Robertsa Nora

Taisnīgās ilūzijas

Nora Robertsa

Taisnīgās ilūzijas

/

PIRMĀ DALA

Ak, droša jauna pasaule,

Kas pilna ar tādiem ļaudīm!

VILJAMS ŠEKSPĪRS

PROLOGS

Dāmas nozušana. Tas bija sens burvju triks, ieguvis modernu pavērsienu un ikreiz nemainīgi licis publikas elpai aizrauties. Greznais cilvēku pūlis lepnajā pilsētas centra zālē ļāvās apmuļķošanai tikpat dedzīgi kā gausie lauki kādā suņu vai poniju izstādē.

Jau uzkāpjot uz stikla pjedestāla, Roksana juta viņu nepacietīgās gaidas - tajās neaprakstāmi saplūda cerības un šaubas, ko vienoja tuvā brīnuma apjausma. It visi bija paliekušies uz priekšu savās sēdvietās - gan prezidents, gan vienkāršs algādzis.

Maģija visus darīja vienādus.

Roksana atcerējās, ka tā sacījis Makss. Daudzas, daudzas reizes.

Ietīts dūmakā, ko izgaismoja spilgti starmeši, pjedestāls griezdamies lēni cēlās augšup, skanot Geršvina “Zilās rapsodijas” melodijai. Pagriežoties par trīs simti sešdesmit grādiem, ledum līdzīgais caurspīdīgais pjedestāls ļāva publikai to apskatīt no visām pusēm - līdz ar slaido sievieti tā augšpusē -, tomēr neļaujot saprast burvju triku viņu acu priekšā.

Roksanai bija mācīts, ka tieši priekšnesuma kvalitāte ir tā, kas nosaka pavisam nelielo atšķirību starp šarlatānu un īstu mākslinieku.

Pielāgojoties muzikālajai tēmai, Roksana bija uzvilkusi vizuļojošu tumšzilu zīda tērpu, kas piekļāvās viņas slaidajam, lokanajam augumam tik cieši, ka neviens, pat uzmanīgs vērotājs, nespētu pamanīt zem tā vēl ko vairāk par viņas pašas miesu. Roksanas matos, kas gluži kā liesmojošs ūdenskritums vijās līdz pat jostasvietai, mirguļoja tūkstošiem mazītiņu zaigojošu zvaigžņu.

Gluži kā miegā vai transā viņa bija aizvērusi acis - vismaz tā šķita -, un elegantā seja bija pavērsta pret zvaigznēm rotātajiem skatuves griestiem.

Ceļoties augšup uz pjedestāla, viņa ļāva rokām liegi šūpoties līdzi mūzikai, tad pacēla tās augstu virs galvas. Šis žests noderēja gan teatrālam efektam, gan arī bija praktiski vajadzīgs - kā jau jebkuram burvju trikam.

Roksana zināja, ka priekšnesums ir brīnišķīgs. Dūmaka un gaisma, un mūzika, un pati sieviete. Viņai patika priekšnesuma skatuviskais risinājums, kā arī mazliet komiskā ironija, izmantojot mūžveco simbolu: apburošu vientuļu sievieti, kas novietota augstu uz pjedestāla - pāri visām ikdienišķajām rūpēm un cilvēciskajām mokām.

Tomēr tas bija arī ārkārtīgi sarežģīts process, kas prasīja pamatīgu fizisku sasprindzinājumu un laika kontroli līdz pat sekundes desmitdaļām. Taču pat tie laimīgie, kas sēdēja pirmajā rindā, nespēja pamanīt ciešo koncentrēšanās izteiksmi viņas rāmajā sejā. Neviens no viņiem nezināja, cik daudzas stundas viņa cītīgi gatavojusies, vispirms padarīdama katru priekšnesuma detaļu ideālu uz papīra, tad izmēģinādama tās praktiski. Tās bija nesaudzīgu treniņu stundas.

Ļaujoties Geršvina melodijas ritmam, Roksanas augums sāka lēnām griezties, laisties uz leju un šūpoties. Tas līdzinājās vientuļai dejai desmit pēdu augstumā virs skatuves - tik krāsains un vijīgs kustību ziņā bija priekšnesums. No skatītāju puses bija dzirdama atzinības pilna murmināšana, šur tur atskanēja aplausi.

Publika varēja viņu saskatīt. Jā, cauri zilganajai dūmakai un zibenīgi mainīgajam apgaismojumam viņa bija labi ieraugāma: tumšais mirdzošais tērps, ugunīgo matu viļņošanās, alabastram līdzīgās ādas spīdums.

Tad vienā acumirklī - viņi pat nespēja pavērt muti - Roksana vairs nebija redzama. Vēl īsākā mirklī, nekā nepieciešams, lai samirkšķinātu acis, viņa bija nozudusi. Viņas vietā, izslējies uz pakaļkājām, stāvēja slaids Bengālijas tīģeris, ar priekšķepām šķeldams gaisu un skaļi rēkdams.

Iestājās klusums - tas klusums, kas sniedz māksliniekam milzum lielu gandarījumu, kad visa publika aiztur elpu, - tad atskanēja dārdoši aplausi, atbalsojoties vēlreiz, kad pjedestāls atkal nolaidās uz skatuves. Tīģeris nolēca zemē un devās uz skatuves labo pusi. Tad apstājās līdzās melnkoka lādei un vēlreiz ierēcās, kāda sieviete pirmajā rindā nervozi iesmējās. Vienā mirklī lādei atvērās visas četras malas.

