!”

“Tādi ir nosacījumi.” Leo piecēlās kājās. “Jūs piekrītat?”

Viņi piekrita un sasauca pārējos komandas locekļus virtuvē uz apspriedi. Kellija izdalīja alu, kamēr Leo uzstājās ar aizrautīgu runu.

“Bet policija mums neko nesaka.” Frenija bailīgi ieskatījās visās sejās, ne pie vienas nepakavēdamās ilgāk par sekundi. “Viņi tikai uzdeva daudzus jautājumus. It kā no mums kāds būtu speciāli padarījis Roziju slimu.”

“Mēs domājam, ka tā arī bijis.” Pēc Kellijas paziņojuma iestājās pilnīgs klusums. “Mēs atņēmām darbu daudziem cilvēkiem,” viņa turpināja. “Un daži no šiem cilvēkiem par to pamatīgi sadusmojās. Viņi nesaprot, ko mēs te darām. Vēl vairāk, viņiem tas ir pilnīgi vienaldzīgi. Kāds aizdedzināja Leinas Kempbelas biroju. Kāpēc?” Viņa gaidīja reakciju un, tāpat kā pirmīt Frenija, vēroja sejas. “Tāpēc ka viņa ir Pieminekļu aizsardzības biedrības advokāte un lielā mērā atbildīga par to, ka mēs atrodamies šeit. Kāds pielaida uguni Digera vagoniņam, uzlaida gaisā daļu no mūsu aprīkojuma un pierakstiem.”

“Bills ir miris,” Bobs klusu ieteicās.

“Iespējams, ka tas bija nelaimes gadījums, bet varbūt arī ne.” Džeiks pētīja savu alus kārbu un reģistrēja katru kustību, katru elpas vilcienu sev apkārt. “Varbūt kāds no cilvēkiem, kurus mēs esam sa-nikņojuši, ievainoja viņu, ievainoja pamatīgāk, nekā viņi bija pieredzējuši. Viņi pāršāva pār strīpu. Un tas papildināja leģendu, par kuru nespeciālisti labprāt trin mēles, tas ir, ja atraksi kapu, tevi ķers lāsts. Notiek kas slikts, un viņi sāk sačukstēties, ka projekts ir nolādēts.” “Varbūt tā arī ir.” Dorija saknieba lūpas. “Es zinu, kā tas izklausās, taču notiek visādas nelaimes. Un tās turpinās. Tagad Rozija...” “Gari neieber barbiturātus termosos ar ledus tēju.” Kellija sakrustoja rokas. “To dara cilvēki. Un tas nozīmē, ka mums jāatbrīvo izrakumu laukums no visiem svešajiem. Vairs nekādu izrādīšanu, nekādu mācībstundu, nekādu apmeklētāju, kas pārkāpj nožogojumu. Mēs turēsimies kopā. Mēs rūpēsimies cits par citu, uzmanīsim cits citu. Darīsim to, kas jādara komandai.”

“Mums ir jāpaveic svarīgs darbs,” Džeiks paziņoja. “Mums jāparāda šiem vietējiem idiņiem, ka mēs netaisāmies bēgt projām. Projekts ir atkarīgs no mums visiem. Tāpēc...”

Džeiks pastiepa roku pāri galdam.

Kellija uzlika virsā savējo. Cits pēc cita pievienojās arī pārējie, līdz visi bija sadevušies rokās.

Kellija vēlreiz nopētīja visas sejas. Un zināja, ka viņa ir sadevusies rokās ar slepkavu.

XXVII

100

Zvans no administratores, informējot par sūtījuma piegādi no Leinas Kempbelas, atskanēja brīdī, kad Dags prātoja, kā viņam vajadzētu rīkoties.Viņš nezināja, kāpēc Leinai vajadzētu sūtīt viņam paciņu vai kāpēc nesējs to nevarētu uznest augšā, tomēr viņš uzvilka kurpes, paķēra istabas atslēgu un devās lejup, lai to paņemtu.

Un tur viņa bija. Pilnīgi nevainojama, katrs lieliskais mats savā vietā. Viņš zināja, ka smaida kā idiots, šķērsojot mazo vestibilu, paceļot Leinu gaisā un piekļaujoties viņas skaistajām lūpām.

“Tas tik ir sūtījums!” Viņš nolika Leinu zemē, taču neļāva viņai atbrīvoties.

“Es jau cerēju, ka tev patiks.”

“Kur ir Tajs?”

Viņa noglāstīja ar rokām Daga vaigus, un tagad viņa bija tā, kas skūpstīja.

“Tu proti pateikt pareizos vārdus īstajā laikā. Viņš pavada pāris dienu ar saviem vecvecākiem Baltimorā. Viņš ir bezgala laimīgs par šo iespēju. Kāpēc mēs neejam uz tavu istabu? Man tev ir daudz kas jāpastāsta.”

“Protams.” Viņš palūkojās lejup pie Leinas kājām, kur stāvēja viņas portfelis, soma uz ritenīšiem un dators. Viņai līdzi bija arī rokassoma Aidalio štata lielumā. “Tik daudz visa kā? Cik ilgi tu grasies šeit palikt?”

“Šie gan nav pareizie vārdi.” Viņa pagāja Dagam garām un nospieda lifta pogu.

“Un kā būtu, ja es teiktu, ka tiešām priecājos tevi redzēt?”

“Jau labāk.”

Viņš ienesa liftā Leinas mantas un piespieda sava stāva pogu. “Un tomēr es brīnos, ko tu te dari.”

“Tas ir saprotami. Pirmkārt, es gribēju Taju šobrīd aizsūtīt projām un jutu, ka Digeram labāk vajadzētu būt kopā ar Kelliju un Džeiku nekā ar mani. Turklāt es jutu, ka varētu sniegt tev palīdzīgu roku. Tu esi pelnījis īstu sabiedroto.”

“Es teiktu, ka man ir ticis vislabākais - gudrs sabiedrotais.” “Skaidrs kā diena.” Abi izgāja no lifta Daga stāvā un viens otram līdzās devās uz priekšu pa gaiteni. “Es varēju izbrīvēties tikai uz pāris dienām. Tomēr nodomāju, ka būšu noderīgāka šeit nekā tur. Tāpēc esmu te.”

“Tātad tas nebija tāpēc, ka tu bija šķirta no manis un juti, ka nav vērts dzīvot, ja tev jāpavada kaut mirklis bez manas klātbūtnes?” “Nu, protams, arī tas bija viens no faktoriem.” Viņa iegāja istabā un palūkojās apkārt. Tajā bija divas pamatīgas gultas - viena vēl aizvien nesaklāta -, neliels galdiņš, viens vienīgs krēsls un viens niecīgs lodziņš. “Tu dzīvo pieticīgi.”

“Ja es būtu zinājis, ka tu ieradīsies, es būtu parūpējies par kaut ko... citu.”

“Būs jau labi.” Leina nolika savu somiņu uz otrās gultas. “Man tev jāpastāsta, kas notika vakardien.” •

“Vai tas, ja tu man to nepastāstīsi tieši tagad, kaut ko mainīs?” “Nē. Bet tev ir jāzi...”

“Vispirms pašu galveno.” Dags novilka viņai žaketi. “Labs audums,” viņš sacīja un nometa to uz gultas līdzās somiņai. “Zini, ko es tevī pamanīju vispirms, Leina?”

“Nē. Ko tad?” Viņa stāvēja nekustīgi, kamēr Dags atpogāja viņas blūzi.

“To, cik gluda ir tava āda, tavi mati. Tavas drēbes.” Viņš noslidināja blūzi zemē. “Vīrieša rokas prasīt prasās pieskarties tādam gludu-mam.” Tad viņa pirksti jau bija sasnieguši Leinas bikšu rāvējslēdzēju.

“Varbūt tev vajadzētu izlikt uz durvīm plāksnīti: “Lūdzu, netraucējiet!””

“Es to jau izdarīju.” Viņš pielieca seju un kaitējās ar Leinas muti, kamēr elastīgais audums noslīdēja viņai pie kājām.

Viņa pārvilka Daga kreklu pāri viņa galvai.

“Tu esi racionāli domājošs un uzmanīgs cilvēks. To es tevī pamanīju vispirms. Mani tas ļoti valdzina.” Viņas elpa aizrāvās, kad Dags pacēla viņu uz rokām. “Un arī tas.”

“Mēs esam praktiski un tieši cilvēki.”

“Lielākoties,” viņa nomurmināja, kad Dags iecēla viņu gultā un piekļāvās viņas ķermenim.

“Laba saskaņa.”

Viņa ļāvās, ļāva izgaist pēdējo stundu laikā uzkrātajām bailēm un satraukumam. Dags smaržoja pēc dušas, pēc viesnīcas ziepēm. Pat tas Leinu uzbudināja. Atrasties šeit, tik tālu no mājām, šajā bezpersoniskajā istabā, palagos, kuros Dags bija gulējis bez viņas.

Viņa dzirdēja putekļu sūcēja radīto troksni ārā gaitenī. Un durvju aizciršanos, kādam dodoties savās gaitās.

Viņa dzirdēju savu pašas sirdi sitamies kaklā, kad to skāra Daga lūpas.

Viņa ilgie, mīļuma pilnie glāsti sasildīja viņas ādu. Viņas asinis, visu viņas augumu. Dags izdvesa viņas vārdu, kad abu lūpas saskārās. Un ļāvās visam pārējam.

Viņš bija sapņojis par Leinu naktī, bet viņš reti sapņoja. Viņš bija ilgojies pēc Leinas, bet viņš reti ilgojās. Šķita, ka tas viss ir pārvērties, kopš Leina ienākusi viņa dzīvē. Tas, ko viņš agrāk bija aizliedzis sev vēlēties, tagad bija viss, ko viņš vēlējās.

Mājas, ģimene. Sieviete, kas būtu līdzās. Tas viss bija riska vērts, ja šī sieviete bija Leina.

Dags piespieda lūpas pie viņas sirds un zināja: ja viņš iegūs Leinas sirdi, viņš spēs paveikt visu.

Viņa drudžaini, nemierīgi sakustējās zem Daga, kad viņš pieskārās ar savu mēli, juzdams vēlēšanos viņu uzbudināt, dzirdēt viņas elpu paātrināmies un aizraujamies, sajust, kā sitas viņas sirds, pēc kuras viņš tik ļoti ilgojās.

Kad Leinas elpa kļuva saraustīta, viņš vairs nebija tik pacietīgs, bet uzrāva viņu augšā, tā ka abi tagad bija nometušies ceļos uz gultas, cenzdamies dabūt nost savas atlikušās drēbes.

Kad viņa paliecās atpakaļ kā piedāvājumā, Daga lūpas piekļāvās viņai.

Tieši to viņa šobrīd vēlējās. Ātrumu un mežonīgu iekāri. Viņu pārņēma patīkama spriedze, kura pārvērta ķermeni trīsošā masā, kas kaislīgi alka pēc kā vairāk. Viņa vai prātu zauudēja, apvijusi kājas Dagam apkārt, locīdamās viņam pāri, lai iecirstu zobus viņa plecā.

Kad viņš ieguva Leinas ķermeni un sirdi, viņa izrunāja viņa vārdu. Tikai viņa vārdu.

101

Piekusis un apmierināts viņš atslīga Leinai blakus. Bija liels kārdinājums vienkārši izstiepties gultā, pārvilkt segu pāri galvām un atslēgties no visa pārējā.

“Es gribu pavadīt laiku kopā ar tevi, Leina. Laiku, kas nav jāvelta nekam citam.”

“Parastu laiku.” Viņa paberzēja vaigu pret Daga plecu. “Mums tā ir bijis pārāk maz. Kādam tam, tavuprāt, vajadzētu būt?” “Mierīgam.”

“Nu, manā mājā necik daudz no tā nav.” Viņa iesmējās.

“Ir gan. Tā ir jauka miera sajūta, kad bērns skraida apkārt.” “Suņi rej, telefoni zvana. Man patīk visu sakārtot, Dag, taču mana dzīve sastāv no daudziem uzdevumiem. Ar daudz ko jātiek galā.” “Un, tā kā tu radi iespaidu, ka tas ir vienkārši, es nekad nebūtu to iedomājies.” Viņš pavirzījās nostāk. “Es apbrīnoju, kā tu esi nokārtojusi savu un Taja dzīvi. Kā tu esi to panākusi.”

“Re nu, tu atkal sāc runāt pareizi.” Viņa atbrīvojās no Daga rokām un piecēlās, lai atvilktu somas rāvējslēdzēju.

Viņš ievēroja, ka pašā augšā, glīti salocīts, atradās īss, plāns mājas tērps. Tas lika viņam pasmaidīt.

“Vai tu jau piedzimi kārtīga?”

“Droši vien.” Viņa sajoza tērpu ar jostu un tad apsēdās uz otras gultas malas. “Un praktiska. Tāpēc, ja es uz pāris nākamajām stundām ērti iekārtotos gultā, es sabojātu visu noskaņu. Vakar šis tas atgadījās.”

Viņa pastāstīja Dagam par Roziju, vēroja viņa bezrūpīgos vaibstus sastingstam, tad aizsvilstamies. Viņš piecēlās, uzvilka džinsus un staigāja pa istabu, taču nepārtrauca Leinu ar jautājumiem vai komentāriem, līdz viņa visu bija pateikusi.

“Vai tu šodien runāji ar Kelliju?”

“Jā, pirms aizbraukšanas un no vietējās lidostas. Viņai nekas nekaiš, Dag, kaut arī viņa bija mazliet aizkaitināta, ka, otro reizi piezvanot, traucēju viņu darbā.”

“To nevar norakstīt uz negadījuma vai impulsa, vai pat nevērības rēķina. Tas viss bijis iepriekš izplānots, un Kellija bijusi konkrētais mērķis.”

“Viņa to zina, tāpat zina, ka tas, kurš saindēja tēju, bijis kāds no viņas komandas. Viņa nebūs bezrūpīga. Šobrīd mums tas pavediens jāatslāj viņas ziņā. Mums jānodarbojas ar pētījumiem šeit.”

“Man ir Spenseru saraksts - tas ir sekretāres uzvārds. Cik mums zināms. Es tos izrakstīju no telefonu grāmatas un pameklēju arī internētā. Esmu sašaurinājis loku līdz sešiem, kas varētu derēt. Pārējie šeit dzīvo pārāk ilgi, lai būtu īstie. Es patlaban prātoju, kā lai tiek viņiem klāt, kad administrators mani aicināja lejā.”

“Mēs varētu izmantot telemārketinga leģendu, izdarīt aptauju pa telefonu un atmest vēl dažus.”

“Vai jūs šobrīd vai agrāk esat darbojusies organizācijā, kas pārdod zīdaiņus?”

Leina jau vēra vaļā savu mapi un ņēma laukā bloknotu.

“Es vairāk domāju par mājsaimnieču aptauju - vai jūs šobrīd vai agrāk esat strādājusi ārpus mājas? Kādā nozarē un tā tālāk.”

“Tas prasīs laiku. Un tev jāņem vērā, ka daudzi cilvēki gluži vienkārši noliek klausuli, ja runa ir par telefona aptaujām un konsultācijām.”

“Jā. Es būtu viena no viņiem.” Leina izklaidīgi zīmēja bloknotā visādus ķeburus. Viņa saprata, ko Dags domā, un pamāja. “Jā, ir jāapsver arī tiešāks ceļš. Vienkārši jāpieklauvē pie durvīm un jāpajautā, vai mēs runājam ar Markusa Kārlaila bijušo sekretāri.”

“Tāds bija mans plāns. Zini, kopš man ir sabiedrotais, mēs varam izmantot abus scenārijus. Es klauvēšu pie durvīm, bet tu paliksi tepat un tēlosi uzmācīgu telemārketinga darbinieci.”

“Lai tu mani noturētu droši ieslēgtu viesnīcas istabā? Nedomāju vis. Mēs iesim kopā, Daglas. Tā būs operatīva sadarbība.”

“Apstājies uz brītiņu un padomā!” Dags viņai sekoja, kad viņa iegāja vannasistabā un grozīja dušas krānu, līdz temperatūra viņu apmierināja. “Mēs nezinām, ar ko mums ir darīšana. Tu jau esi piedzīvojusi, ka tavs birojs tiek iznīcināts, un esi pietiekami nobijusies, lai aizsūtītu projām Taju. Padomā par viņu, ja ar tevi kas atgadīsies.”

Viņa nometa mājastērpu, glīti pakarināja to uz āķa pie durvīm un tad pagāja zem dušas.

“Tu centies mani iebiedēt, un tā ir īstā poga, uz kuru spiest.”

t

“Tas ir labi.”

“Taču es nevaru un negribu tā dzīvot. Man bija vajadzīgi divi mēneši pēc Stīva nāves, lai saņemtu drosmi un ieietu tajā sasodītajā diennakts veikalā gaišā dienas laikā. Tomēr es to izdarīju, tāpēc ka cilvēks nevar visu laiku baidīties par to, kas varētu notikt. Tādā gadījumā tu vairs nekontrolē to, kas pašlaik notiek, un līdz ar to nejūti prieku un sāpes, ko tas sagādā.”