Un tur stāvēja Roksana, ģērbusies ne vairs mirdzoši zilajā, bet gan tērpā ar sudrabotu tīģera rakstu. Viņa paklanījās publikai, kā bija mācīta gandrīz jau kopš dzimšanas. Ar vērienīgu žestu.

Ausīs joprojām skanot aplausiem, kas liecināja par panākumiem, viņa uzsēdās tīģera mugurā un kopā ar zvēru devās prom no skatuves.

- Lieliski pastrādāts, Oskar! - Viegli nopūtusies, viņa paliecās uz priekšu, lai pakasītu tīģerim starp ausīm.

- Tu izskatījies patiešām apburoša, Roksij. - Viņas lielais, druknais asistents pieāķēja pavadu Oskara vizuļiem rotātajai kaklasiksnai.

- Pateicos, Mos! - Nokāpusi no tīģera, Roksana atmeta atpakaļ matus. Aiz kulisēm visi jau rosījās. Te bija uzticami cilvēki, kas savāks viņas priekšnesuma piederumus un pariipēsies, lai tos neredzētu nevēlamas acis. Tā kā preses konferenci Roksana bija paredzējusi nākamajā dienā, tagad viņai ar žurnālistiem nebija jātiekas. Viņa patiesi cerēja, ka varēs izbaudīt kārtīgi atdzesētu šampanieša pudeli un karstu jo karstu masāžas vannu.

Vienatnē.

Viņa izklaidīgi saberzēja plaukstas - sens ieradums, un Moss būtu varējis pastāstīt, ka to viņa mantojusi no sava tēva.

- Mani māc nemiers, - īsi iesmējusies, Roksana atzinās. - Visu pagājušo nakti mani mocīja sasodītas priekšnojautas. It kā man kāds mītu uz papēžiem.

- Nu, ē... - Moss stāvēja, kur stāvējis, ļaudams Oskaram berzēties gar saviem ceļgaliem. Pat labākos apstākļos Moss nekad nebija pratis izteikties skaidri, tāpēc tagad saminstinājās, meklējot veidu, kā labāk pavēstīt jaunumus. - Tevi kāds gaida, Roksij. Ģērbtuvē.

- Ak tā? - Roksana sarauca pieri, līdz uzacis savilkās neiecietīgā, tikko manāmā līnijā. - Kas?

- Paklanies vēlreiz, mīļā! - Lilija, Roksanas skatuves asistente un audžumāte, piesteidzās klāt, lai satvertu viņas roku savējā. - Tu izraisīji īstas ovācijas. - Viņa ar kabatlakatiņu nosusināja asaras ap mākslīgajām skropstām, ko lietoja gan uz skatuves, gan dzīvē. - Makss tik ļoti lepotos ar tevi.

Roksanai sirds sažņaudzās, un viņai bija jāaptur asaras. Tās neparādījās acīs. Publikai tās nebija atļauts rādīt. Viņa tievās uz skatuvi, nokļūdama vētrainu aplausu lokā.

- Kas mani gaida? - viņa pāri plecam vēl uzsauca, bet Moss jau veda prom tīģeri.

Skolotājs viņam allaž bija mācījis, ka piesardzība ir svarīgākā izdzīvošanas metode.

Desmit minūtes vēlāk, piesarkusi aiz prieka par panākumiem un aplausiem, Roksana pavēra savas ģērbtuves durvis. Vispirms viņa sajuta smaržu - rožu un teātra grima aromātu sajaukumu. Šī aromātu kombinācija bija kļuvusi tik pazīstama, ka viņa to ieelpoja kā svaigu gaisu. Tomēr šai smaržai bija piejaucies vēl kas - spēcīgas tabakas stiprais aromāts. Elegantas, eksotiskas franču tabakas aromāts. Roksanas roka uz durvju roktura notrīcēja, tad viņa tās atvēra pavisam.

Bija tikai viens cilvēks, kas viņai uz mūžīgiem laikiem saistīsies ar šo smaržu. Viens cilvēks, kurš, kā viņa zināja, parasti smēķēja garos franču cigārus.

Viņu ieraudzīdama, Roksana neteica ne vārda. Nespēja pateikt ne vārda. Viņš piecēlās no krēsla, uz kura sēdēdams bija baudījis savus fran-ču cigārus un Roksanas šampanieti. Ak dievs, cik aizraujoši un reizē briesmīgi bija vērot, kā brīnišķīgās lūpas savelkas tik ļoti pazīstamajā platajā smaidā, ieskatīties neizsakāmi zilajās acīs.

Viņa mati vēl joprojām bija gari, melnkoka krāsas cirtas bija atglaustas no sejas. Pat bērns būdams, viņš bija patiesi pievilcīgs - kā elegants čigāns, kura acis spēj gan sasaldēt, gan apdedzināt. Jo vecāks viņš kļuva, jo viņa pievilcība pastiprinājās, padarot izsmalcinātu neatvairāmo seju, vaigu kaulus, ēnainās bedrītes un tikko saredzamo rētu uz zoda. Līdzās fiziskajai pievilcībai viņam piemita kaut kas dramatisks, kas virmoja visapkārt gluži kā aura.

Viņš bija vīrietis, kurš lika sieviešu sirdīm ietrīsēties un pēc kura alka tik daudzas.

Arī Roksana bija alkusi. Un kā vēl alkusi!

Bija pagājuši pieci gadi, kopš viņa pēdējo reizi redzējusi šo smaidu, glāstījusi biezos matus un izbaudījusi izveicīgās mutes kaislo piekļauša-nos savām lūpām. Pieci gadi, kurus viņa bija pavadījusi bezgala skumjās, lejot asaras un nīstot viņu.

Kāpēc gan viņš nav miris, Roksana nodomāja, piespiezdama sevi aizvērt durvis. Kāpēc gan viņš nav aizgājis bojā kādā no tām dažādajām un baismīgajām nelaimēm, kādās Roksana bija viņu iztēlojusies?

Un ko lai viņa, Dieva dēļ, iesāk ar drausmīgajām ilgām, kuras atkal izjuta, tikai paskatoties vien uz viņu?

- Roksana! - Izrunājot viņas vārdu, Lūka trenētā balss nenotrīcēja. Šo gadu laikā Lūks bija sekojis līdzi viņas gaitām. Šovakar, nostājies aiz kulisēm, puskrēslā viņš bija pētījis ikkatru Roksanas kustību. Vērtējis, apsvēris. Alcis pēc viņas. Bet šeit un šajā brīdī, satiekoties aci pret aci ar Roksanu, viņa gandrīz vai bija pārāk skaista, lai Lūks spētu savaldīties. - Lieliska izrāde. Fināls bija brīnišķi krāšņs.

- Pateicos!

Rokai nemaz netrīcot, Lūks ielēja viņai glāzē šampanieti, un Roksanas roka, to paņemot pretī, arī bija pavisam mierīga. Galu galā viņi bija aktieri; dīvainā kārtā abi tomēr veidoti pēc viena un tā paša parauga. Pēc Maksa parauga.

- Man ļoti žēl, ka tā noticis ar Maksu.

Roksanas acīs pavīdēja skarbums.

-Vai tiešām?

Tā kā Lūks juta, ka ir pelnījis vairāk nekā tikai dzēlīga sarkasma devu, viņš vienīgi pamāja, tad paraudzījās lejup uz dzirkstošo vīnu savā glāzē un kaut ko atcerējās. Atkal uzlūkojot Roksanu, viņš savilka lūpas smaidā.

- Tas darbiņš ar rubīniem. Vai tas bija tavu roku darbs?

Roksana iedzēra malku no savas glāzes un bezrūpīgi paraustīja plecus, tie sudrabaini iemirguļojās.

- Protams.

- A! - Lūks apmierināts pamāja. Viņam bija svarīgi pārliecināties, ka Roksana nav zaudējusi savu izveicību ne burvju mākslā, ne zagšanā.

- Dzirdēju baumas, ka no kāda seifa Londonā izzagts Edgara Po “Tiesas izpildītāja mājas” manuskripts.

-Tava dzirde vienmēr bijusi laba, Kelahan.

Lūks joprojām smaidīja, prātodams, kad viņa iemācījusies tikpat viegli izstarot seksuālo pievilcību kā elpot. Viņš atcerējās Roksanu kā gudru bērnu, nepakļāvīgu pusaudzi, atcerējās arī to laiku, kad viņa bija uzplaukusi par neatvairāmu jaunu sievieti, patiesi kārdinošu un pavedinošu. Lūks sajuta to īpašo saikni, kas allaž pastāvējusi starp viņiem abiem. Tagad viņam tas būs jāizmanto - diemžēl -, taču viņš to darīs tikai tādēļ, lai sasniegtu savu mērķi.

Mērķis attaisno jebkādus līdzekļus. Vēl viena no Maksimiliana Novēla tēzēm.

- Man tev ir kāds piedāvājums, Roksij.

- Ak tā? - Viņa izdzēra pēdējo malku, tad nolika glāzi sānis. Dzirkstošie šampanieša burbulīši uz mēles šķita rūgti.

- Lietišķs piedāvājums, - viņš mierīgi piebilda, nospiezdams sava cigāra galu. Saņēmis Roksanas roku, Lūks pacēla pie lūpām viņas pirkstus.

- Arī personisks. Man tevis tik ļoti pietrūka, Roksana. - Tas bija vispatiesākais apgalvojums, kādu vien Lūks spētu pateikt. Acumirklīgs patiesa godīguma brīdis visu šo triku, ilūziju un piespiestās izlikšanās pārpilno gadu laikā. Pats savu jūtu aizrauts, Lūks nemaz nepamanīja brīdinošos zibšņus Roksanas acīs.

- Vai tiešām, Lūk? Vai tiešām pietrūka?

- Vairāk, nekā es spētu tev izstāstīt. - Atmiņu un alku pārņemts, Lūks pievilka viņu sev tuvāk. Roksanas augumam pieskaroties savējam, viņš juta iedegamies kaisli. Roksana allaž bijusi viņa īstā sieviete. Lai cik bieži viņam šovos bija izdevies atbrīvoties no važām, viņš tā arī nekad nebija spējis tikt vaļā no tiem valgiem, kuros viņu notvērusi

Roksana Novēla. - Nāc man līdzi uz viesnīcu! - Kad Roksana maigi ieslīga viņa rokās, Lūks čukstus ieelsojās viņai sejā. - Paēdīsim vakari' ņas! Parunāsimies!