“Sasodīts!” Viņš novilka džinsus, iekāpa dušā viņai aiz muguras un aplika rokas ap viņas vidukli. “Tu man neatstāj ne vismazāko iespēju strīdēties.”

Leina noglāstīja viņa roku un izgāja ārā no dušas, pirms viņas mati nebija saslapuši.

“JSs esmu profesionāle.”

“Saraksts ir tur uz galda. Tam līdzās ir pilsētas karte. Mēs pie reizes varētu izrēķināt arī visērtāko ceļu.”

“Es sākšu ar to nodarboties.” Viņa noslaucījās un atkal uzvilka savu mājastērpu.

Taču, kad Dags iznāca laukā, lai viņai pievienotos, viņa neko nedarīja. Viņa stāvēja pie galda, turēdama rokā mazu Bostonas “Red Sox” beisbola cepurīti.

“Tu to nopirki Taileram.”

“Jā, iedomājos, ka viņam tā patiks. Kad mans vectēvs ceļoja, viņš vienmēr man atveda beisbola cepurīti vai rotaļlietu. Kādu nieciņu.” Dags paņēma kreklu, juzdamies neērti, ka viņa tur stāv, grozīdama pirkstos cepuri. “Es to nenopirku, lai iegūtu papildu punktus viņa vai tavās acīs. Nu, ne gluži tāpēc.”

“Ne gluži.”

Viņa sejai pārslīdēja aizkaitinājuma ēna.

“Tā kā es pats kādreiz biju mazs puika, es zinu beisbola cepurītes vērtību. Es to ieraudzīju lidostā un nopirku. Kad es par to maksāju, es sapratu, kāpēc to daru.”

“Viņš prasīja, kad tu atgriezīsies.”

“Tiešām?”

Viņa pamanīja acumirklīgo tūlītējo iepriecinājumu Daga balsī. Tas bija dabisks un patiess. Viņas sirds nodrebēja.

“Jā, viņš par to apjautājās. Un viņam tā ļoti paliks. Lai nu paliek punkti, taču tas ir ļoti mīļi, ka tu par to iedomājies.”

“Es neaizmirsu arī tevi.”

“Tiešām?”

“Tiešām.” Viņš atvēra atvilktni. “Es neatstāju to ārpusē, tāpēc ka nezināju, ko par to varētu padomāt istabene.”

Leina vēroja, kā viņš izņem Bostonas cepto pupiņu kārbu. Kad Dags ielika to viņai rokā un uzsmaidīja, viņas sirds ne vien notrīsēja, bet pamatīgi iedrebējās.

“Tas ir pilnīgi satriecoši. Es esmu uzveikta ar pupiņu kārbu.” Viņa piespieda to pie sirds un sāka raudāt.

“Ak kungs, Leina, neraudi! Tas ir joks.”

“Tu, nekrietneli! Tam nevajadzēja ar mani notikt.” Viņa pamāja, lai Dags paiet nostāk, atvēra savu somiņu un izvilka salvešu paciņu. “Es zināju, ka esmu pamatīgi iekritusi, kad tu iznāci ārā no lifta. Tu iznāci ārā, un, kad es tevi ieraudzīju, mana sirds...” Viņa pabungoja ar muļķīgo pupiņu kārbu sev pa krūtīm. “Mana sirds salēcās. Pēc Stīva zaudēšanas nebiju jutusi tādu grūdienu. Nedomāju, ka jebkad to vēl sajutīšu. Es domāju, es cerēju atrast reiz kādu, kuru es varētu mīlēt. Kādu, ar kuru es justos ērti un ar kuru es varētu samierināties. Bet, ja tā nenotiktu, nekas nebūtu zaudēts. Tāpēc ka es jau biju piedzīvojusi kaut ko tik neparastu. Es nemūžam neticēju, ka vēlreiz sajutīšu kaut ko tikpat spēcīgu. Ne pret vienu. Nē, nesaki neko! Nesaki!” Viņai nācās apsēsties, lai nomierinātos. “Es negribēju atkal to sajust. Ne tā. Tāpēc ka, ja tā notiek, tev ir tik daudz, ko zaudēt. Būtu daudz vieglāk, daudz, daudz vieglāk, ja es tevi mīlētu tikai mazlietiņ. Ja es būtu apmierināta un zinātu, ka tu labi izturies pret Taju. Ka tu viņam deri. Ar to pietiktu.”

“Kāds man sacīja, ka nav iespējams dzīvot, uztraucoties par to, kas varētu notikt, citādi tu palaid garām to, kas notiek.”

Viņa nošņaukājās.

“Tu nu gan esi varens gudrinieks, ko?”

“Es vienmēr tāds esmu bijis. Es labi izturēšos pret Taju.” Viņš apsēdās Leinai blakus. “Es labi izturēšos pret tevi.”

“Es to zinu.” Viņa uzlika roku uz Daga ceļgala. “Es nevaru mainīt Taja uzvārdu. Es nespēju atņemt to Stīvam.”

Dags palūkojās lejup uz viņas plaukstu. Uz laulības gredzenu, kuru viņa vēl aizvien valkāja.

“Labi.”

“Taču es mainīšu savējo.”

Viņš pacēla skatienu augšup un ielūkojās Leinai acīs. Emociju straume bija tik spēcīga, ka tā viņu gandrīz pārmāca. Tomēr viņš saņēma Leinas roku, to pašu, uz kuras bija cita vīrieša gredzens.

“Zini, tas sāk mani kaitināt. Vispirms tu mani pārsteidz, uzaicinot uz randiņu, pēc tam tu mani pavedini, pirms es paspēju bilst kaut vārdiņu. Un tagad tu mani bildini.”

“Vai ar to tu gribi teikt, ka es esmu uzstājīga?”

“Nē. Es varu vienkārši pateikt, ka tu esi uzstājīga. Ar to es gribu teikt, ka šoreiz es pats vēlētos tev uzdot šo jautājumu.”

“Ak tā. Nu, labi, tad aizmirsti, ko es teicu.”

Dags apvērsa viņas plaukstu otrādi un to noskūpstīja.

“Kļūsti mana sieva, Leina!”

“Labprāt, Daglas.” Viņa atbalstīja galvu pret Daga plecu un nopūtās. “Paveiksim šo darbiņu, lai varam atgriezties mājās.”

102

Viņiem bija izveidojies labs darba ritms, Leina nosprieda, kad viņi pifebrauca pie mājas ar ceturto numuru. Viņa iedomājās, ka abi izskatās pēc ļoti uzticama, visādā ziņā amerikāniska pāra. Un tieši tāpēc trīs pirmās durvis viņiem bija atvērušās tik viegli.

Kad viņi sameklēja nākamās durvis, Leina sāka šaubīties, vai arī tās atvērsies tikpat gludi.

“Jauka apkārtne,” viņa konstatēja. Ielas malās rindojās lielas, labi koptas mājas ar gluži kā izritinātiem zālieniem. Visas piebraucamajos ceļos atstātās mašīnas bija jauni modeļi.

“Nauda,” Dags sacīja.

“Jā, nauda. Viņai tā droši vien ir. Un viņa noteikti bijusi pietiekami gudra, lai iztērētu to veiksmīgi un diskrēti. Nekā liela un uzkrītoša, kas saistītu par daudz uzmanības. Vienkāršas klasiskas vērtības. Tam vajadzētu būt tur, kreisajā pusē.”

Tā bija sārta, no veciem ķieģeļiem celta māja ar baltu verandu, kuru no abām pusēm apņēma vīteņaugi, tādējādi norobežojot no kaimiņiem. Pievedceļu iezīmēja divas lielas magnolijas. Un tajā atradās antīks “Mercedes" sedans maigi dzeltenā krāsā.

Pagalmā bija izlikta nekustamā īpašuma aģentūras zīme.

“Tā tiek pārdota. Interesanti. Makšķeru satīšana?” Dags prātoja. “Neviens nezina, tikai tu un mana ģimene, ka mēs esam te, taču kāds ir informēts, ka es klīstu pa Bostonu.”

“Hmm...” Leina apsvēra variantus savā prātā, kamēr viņš iegriezās ēnainās ielas malā. “Ja viņa kaut kādā veidā ir saistīta ar to,

kas pašlaik notiek, viņai būtu jāzina, ka mēs meklējam pavedienus. Pārcelšanās uz citurieni būtu gluži dabisks solis. Un tas neapšaubāmi dod mums iespēju palūkoties iekšā.”

“Mēs meklējam sev māju.”

“Pārticīgs un laimīgs jauns pāris, kas meklē savu sapņu māju.” Leina uzbužināja matus, tad izņēma lūpukrāsu. Nolaidusi lejā mašīnas spogulīti, viņa to uzklāja plūstošām, rūpīgām kustībām. “Mēs būsim Beverliji - tas ir mans meitas uzvārds - no Baltimoras. Lai viss ir vienkārši.” Viņa uzlika lūpukrāsai vāciņu un novietoja to atpakaļ. “Mēs pārceļamies uz šejieni, tāpēc ka tu esi pieņēmis darba piedāvājumu universitātē. Uzliec brilles!”

“Mācībspēkiem tik daudz nemaz nemaksā.”

“Tā ir ģimenes nauda.”

“Vareni. Mēs esam ašie, ko?”

“Uz to pusi. Un es esmu juriste. Mēs paliksim pie tā, tāpēc ka tas varētu dot kādu iespēju. Uzņēmumu tiesības. Es kāšu naudu. Mēs improvizēsim. Līdz šim mums ir gājis gluži labi. Ja vien mēs tiksim iekšā mājā.”

Viņi devās turp, sadevušies rokās, un piezvanīja pie durvīm. Pēc īsa brīža atsaucās sieviete glītās melnās biksēs un baltā kreklā. Lei-nas cerības saruka. Viņa noteikti bija pārāk jauna, lai būtu Doro-tija Spensere.

“Lūdzu, ko vēlaties?”

Viņa spītīgi nolēma turēties pie lomas.

“Mēs ar vīru ieraudzījām, ka šī māja tiek pārdota. Mēs meklējam māju šajā rajonā.”

“Man šķiet, ka Spenseres kundze šodien nav vienojusies ne ar vienu par mājas izrādīšanu.”

“Nē.” Cerības mazliet pieauga. “Nē, mums nav nekas sarunāts. Mēs braucām garām un apbrīnojām mājas. Laikam nebūs ērti, ja apskatīsim iekštelpas tūlīt pat. Vai jūs esat īpašniece? Vai mēs varētu vienoties par tikšanos vakarā vai varbūt rīt?”

“Nē, es esmu saimniecības vadītāja.” Dienvidu viesmīlība uzvarēja, un viņa pakāpās atpakaļ. “Ja jūs būtu ar mieru pagaidīt šeit, es pajautātu Spenseres kundzei.”

“Liels paldies! Rodžer,” Leina turpināja, kad saimniecības vadītāja devās projām pa gaiteni, “vai tā nav burvīga?”

“Rodžers?” Dags pačukstēja.

“Tas man pirmais iešāvās prātā. Tik jauks apgaismojums!” viņa turpināja. “Un paskaties uz grīdām!”

“Tā otra māja bija tuvāk universitātei.”

Viņa pasmaidīja, apmierināta ar Daga izdomu.

“Es zinu, mīļais, taču šai piemīt savs raksturs.” Viņa pagriezās, pamanījusi tuvojamies sievieti plānā smilškrāsas kostīmā.

Vecums varētu būt īstais, Leina nodomāja. Viņa izskatījās jaunāka, taču sievietes bieži pamanījās izskatīties jaunākas.

“Spenseres kundze?” Viņa paspēra soli uz priekšu un pastiepa roku. “Mēs esam neticami neaudzinātie Beverliji. Atvainojiet par ielaušanos, taču man ir prieks pat par šo ašo ielūkošanos jūsu mājā.” “Aģents neteica, ka grib kādu sūtīt šurp.”

“Nē, mēs pie viņa vēl neesam bijuši. Mēs braukājām pa apkaimi un pamanījām šo uzrakstu. Kad nolēmām pārcelties uz dienvidiem, es sapņoju tieši par tādu māju kā šī.”

“Tifanij...” Dags saspieda Leinas roku. “Mēs tikai nupat esam sākuši meklēt. Norīkojums netiks saņemts agrāk par pirmo janvāri.” “Jūs nupat esat pārcēlušies uz Sarlotu?”

“Grasāmies,” viņš apstiprināja. “No Baltimoras. Šī ir brīnišķīga māja. Liela,” viņš piebilda, piesardzīgi palūkojies uz Leinu.

“Es gribu lielu māju. Un mums ir vajadzīgas telpas viesu uzņemšanai. Cik guļamistabu?” Viņa pakratīja galvu, itin kā sevi apstādinādama, un īsi iesmējās. “Piedodiet! Es zinu, ka mums vajadzētu laist jūs vaļā un sarunāt tikšanos. Esmu par daudz uzstājīga. Rodžers domā, ka līdz janvārim mums vēl ir daudz laika. Taču, kad es iedomājos par to, ka viss ir jāsakravā un jāpārved, un jāapgūst jauna apkaime - jauni veikali, jauni ārsti, viss jauns - itin viss, turklāt vēl jātiek galā ar mūsu abu darbavietām, tas biedē. Tāpēc gribu ātrāk visu nokārtot.”

“Man ir mazliet laika, ja vēlaties apskatīt māju.”

“Ar lielāko prieku!” Leina devās viņai pakaļ uz lielo viesistabu. “Vai tas nebūtu nesmalkjūtīgi, ja mēs jūs lūgtu nosaukt savu cenu?” “Nepavisam.” Viņa nosauca summu, nogaidīja abu atbildes reakciju, un tad turpināja. “Māja ir celta deviņpadsmitā gadsimta beigās un rūpīgi kopta un atjaunota. Tajā ir saglabāti oriģināli risinājumi, kā arī iebūvēta virtuve, apartamenti, kuros ietilpst arī liela ģērbtuve un hidromasāžas duša. Četras guļamistabas un četras vannasistabas, kā arī nelieli apartamenti līdzās virtuvei. Ideāli piemēroti istabenei vai jūsu sievasmātei.”

Dags iesmējās.

“Jūs nepazīstat manu sievasmāti. Neizklausās, ka jūs būtu šejieniete.”

“Neesmu jau arī. Es dzīvoju Šarlotā četrus gadus, taču pali esmu no Klīvlendas. Esmu dzīvojusi daudzās pilsētās.”

“Cik brīnišķīgi logi! Un kamīns! Vai tas darbojas?”

“Jā, visā pilnībā.”

“Brīnišķīgs darinājums,” Leina piebilda, pārvelkot ar pirkstu pār kamīna malu un izmantojot izdevību tuvāk aplūkot uz tā sarindotās fotogrāfijas. “Vai jūs ceļojat sakarā ar savu vai vīra darbu?” “Sakarā ar manējo. Esmu atraitne.”

“Ak tā. Es pārceļos pirmoreiz. Ārpus štata, es gribēju teikt. Esmu satraukta un nervoza. Man patīk šī telpa. Ak, vai tā ir jūsu meita?” “Jā.”

“Viņa ir burvīga. Vai grīdas ir saglabājušās no veciem laikiem?” “Jā.” Kad Spenseres kundze palūkojās lejup, Leina deva zīmi Dugām pievienoties viņai pie kamīna. “Dzeltenais priežkoks.” “Paklāji droši vien netiek pārdoti līdz ar māju. Tie ir neparasti.” “Jā, tos nepārdodu. Lūdzu, nāciet man līdzi!” Viņa izgāja pa vairākām durvīm, līdz nonāca mājīgā, sievišķīgi iekārtotā dzīvojamā istabā. “Šī ir mana mazā lasāmzāle.”

“Nezinu, kā jūs spējat to visu pārdot. Bet, tā kā jūsu meita ir pieaugusi un pārcēlusies uz dzīvi citur, jūs acīmredzot jutīsieties labāk mazākā mājā.”

“Vismaz citādā.”

“Vai jūs esat pensijā, Dorotij?”

Viņas sejā pazibēja apmulsums vai aizdomas, kad viņa pagriezās atpakaļ pret Leiuu.

“Jā, nu jau kādu laiku.”

“Vai jūs nodevāt interesi par uzņēmējdarbību savai meitai? Tāpat kā savu vārdu. Vai arī jūs citi sauc par Doriju?”

Viņa sastinga un pamanīja ar acs kaktiņu, ka Dags ir aizstājies priekšā durvīm uz gaiteni, bet Leina stāv pie sāndurvīm.

“Par Dotu,” viņa sacīja pēc brīža. “Kas jūs esat?”

“Es esmu Leina Kempbela, Kellijas Danbrukas advokāte. Tas ir Daglass Kalens, viņas brālis. Džesikas Kalenas brālis.”

“Cik daudzus bērnus jūs palīdzējāt pārdot?” Dags noprasīja. “Cik daudzas ģimenes jūs izpostījāt?”

“Es nezinu, kas jūs esat un par ko jūs runājat. Es gribu, lai jūs atstātu manu māju. Ja jūs tūlīt pat neiesiet projām, es izsaukšu policiju.”