- Parunāsimies? - Roksanas rokas pavedinoši apvijās ap viņa augumu. Uzzibsnījot gredzeniem pirkstos, viņa satvēra Lūka matus. Turpat līdzās ģērbtuves spogulis abus atainoja trīs plaknēs. It kā atklājot viņu pagātni, tagadni un nākotni. Roksanai ierunājoties, viņas balss līdzinājās dūmakai, kādā viņa pati šķita ieslīgusi. Tā bija dobja un kaislīga, un noslēpumaina. - Vai to tu ar mani vēlies darīt, Lūk?

Lūks aizmirsa, cik svarīgi ir saglabāt kontroli, aizmirsa visu citu, pamanot vienīgi to, ka Roksanas mute atrodas tik tuvu viņējai. Atlika vienīgi vēlēties - un apburošā garša, ko viņš reiz bija baudījis, atkal tiktu viņam sniegta.

-Nē.

Lūks tuvināja savas lūpas viņējām. Tad viņam spēji aizrāvās elpa, jo kājstarpē ietriecās Roksanas celis. Kad viņš saliecās sāpēs, Roksana trieca dūri pa viņa zodu.

Pārsteiguma pilnais izsauciens un blīkšķis, kad, Lūkam gāžoties zemē, salūza galds, Roksana radīja milzīgu apmierinājuma sajūtu. Uz visām pusēm pašķīda rozes, izšļakstījās ūdens. Lūkam guļot uz slapjā paklāja, uz viņa auguma nokrita daži gari rožu kāti.

- Tu... - Saviebies Lūks izvilka kādu rozi no saviem matiem. Šī meiča allaž bijusi viltīga, to viņš atcerējās. - Tev ir ātrāka reakcija nekā agrāk, Roksij.

Iespriedusi rokas sānos, Roksana stāvēja izslējusies virs viņa kā slaida, sudrabā ģērbusies iekarotāja, kas tā arī nekad nebija iemācījusies apslēpt savu atriebības prieku.

- Man ir daudz kā tāda, kā agrāk nebija. - Pirkstu kauliņi dega kā ugunīs, bet viņa izmantoja šīs sāpes, lai neļautu izlauzties citām - daudz dziļākām. - Tā, glumais īru nekrietneli, lien atpakaļ tajā caurumā, ko sev izraki pirms pieciem gadiem! Pietuvojies man vēlreiz, un es zvēru, ka likšu tev pazust uz visiem laikiem.

Apmierināta ar saviem beidzamajiem vārdiem, Roksana pagriezās uz papēža, tad spēji iekliedzās, jo Lūks sagrāba viņas potīti. Viņa smagi nokrita, un, pirms paspēja likt lietā nagus un zobus, Lūks jau bija viņu satvēris. Roksana bija aizmirsusi, cik viņš ir spēcīgs un straujš.

Pārrēķināšanās, Makss būtu sacījis. Un pārrēķināšanās ir it visu neizdošanos pamatā.

- Labi, Roksij, mēs varam parunāties arī šeit. - Vēl aizelsies, mocīdamies aiz sāpēm, Lūks pasmaidīja. - Kā vēlies.

- Ellē es ar tevi satikšos...

- Droši vien. - Viņa smaids pagaisa. - Sasodīts, Roksij, es nekad neesmu spējis turēties pretī tavam valdzinājumam. - Kad Lūka mute kaislīgi piekļāvās Roksanas lūpām, emocijas abus aiznesa atpakaļ pagātnē.

1

1973- gads, netālu no Portlendas, Menas štata

- Pasteidzieties, pasteidzieties, nāciet vien iekšā! Izbaudiet brīnumus, izbaudiet pārsteigumus! Vērojiet, kā diženais Novels met izaicinājumu dabas likumiem. Par vienu nieka dolāru paverieties, kā viņš liek kārtīm dejot gaisā. Acu priekšā, jūsu pašu acu priekšā vērojiet brīnumu, kā skaista sieviete tiek pārzāģēta uz pusēm!

Kamēr saucējs izkliedza visu savu tekstu, Lūks Kclalvans spraucās cauri cirka telts priekšā sanākušajam cilvēku pūlim, rosīgi aptīrīdams kabatas. Viņam bija veiklas rokas, žigli pirksti un tas, kas veiksmīgam zaglim ir pats svarīgākais, - pilnīgi nekādu sirdsapziņas pārmetumu.

Viņš bija divpadsmit gadu vecs.

Jau gandrīz sešas nedēļas viņš klaiņoja apkārt un bēguļoja. Lūks kala grandiozus plānus: viņš gribēja doties uz dienvidiem, pirms tveicējoši karstā Jaunanglijas vasara būs pārvērtusies saltajā Jaunanglijas ziemā.

Ar šādu sīku zagšanu gan viņš nekur tālu netiks, Lūks nodomāja un nočiepa salocītu banknoti no kādas atkārušās kombinezona kabatas. Te nebija pārāk daudz tādu, kas uz karuseļiem un laimesratu ieradušies ar vairāk nekā dažiem saburzītiem dolāriem kabatās.

Taču, kad viņš nonāks Maiami, viss būs citādi. Pagājis sāņus aiz piena pudeles reklāmas plakāta, viņš aizmeta prom ādas imitācijas maku un saskaitīja savu šā vakara guvumu.

Divdesmit astoņi dolāri. Nožēlojami.

Bet Maiami - saules, jautrības un bagātnieku zemē - viņš noteikti dabūs kādu lielāku ķērienu. Vienīgais, ko viņam vispirms vajadzēja izdarīt, - tur nokļūt, un pagaidām viņam bija izdevies savākt nepilnus divsimt dolārus. Vēl mazliet - un viņš jau varēs atļauties vismaz daļu ceļa nobraukt autobusā. “Greyhouncr kompānijas autobuss, viņš, spēji pasmaidījis, nodomāja. Rūpes par ceļošanu Lūks atstās viņu ziņā un pats atpūtīsies no braukšanas ar autostopu galīgi apreibušu hipiju un tuklu, perversu ļautiņu mašīnās.

» i

Bēglis nedrīkstēja būt pārāk izvēlīgs pārvietošanās līdzekļu ziņā. Lūks lieliski saprata, ka, apturot kāda apzinīga pilsoņa automašīnu, viņš panāktu vienīgi to, ka par viņu tiktu paziņots policijai vai arī - un tas bija

gandrīz tikpat slikti - viņam būtu jānoklausās lekcija, cik bīstami tādam jaunam puisim bēguļot prom no mājām.

Nebija jēgas kādam stāstīt, ka mājās bijis daudz bīstamāk nekā pārdzīvot uz ceļa sastaptās briesmas.

Paturējis divas dolāra banknotes, Lūks savu pēdējo guvumu iebāza apbružātajā kurpē. Viņam bija nepieciešams kaut kas ēdams. Nu jau gandrīz stundu karsto, taukaino ēdienu smarža bija kairinoši mocījusi viņa kuņģi. Viņš pats sevi apbalvos ar kādu apdegušu burgeru un ceptiem kartupeļiem, to visu noskalojot ar svaigu limonādi.

Līdzīgi vairākumam divpadsmit gadu vecu zēnu, Lūks ļoti labprāt būtu pavizinājies karuselī, tomēr viņš šīs ilgas apslēpa zem smīna, pat ja ilgojās pēc izklaides. Tie āksti uzskatīja, ka piedalās īstā piedzīvojumā, viņš prātoja, taču kaklā kāpa rūgts kamols. Šonakt tie saritinājušies gulēs savās gultās, turpretī Lūks atkal pavadīs nakti zem zvaigžņotajām debesīm. Un, kad viņi pamodīsies, mātes un tēvi viņiem pateiks priekšā, ko un kā darīt.

Lūkam vairs nekad un neviens neko tādu neteiks.

Juzdamies jebkurā ziņā pārāks, Lūks sabāza pirkstus džinsu priekšējās kabatās un cienīgā gaitā soļoja uz cirka stendu pusi.

Viņš jau atkal pagāja garām plakātam, kurā bija attēlots burvju mākslinieks, lielāks nekā cilvēks dabiskā augumā. Tas bija diženais Novels -ar kupliem melniem matiem, kuplām ūsām, hipnotizējošām tumšām acīm. Ikreiz, uzlūkojot šo plakātu, Lūku pārņēma sajūta, ka viņu velk pie kaut kā tāda, ko viņš nespēja izprast.

Acis no attēla šķita raugāmies tieši uz viņu, it kā tās spētu redzēt un saprast pat pārlieku daudz par Lūku Kelahanu, kurš reiz mitis Menas štata Bengorā, pa ceļam bijis arī Bērlingtonā un Jūtikā, un Dievs vien zina, kādās vietās vēl; to Lūks jau bija piemirsis.

Viņš gandrīz vai gaidīja, kad uzzīmētā mute pavērsies un sāks runāt un roka, turot izvērstu kāršu komplektu, izšausies uz priekšu, satvers Lūku aiz kakla un ieraus viņu plakātā. Tad viņš tur paliks sagūstīts uz visiem laikiem, dauzīdamies pa plakāta otru pusi, tāpat kā bērnībā reiz bija dauzījies pie tik daudzām aizslēgtām durvīm.

Tā kā šādas domas Lūkam uzdzina šermuļus, viņš savilka lūpas nievājošā smīnā.

- Burvju mākslinieki! - viņš nicīgi noteica, tomēr runādams čukstus. Sirdij skaļi sitoties, viņš uzdrošinājās izaicinoši ielūkoties uzzīmētajā sejā. - fad la’ liela muiža! - viņš turpināja, atgūdams pašapziņu. - Velk kaut kādus stulbus trusīšus no tikpat stulbām cepurēm un vēl piedevām parāda pāris idiotisku kāršu triku.

Šos idiotiskos trikus viņš gribēja redzēt pat vēl vairāk nekā pavizināties karuselī. Pat vairāk, nekā vēlējās piebāzt muti ar kečupā izmērcētiem kartupeļu salmiņiem. Lūks šaubīdamies aptaustīja vienu no dolāru banknotēm savā kabatā.

Tas būtu dolāra vērts, viņš nosprieda, kaut vai tādēļ, lai sev pašam pierādītu, ka šis burvju mākslinieks nemaz nav nekas īpašs. Dolāra vērts būtu uz brīdi apsēsties. Turklāt tumsā, viņš prātoja, izvilkdams saburzīto dolāru, lai samaksātu par biļeti. Tur noteikti būs dažas kabatas, kurās viņš varētu iebāzt savus veiklos pirkstiņus.