Dags paspēra soli malā un paņēma klausuli.

“Laipni lūdzu! Mūs visus gaida jauka, ilga saruna.”

Viņa paķēra klausuli un atkāpās telpas dziļumā.

“Dodiet man policiju! Jā, ārkārtas gadījums. Jums nu gan ir drosme, lai ienāktu manā mājā tādā veidā,” viņa izmeta. Tad viņa izslēja zodu. “Jā, gribu ziņot par ielaušanās gadījumu. Manā mājā ir vīrietis un sieviete, un viņi atsakās doties projām. Jā, viņi man draud, un viņi izsaka aizvainojošas piezīmes par manu meitu. Tieši tā. Lūdzu, pasteidzieties!”

Viņa atslēdza telefonu.

“Jūs nenosaucāt savu uzvārdu un adresi.” Leina paspēra soli uz priekšu un pacēla rokas, kad Dorotija atvēzējās pret viņu ar telefonu.

“Labs atsitiens,” Dags komentēja, kad Leina to neveikli saķēra dažu collu attālumā no sejas. Viņš saņēma Dorotiju aiz abām rokām un nosēdināja viņu uz krēsla. “Nospied atkārtojuma taustiņu!” “Es to jau izdarīju.”

Atskanēja divi zvani, pirms viņa izdzirdēja atsaucamies aizelsušos balsi:

“Mamm?”

Leina nolika klausuli, nolamājās un tad izvilka no somas adrešu grāmatiņu.

“Viņa zvanīja savai meitai. Sasodīts, man vajadzēja iemācīties Kel-lijas mobilā numuru no galvas. Te būs.” Viņa ātri nospieda taustiņus. “Danbruka.”

“Kellij, te...”

“Ak kungs, Leina, vai tu vienreiz izbeigsi?”

“Tikai paklausies! Tā ir Dorija! Mēs atradām Dorotiju Spen-seri. Mēs atradām Kārlaila sekretāri. Dorija ir viņas meita.”

“Tu nekļūdies?”

“Nē. Dota Spensere viņai nupat piezvanīja. Viņa zina.”

“Labi. Es tev pēc tam piezvanīšu.”

“Ar viņu viss būs kārtībā,” Leina sacīja Dagam, atvienojot pieslēgumu. “Viņa zina, kurš un kas tagad jāmeklē. Viņa neizspruks,” viņa piebilda, tuvojoties Dorotijai. “Mēs viņu sameklēsim, tāpat kā sameklējām jūs.”

“Jūs nepazīstat manu meitu.”

“Pazīstam gan. Viņa ir slepkava.”

“Tie ir meli!” Dorotija atieza zobus.

“Jums labāk zināms. Lai ko jūs un Kārlails izdarījāt - jūs, viņš, Barbara Heloveja, Henrijs Simpsons - lai ko jūs izdarījāt, jūs neķērāties pie slepkavības. Toties viņa gan.”

“Lai ko Dorija būtu izdarījusi, viņa to darīja, lai aizsargātu sevi un mani. Un savu tēvu.”

“Kārlails bija viņas tēvs?” Dags jautāja.

Dorotija iekārtojās sēdeklī, it kā viņa justos pilnīgi atslābinājusies, taču visu laiku žņaudzīja savu labo plaukstu.

“Visu jūs nezināt, vai ne?”

“Mēs zinām pietiekami, lai nodotu jūs FIB.”

“Lūdzu!” Vienaldzīgi paraustījusi plecus, Dorotija sakrustoja kājas. “Es biju tikai nieka sekretāre, turklāt akli iemīlējusies varenā vīrietī. Daudz vecākā vīrietī. Kā es varēju zināt, ar ko viņš nodarbojas? Un, pat ja jūs pierādīsiet, ko viņš darīja, jums būs daudz grūtāk pierādīt, ka arī es biju iesaistīta.”

“Barbara un Henrijs Simpsoni var norādīt uz jums. Viņi to dara ar lielu prieku.” Dags pasmaidīja, lai piešķirtu meliem lielāku ticamību. “Tiklīdz viņiem tika apsolīta neaizskaramība, viņi bez sirdsapziņas pārmetumiem ievilka tur iekšā jūs.”

“Tas nav iespējams. Viņi ir Meks...” Dorotija aprāvās un saknieba lūpas.

“Vai esat ar viņiem runājusi pēdējā laikā?” Leina ērti iekārtojās uz pretējā krēsla. “Vakar viņi tika saņemti ciet, un viņi jau ir izrādījuši lielu vēlmi sadarboties. Viņi gādā pierādījumus pret jums. Mēs šeit atrodamies tikai Daga personisko interešu dēļ. Mēs gribējām ar jums aprunāties, pirms jūs tiekat izsaukta uz noprati-' nāšanu. Jūs laikus neizsprukāt, Dota. Jums vajadzēja bēgt.”

“Es nekad neesmu bēgusi. Tas idiots Simpsons un viņa lellīgā sieva var teikt visu, ko viņi vēlas. Viņi nemūžam nespēs pateikt tik daudz, lai mani apsūdzētu.”

“Varbūt arī ne. Tikai pasakiet man - kāpēc?” Dags prasīja. “Kāpēc jūs viņu nolaupījāt?”

“Es nevienu nenolaupīju. la droši vien bija Barbara. Protams, bija arī citas.” Viņa ievilka elpu. “Un, ja tas būs vajadzīgs, es varu nosaukt vārdus, un es to darīšu. Sevis pašas labā.”

“Kāpēc vispār vajadzēja kādu no viņiem nolaupīt?”

“Es gribu vēlreiz piezvanīt savai meitai.”

“Atbildiet uz jautājumiem, un mēs jums iedosim telefonu.” Leina ielika to savā klēpī un sakrustoja rokas tam pāri. “Mēs neesam no policijas. Jūs pietiekami daudz zināt par likumiem, lai saprastu, ka nekas no tā, ko jūs mums pateiksiet, netiks uzskatīts par pierādījumu. la būs tikai tāda parunāšana.”

Dorotija, nebilzdama ne vārda, lūkojās uz telefonu. Leina re-dzeja viņas patieso uztraukumu. Acīmredzot baidās par savu meitu, viņa iedomājās. Lai kāda viņa būtu, viņa ir māte.

“Kāpēc viņš to darīja?” Dags uzstāja. “Es jums jautāju tikai to -kāpēc viņš tā rīkojās?”

“Tā bija Markusa personiskā misija - viņa ļoti ienesīgais vaļasprieks.”

“Vaļasprieks,” Leina nočukstēja.

“Tā viņš to uztvēra. Bija tik daudz pāru ar pamatīgiem bankas kontiem, bet viņi nespēja ieņemt bērnu. Un tik daudzi citi, kuriem bija finansiālas grūtības, bet kuriem bērni dzima cits pēc cita. Pa vienam katram pārim, tāds bija viņa uzskats. Viņš kārtoja daudzas adopcijas lietas, gluži likumīgi. Tas bija tik piņķerīgas, tik ilgstošas. Te viņš saskatīja ceļu, kā to paātrināt.”

“Un simtiem tūkstošu dolāru, ko viņš iekasēja par bērnu pārdošanu, nebija svarīgi.”

Viņa uzmeta Leinai apnicīgu skatienu.

“Skaidrs, ka bija svarīgi. Viņš bija ļoti gudrs komersants. Markuss bija varens vīrs visādā ziņā. Kāpēc jūsu vecākiem nepietika ar jums?” viņa jautāja Dagam. “Kāpēc nebija diezgan ar vienu bērnu? Savā ziņā tie bija aizstājēji citiem pāriem. Tādiem, kuri izmisīgi ilgojās pēc bērna un kuriem bija līdzekļi, lai par viņu ļoti labi parūpētos. Kuri bija mīļi cilvēki ar stabilu ģimeni. Tas bija būtiski.” “Jūs viņiem nedevāt nekādu izvēles iespēju.”

“Pajautājiet paši sev: ja jūsu māsai šodien tiktu dota iespēja, ko viņa izvēlētos? Cilvēkus, kuri viņu ieņēma, vai vecākus, kuri viņu uzaudzināja?” Tagad viņas balsī skanēja pārliecība. “Uzdodiet sev šo jautājumu un kārtīgi padomājiet, pirms turpināt šo rakņāšanos pagātnē. Ja jūs dosieties projām, neviens cits neko neuzzinās. Nevienam citam nebūs jāpiedzīvo emocionāls apjukums. Ja jūs neiesiet prom, jūs nespēsiet apturēt šo procesu. Visas šīs izjukušās ģimenes... Tikai tādēļ, lai jūs gūtu gandarījumu.”

“Visas šīs ģimenes izjuka tāpēc,” Leina sacīja pieceldamās, “lai Markuss Kārlails varētu gūt peļņu, tēlodams Dieva lomu.”

Viņa pasniedza Dagam telefonu.

“Zvani policijai!”

“Mana meita!” Dorotija pielēca kājās. “Jūs teicāt, ka es varēšu piezvanīt savai meitai.”

“Es meloju,” Leina sacīja un izjuta lielu personisku gandarījumu, nostumjot šo sievieti atpakaļ uz krēsla.

XXVIII

104

Vairāku simtu jūdžu attālumā Kellija rāpās ārā no sešas pēdas dziļas bedres, nupat izslēgusi savu mobilo telefonu. Tas bija dusmas, kas trieca viņu uz priekšu un laukā un lika viņas lūpām savilkties, kad viņa pamanīja Doriju veikli šķērsojam lauku un dodamies uz ceļa malā novietoto mašīnu un traktoru pusi.

Viņa metās skriet pa īsāko ceļu pāri uzkalniņiem, pārlecot pāri pārsteigtajam Digeram virtuves izrakumu zonā.

Viņa instinktīvais kliedziens lika Dorijai pagriezt galvu. Viņu acis uz mirkli sastapās. Un Kellija to saskatīja - niknumu, atzīšanos, bailes -, un tad Dorija metās bēgt.

Cauri dūkoņai ausīs Kellija sadzirdēja citus kliedzienus, īsus, pārsteigtus smieklus, ātrus ģitāras ritmus no kāda radio. Taču tas viss šķita tālu, it kā nāktu no kāda gara, paralēla tuneļa.

Viņas uzmanība bija pievērsta vienam vienīgam mērķim. Viņa neredzēja neko citu kā vien Doriju. Un viņa bija ātrāka.

Bobs nonāca Kellijas redzeslokā, kad viņš ar piezīmju burtnīcu rokās, mutei kustoties līdzi meldiņam, kas skanēja viņa austiņās, šķērsoja Dorijas ceļu. Viņš apgāzās gluži kā ķeglis, papīriem aizlidojot uz visām pusēm, kad Dorija uzdrāzās viņam virsū.

Neviena no sievietēm nepalēnināja soli. Bobs vēl aizvien gulēja zemē, kad Kellija pārlēca viņam pāri un, izmantojot izdevīgo brīdi, uzdrāzās ar savu ķermeni virsū Dorijai.

Trieciena spēks pārmeta viņas pāri spaiņiem un instrumentiem, īsu brīdi pirms viņas nokrita zemē, locekļiem savijoties kamolā.

Kellijas acu priekšā bija sarkana migla un asinīs spēcīga dunoņa. Viņa dzirdēja kādu kliedzam, taču viņas pašas elpa izdvesa tikai šņācošas skaņas, kamēr viņa laida darbā dūres, kājas, elkoņus, ceļgalus. Viņas vārtījās pa dubļiem, kopā saķērušās, skrāpēdamās. Kaut kas ass spēcīgi ieurbās Kellijas mugurā, un viņas acis pieplūda ar asarām no sāpēm, kad viņas mati tika nežēlīgi raustīti.

Viņa sajuta mutē asinis un, kad viņu kāds pacēla gaisā, aklās dusmās spēra.

Viņa nespēja atšķirt skaņas, kas viļņojās apkārt. Viņa neredzēja neko citu kā vien zemē guļošo sievieti un cilvēkus, kas pulcējās apkārt. Viņa sita pretī, spēcīgi, un trieciens atkal nosvieda viņu zemē. Kaut arī viņas rokas bija piespiestas pie zemes, viņa centās atbrīvoties, lai atkal mestos virsū Dorijai.

“Izbeidziet! Sasodīts, Kellij, izbeidz, vai arī es nodarīšu tev sāpes!” “Liec mani mierā! Liec mierā! Es vēl neesmu beigusi.”

“Viņa gan ir.” Džeiks pastiprināja savu tvērienu un centās atgūt elpu. “Izskatās, ka tu esi salauzusi viņai degunu.”

“Ko?” Migla sāka izklīst. Viņas elpa bija saraustīta, dūres vēl aizVien savilktas. Taču mežonīgās dusmas sāka aprimt. No Dorijas deguna tecēja asinis, un viņas labā acs jau bija pietūkusi. Kad Leo centās to noslaucīt, Dorija ievaidējās un sāka raudāt.

“Tā ir viņa,” Kellija izdvesa. “Tā ir viņa.”

“Tik daudz es sapratu. Ja es palaidīšu tevi vaļā, vai tu atkal metīsies viņai virsū?”

“Nē.” Kellija ar pūlēm ievilka elpu. “Nē.”

“Nu skaties, Danbruka!” Džeika tvēriens atslāba, tomēr viņš nepalaida Kelliju vaļā. Bija vajadzīgi daži veikli manevri, lai nostātos starp viņu un Doriju. Aši nopētot Kellijas seju, viņš nodrebēja. “Paskat tik! Viņa ir tev pamatīgi sadevusi.”

“Es vēl neko nejūtu.”

“Gan jutīsi.”

“Paej nost, Džeik! Es netaisos viņai sist, taču man viņai šis tas jāpasaka.”

Turēdams roku Kellijai uz pleca, Džeiks atkāpās tā, lai viņa varētu tikt viņam garām.

“Apklusti!” Kaut arī runājot viņa skatījās Dorijai tieši sejā, apklusa arī visi citi. “Tas spēriens bija par Roziju.”

“Tu esi jukusi!” Vē! aizvien raudādama, Dorija pievilka abas rokas savai ar zilumiem pārklātajai sejai un šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

“Deguns ir par Billu. Zilo aci mēs atdosim Dolanam.”

“Tu esi jukusi, tu noteikti esi jukusi!” Zēli iešņukstēdamās, Dorija pacēla savas ar asinīm notrieptās rokas, itin kā apelēdama pie pārējās komandas. “Es nesaprotu, par ko viņa runā.”

“Visi citi ievainojumi,” Kellija turpināja, “par to, ka tu esi melīga, slepkavnieciska kuce. Un tas, ko vēl dabūsi, būs par to, ko tu palīdzēji nodarīt manai ģimenei.”

“Es nezinu, par ko viņa runā. Viņa man uzbruka. Jūs visi to redzējāt. Man ir vajadzīgs ārsts.”

“Ak kungs, Kellij!” Frenija iekoda lūpā un nostājās Dorijai aiz muguras. “Tas patiešām ir par traku. Tu meties viņai virsū un sāki kauties. Viņa ir savainota.”

“Viņa nogalināja Billu. Un viņas dēļ Rozija ir nonākusi slimnīcā.” Kellijas rokas pastiepās un saķēra Doriju aiz saplēstās blūzes, pirms kāds paguva viņu apturēt. “Tev laimējās, ka Džeiks parāva mani nostāk.”

“Turiet viņu tālāk no manis!” Dorija sarāvusies lūdzās. “Viņa ir zaudējusi prātu. Es likšu tevi apcietināt.”

“To mēs redzēsim, kurš pavadīs šo nakti cietumā.”

“Manuprāt, visiem vajadzētu nomierināties. Visiem jānomierinās.” Bobs izvilka pirkstus caur saviem izspūrušajiem matiem. “Es tā domāju.”

“Vai tu esi par to pārliecināta, Kellij?” Leo noprasīja.

“Jā, es esmu pārliecināta. Viņi ir sadzinuši rokā tavu māti, Dorij. Taču tu to jau zini. Tu esi cietusi neveiksmi. Tas sākās jau tad, kad Sūzanna mani pazina. Tu pamatīgi nopūlējies, lai tas neietu plašumā. Tu nogalināji, lai tas neietu plašumā. Taču tagad ar tevi ir cauri.”

“Tu pati nesaproti, par ko tu runā.”

“Labi.” Leo pieceldamies izdvesa bezpalīdzīgu nopūtu. “Izsauksim policiju un tiksim ar to visu skaidrībā.”

105

Džeiks apstrādāja Dorijas nagu atstātās pēdas ar antiseptisku līdzekli. Viņš bija aizvedis viņu projām no pārējās komandas, likdams viņiem pieskatīt Doriju. Viņš paraudzījās

atpakaļ un ievēroja, ka Bobs glāsta Dorijas plecu un Frenija piedāvā viņai krūzi ūdens.

“Viņa ir gudra, un viņa prot tēlot. Tagad viņa cenšas visus pārliecināt, ka tu viņai bez iemesla esi uzbrukusi.”

“Tas neies cauri. Dags un Leina ir tikuši klāt Dorotijai Spcnse-rei Sadotā. Tā ir pietiekama saistība, lai pārliecinātu Hjūitu, ka viņu vajag nopratināt.”

“Viņa te nav viena.”

Kellija smagi nopūtās. Leinas zvans bija aizmēzis viņai no prāta visu, atstājot tikai domu par Doriju.

“Es nepadomāju. Es vienkārši rīkojos. Bet, sasodīts, Džeik, viņa varēja aizbēgt! Viņa devās uz mašīnu pusi. Viņa būtu nozudusi, ja es neskrietu viņai pakaļ.”

“Es to neapstrīdu. Tu viņu apturēji; viņu vajadzēja apturēt. Mēs varam būt droši, ka Dags un Leina izskaidros Sadotas policijai situāciju. Mūsu rīcībā ir vēl daži mozaīkas gabaliņi, un mēs liksim tos kopā, līdz ieraudzīsim kopainu.”

“Viņa ēda kopā ar mums. Viņa apraudāja Billu, un, kad vago-niņš uzsprāga gaisā, viņa strādāja cītīgāk par visiem, lai attīrītu izrakumu vietu.”

“Un viņa būtu nogalinājusi tevi, ja vien spētu.” Dags piespieda lūpas pie Kellijas pieres. “Tagad viņa centīsies sagrozīt faktus. Tāpēc mums jābūt...”

“Mierīgiem un mērķtiecīgiem,” viņa pabeidza. “Man jāceļas augšā un jāizkustas, kamēr vēl neesmu kļuvusi stīva kā dēlis. Pasniegsi man roku?”

Džeiks palīdzēja Kellijai piecelties un vēroja, kā viņa klibojot pasper dažus soļus

“Maziņā, tev jāizmērcējas karstā ūdenī, kārtīgi jānoberžas un jāiedzer kādas labas zāles.”

“Nu skaidrs. Taču es varu arī pagaidīt. Varbūt tu varētu sazvanīt Šarlotas karaspēku un paziņot viņiem, ka mēs esam noķēruši Doriju.”

“Jā, es par to parūpēšos. Neej viņai tuvumā, Kela!” Džeiks ievēroja, kurp viņa nolūkojas ar akmenscietu skatienu. “Es runāju nopietni. Jo mazāk tu viņai pateiksi, jo mazāk viņa zinās. Un jo vairāk tu varēsi pavēstīt policijai.”

“Es nevaru ciest, kad tu kļūsti loģisks un racionāls un kad tev ir taisnība.”

“Oho, varu saderēt, ka tas ir sāpīgi, vai ne?”

Tas lika viņai pasmaidīt un nosodīties, kad sāpīgi iepulsējās lūpa. Tad viņa iztaisnoja plecus, jo ieraudzīja piebraucam šerifa džipu. “Tiktāl nu mēs esam.”

107

Šerifs Hjūits iebāza mutē košļājamās gumijas plāksnīti. Viņš nenolaida acis no sava palīga, kurš palīdzēja Dorijai iekāpt citā džipā, lai vestu viņu uz neatliekamās palīdzības staciju.

“Tas ir interesants stāsts, doktore Danbruka, taču es nevaru arestēt sievieti par slepkavību tikai uz jūsu apgalvojumu pamata.” “Tas ir kas vairāk nekā tikai mani apgalvojumi. Te ir visi pieturas punkti. Jums tikai atliek tos savienot. Viņa ir Markusa Kārlai-la un Dorotijas Makleinas-Spenseres meita, Dorotija bija Kārlai-la sekretāre. Viņa meloja, lai noslēptu, kas viņa ir.”

“Nu, tagad viņa apgalvo, ka nav melojusi. Viņa nenoliedz asinsradniecību, taču apgalvo, ka viņa ir tā, par ko uzdevās.”

“Un nepapūlējās par to ieminēties, kad nodega Leinas birojs, kad lika nogalināts Bills, kad viņa zināja, ka es meklēju Kārlailu un visus cilvēkus, kas varētu būt ar viņu saistīti.”

Hjūits nopūtās.

“Viņa apgalvo, ka neko par to nav zinājusi.”

“Tas ir pilnīgas muļķības. Vai jūs gribat noticēt, ka viņa nejauši iesaistījās šajā projektā? Ta cilvēka meita, kurš ir atbildīgs par manu nolaupīšanu, nejauši pievienojas manai komandai?”

“Patiesībā jūs gluži nejauši iesaistījāties šajā projektā. Taču es nesaku, ka ticu viņai.” Hjūits izstiepa roku, aizkavējot Kellijas iespējamo dusmu izvirdumu. “Te ir drusku par daudz nejaušību, lai tas man patiktu, un viņa ir saistīta ar vienu no tādām. Tas gan neļauj viņu apsūdzēt tā puiša vai Ronalda Dolana nogalināšanā. Mēs pat nevaram pierādīt, ka viņa bijusi te, kad tika nogalināts Dolans. Es grasos aprunāties ar viņu pamatīgāk. Aprunāšos ar Sarlotas policiju un FIB. Es darīšu savu darbu.” Viņš pavērsa skatienu uz Kellijas zilumiem pārklāto seju. “Būtu bijis labāk, ja jūs man būtu to ļāvusi, nevis mēģinājusi izdarīt to manā vietā.”

“Viņa bēga prom.”

“Es nesaku, ka viņa nebēga. Viņa apgalvo, ka esot vienkārši izlocījusi kājas, bet jūs viņai uzklupusi. Un jūsu lieciniekiem ir pretrunīgi novērojumi šajā jautājumā. Jums vajadzētu ņemt vērā faktu, ka es neapsūdzu jūs uzbrukumā.”

“Jums vajadzētu ņemt vērā faktu, ka viņa nolēma izlocīt kājas, kad viņas māte piezvanīja no Sadotas, lai brīdinātu, ka viņa ir atrasta.” “Es to pārbaudīšu. Doktore Danbruka, es jums nemācu, kā atlokams šis lauks. Nemāciet mani, kā izmeklējama lieta. Labākais, ko jūs varētu darīt, ir doties atpakaļ uz māju un uzlikt ledu uz sava vaigukaula. Izskatās traki. Es gribu, lai visi paliek tur, kur es varētu viņus sameklēt, līdz būšu ticis ar visu skaidrībā.”

“Varbūt jums vajadzētu noskaidrot, vai Dorotija Spensere pēdējā laikā nav apmeklējusi Vudsboro, tāpēc ka Dorija to neizdarīja viena.”

Šerifs notēmēja pret viņu pirkstu.

“Ejiet mājās, doktore Danbruka! Es sazināšos ar jums, ja noskaidrosies kas tāds, ko jums vajadzētu zināt.”

Kad viņš devās projām, Kellija paspēra akmeni.

“Mierīga un mērķtiecīga - nekā nebija!”

108

Kellija izmērcēja savus daudzos zilumus vannā un iedzēra perkosetu, taču nemiers nerimās. Vēl tik daudz kas bija

darāms.

Viņk uzvilka savas visbrīvākās bikses un kreklu un, uzmetusi ilgpilnu skatienu gultai, nokliboja lejā pa kāpnēm.

Tiklīdz viņa iegāja virtuvē, sarunas aprāvās kā apcirstas, Kellija atvēra ledusskapi, lai izņemtu dzeramo.

“Varbūt tev vajadzētu iedzert tēju. Zāļu tējiņu.” Frenija pielēca kājās un tad apstājās, knibinādama pirkstus.

“Vai mums tāda ir?”

“Jā, es tev varētu pagatavot. Viņa bēga!” Frenija izgrūda, tad pameta izaicinošu skatienu uz pārējiem ap galdu sēdošajiem. “'Ia bija. Un, ja viņa nodarīja pāri Billam un Rozijai, tad es priecājos, ka tu viņai sadevi.” Viņa piegāja pie plīts un paķēra tējkannu. Piepildot to ar ūdeni, viņa šņaukājās.

“Paldies, Frenij!” Kellija pagriezās, kad ienāca Džeiks. “Es zinu, ka jūs visi esat sarūgtināti un apjukuši. Es zinu, ka jums visiem patika Dorija. Man arī viņa patika. Taču, ja vien kāds negrib piecelties un paziņot, ka viņš iebēris manā termosā narkotikas, kuru dēļ Rozija tagad ir slimnīcā, atliek vienīgi Dorija.”

“Kela zina, ka Dorija to ir izdarījusi.” Digers piekrītoši pielieca galvu. “Dorija ir to izdarījusi.”

“Jā, bet...” Bobs sagrozījās savā krēslā. “Nav taisnīgi tā mesties viņai virsū. Nav taisnīgi tā mesties virsū vienam no mums.” “Viņa nogāza tevi zemē,” Digers viņam atgādināja.

“Nūjā, un tomēr.”

“Vai viņa nebēga projām?” Kellija noprasīja.

“Laikam gan. Es nezinu. Es nepievērsu uzmanību. Ak kungs, Kellij, viņa bija tā, kas izsauca Rozijai ātro palīdzību. Un, kad Bills... kad tas notika, viņa sabruka.”

“Viņa teica Sonjai, ka Kellija gribot viņu dabūt prom no projekta.” Frenija lika uz plīts tējkannu, un viņas acīs iemirdzējās asaras. “Tu vari pajautāt viņai, pajautāt Sonjai. Viņa teica, ka Kellija gribot dabūt viņu projām, jo domājot, ka viņa llirtē ar Džeiku, un teica, ka Kellija esot ļoti greizsirdīga uz jebkuru citu sievieti, kas strādā pie projekta, un tikai gaidot izdevību, lai dabūtu viņu projām.” “Žēlīgais Dievs!” Mets paberzēja seju. “Tas neko nenozīmē. Tīs ir tikai meiteņu pļāpas. Paklausieties, es nezinu, kas šeit notiek. Un diez vai gribu visā tajā piedalīties. Es nespēju iedomāties, ka Dori-jai bija kas kopīgs ar Billu. Nespēju to iztēloties.”

“Tas tev nav jādara.” Džeiks atvēra minerālūdens pudeli. “Es nupat izrunājos ar Leinu. Viņa un Dags tikko nolaidušies Dalesa lidostā. FIB pratina Dorotiju Spenseri. Un viņi sūta šurp savu aģentu, lai tas aprunātos ar viņas meitu. Varbūt viņi spēs to iztēloties.”

109

Kellija paņēma līdzi tēju uz Džeika istabu, apsēdās un palūkojās uz savas dzīves hronoloģiju.

“Tiklīdz mainās viens no šiem notikumiem, tas ietekmē visus pārējos.” Zinādama, ka Džeiks stāv durvīs, viņa iedzēra tēju un turpināja pētīt tabulu. “Es vēl neesmu sapratusi, vai es mainītu kādu no šiem notikumiem, ja man būtu tāda iespēja. Ja es nebūtu salauzusi roku, varbūt nebūtu pavadījusi tik daudz laika, lasot visas tās grāmatas par arheoloģiju. Ja es nebūtu tevi patriekusi, varbūt mēs šobrīd nemēģinātu salāpīt mūsu attiecības. Ja es nebūtu atteikusies no izrakumiem Kornvolā, lai paņemtu akadēmisko, es nebūtu brīva, kad sākās šis projekts. Sūzanna Kalena mani nekad nebūtu ieraudzījusi un pazinusi. Bills būtu dzīvs, bet visi Kārlaila nodarījumi tā arī būtu palikuši nezināmi.”

Džeiks apsēdās pie galda viņai līdzās.

“Man riebjas filozofija.”

“Es gandrīz jau esmu tikusi galā ar savām domām. Runas par to, ka es esot greizsirdīga uz Doriju, ir izdomājums, tu taču to zini, vai ne? Ja es domātu loģiski, es būtu varējusi viņu apturēt citādā veidā. Vienkārši pasaukt un lūgt, lai viņa uz bridi apstājas. Vienalga, kā. Ja viņa tad būtu metusies bēgt, visi to redzētu. Taču es nedomāju loģiski. Es tikai gribēju viņu apturēt.” Kellija nogrozīja galvu. “Pat ne tā. Es gribēju nodarīt viņai sāpes.”

“Sasodīti loģiski,” Džeiks piekrita.

“Man vajadzēja iedomāties, ka tu sapratīsi manas izjūtas.” Kellija iedzēra mazliet tējas, un tas viņu nomierināja. “Tagad jūtos drusku nodota. Es rēķinos ar to, ka FIB un policija visu atrisinās, taču tas ir apmēram tā, it kā es būtu izrakusies līdz pašai apakšai, slāni pa slānim, un ieraudzījusi gabalus no tā, kas tur atrodas, taču nespētu izprast kopējo ainu. Un kaut kas saka man, ka šī aina nebūs tāda, kādu es gribētu redzēt.”

“Labs racējs zina, ka nav iespējams izvēlēties atradumus.”

“Nu re, tu atkal kļūsti racionāls.”

“Es trenējos.” Džeiks saņēma viņas roku, aplūkoja nobrāztos pirkstu kauliņus un palocīja viņas pirkstus. “Kāda ir sajūta?”

“It kā es vairākas reizes īsā laikā būtu uzšķērdusi roku līdz pat kaulam.” Tomēr viņa pamanījās paņemt telefona klausuli, kad tas iezvanījās.

“Danbruka. Šerifs Hjūits...” Viņa izsmējīgi pamirkšķināja Džei-kam, tad sastinga. Neko neteikdama, viņa atstūma galdiņu, kādu brīdi stāvēja ar telefonu pie auss, tad nolaida to lejā un nospieda sarunas pārtraukuma pogu.

“Dorija ir pazudusi.” Viņa uzmanīgi nolika telefonu atpakaļ, pirms ļāvās dusmām un varbūt izmeta to pa logu. “Viņa ir aizgājusi. Sasodīti vienkārši aizgājusi prom no slimnīcas, kamēr šerifa palīgs nodarbojies ar ko citu. Neviens neatceras redzējis viņu aizejam, neviens nezina, uz kurieni viņa devusies, kā aizgājusi. Viņa ir itin vienkārši pazudusi.”

110

Dags devās pie savas mātes. Viņš nosprieda, ka telefons nav īstais veids, lai pastāstītu, ko viņi uzzinājuši. Viņš nebija drošs, kāda būs mātes reakcija, un zināja, ka šajā dienas laikā,

pirms vectēvs slēdzis grāmatveikalu Un tēvs nav atgriezies no pēdējās mācībstundas, viņa visticamāk būs viena.

Kad viņš pārliecināsies, ka mātei nekas nekaiš, viņš brauks pie Leinas. Viņi kopā dosies pie Kellijas un Džeika.

Viņš gribēja, lai viss beidzot tiktu atrisināts un aizmirsts un viņi visi varētu mierīgi dzīvot. Viņš gribēja gūt iespēju mierīgi dzīvot. Gribēja, lai viņa dzīve būtu tīra un normāla. Viņš gribēja pateikt savai mātei, ka ir iemīlējies, plāno aplaimot viņu ar jau gatavu mazdēlu un, cerams, pēc kāda laika ar vēl kādu.

Dags iegāja iekšā. Viņš atzina, ka nebija pievērsis diezgan daudz uzmanības savas mātes dzīvei. Kā viņa bija nodibinājusi savu uzņēmumu, iekārtojusi māju. Kā viņa izvietoja sev apkārt skaistus priekšmetus, viņš prātoja, paņemdams rokās visās varavīksnes krāsās zaigojošu trauku, kas stāvēja uz galda. Bija vajadzīgs spēks un griba, lai parūpētos pat par šiem sīkajiem normālās dzīves pierādījumiem, kaut arī viņas gars bija tik nomākts.

Dags ļoti nožēloja ne tikai to, ka bija ignorējis viņas sasniegumus, bet arī to, ka pats bija juties aizvainots par tiem.

“Mamm!”

“Dag?” Viņas balss atskanēja no kāpņu puses. “Tu esi atgriezies! Tūlīt būšu lejā.”

Dags apstaigāja virtuvi, ar baudu ieelpodams svaigas kafijas smaržu. Viņš ielēja sev tasīti, tad nolēma ieliet arī otru. Viņi pasēdēs pie galda un iedzers kāliju, kamēr viņš pastāstīs, ko uzzinājis.

Un viņš pateiks mātei ko tādu, ko bija pārtraucis viņai teikt pārāk sen, lai to atcerētos. Viņš pateiks savai mātei, ka mīl viņu.

Dags dzirdēja papēdīšu klikšķus pret koku - ātrus, enerģiskus, sievišķīgus. Un, kad viņš pagriezās, otrā kafijas tase gandrīz izkrita viņam no rokām.

“Oho!” viņš izdabūja pār lūpām. “Kas tev noticis?”

“Nu... Patiesībā... nekas īpašs.”

Sūzanna nosarka. Dags nezināja, ka mātes spēj sarkt. Un viņš acīmredzami bija aizmirsis, cik skaista ir viņa paša māte.