Smagais audekla aizkars noslīga Lūkam aiz muguras, neļaudams telpā iekļūt gandrīz nekādai gaismai, arī gaisam ne. Troksnis pret to atsitās gluži kā lietus lāses. Cilvēki jau bija sadrūzmējušies uz zemajiem koka soliem, savā starpā pusbalsī sarunādamies, grozīdamies, ar papīra vēdekļiem cenzdamies paglābties no neizturamās tveices.

Brīdi Lūks stāvēja pie durvīm, pārskatīdams publiku. Ar instinktu, kas pagājušo sešu nedēļu laikā bija kļuvis ass kā bārdas nazis, viņš ļāva skatienam lidot pāri bērnu bariņam, izslēdza no uzmanības loka dažus pārīšus, kas izskatījās tik nabadzīgi, ka no tiem viņš nevarētu iegūt vairāk kā savu ieejas maksu, un vērīgi izvēlējās intereses objektus. Šī situācija rosināja izraudzīties sievietes, jo vairākums vīriešu burtiski sēdēja uz saviem naudas makiem.

- Atvainojiet! - viņš ieteicās tikpat pieklājīgi kā skauts, iespraukdamies aiz kādas vecmāmiņas tipa sievietes, kas šķita aizrāvusies, slepus vērodama sev blakus sēdošās meitenes un puiša flirtēšanas mēģinājumus.

Tiklīdz Lūks bija apsēdies, uz skatuves uznāca diženais Novels. Viņš bija ģērbies ļoti oficiāli. Melnais smokings un iestīvinātais baltais krekls šajā tveices pārmāktajā teltī šķita neiederīgi. Viņa kurpes bija nevainojami nospodrinātas. Kreisās rokas mazajā pirkstiņā viņš valkāja zelta gredzenu ar melnu dārgakmeni, kas mirguļoja starmešu gaismā.

Līdzko viņš pagriezās pret publiku, nevienam vairs neradās šaubas par viņa diženumu.

Burvju mākslinieks neteica ne vārda, tomēr visa telts vai virmoja no viņa klātbūtnes. Viņš bija tikpat dramatisks kā reklāmas plakāta tēls, kaut gan melnajos matos ievijās pa sudrabainai šķipsnai. Diženais Novels pacēla rokas un pagrieza plaukstas pret publiku. Sakustinot rokas locītavu, viņa izplestajos pirkstos jau atradās sīknaudas monēta. Vēl viena kustība - un pirkstos parādījās nākamā monēta, tad vēl un vēl viena, līdz plaši izplestajā plaukstā krājās mirdzoša zelta kaudzīte.

Lūka uzmanība bija tik ļoti piesaistīta skatuvei, ka viņš pat paliecās uz priekšu un piemiedza acis. Viņš gribēja zināt, kā tas izdarīts. Protams, tas bija tikai triks. Lūks pārāk labi apzinājās, ka pasaule ir triku pārpilna. Viņš jau bija pārstājis prātot, kāpēc tā notiek, tomēr jautājums, kā tas notiek, vēl joprojām nedeva viņam mieru.

Monētas pārvērtās par bumbiņām, kas mainīja lielumu un krāsas. To skaits palielinājās un samazinājās, tās parādījās un nozuda, publikai aplaudējot.

Bija grūti atraut skatienu no izrādes. Taču izvilkt no vecmāmiņai līdzīgās dāmas somiņas sešus dolārus bija pavisam viegli. Noslēpis guvumu, Lūks piecēlās no savas vietas, lai apsēstos aiz muguras kādai blondīnei, kuras salmu somiņa pavisam bezrūpīgi bija novietota uz grīdas viņai līdzās.

Kamēr burvju mākslinieka rokas kustības iesildīja publiku, Lūks iebāza kabatā vēl četrus dolārus. Tomēr viņš nespēja pilnībā koncentrēties šim darbiņam. Iestāstījis sev, ka mazliet jānogaida, līdz varēs aptīrīt patuklo dāmu labajā pusē, viņš apsēdās, lai pavērotu izrādi.

Dažus nākamos mirkļus Lūks jau atkal bija tikai bērns, kas ar izbrīnā plati ieplestām acīm raugās, kā burvju mākslinieks izpleš kāršu komplektu, ar plaukstu pārvelk pāri to virspusei, ar otru plaukstu - apakšpusei, tā ka izplestais kāršu komplekts paliek sastindzis karājamies gaisā. Noveļam eleganti pamājot ar roku, kārtis sašūpojās, lai pēc mirkļa pagrieztos otrādi. Publika iesmējās, pilnībā nododoties izrādei, un Lūks palaida garām izdevību atbrīvot lielāko daļu publikā sēdošo no viņu ietaupījumiem.

- Klau! - Dobji ieskanējās Novēla balss. Lūks sastinga, juzdams sev piekaltu tumšo acu skatienu. - Tu izskaties piemērots puisis. Man nepieciešams attapīgs... - Viņa acis šķelmīgi iedzirkstījās. - Godīgs zēns, kas man palīdzētu īstenot nākamo triku. Kāp augšā! - Novels satvēra plaukstā kārtis, kas karājās gaisā, un'pamāja uz Lūka pusi.

- Uz priekšu, puis! Kāp augšā! - Lūkam sānos ietriecās kāds elkonis.