Viņas mati bija izlaisti pār pleciem, lūpas un vaigi bija pievilcīgi rožaini. Taču galveno paveica kleita. Tumši zila un gluda, tā bija pietiekami īsa, lai demonstrētu viņas satriecošās kājas, ar pietiekami dziļu krūšu izgriezumu, lai tas atklātu skatienam krūšu bedrīti, un tajā pašā laikā pietiekami pieticīga, lai apslēptu apaļumus, kuru esamību viņam nelikās ērti attiecināt uz savu māti.

“Vai tu bieži staigā pa māju tādā izskatā?”

Vēl aizvien piesārtusi, viņa pašapzinīgi saraustīja svārkus.

“Es gatavojos kaut kur iet. Vai šī kafija ir domāta man? Ļauj tev piedāvāt kādu cepumu!”

Viņa piesteidzās pie virtuves galda, lai paņemtu tīru stikla trauku. “Uz kurieni tu ej?”

“Man ir tikšanās.”

“Kas?”

“Tikšanās.” Viņa steidzās salikt cepumus uz šķīvja - gluži kā agrāk, kad viņš bija pārnācis mājās no skolas. “Es iešu vakariņās.” “Ak tā.” Tikšanās? Vakariņas ar kādu puisi? Tērpā, kas... gandrīz nebija uzskatāms par tērpu.

“Ar tavu tēvu.” Viņa nolika šķīvi uz galda un saslēja augšup zodu.

“Kā, lūdzu?”

“Es teicu, ka man ir sarunātas vakariņas ar tavu tēvu.”

“Jūs ar tēti... satiekaties?” Viņš apsēdās.

“Es neteicu, ka mēs satiekamies. Es teicu, ka mums ir sarunāts aiziet vakariņās. Tikai vakariņās. Tikai parastās vakariņās.”

“Šī kleita nebūt nav parasta.” Šoks lēnām atkāpās, dodams vielu uzjautrinājumam un patīkami sildīdams Daga sirdi. “Tētim acis izsprāgs laukā no pieres, tiklīdz viņš tevi ieraudzīs.

“Vai izskatās labi? Es to esmu vilkusi tikai uz pāris kokteiļvaka-riem. Lietišķiem pasākumiem.”

“Tā izskatās lieliska. Tu izskaties lieliski. Tu esi skaista, mamm.” Sūzannas sejā atspoguļojās pārsteigums, tad acis pieplūda ar asarām.

“Ak, dieva dēļ!”

“Man tev to vajadzēja teikt katru dienu. Man būtu vajadzēja tev teikt, ka mīlu tevi, katru dienu. Ka es lepojos ar tevi - katru dienu.” “Ak, Daglas...” Viņa piespieda roku pie sirds, kad tā iesūrstē-jās. “Te nu aiziet tā pusstunda, kuru es veltīju sejas sakopšanai.” “Piedod, ka es to nedarīju. Piedod, ka es to nespēju. Piedod, ka nerunāju ar tevi, tāpēc ka baidījos, ka tu vainosi mani.”

“Vainošu tevi par...” Izsprāgstot asarām, Sūzanna piespieda vaigu pie viņa matiem. “Ak, Daglas! Nē. Manu nabaga bērniņ,” viņa murmināja, un Dagam aizžņaudzās kakls. “Manu mīļo, mazo puisīt! Es tevi pametu novārtā tik daudzējādā ziņā.”

“Nē, mamm.”

“Tā bija. Es zinu, ka tā bija. Es laikam nespēju tur neko darīt. Bet tev bija jānokaujas ar tādām domām. Ak, maziņais...” Viņa pieliecās, lai noskūpstītu Daga vaigus un tad apkamptu viņu ar abām rokām. “Ne uz brīdi. Nekad. Es tev apsolu, ka ne reizes, pat ne visļaunākajos brīžos es tevi nevainoju. Tu biji tikai mazs zēns.” Viņa piespieda lūpas pie Daga uzacīm. “Mans mazais puisītis. Es tevi mīlu, Dag, un nožēloju, ka neteicu tev katru dienu, ka nožēloju. Es nožēloju, ka neaprunājos ar tevi. Nerēķinājos ar tevi. Es nerēķinājos ar tavu tēvu. Ne ar vienu. Un tad, kad es mēģināju atkal rast ceļu pie jums, jau bija par vēlu.”

“Nekas nav pārvēlu. Apsēdies, mamm! Apsēdies!” Kad viņa noslīga uz krēsla Dagam līdzās, viņš saņēma mātes rokas. “Es grasos precēties ar Leinu Kempbelu.”

“Tu... Ak mans dievs!” Viņas pirksti saspieda viņējos, un vēl vairāk asaru izsprāga, kad viņa sāka smieties. “Ak mans dievs! Precēties! Tu grasies precēties. Kāpēc tad mēs dzeram kāliju? Man ir šampanietis.”

“Vēlāk. Vēlāk, kad būsim visi kopā.”

“Es tiķ ļoti priecājos par tevi! Bet tavs vectēvs - viņš nu gan pilnīgi zaudēs prātu. Noteikti. Ak, nevaru ne sagaidīt, kad varēšu pateikt to Džejam. Nevaru ne sagaidīt, kad varēšu pastāstīt visiem. Mēs sarīkosim balli. Mēs...”

“Lēnāk, lēnāk! Mēs pie tā vēl nonāksim. Es mīlu viņu, mamm. Es iemīlējos viņā, un manī viss pārvērtās.”

“Tieši tā tam arī jābūt. Ak kungs, man vajag mutautiņu.” Viņa piecēlās un izvilka trīs gabalus no galda malā novietotās kārbas. “Man viņa ļoti patīk. Vienmēr ir patikusi. Un viņas mazais puika...” Sūzanna aprāvās. “Ak tu tētīt, es esmu vecmāmiņa.”

“Un kā tu jūties šajā sakarībā?”

“Dod man brītiņu laika!” Viņa piespieda plaukstu pie pakrūtes un dziļi ieelpoja. “Es šajā sakarībā jūtos labi,” viņa atzina. “Jā, es jūtos gluži labi.”

“Man viņš traki patīk. Tev atkal jāapsēžas, mamm. Ir vēl šis tas, kas man tev jāpastāsta. Par Džesiku.”

“Par Kelliju.” Sūzanna atgriezās pie galda un apsēdās. “Mums vajadzētu saukt viņu par Kelliju.”

XXIX

111

Kurp viņa būtu devusies?” Kellija staigāja pa Džeika kabinetu, ik pēc pāris soļiem apstādamās, lai ielūkotos hronoloģiskajā tabulā. “Nav jēgas atgriezties Šarlotā, kur viņas māte tiek turēta policijas uzraudzībā. Viņas tēvs ir miris. Bet vai viņa riskētu un mēģinātu tikt ārā no valsts un doties uz Kaimanu salām?”

“Iespējams, ka tur ir nauda,” Leina ieminējās. “Nauda nenāk par ļaunu, kad tu bēguļo.”

“Mēs esam noskaidrojuši, ka viņas tēvs bijis slims un nespēcīgs,” Kellija turpināja. “Ja viņi vēl aizvien nodarbotos ar zīdaiņu tirdzniecību, neliekas ticami, ka viņam būtu galvenā nozīme. Viņš bija vecs, slims un atradās ārpus valsts. Viņš mira. Ja viņi vairs nenodarbojās ar tirdzniecību, kāpēc tā jācenšas aizkavēt mani, lai es viņu neatrastu? Lai es neuzzinātu? Ja un kad es viņu atrastu, ja un kad es savāktu pietiekami daudz informācijas, lai tā ieinteresētu varas iestādes, viņš jau būtu miris. Vai tuvu tam.”

“Loģiski, viņa sabiedrotie baidījās no atmaskošanas.” Džeiks turpināja kaut ko rakstīt piezīmju grāmatiņā. “No reputācijas zaudēšanas, iespējamās kriminālvajāšanas un nonākšanas cietumā. Vai arī uzņēmums vēl aizvien darbojas, un tas atkal noved pie bailēm no atmaskošanas, kriminālvajāšanas un nonākšanas cietumā, un papildu stimuls ir ienākumu zaudēšana.”

“Es nesaprotu, kā tu vari par to runāt tik lietišķi.” Dags sabāza rokas kabatās. “Sasodīto ienākumu zaudēšana.”

“Tev jāspriež tāpat, kā spriež viņi,” Kellija atbildēja. “Jāskatās uz visu kā viņiem. Ir svarīgi izprast viņu...” Viņa norādīja uz Džei-ku. “Kultūru, viņu kopienas sociālo struktūru.”

“Jūsu pašu kopiena var tikt kompromitēta vēl vairāk.” Leina pamāja uz durvīm, kas veda uz dzīvojamo zonu. “Viņa to neizdarīja viena pati.”

“Tas nav neviens no viņiem.” Džeiks rakņājās papīros, kurus bija izklājis uz galda, pārbaudīja informāciju un atgriezās pie savas piezīmju grāmatiņas. “Viņa iefiltrējās te, tāpēc ka viņai bija vērā ņemamas dotības, arī viltotas atsauksmes. Nav nemaz tik grūti iegūt citu identitāti - vajag tikai prast apieties ar datoru, lai izveidotu saistību ar universitāti. Šāda veida izrakumi pievelk studentus, aspirantus, brīvprātīgos. Un viņai bija īpašas dotības.”

“Fotografēšana,” Kellija apstiprināja. “Viņa ir sasodīti laba fotogrāfe.”

“Iespējams, ka tādā veidā viņa pelna sev iztiku.” Dags paraustīja plecus. “Likumīgo iztiku.”

“Viņa necik daudz nezināja par izrakumiem, taču ātri visu apguva. Viņa smagi strādāja,” Kellija piebilda. “Bobs un Sonja te bija, pirms viss sākās. Viņi ir ārpus aizdomām. Frenija un Čaks ieradās divatā. Frenija daudz ko nezināja, toties viņš gan. Šie nevar būt Čaka pirmie izrakumi. To pašu es teiktu par Metu. Viņš pārāk labi pārzina procedūru.”

“Kopš jūlija mums bija arī citi, kas nāca un gāja, un mēs nevaram būt droši par viņiem.” Džeiks nolika malā zīmuli. “Taču pa-matgrupa, iespējams, ir stabila.”

“Iespējams,” Dags atsaucās.

“Mēs darbojamies ar pieņēmumiem, pamatojoties uz informāciju un intuīciju,” Džeiks norādīja. “Mēs ievadām visus datus, iegūstam pēc iespējas skaidrāku ainu un tad izdarām lēcienu.”

Viņš paņēma piezīmju grāmatiņu un pārgāja pie hronoloģiskās tabulas.

“Es domāju, ka policija viņu atradīs, tāpat kā sameklēs Simpso-nus.” Leina pacēla rokas. “Tiklīdz tas notiks, viņi uzzinās pārējo. Jūs jau esat sagrāvuši organizāciju. Jūs esat saņēmuši atbildes uz saviem jautājumiem.”

“Te ir vēl kaut kas. Vēl daudz kas ir palicis neizpētīts. Man nav visas informācijas.” Kellija pārtrauca staigāšanu, lai nostātos līdzās Džeikam. “Ko tu dari?”

“Apvienoju hronoloģiskās tabulas. Tavējo, Kārlaila, Dorijas.” “Kādā nolūkā?” Dags jautāja.

“Jo vairāk informācijas, jo vairāk loģisku un iespējamu pieņēmumu.” Kellija pārskrēja ar acīm jaunajiem Džeika pievienotajiem datiem. Kārlaila pirmo laulību datums, viņa dēla dzimšana, viņa pārcelšanās uz Bostonu.

“Ilgs laiks starp laulībām un veselīgā mazuļa piedzimšanu,” viņa komentēja.

“Cilvēki bieži vien gaida vairākus gadus līdz ģimenes pieaugumam. Mēs ar Stīvu nogaidījām gandrīz četrus.”

“Pirms četrdesmit piecdesmit gadiem tāda gaidīšana nebija tik ierasta. Un plus seši gadi, tas ir ilgs laiks. Leina, vai tev ir pie rokas dati par viņa adopcijas praksi pirms Bostonus?”

“Es varu tajos ieskatīties. Esmu paņēmusi līdzi visas savas disketes. Vai varu izmantot tavu datoru, Džeik?”

“Nejūties traucēta! Es pievienoju ziņas par tavas mātes spontānajiem abortiem un neveiksmīgajām dzemdībām. Vai nebūtu interesanti ielūkoties pirmās Kārlaila kundzes medicīnas kartē?” “11 mm... Tomēr tu nevari būt drošs, vai tas ir Dorijas īstais dzimšanas datums.”

“Vajadzētu būt pietiekami tuvu īstenībai. Viņa ir apmēram tavā vecumā, Kela. Tas nozīmē, ka viņa ir kādus divdesmit gadus jaunāka par Ričardu Kārlailu. Spriežot pēc maniem aprēķiniem, Kār-lailam vajadzēja būt pāri sešdesmit, kad viņa piedzima.”

“Labi zināms, ka sešdesmitgadnieku spermai veicas,” Kellija komentēja. “Cik gadu ir Dorotijai?”

“Šķiet, ka mazliet vairāk par četrdesmit pieciem,” Dags ieteicās viņai aiz muguras

“Krietni pāri piecdesmit,” Leina izlaboja. “Taču viņa ir ļoti labi saglabājusies.”

Džeiks pamāja un turpināja rēķināt.

“Varbūt kādus desmit gadus vecāka par Kārlailu, jaunāko.”

Dags vēroja, kā viņi strādā. Tas bija gandrīz tas pats, kas vērot, kā viņi gatavo brokastis, viņš nodomāja. Kustības, ritms.

“Es nespēju tam izsekot.”

“Leina?” Kellija pētīja segmentus, līnijas, Džeika izveidoto shēmu. “Vai sadabūji kādu informāciju?”

“Te būs. Pirmais adopcijas pieteikums, kuru es sameklēju, iesniegts tūkstoš deviņi simti četrdesmit sestajā gadā. Togad tādu bija divi.”

“Divus gadus pēc laulībām,” Kellija nomurmināja. “Pietiekami ilgs laiks. Viņš jau praktizēja - cik? - sešus gadus, pirms sāka izrādīt interesi par adopcijas jautājumiem.” Viņa soli atkāpās, nopētīja visu tabulu, vēroja veidojamies saistības un struktūras. “Tas ir tas lielais lēciens,” viņa sacīja Džeikam.

“Loģiska hipotēze, kas balstās uz pieejamo informāciju.”

“Kas ir?” Dags pagāga uz priekšu pie tabulas, cenzdamies atrast to, ko viņi redzēja, bet viņš ne.

“Ričards Kārlails bija pirmais Markusa Kārlaila nozagtais zīdainis. Taču ne jau peļņas dēļ. Tāpēc, ka viņš gribēja dēlu.”

“Jūs to secinājāt no šīs tabulas?” Dags pabīdīja brilles augstāk uz deguna.

“Tu tikai paskaties!” Kellija uzstāja. “Viņš maina savas prakses ievirzi divus gadus pēc laulībām, sešus gadus pēc karjeras uzsākšanas. Un ja nu viņam ar sievu bija problēmas ar bērna ieņemšanu? Viņam rodas personiska interese par adopcijas jautājumiem, viņš to izpēta un uzzina visus sīkumus par procedūru.”

“Tad kāpēc viņi nevarēja vienkārši adoptēt?” Leina iejaucās.

“Tev jāvadās pēc šīs shēmas.” Džeiks paņēma kafijas kannu, pakratīja biezumus un cerīgi palūkojās uz Kelliju.

“Tagad ne.”

Viņš paraustīja plecus un nolika to atpakaļ.

“Viņam patīk atrasties centrā, visu regulēt. Mums pieejamās ziņas par viņa neuzticību norāda uz vīrieti, kurš izmanto seksu, kurš uzskata savus varoņdarbus par savas būtības sastāvdaļu.”

“Nespēja radīt bērnu nenāktu par labu viņa ego.” Dags pamāja. “Citam puisim tas derētu, tas būtu vienkārši lieliski. Taču viņš neļaus nevienam uzzināt, ka viņš šauj ar tukšām patronām. Bet kā tādā gadījumā...”

“Pagaidi!” Kellija pacēla roku. “Slāni pa slānim. Viņš netaisās reģistrēt adopciju. Tas neatbilst viņa paštēlam. Tomēr viņš grib bērnu, un viņš ir no tiem, kas grib dēlu. Meitene neder. Viņš grib skaidri zināt, no kurienes tas bērns nāk un kas viņš ir. Viņš nesamierinātos ar tā laika noteikumiem, kad informācija par bioloģiskajiem vecākiem tika turēta slepenībā. Un viņš skatās apkārt. Skatās uz visiem tiem cilvēkiem, kuriem ir bērni. Divi, trīs, četri bērni. Kuri ir daudz mazāk vērti nekā viņš. Mazāk nodrošināti, mazāk svarīgi. Nenozīmīgāki.”

“Viss saskan.” Leina apgriezās krēslā. “Ņemot vērā visu, ko mēs par viņu zinām, tas atbilst viņa raksturam.”