Nosarcis līdz pat kāju pirkstiem, Lūks piecēlās kājās. Viņš zināja: tas,

ka cilvēki viņu pamanījuši, kļūst bīstami. Ja viņš tagad atteiksies, viņu pamanīs vēl vairāk.

- Izvēlies kādu kārti! - Novels aicināja, kad Lūks bija uztrausies uz skatuves. - Jebkuru kārti.

Viņš tās atkal izpleta publikas priekšā tā, lai skatītāji varētu pārliecināties, ka viņa rokās ir parasts kāršu komplekts. Tad Novels strauji un izveicīgi tās samaisīja un vēdekļveidīgi izlika uz neliela galdiņa.

-Jebkuru kārti, - viņš atkārtoja, un Lūks, piepūlē saraucis pieri, izvilka no kaudzes vienu kārti. - Pagriez to pret mūsu lielisko publiku! -Novels ierosināja. - Turi kārti tā, lai visi varētu to redzēt. Labi, lieliski! Tev piemīt dabas dots talants.

Pasmaidīdams Novels paņēma rokā izjaukto kāršu komplektu, atkal jau darbodamies ap to ar saviem slaidajiem, izveicīgajiem pirkstiem.

- Tā... - Nenovērsdams skatienu no Lūka, viņš pastiepa kārtis uz zēna pusi. - Tagad iebāz savu kārti kaut kur pa vidu komplektam. Jebkurā vietā. Lieliski! - Lūpas smaida savilcis, viņš padeva kārtis zēnam. - Sajauc tās, kā vien pats vēlies. - Zēnam jaucot kārtis, Novēla skatiens kā piekalts bija pievērsts viņam. - Labi. - Novels uzlika roku uz zēna pleca. -Tagad, lūdzu, noliec tās uz galdiņa! Vai vēlies pārcelt, vai varbūt to izdarīt man?

- Es to izdarīšu. - Lūks uzlika rokas virs kārtīm, būdams pārliecināts, ka viņu neviens nespēs piemānīt. Ne jau nu tagad, kad viņš atrodas tik tuvu.

- Vai tava izvēlētā kārts ir pirmā no augšas?

Lūks strauji apgrieza kārti un plati pasmaidīja.

-Nē.

Novels izskatījās pārsteigts, bet publika sāka ķiķināt.

- Nē? Tad varbūt tā ir apakšējā?

lejuzdamies situācijā, Lūks pagrieza kārti uz augšu un pastiepa to uz publikas pusi.

- Nē. Jums laikam būs kaut kas sajucis, kungs.

- Dīvaini, patiesi dīvaini, - Novels nomurmināja, piespiedis pirkstu sev pie ūsām. - Tu esi attapīgāks zēns, nekā es biju iedomājies. Izskatās, ka tu esi mani piemānījis. Kārts, kuru tu izvēlējies, vispār nemaz neatrodas tajā komplektā, jo tā ir... - Viņš uzsita gaisā knipi, pagrozīja plaukstu un no zila gaisa pagrāba sirds astotnieku. - Šeit!

Kamēr Lūks izbrīnā iepleta acis, publika metās atzinīgi aplaudēt. Šīs skaņas aizsegā Novels klusi ierunājās:

- Pēc izrādes atnāc aiz kulisēm!

Un tas arī bija viss. Iebikstījis Lūkam sānos, Novels viņu aizsūtīja atpakaļ publikā.

Nākamās divdesmit minūtes Lūks aizmirsa itin visu, jo eksistēja tikai burvju triki. Viņš vēroja, kā uz skatuves vizuļojošās gaisinās izdanco maza rudmate. Plati smaidīdama, viņa iekāpa milzīgā cepurē un pārvērtās par baltu trusi. Juzdamies tik pieaudzis un uzjautrināts, Lūks klausījās, kā meitene un burvju mākslinieks tēloja strīdu par meitenes gulētiešanas laiku. Meitene purināja savus rudos matus un dauzīja kājas pret zemi. Nopūzdamies Novels pārmeta viņai pāri baltu apmetni un trīsreiz pamāja ar savu burvju nūjiņu. Apmetnis noslīdēja uz grīdas, un bērns bija pazudis.

- Vecākiem jābūt stingriem, - Novels nopietni paziņoja.

Finālā Novels pārzāģēja uz pusēm apaļīgu blondīni, kas bija tērpusies plānā triko. Viņas sievišķīgais augums un apģērbs bija izsaucis ne mazumu svilpienu un atzinīgu izsaucienu.

Kāds enerģisks vīrietis raibā kreklā un iestīvinātās paīsās biksēs pielēca kājās, iesaukdamies:

- Klau, Novel, ja tev šī dāma vairs nav vajadzīga, esmu gatavs paņemt kādu no pusēm!

Sazāģētās dāmas abas daļas tika atgrūstas prom viena no otras. Paklausot Novēla pavēlēm, viņa pakustināja roku un kāju pirkstus. Kad kaste atkal tika sastumta kopā, Novels noņēma tērauda skavas, pamāja ar savu nūjiņu un strauji atvēra vāku.

Burvju mākslas sadziedēta, dāma izkāpa no kastes, lai uzklausītu publikas skaļos aplausus.

Lūks bija aizmirsis par resnās sievietes somiņu, tomēr nospriedis, ka bija vērts tērēt savu naudu.