“Viņš jau vairākus gadus ir pārstāvējis adoptētājus. Viņš pārzina procedūru, pazīst ārstus, citus juristus, aģentūras. Viņš biedrojas ar viņiem. Cilvēki veido atsevišķas ciltis cilšu ietvaros,” Džeiks turpināja. “Viņi veido savu saziņas loku ar līdzīgiem prātiem vai tiem, kuri grupā ienes kādas zināšanas vai prasmes. Izmantojot šo sistēmu, viņš sameklē bioloģiskos vecākus, kas varētu atbilst viņa kritērijiem. Viņš nekur nesteidzas. Tad, vai nu panācis, vai nepanācis privātu vienošanos ar šiem bioloģiskajiem vecākiem, paņem viņu dēlu. Varu saderēt uz savu Veilona Dženingsa kompaktdisku kolekciju, ka nav adopcijas lūguma un nav saņemts tiesas lēmums par Ričarda Kārlaila adopciju, bet kaut kur eksistē tā viltojums.”

“Drīz pēc tam Markuss pārceļas uz Hjūstonu. Jauna pilsēta, jauna prakse, jauna sociālā grupa.”

“Un, tā kā tas darbojās, tā kā viņš dabūja to, ko gribēja, tādā veidā, kādā pats gribēja, viņš tajā saskatīja iespēju... Kā Dorotija to nosauca?” Dags jautāja Leinai.

“Par viņa misiju, viņa ienesīgo vaļasprieku.”

“Viņš tajā saskatīja savu iespēju apmierināt citu bagātu bezbērnu pāru vajadzības. Savu iespēju,” Dags pamāja. “Un gūt no tā peļņu. Tas ir... hmm, izdomājums.”

“Izdomājums?” Kellija atkārtoja.

“Ne nu gluži pievilkts aiz matiem, tomēr izdomājums.”

“Jauki. Izdomājums vai ne, tas ir pamatots pieņēmums. Tad pievieno to, ka Ričards kādā brīdī to uzzināja. Tas izraisīja tēva un dēla atsvešināšanos. Markuss slikti izturējās pret viņa māti, un varbūt tāpēc, ka viņa nedāvāja viņam dēlu tradicionālā veidā, tas kļuva par cēloni viņa neuzticībai vai to veicināja.”

“Viņi neizšķīrās, līdz Ričardam palika divdesmit gadu.” Džeiks pabungoja ar pirkstiem pa tabulu. “Togad, kad piedzima Dorija.” “Laulība Kārlailu apmierināja. Taču tagad dēls ir pieaudzis. Un iespējams, tieši lajā laikā Ričards atklāja patiesību. Ģimene sabruka. Laulībai pienāca beigas.”

“Un Kārlailam bija ārlaulības bērns no viņa sekretāres. Tā droši vien bija pļauka mātei un dēlam.” Dags pacēla kafijas kannu un atkal to nolika. “Ta ir interesanta teorija, taču es neredzu, kā lai tā palīdzētu atrast Doriju.”

“Te ir vēl viens slānis.” Kellija atkal pievērsās shēmai. Tagad viņai viss šķita skaidrs. Tikai jānotrauc pēdējā zemes kārta, un viss nostāsies savā vietā. “Vēlreiz paskatieties uz gadskaitļiem! Pārcelšanās no Bostonas uz Sietlu. Gandrīz vai tik tālu, cik vien iespējams. Kāpēc? Tāpēc, ka tava sekretāre, ar kuru tev bijušas intīmas attiecības, kura ir lietas kursā par tavu personisko biznesu, tavām kriminālajām aktivitātēm, kura gadiem ilgi ir tajās līdzdarbojusies, nupat tev paziņojusi, ka ir stāvoklī. Taču ne ar lavu bērnu. Ar tava dēla bērnu.”

“Dorotija Simpsone un Ričards Kārlails?” Leina pielēca kājās un piesteidzās pie statīva ar tabulu.

“Jauns, viegli ietekmējams puisis - iespējams, tāds, kurš nupat atklājis, ka viņš nav tas, par ko sevi uzskatījis. Viņš ir satriekts,” Kellija izteica pieņēmumu. “Viņš ir viegli ievainojams. Un viņš ir nikns. Vecāka, pievilcīga sieviete. Ja viņš zina, ka tēvs bijis kopā ar viņu, tas tikai piedod asumu. “Es tam nelietim parādīšu!” Dorotijai ir tuvu pie trīsdesmit. Viņa pie Kārlaila strādājusi - un gulējusi ar viņu - jau ilgāku laiku. Atdevusi viņam savu pirmo jaunību. Varbūt viņš ir tai ko solījis, bet, pat ja ne, viņa nogurusi no tā, ka ir otrā. Klišeja. Un ka viņa no Kārlaila neko neiegūst. Un te ir viņa dēls. Jauns, svaigs. Vēl viens āķis, uz kura uzdurt Kārlailu.”

“Ja mēs pieņemam, ka Dorotija gulējusi ar Markusu kopā astoņpadsmit deviņpadsmit gadu vecumā,” Leina iejaucās, “un agrāk viņa stāvoklī nav bijusi, varētu gadīties, ka Kārlails ir sterils.”

“Vai arī viņi bijuši ļoti piesardzīgi un viņiem ļoti veicies,” Džeiks sacīja. “Daudz loģiskāk ir uzskatīt, ka tas bijis jaunākais Kārlails, kas padarīja viņu grūtu, nevis vecākais. Viņam ir sešdesmit gadu, un saskaņā ar mums zināmo informāciju un izteiktajiem pieņēmumiem, viņš nekad pirms tam nav radījis nevienu bērnu.”

“Ričards Kārlails neaizstāvēja savu mirstošo tēvu,” Kellija rezumēja. “Viņš aizstāvēja savu meitu.”

“Jautājums bija - uz kurieni viņa varēja doties?” Džeiks apvilka loku ap Ričarda Kārlaila vārdu tabulā. “Pie tēva.”

“Ja tu izklāstīsi šo teoriju policijai, viņi domās, ka tu esi vai nu traks, vai izcils domātājs.” Dags nopūtās. “Bet, ja viņi to pieņems un atklās Dorotijai, viņa varētu pieļaut kādu kļūdu.”

“Ļauj man savilkt visu kopā! Uz papīra.” Leina atrofija piedurknes. “Padarīsim ainu pēc iespējas objektīvu un detalizētu.” Šoreiz tā bija viņa, kas pacēla kafijas kannu. “Taču man nenāktu par ļaunu mazliet kofeīna.”

“Ak tu tētīt! Labi, labi. Es uzvārīšu.” Kellija ar nepatiku paķēra kannu. Viņa devās laukā, tad palēnināja gaitu, iedama cauri dzīvojamai istabai. Viņa pazina iespaidīgos krācienus, kas varēja piederēt tikai Digeram. Lamzaks atzveltnes krēslā varēja būl Mels.

Viņa zināja, ka mīlētāji ir iekārtojušies augšstāva istabā, bet Leo bija ilgi palicis ārpus mājas un aizņēmis citu istabu.

Kaut arī Kellija piekrita Džeika uzskatiem par komandu, viņa devās uz augšstāvu un ielūkojās visās istabā, lai saskaitītu cilvēkus. Apmierināta ar rezultātu, viņa nokāpa lejā virtuvē un ķērās pie kafijas.

“Visi ir mājās?” Džeiks jautāja, nostājies viņai aiz muguras. “Es jau iedomājos, ka tu palūkosies. Ja tu nebūtu to izdarījusi, es pats apskatītos.”

“Visi ir šeit un saskaitīti.” Viņa piebēra kafijai sāli, tad ielēja ūdeni un ieslēdza aparātu. “Ja mums ir taisnība, tas turpinājies trīs paaudžu garumā. Vienalga, vai Ričards Kārlails aktīvi līdzdarbojās vai ne, viņš zināja. Un tajā visā ir vēl kas biedējošs. Šī, teiksim tā, ļaunuma nodošana no tēva dēlam un no dēla meitai.”

“Varenais patriarhs, kas izmanto savu ietekmi, personības spēku, ģimenes saites. Tāda bija struktūra, ar kuru izaugusi iepriekšējā paaudze. Viņu pamats.”

“Un, ja nu Ričards atklāja, ka viņš atrodas tādā pašā situācijā kā es? Pat vēl ļaunākā, daudz ļaunākā, tāpēc ka viņa vecāki, vismaz viņa tēvs, zināja. Zināja un visu vadīja. Kā viņš varēja kļūt par cilvēku, kas to visu saglabā, piesedz un iedzīvojas uz tā rēķina?”

Džeiks šķērsoja telpu un, piegājis viņai klāt, maigi pārvilka pirkstus pār viņas zilumiem klāto vaigukaulu.

“Tu tikpat labi kā es zini, ka apkārtne un ģimenes mantojums palīdz veidot atsevišķu indivīdu. Daba un audzināšana. Viņš izdarīja savu izvēli, un tā viņu aizveda pa citu ceļu, nevis to, kuru būtu izvēlējusies tu. Tavi gēni, tava audzināšana, tevis pašas pašapziņa nebūtu to pieļāvusi.”

“Vai es tomēr nebūtu aizstāvējusi savu tēvu? Tēvu, kuru es būtu pazinusi un mīlējusi? Ja es būtu atklājusi, ka viņš ir briesmonis, vai es būtu viņu aizstāvējusi?”

“Es zinu atbildi. Un tu?”

Kellija nopūtās un pasniedzās pēc tīrām krūzītēm.

“Jā. Es to nespētu. Tas būtu saplosījis mani gabalos, taču es nespētu.”

“Tu esi atradusi to, ko gribēji atklāt, Kela.”

“Jā. Tagad tas ir atklāts, izrakts ārā. Un man tas ir jāizliek apskatei. Man nav citas izejas.”

“Nav gan.” Džeiks apņēma viņu ap pleciem, apkampa un noskūpstīja uz galvas vidus. “Tu nespētu.”

Viņa pagriezās, kad iezvanījās telefons.

“Ak kungs, pulkstenis ir divi naktī! Kas tur, pie velna, zvana? Danbruka klausās.”

“Sveika, Kellij!”

“Sveika, Dorij!” Kellija paķēra zīmuli un uzrakstīja uz sienas līdzās telefonam: Zvani policijai! Lai noskaidro, no kurienes viņa zvana. “Kā klājas tavam degunam?”

“Sāp pēc suņa. Un tici man, tu par to samaksāsi.”

“Nāc šurp! Mēs varam sarīkot nākamo raundu.”

“Mēs sarīkosim nākamo raundu, to es tev apsolu. Taču tev jā-nāk pie manis.”

“Kad un kur?”

“Tu domā, ka esi varen gudra, varen aša, varen viltīga. Es biju tev krietni priekšā nedēļām ilgi. Es tur esmu vēl aizvien. Pie manis ir tava māte, Kellij.”

Asinis pārstāja plūst pa Kellijas vēnām un sastinga dzīslās.

“Es tev neticu.”

Atskanēja draudīgi jautri smiekli.

“Tici gan! Vai tu nelauzi galvu par to - kuru māti? Vai nevēlies to uzzināt?”

. “Ko tu gribi?”

“Cik daudz tu esi ar mieru maksāt?”

“Pasaki man, ko tu gribi, un es to sadabūšu.”

“Es gribu savu māti!” Viņas balss kļuva spiedzīga. Tajā skanošais mežonīgais niknums lika Kellijas kuņģim savilkties čokurā. “Vai tu viņu man dabūsi, kuce? Tu esi izpostījusi viņas dzīvi, un es izpostīšu tavējo!”

“Policija viņu tikai pratina.” Kellija pieķērās pie galda, jo juta, ka sagrīļojas. “Tagad varbūt viņa jau ir palaista vaļā.”

“Mele! Vēl vieni meli par manu māti, un es likšu lietā šo nazi, kas man ir rokā, pret tavējo!”

“Nedari viņai pāri!” Bailes ar ledainiem pirkstiem durstīja Kel-lijas muguru. “Nedari viņai pāri, Dorij.” Viņa pasniedzās pēc Džei-ka rokas un cieši to saspieda. “Pasaki, ko tu gribi, kas man jādara, un es to izdarīšu.”

“Ja tu piezvanīsi policijai, ar viņu būs cauri. Saprati? Izsauc policiju, un tu būsi viņu nogalinājusi.”

“Jā. Nekādas policijas. Tas paliks starp tevi un mani. Es to saprotu. Vai varu ar viņu parunāt? Lūdzu, ļauj man ar viņu parunāt!”

“Lūdzu, ļauj man ar viņu parunāt,” Dorija viņu izmēdīja. “Tu runā ar mani! Es tagad vadu izrādi, doktore Kuce. Es esmu galvenā.”

“Jā, tu esi galvenā.” Kellija ar pūlēm piespieda balsi netrīcēt.

“Un tu runāsi ar mani. Mēs runāsim par samaksu un par to, kas tev jādara. Tikai tu un es. Tu ieradīsies viena, vai arī es viņu nogalināšu. Es viņu nogalināšu bez ilgas domāšanas. Tu zini, ka es to izdarīšu.”

“Es būšu viena. Kur?”

“Pie Saimona akača. Tavā rīcībā ir desmit minūtes, vai arī es sākšu viņu graizīt. Desmit minūtes, un pulkstenis nupat ir sācis skaitīt laiku. Labāk pasteidzies!”

“Mobilais,” Džeiks sacīja brīdī, kad viņa nolika klausuli. “Viņi var mēģināt iezīmēt trīsstūri.”

“Nav laika. Pie viņas ir mana māte. Ak kungs, desmit minūtes!” Kellija metās uz parādes durvīm.

“Pagaidi! Sasodīts, tu nevari skriet ārā nepadomājusi.”

“Viņa man deva desmit minūtes laika, lai es liktu līdz dīķim. Es tik tikko spēšu pagūt. Pie viņas ir mana māte. Viņa to nogalinās, ja es neieradīšos tūlīt un viena pati. Dieva dēļ, es pat nezinu, kura ir pie viņas.”

Džeiks brīdi vilcinājās, tad izvilka no zābaka stulma nazi.

“Paņem šo! Es braukšu aiz tevis.”

“Tu nedrīksti. Viņa...”

“Tev man jāuzticas.” Viņš atkal saņēma Kellijas rokas. “Te nav ne vietas, ne laika nekam citam. Tev man jāuzticas. Es tev uzticos.”

Kellija ieskatījās viņam acīs un pieņēma lēmumu.

“Pasteidzies!” viņa sacīja un metās skriet.

Sviedri tecēja viņai pār muguru, kamēr viņa trieca "Rover" bīstamā ātrumā pa šaurajiem, līkumainajiem ceļiem. Katru reizi, kad riepas nokaucās pret asfaltu, viņa vēl vairāk uzspieda gāzes pedālim. Katru reizi, kad viņa palūkojās uz luminiscējošo pulksteņa ciparnīcu, sirds salēcās.

Tie varēja būt meli, tās varēja būt lamatas. Tomēr viņa brauca ātrāk, nekā pieļāva veselais saprāts, koncentrējoties uz mašīnas lukturu mesto gaismu, kas pāršķēla tumsu.

Viņa to paveica deviņās minūtēs.

Viņa neredzēja itin neko ne laukā, ne ūdenī, ne kokos. Tas viņu neatturēja izlēkt no mašīnas un pārlēkt pār nožogojumu.

“Dorij! Es esmu te. Es esmu viena. Nedari viņai pāri!” Viņa devās uz ūdens un koku pusi, bailēm ložņājot augšup un lejup pa muguru. “Tas paliks starp tevi un mani, atceries! Tu un es. Tu vari laist viņu vaļā. Es esmu te.” Viņa ieraudzīja pazibam gaismu un metās uz to pusi. “Es darīšu visu, ko tu gribēsi.”

“Apstājies tur! Tu paguvi laikā. Taču tu varēji pa ceļam piezvanīt policijai.”

“Es to nedarīju. Dieva dēļ, viņa ir mana māte. Es neriskētu ar viņas dzīvību, tikai lai sodītu tevi.”

“Tu jau esi mani sodījusi. Un kāpēc? Lai pierādītu, cik tu esi gudra? Tagad tu vairs nejūties tik gudra, vai ne?”

“Tā bija mana dzīve.” Kellija paspēra soli uz priekšu, juzdama, ka viņas kājas kļūst nespēcīgas un sāk drebēt. “Es tikai gribēju zināt, kas ar mani ir noticis. Vai tu nebūtu tā rīkojusies, Dorij?” “Paliec tur, kur esi! Turi savas rokas tā, lai es tās redzu. Markuss Kārlails bija dižs cilvēks. Gaišreģis. Un viņš bija gudrs. Gudrāks, nekā tu jebkad būsi. Pat miris viņš ir labāks par tevi.”

“Ko tu gribi, lai es daru?” Kellijas acis tagad bija apradušas ar tumsu. Viņa redzēja Doriju, kuras seju izķēmoja zilumi un naids. Un viņa ar acs kaktiņu samanīja vēl kaut ko - kādu cilu. “Pasaki man, kas man jādara.”

“Jācieš. Paliec, kur esi!” Dorija pakāpās atpakaļ ēnā. Pēc brīža kāds siluets izslīdēja priekšā, apstājoties pusceļā līdz dīķa malai.

Kellija pamanīja iezibamies gaišus matus, pavīdam bālu ādu un jau gribēja mesties uz priekšu.

“Es viņu nogalināšu. Paliec, kur esi, vai arī es viņu nogalināšu!” Dorija izvilka pistoli. “Paskaties uz šito! Es teicu, ka man ir nazis, vai ne? Laikam būšu kļūdījusies. Tā izskatās pēc pistoles. Patiesībā tā izskatās pēc tās pašas pistoles, kuru es liku lietā, lai gandrīz sacaurumotu tavu ļoti seksīgo bijušo vīru. Es to būtu varējusi, tu zini.” Viņa uzspīdināja gaismu, tā ka Kellija bija spiesta aizklāt acis, lai neapžilbtu. “Tas būtu bijis ļoti viegli. Es jau biju nogalinājusi Dolanu. Tas bija kaut kas līdzīgs nelaimes gadījumam. Es gribēju, lai viņš zaudē samaņu. Gluži impulsīva rīcība, ieraugot viņu ložņājam apkārt - tāpat kā ložņāju es.”

Viņa iesmējās un iespēra ar kāju sasietajam ķermenim ar aizbāzto muti. Kellijai šķita, ka viņa dzird vieglu vaidu, un viņa sāka lūgt Dievu.

“Taču es iegāzu viņam stiprāk, nekā biju gribējusi. Iedomājos, ka labākais būtu iemest viņu Saimona akacī. Es cerēju, ka visā vainos tevi, taču tā nenotika.”

“Es tev sekošu, ” Džeiks bija sacījis, Kellija atcerējās. Uzticies viņam! Viņai vajadzēja saglabāt mieru un uzticēties.

“Tu nodedzināji Leinas biroju.”

“Uguns attīra. Tev nevajadzēja viņu nolīgt. Tev nevajadzēja rakņāties notikumos, kam nebija nekāda sakara ar tevi.”

“Mani mocīja ziņkāre. Laid viņu tagad vaļā, Dorij! Nav jēgas darīt viņai pāri. Viņa neko nav izdarījusi. Tā biju es.”

“Es varētu tevi nogalināt.” Dorija pacēla pistoli un nomērķēja to uz Kellijas sirdi. “Tad tev viss būtu beidzies. Taču ar to nepietiek. Vairs ne.”

“Un kāpēc Bills?” Kellija uzmanīgi paspēra soli uz priekšu, kad Dorija pakāpās atpakaļ.

“Viņš bija pie rokas. Un viņš uzdeva pārāk daudz jautājumu. Vai tu to neievēroji? Kas ir šis, kas ir tas, ko tu dari? Kaitināja mani pēc velna. Un viņš visu laiku gribēja zināt par manām studijām aspirantūrā, par manām mācībām. Viņš nevarēja nejaukties citu darīšanās. Tāpat kā tu. Re, paskaties, ko esmu atradusi!” Viņa atkal pabakstīja ar kāju, un vēl viens sasiets ķermenis pavēlās uz ūdens pusi. “Es tevi apsteidzu. Redzi? Pie manis ir abas tavas mātes.”

112

Džeiks ieradās no meža austrumpuses. Klusu un lēni, bez gaismas, kas rādītu viņam ceļu.

Ļaut Kellijai aizbraukt vienai bija smagākais lēmums, ko viņam jebkad bija nācies pieņemt.

Viņš bija saliecies, sasprindzinājis dzirdi, lai uztvertu katru skaņu, un redzi, lai uztvertu katru kustību.

Balsu skaņas lika viņa sirdij salēkties, taču viņš piespieda sevi nelēkt kājās un neskriet uz to pusi. Tagad viņš bija bruņojies tikai ar virtuves nazi. Tas bija pirmais paķeramais priekšmets, un galvenais bija iegūt laiku.

Viņš mainīja virzienu, kustēdamies cauri tumsai pretī balsu skaņām. Un apstājās, sirdij dauzoties, ieraugot cilvēka siluetu stāvam pie ozola.

Nē, nevis stāvam, viņš saprata un, dodot zīmi klusēt, līda tuvāk.

Divi stāvi, divi vīrieši. Abi Kellijas tēvi bija piesieti pie koka, abiem mutes aizbāztas, galvas noslīgušas uz krūtīm.

Viņš pacēla roku, dzirdot, kā viņam aiz muguras kāds ievelk elpu.

“Iespējams, sazāļoti,” viņš nočukstēja. “Pārgriez virves!” Viņš pasniedza nazi Dagam. “Paliec pie viņiem! Ja viņi atgūst samaņu, liec, lai izturas klusu.”

“Dieva dēļ, Džeik, tur ir viņas abas!”

“Es zinu.”

“Es iešu tev līdzi.” Dags uzlika plaukstu uz tēva nevarīgās rokas, tad pasniedza nazi Digeram. “Parūpējies par viņiem!”

113

Kellijas sirds pamira. Māte, kura bija viņu dzemdējusi, māte, kura bija viņu uzaudzinājusi. Tagad viņu abu dzīvības bija atkarīgas no viņas.

“Tev... tev taisnība. Tu esi mani apsteigusi. Taču tu to neizdarīji viena pati. Kur ir tavs tēvs, Dorij? Vai jūs nespējat uz to noskatīties, Ričard? Jūs nespējat uz to noskatīties pat tagad?”

“Ak tad tiktāl aizdomājies gan?” Plati smaidīdama, Dorija norādīja ar savu brīvo roku. “Nāc ārā, tēt! Pievienojies ballītei!”

“Kāpēc jūs nevarējāt likties mierā?” Ričards, parādījies starp kokiem, nostājās līdzās savai meitai. “Kāpēc jūs nevarējāt ļaut, lai viss paliek apslēpts?”

“Tad tā jūs rīkojāties? Vienkārši pieņēmāt. Cik ilgi jūs dzīvojāt brīnīdamies, Ričard? Kā jūs varat ļaut tam notikt tagad? Jūs esat tāds pats kā es. Viņš jūs nolaupīja. Nedeva jums nekādu izvēles iespēju. Nevienam nedeva izvēles iespēju.”

“Viņš to darīja ar vislabākajiem nolūkiem. Lai kāds viņš bija, viņš man sagādāja labu dzīvi.”

“Un jūsu paša māte?”

“Viņa nezināja. Vai arī negribēja zināt, un tas nozīmē to pašu. Es aizgāju prom no viņa, aizgāju prom no sava tēva un tā, ar ko viņš nodarbojās.”

Kellijas plaukstas svīda un nagi niezēja satvert zābakā ielikto

nazi. Viņa varētu nogalināt, viņa saprata, lai glābtu savu māti -savas mātes -, viņa varētu nogalināt bez šaubīšanās.

“Un vai ar to bija diezgan? Zinot to, ko jūs zinājāt, jūs neko nedarījāt, lai to apturētu.”

“Man bija savs bērns, par ko domāt. Un sava dzīve. Kāpēc aptumšot to ar skandālu? Kāpēc sabojāt savu dzīvi?”

“Tomēr jūs neaudzinājāt šo bērnu. To darīja Dorotija. Krietni lielā Markusa ietekmē.”

“Tā nebija mana vaina,” viņš uzstāja. “Man bija tik tikko divdesmit gadu. Ko man vajadzēja darīt?”

“Būt vīrietim.” Ar acs kaktiņu viņa redzēja Doriju vērojam Ričardu. Atrodi īsto punktu, viņa sev pavēlēja. Uzmanīgi, uzmanīgi. “Būt tēvam. Taču jūs ļāvāt viņam iejaukties un gūt virsroku. Atkal. Kārlails samaitāja viņu, Ričard. Un jūs varat te stāvēt un ļaut tam visam notikt? Jūs spējat tajā visā līdzdarboties? Jūs spējat viņu aizstāvēt tagad, zinot, ka viņa ir nogalinājusi?”

“Viņa ir mans bērns. Tajā, kas noticis, viņa nav vainojama. Tas bija viņa dēļ, un tagad es nepieļaušu, lai viņai tiek nodarīts pāri.” “Pareizi. Tā nav mana vaina,” Dorija piekrita. “Tā ir tava vaina, Kellij. Tu pati visu to esi panākusi.” Viņa paraudzījās lejup uz sievietēm, kas gulēja viņai pie kājām. “Un šīs abas.”

“Viss, kas jums jādara, - jums jāpazūd uz dažām nedēļām,” Ričards sacīja. “Jāpazūd uz pietiekami ilgu laiku, lai aizkavētu policijas izmeklēšanu, lai es varētu dabūt Doriju drošībā. Lai varu vienoties par Dorotijas atbrīvošanu. Ja nebūsiet jūs, viņi zaudēs vissvarīgāko ķēdes posmu. Tas ir viss, kas jums jādara.”

“Vai Dorija to jums iestāstījusi? Vai tā viņa jūs pierunāja spiegot ap māju un palīdzēt viņai uzspridzināt vagoniņu? Vai tā viņa jūs pārliecināja palīdzēt viņai sarīkot visu to šonakt? Vai jūs esat tik akls, ka neredzat - viņa grib vienīgi nodarīt sāpes! Atriebties!”

“Nevienam citam nav jācieš,” viņš uzstāja. “Es jums lūdzu dot man laiku.”

“Viņa gluži vienkārši samelos.” Dorija atmeta atpakaļ matus. “Pateiks to, ko, pēc viņas domām, tu gribi dzirdēt. Viņa gribēja, lai mans vectēvs par to samaksā. Lai mana māte samaksā. Lai visi samaksā. Taču tagad viņa pati samaksās.”

Pieliekusies viņa pielika pistoli pie vienas gaišmatainās galvas. “Dorij, nē!” Ričards iekliedzās, kamēr Kellija vēl tikai ievilka elpu.

“Kuru tu glābsi?” Viņa iegrūda vienu ķermeni ūdenī. “Ja tu nirsi viņai pakaļ, es nošaušu šo. Ja tu mēģināsi izglābt šo, otra noslīks. Grūts uzdevums.”

“Dorij, dieva dēļ!” Ričards grīļodamies metās uz priekšu un sastinga, kad viņa notēmēja pistoli pret viņu.

“Nejaucies iekšā! Tu esi sentimentāls. Pie velna, noslīcināsim viņas abas.” Viņa iegrūda bezspēcīgo ķermeni dīķī un tad pavērsa ieroci pret Kelliju. “Kamēr tu noskaties.”

“Ej pie velna!” Gaidīdama lodi, Kellija metās ūdenī.

Viņa sajuta tik tikko pamanāmu kustību, kad Džeiks izsteidzās ārā no meža. Viņa bija gaisā, virs ūdens, kad izdzirdēja šāvienu.

Viņa sajuta dūrienu, ašu sāpju dzēlienu plecā, taču jau viņa atradās ūdenī, izmisīgi peldēdama uz to pusi, kur bija redzējusi iegrimstam vienu no savām mātēm.

Viņa vēl aizvien nezināja, kuru.

Taču viņa zināja, ka nespēs izglābt abas.

Viņa ievilka plaušās gaisu un ienira. Tagad viņa bija akla, dziļi nirdama melnajā ūdenī un alkdama samanīt kādu kustību, kādu apveidu.

Plaušas dega, locekļi kļuva smagi un vārgi aukstajā ūdenī, taču Kellija lika sev iegrimt dziļāk, vēl dziļāk. Un, ieraugot pazibam kādu ēnu, viņa sakoda zobus un īrās no visa spēka.

Viņa sagrāba matus un vilka aiz tiem. Tā kā nebija laika laist darbā nazi, viņa aizāķēja roku aiz virves, izmantojot to, lai vilktu, irdamās pretī ūdens virsmai. Plaušām gārdzot un muskuļiem kaucot, viņa vilka nekustīgo ķermeni augšup.

Balta gaisma virmoja acu priekšā. Viņa klusi lūdzās, kaut izrādītos, ka tas ir mēness atspīdums ūdenī. Tagad viņa īrās, cenzdamās nekrist panikā, kad nešļava sāka atdzīvoties un vilkt viņu lejā. Zābaki šķita kā no svina, un labā roka aiz piepūles trīcēja.

Kad gaiss izbeidzās, viņa apspieda ķermeņa izmisīgo vēlmi ieelpot. Zaudējusi spēkus un cenzdamās atrast atbalsta punktu, viņa sāka grimt.

Tad viņa atkal sāka celties augšup, jo kāda roka vilka viņu.

Viņa iznira ārā aizelsusies, atklepodama ūdeni, smagi elpodama, kad gaiss, svētītais gaiss, piepildīja viņas plaušas. Tomēr viņa bezspēkā atbalstījās pret Džeiku, kad viņš īrās ar viņām abām uz krasta pusi.

“Nē... Otra... Otra nogrima dažu pēdu attālumā. Lūdzu!”

“Dags ir ieniris. Viss kārtībā. Satver viņu! Dabūsim viņu arā. Turi viņu!”

Kellija domāja, ka viņš to sauc kādam krastā, taču viņa neko neredzēja. Baltie punkti, kas peldēja viņai acu priekšā, bija kļuvuši sarkani un sagriezās. Ausīs zvanīja. Vēl vairākas rokas tvēra pēc viņas, kad viņa sāka rāpties krastā.

Viņa pierāpoja klāt nesamaņā guļošajam ķermenim un atglauda matus. Un ieraudzīja Sūzannas seju.

“Ak kungs, ak kungs!” Viņa pameta izmisuma pilnu skatienu uz dīķa pusi. “Džeik, lūdzu, ak kungs!”

“Pagaidi!” Viņš metās atpakaļ ūdenī.

“Vai viņa elpo?” Drebošiem pirkstiem Kellija atglauda sapinkātos matus, cenzdamās atrast pulsu. “Man šķiet, ka viņa neelpo.”

“Ļauj man!” Leina pabīdīja viņu malā. “Trīs vasaras esmu strādājusi glābšanas patruļā.” Viņa atlieca Sūzannas galvu atpakaļ un sāka elpināšanu no mutes mutē.

Kellija piecēlās un grīļojās uz ūdens pusi.

“Nē!” iesaucās Mels, kurš turēja rokā ieroci, nomērķējis to uz Doriju, kas gulēja zemē ar seju uz leju. Ričards sēdēja viņai līdzās, saķēris galvu ar rokām. “Tu neko neizdarīsi, Kela. Tad kādam būs jāmetas iekšā, lai glābtu tevi. Policija tuvojas,” viņš sacīja, kad gaisu pāršķēla sirēnu skaņas. “Neatliekamā palīdzība arī. Mēs izsaucām abus, tiklīdz izdzirdējām šāvienus.”

“Mana māte...” Kellija lūkojās uz dīķi, tad atpakaļ uz Sūzannu. Tad viņa noslīga ceļos, kad trīs galvas pāršķēla ūdens virsmu.

Viņa dzirdēja sev aiz muguras aizsmakušu klepu.

“Viņa elpo!” Leina iesaucās.

“Lai kāds pārgriež viņas virves.” Cenzdamās neraudāt, Kellija rāpās palīgā izvilkt Vivianu krastā. “Pārgrieziet taču tās sasodītās virves!”

No ūdens pašāvās kāda roka un satvēra Kellijas rokas loeītavu.

“Mēs izglābām tavējo,” Dags izdvesa.

Kellija pasniedzās viņam pretī.

“Mēs izglābām tavējo.”

Epilogs

Drīz pēc saullēkta Kellija izgāja slimnīcas uzgaidāmajā telpā. Tas bija skats, kuru viņa bija redzējusi pārāk daudz reižu, lai varētu saskaitīt, bet šoreiz tas sildīja viņas sirdi.

Viņas komanda, pilnīgi visi, bija aizņēmuši visas iespējamās vietas. Tā kā Kcllijai sagribējās raudāt, viņa priecājās, ka neviens no viņiem nav nomodā un neredzēs viņas asaras.

Viņi bija sanākuši Kellijas dēļ. Viņas dzīves pašā ļaunākajā brīdī visi bija ieradušies.

Vispirms viņa piegāja pie Leinas un viegli pakratīja viņu aiz pleca. “Kas? Ak kungs!” Leina atmeta matus. “Es laikam biju iesnaudusies. Kā viņi jūtas?”

“Visi jūtas labi. Mans tēvs un Džejs ir palaisti mājās. Viņi grib paturēt manu mammu un Sūzannu vēl vismaz dažas stundas. Dags un Rodžers vēl aizvien ir pie Sūzannas, taču viņi nāks ārā kuru katru mirkli.”

“Kā tu jūties?”

“Pateicīga. Vairāk, nekā varu izteikt vārdos. Esmu pateicīga par visu, ko tu izdarīji, pat par to, ka sameklēji sausas drēbes.”

“Vienā mierā. Mēs tagad esam ģimene. Domāju, ka daudzējādā ziņā, nevis tikai vienā.”

“Viņš ir patiesi labs cilvēks, vai ne? Mans brālis.”

“Jā, ir gan. Viņš tevi ļoti mīl. Tev te ir ģimene,” Leina sacīja, norādot uz guļošajiem augumiem, “kas laiku pa laikam mainās tavu acu priekšā. Un tev ir vēl viena. Ari tā mainījās tavu acu priekšā.” “Es nezināju, ka tā ir Suzanna, kuru es velku ārā.” Tas šausmas viņa neaizmirsīs vēl ilgu laiku. “Man bija jāpieņem lēmums. Jāglābj tā, kura bija pavadījusi ūdenī ilgāku laiku.”

“Viņa būtu varējusi nomirt, ja tu nebūtu pieņēmusi šo lēmumu. Tas padara to par pareizo lēmumu. Kā ir ar tavu plecu?”

Kellija uzmanīgi to pakustināja.

“Sūrst. Zini, kā viņi mēdz pavēstīt, ka skarta ir tikai miesa? Taču tu to uztver pilnīgi citādi, ja runa ir par tavu miesu. Ved Dagu un Rodžeru mājās, labi? Dags ir noguris, un Rodžers ir pārāk vecs tādiem uztraukumiem. Džejs nebrauks prom, kamēr Sūzanna nebūs izrakstīta. Es domāju, ka starp viņiem viss notiek. Atkal.”

“Tas būtu skaists aplis, vai ne?”

“Man tas patīk. Leina, liec viņiem noticēt, ka tagad viss ir labi.” “Viss šobrīd tiešām ir labi, tāpēc tas būs viegli. Policija ir saņēmusi ciet Doriju un Ričardu. Tas nozīmē, ka nav vairs nekādu noslēpumu.”

“Kad viņš iznāks ārā, atradīsies citi tādi kā es. Citi tādi kā Sūzanna un Džejs, tādi kā mani vecāki.”

“Jā. Kāds gribēs to visu atklāt. Citi gribēs, lai viss paliek apslēpts. Tu rīkojies tā, kā tev likās pareizi, un, tā rīkojoties, tu neļāvi visam aiziet vēl tālāk. Lai tev pietiek ar to, Kellij.”

“Vienīgais cilvēks, kurš vislielākajā mērā bija par to atbildīgs, tā arī netika sodīts.”

“Vai tu tam tici, darot to, ko tu dari? Vai tu tiešām domā, ka viss beidzas ar kauliem zemē?” Leina palūkojās lejup uzšāvu roku, uz pirkstu, kuru reiz bija rotājis laulības gredzens.

Viņa bija to noņēmusi, ar mīlestību nolikdama nost. Un, to darot, viņa bija jutusi, kā Stīvs viņu vēro. Ar mīlestību.

“Tā nav,” viņa sacīja.

Kellija domāja par to, cik bieži viņa strādājot bija dzirdējusi mirušo čukstus.

“Tātad manam mierinājumam jābūt tādam: ja pastāv elle, tad Markuss Kārlails tajā cepas?” Viņa kādu brīdi apdomājās. “Šķiet, ka ar to es varētu būt mierā.”

“Ej tu arī mājās!” Leina noglāstīja viņas roku. “Ņem savu ģimeni un ej mājās!”

“Jā. Laba doma.”

Pagāja stunda, pirms viņi atbrīvojās. Visi gribēja ielavīties iekšā un apraudzīt Roziju, kaut arī viņu bija paredzēts izrakstīt nākamajā rītā.

Mājupceļā Kellija bija aizvērusi acis.

“Man tev ir daudz kas jāpasaka,” viņa teica Džeikam. “Taču manas domas ir galīgi saputrojušās.”

“Laika daudz.”

“Tu iestājies par mani, kad runa bija par dzīvību un nāvi. Un es zināju, ka tu to darīsi. Es gribu, lai tu zinātu, ka es zināju - tu to darīsi. Es stāvēju tur, pārbijusies līdz nāvei, un domāju: Džeiks ir man tuvumā. Tāpēc viss būs kārtībā.”

“Sasodīts, viņa izšāva uz tevi.”

“Labi, tu varēji būt mirklīti ātrāks. Taču es tev to nepārmetu. Tu izglābi manu dzīvību, un tas ir fakts. Es nebūtu viņu dabūjusi augšā viena pati, un es laidos dibenā kopā ar viņu. Tu man biji vajadzīgs, un tu tur biji. Es to nekad neaizmirsīšu.”

“Labi, to mēs vēl redzēsim.”

Kellija atvēra acis, kad juta mašīnu apstājamies. Acis mirkšķinādama, viņa raudzījās uz lauku.

“Pie velna, ko mēs te darām? Ak tu tētīt, šis noteikti nav pie-mēi'ots laiks darbam!”

“Nē, taču šī ir laba vieta. Ir svarīgi atcerēties, ka tā ir laba vieta. Nāc man līdzi, Kela!”

Džeiks izkāpa no mašīnas un pagaidīja, kamēr viņam pievienosies. Saņēmis Kelliju aiz rokas, viņš devās uz vārtiņu pusi.

“Tu domā, ka es tagad izrakumu laukumā būšu tramīga un nervozēšu, ja būs darīšana ar ūdeni.”

“Nenāks par ļaunu salikt visu savā vietā.” Džeiks ieveda viņu pa vārtiņiem. “Tu tiksi galā.”

“Jā, tikšu gan. Un tev ir taisnība. Tā ir laba vieta. Nozīmīga vieta. Es neaizmirsīšu arī to.”

“Man tev šis tas jāsaka, un manas domas nav saputrojušās.”

“Labi.”

“Es gribu tevi atgūt, Kellij. Visādā ziņā.”

Vēl aizvien stāvēdama ar seju pret dīķi, viņa pievērsa skatienu Džeikam.

“Tiešām?”

“Es gribu atgūt mūs, bijušo. Tikai labāku.” Ta kā viņš gribēja redzēt Kellijas seju, viņš pastiepa roku, lai aizspraustu matus viņai aiz auss. “Es vairs neļaušu tev aiziet. Es vairs neļaušu tev aiziet.

Es dzirdēju to šāvienu un redzēju tevi pazūdam ūdenī. Tas varēja būt beigas.” Viņš aprāvās un aizgriezās. “Tas varēja būt beigas,” viņš atkārtoja. “Es vairs nespēju gaidīt, lai visu sakārtotu starp mums. Es vairs nespēju šķiest laiku.” Viņš pagriezās atpakaļ, un viņa acis miglainajā gaismā bija aizplīvurotas. Viņa seja smaidīja. “Varbūt es šo to salaidu grīstē.”

“Varbūt?”

“Tāpat kā tu.”

“Varbūt.” Kellijas vaigu bedrītes ietrīsējās.

“Es gribu, lai tu mani mīlētu tāpat kā agrāk, pirms viss sagāja šķērsām.”

“Tas ir muļķīgi, Grejston.”

“Ne vella!” Viņš sāka griezt Kelliju apkārt, tad atcerējās viņas plecu un nostājās viņai pretī. “Es tev to neatdarīju tādā veidā, kādu tu meklēji. Šoreiz es tā darīšu.”

“Tas ir muļķīgi, tāpēc ka es nekad neesmu pārstājusi tevi mīlēt, tu, lielais zīdaini. Nē, tu nesaproti.” Viņa pastiepa roku un uzsita Džeikam pa krūtīm, lai atbīdītu viņu tālāk un redzētu mirdzumu viņa acīs. “Šoreiz tu jautā.”

“Ko jautāt?”

“Tu zini, ko. Tu gribi mani atgūt visādā ziņā, nu tad rīkojies, kā pienākas. Nometies uz viena ceļgala un jautā!”

“Tu gribi, lai es metos uz ceļiem?” Džeiks bija patiesās šausmās. “Tu gribi redzēt mani zemojamies un lūdzamies?”

“Jā, gribu. Jā gan. Ieņem pozīciju, Grejston, vai arī es iešu projām.”

“Dieva dēļ!” Viņš pagriezās un devās prom, kaut ko murminādams zem deguna.

“Es gaidu.”

“Labi, labi. Sasodīts! Es trenējos.”

“Mani šonakt sašāva.” Viņa noplivināja skropstas, kad Džeiks atskatījās uz viņu. “Es gandrīz noslīku. Tas varēja būt beigas,” viņa piebilda, atgādinādama Džeikam viņa paša vārdus. “Un kāds šķiež laiku.”

“Tu vienmēr esi izmantojusi netīrus cīņas paņēmienus.” Viņš sabozies panācās atpakaļ, uzmeta Kellijai iznīcinošu skatienu un nometās ceļos.

“Tev jāsaņem mana roka un jāizskatās apgarotam.”

“Ak, aizveries un ļauj man tikt ar to galā! Es jūtos kā idiots. Vai tu kļūsi par manu sievu vai ne?”

“Tas nav īstais jautājums. Mēģini vēlreiz!”

“Ak svētā dievmāte!” Džeiks smagi nopūtās. “Kellij, vai tu kļūsi par manu sievu?”

“Tu nepateici, ka mīli mani. Un, manuprāt, nākamos piecus gadus tev tas jāsaka desmit reizes uz vienu manējo, lai izlīdzinātu rezultātu.”

“Tu tiešām to iztaisi par nezin ko, vai ne?”

“Par kaut ko ļoti svarīgu.”

“Kellij, es tevi mīlu.” Un smaids, kas atplauka viņas sejā, atraisīja sasprindzinājuma kamolu Džeika krūtīs. “Sasodīts, es tevi mīlēju kopš pirmā brīža, kad paskatījos uz tevi. Tas mani izbiedēja līdz nāvei, un tas mani satrieca. Es īsti nepratu tikt ar to galā. Es netiku ar to galā, tāpēc ka pirmoreiz mūžā man bija darīšana ar sievieti, kas spēja man nodarīt sāpes. Kas man nozīmēja vairāk, nekā es spēju pieņemt. Tas mani galīgi izsita no sliedēm.”

Aizkustināta Kellija pasniedzās, lai pieskartos viņa vaigam. “Labi, tu esi pietiekami zemojies.”

“Nē. Es pabeigšu savu sakāmo. Es tevi iedabāju gultā, ātri vien. Iedomājos, ka tas izzudīs. Tā nenotika. Pierunāju tevi apprecēties. Iedomājos, ka līdz ar to viss izlīdzināsies. Tas likās loģiski. Arī tas nenotika. Un tas...”

“Izsita tevi no sliedēm.”

“Skaidrs. Tāpēc es visu sabojāju. Es ļāvu tev visu sabojāt. Un es aizgāju, tāpēc ka biju sasodīti pārliecināts, ka tu skriesi man pakaļ. Tas nenotika. Es vairs neiešu projām. Es mīlu tevi tādu, kāda tu esi. Pat tad, kad tu padari mani vai traku. Es mīlu tevi tādu, kāda tu esi. Es tevi mīlu. Es uzņemu apgriezienus, vai ne?”

“Jā.” Kellijai acīs parādījās asaras. “Tev labi sanāk. Es arī neiešu projām, Džeik. Es negaidīšu, lai tu zinātu, kas man ir vajadzīgs vai ko es vēlos. Un neuzskatīšu, ka zinu, ko tu jūti vai domā. Es tev pateikšu. Es tev pajautāšu. Un mēs atradīsim īsto ceļu.”

Viņa pieliecās, lai Džeiku noskūpstītu, bet, kad viņš sāka celties kājās, atkal lika viņam palikt ceļos.

“Kas tad nu?”

“Vai tev ir gredzens?”

“Tu smejies par mani?”

“Gredzens piederas pie lietas. Taču laimīgā kārtā man nejauši viens ir līdzi.” Kellija izvilka no blūzes apakšas ķēdīti, noņēma to un ielika līdz ar savu laulības gredzenu viņam plaukstā.

Džeiks lūkojās uz to ar pāri plūstošām emocijām.

“Tas izskatās pazīstams.”

“Es to nebiju noņēmusi, līdz tu šeit uzradies. Palūdzu Leinai to atnest, kad viņa sagādāja sausās drēbes no mājām.”

Tas glabāja Kellijas ķermeņa siltumu, un, ja Džeiks jau neatrastos uz ceļiem, skatiens uz viņas laulības gredzenu liktu viņam uz tiem nomesties.

“Tu to valkāji visu laiku, kamēr mēs bijām šķīrušies?”

“Jā. Esmu sentimentāla mietpilsone.”

“Tā ir sagadīšanās.” Viņš izvilka ķēdīti no sava krekla apakšas un parādīja Kellijai tādu pašu gredzenu. “Es tāpat.”

Kellija uzlika tam savu plaukstu un palīdzēja Džeikam piecelties kājās.

“Mēs nu gan esam pārītis!”

Viņš piekļāvās Kellijas lūpām ar savējām, turot viņas gredzenu sažņaugtu plaukstā, kas apskāva viņas vidukli.

“Es gribēju pierādīt, ka spēju dzīvot bez tevis.”

“Tāpat kā es.”

“Mēs abi pierādījām, ka varam. Taču es esmu daudz laimīgāks kopā ar tevi.”

“Es arī. Ak kungs!” Par spīti sāpēm plecā, Kellija apvija savas rokas viņam apkārt. “Es arī. Šoreiz tas nenotiks Vegasā.”

“Hmm?”

“Mēs atradīsim vietu un sarīkosim īstas kāzas. Un mēs nopirksim māju.”

“Tiešām?”

“Es gribu, lai mums būtu mājas. Mēs izdomāsim, kur. Es gribu, lai man būtu mājas kopā ar tevi. Pamēģināsim kaut kur iesakņoties.”

“Tu nejoko?” Džeiks satvēra plaukstās viņas seju, tad vienkārši atbalstīja savu pieri pret viņējo. “Es tāpat. Man vienalga, kur tas būtu, mēs varam iedurt kartē ar adatu. Bet šoreiz es gribu mājas. Kellij, es gribu bērnus.”

Kellija izdvesa ilgu nopūtu.

“Mēs sameklēsim kādu labu vietu. Mēs sameklēsim mūsējo.” “Es tevi mīlu.” Dags noskūpstīja katru viņas vaigu bedrīti. “Es padarīšu tevi laimīgu.”

“Pašlaik tev tas labi izdodas.”

“Un tu mīli mani. Tu esi kā bez prāta manis dēļ.”

“Tas ir acīm redzams.”

“Labi.” Viņš saņēma Kellijas roku, un viņi kopā devās uz mašīnas pusi. “Bet ir kaut kas - attiecībā uz kāzām.”

“Nekādu Eivisa tēlotāju, nekādas Vegasas! Nekādā ziņā! Mēs to uztversim nopietni.”

“Pilnīgi nopietni. Taču kāzas būtu tā kā... pārspīlējums, ņemot vērā to, ka mēs vēl aizvien esam precējušies.”

Kellija apstājās kā zemē iemieta.

“Ko tu saki?”

Džeiks atāķēja ķēdīti un izšūdināja laukā Kellijas gredzenu.

“Es neparakstīju šķiršanās dokumentus. Redzi, es paļāvos uz to, ka tu metīsies man pakaļ, sameklēsi mani un iesviedīsi tos man sejā. Tāds bija mans scenārijs.”

Viņš atāķēja savu ķēdīti un noņēma savu gredzenu.

“Tu tos neparakstīji? Mēs neesam šķīrušies?”

“Nē. Te būs, uzliec to atpakaļ!”

“Sasodīts, pagaidi mirkli!” Viņa sažņaudza pirkstus dūrē. “Un ja nu es būtu atradusi kādu citu un grasītos precēties ar kādu citu? Ko tad?”

“Es būtu viņu nogalinājis un apraktu viņu seklā kapā. Un mierinājis tevi. Beidz, Kellij, ļauj man to uzlikt atpakaļ uz tava pirksta. Es gribu doties mājās un gulēt ar savu sievu.”

“Tu domā, ka tas ir smieklīgi, vai ne?”

“Nu, vispār jā.” Džeiks veltīja viņai savu ašo, žilbinošo smaidu. “Un tu ne?”

Kellija sakrustoja rokas un, acis samiegusi, bungoja ar kāju pa zemi. Džeiks joprojām smaidīja.

Tad viņa pastiepa roku.

“Tev ir veicies, ka mana humora sajūta ir tikpat dīvaina kā tavējā.”

Viņa ļāva Džeikam uzvilkt viņas pirkstā gredzenu, tad saņēma viņa roku un izdarīja to pašu. Un, kad Džeiks pacēla viņu rokās un iznesa viņu pa vārtiņiem gluži kā līgavainis, kurš ceļ savu līgavu pāri slieksnim, viņa smējās.

Viņa palūkojās pār Džeika plecu uz izrakumiem, uz pagātni, kas vēl bija jāatklāj. Viņi to izdarīs, Kellija nodomāja.

Visu, kas šeit bija atrodams, viņi atradīs. Abi kopā.

Nora Robertsa

NOZAGTĀ PAGĀTNE

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

“Apgāds “Kontinents””,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 23135458.

!

1

2

Tcasc jeb teaser - zobgalis, ķircinātājs. Šeit - uzpūtīga būtne. (Tulk. ļtiez.)

Content

Robertsa Nora Nozagtā pagātne

Prologs 1974. GADA 12. DECEMBRIS

Pirmā daļa SMAGĀ NASTA

II

Otra daļa IZRAKUMI

xII

Trešā daļa ATRADUMI

XXIII

1