Kad publika devās laukā no telts, lai izvizinātos bīstamajā cilpā vai arī paraudzītos uz čūsku valdnieku Sahibu, Lūks gausi virzījās uz skatuves pusi. Viņš prātoja, ka Novels varbūt viņam parādīs, kā šis triks izdarāms, ja jau viņš bijis kaut kas līdzīgs asistentam.

- Ei, sīkais!

Lūks palūkojās augšup. No viņa viedokļa šis vīrietis izskatījās tik liels kā milzis. Sešas pēdas un piecas collas garš un divsimt sešdesmit mārciņas pamatīga muskuļota svara. Gludi skūtā seja bija tikpat plata kā pusdienu šķīvis, acis, līdzīgas divām rozīnēm, bija mazliet atvirzītas atstatus. No viņa mutes kaktiņa karājās cigarete bez filtra.

Lai arī neglīts, Herberts Moss Petrinskis tomēr pamatīgi stāvēja uz zemes.

Lūks instinktīvi izslējās taisnāk, spītīgi pastiepa uz priekšu zodu, saslēja plecus, papleta kājas un ieņēma izaicinošu pozu.

- Kas ir?

Moss neko neatbildēja, tikai pamāja ar galvu un slāja prom. Nepilnas desmit sekundes vilcinājies, Lūks viņam sekoja.

Šķērsojot nodzeltējušo un nomīdīto zālienu, lai virzītos uz nedaudzo treileru un kravas auto pusi, Lūks redzēja, ka cirka telts uzkrītošais mirdzums pamazām pārvēršas pelēcībā.

Noveļu treilers izskatījās kā tīrasiņu zirgs nodzītu kleperu barā. Garš un elegants, un melni krāsots tas mirguļoja bālajā mēness gaismā. Uz tā sāna sudrabots uzraksts lepni vēstīja: IZCILAIS RURVJU MĀKSLINIEKS DIŽENAIS NOVELS.

Moss vienu reizi pieklauvēja pie durvīm, tad atgrūda tās vaļā. Sekojot Mosam, Lūks juta nāsīs ieplūstam aromātu, kas dīvaini, bet omulīgi atgādināja baznīcu.

Diženais Novels jau bija novilcis skatuves smokingu un, tērpies melnos zīda rītasvārkos, atlaidies zvilnēja uz šaura dīvāna. Pusducis vīraka svecīšu gausi kūpināja gaisā dūmu gredzenus. Fonā skanēja indiešu lautas mūzika, kamēr pats Novels tukšoja glāzi, kurā divu collu augstumā bija ieliets konjaks.

Sabāzis piepeši trīcošās rokas kabatās, Lūks nopētīja apkārtni. Viņš zināja, ka ienācis parastā treilerā, tomēr nespēja turēties pretī ilūzijai, ka ieklīdis kādā eksotiskā alā. So ilūziju, protams, radīja smaržas un vietām sakrautie daudzie krāsainie, greznie un dzīvespriecīgie spilventiņi, nelielie un košie austie paklājiņi, kas juku jukām bija izmētāti uz grīdas, zīda drapējumi pie logiem un noslēpumainā un mainīgā sveču gaisma.

Un, protams, arī pats Maksimilians Novels.

- Ai - Viņa jautro smaidu daļēji aizsedza ūsas. Makss pacēla glāzi uz zēna pusi. - Priecājos, ka varēji man pievienoties.

Lai parādītu, ka viņu šis aizrādījums nekā nav ietekmējis, Lūks paraustīja kalsnos plecus.

- Izrāde sanāca tā nekas.

- Es sarkstu, ja man izsaka komplimentus, - Makss sausi noteica un pamāja, lai Lūks apsēžas. - Vai tevi interesē burvju māksla, jaunais cilvēk, nezinu, kā tevi godāt...?

- Mani sauc Lūks Kelahans. Nospriedu, ka ir vērts iztērēt vienu dolāru, lai noskatītos dažus trikus.

- Maksa ir karaliska, tam nu es piekrītu. - Nenovērsdams skatienu no Lūka, Makss gausi malkoja savu konjaku. - Kā noprotu, tev tas bija labs ieguldījums?

*

- Ieguldījums? - Lūks neomulīgi pameta skatienu uz Mosa pusi, kurš ar savu būdīgo augumu aizšķērsoja durvis.

- Izejot no telts, tavā īpašumā bija par dažiem dolāriem vairāk, nekā ieejot zālē. Lietojot finanšu terminoloģiju, mēs varētu sacīt, ka tavi naudas līdzekļi strauji pieauguši.

Lūks tikko spēja savaldīties, lai nesarautos, un mierīgi ieskatījās Maksarn acīs. Labi nostrādāts, Makss klusībā nodomāja. Patiesi labi nostrādāts.

- Es nesaprotu, par ko jūs runājat. Man nu tagad jāiet.

- Sēdil - Makss izrunāja vienīgi šīs divas zilbes un pacēla augšup vienu pirkstu. Lūks saspringa, tomēr apsēdās. - Redzi, Kelahana kungs... vai varbūt drīkstu saukt tevi par Lūku? Tas ir labs vārds. Nāk no latīņu valodas. No vārda Lucius, kas latīniski nozīmē gaismu. - Viņš iesmējās un atkal iemalkoja konjaku. - Bet es novirzījos no temata. Redzi, Lūk, kamēr tu vēroji mani uz skatuves, es vēroju tevi. Nebūtu jauki, ja es tev jautātu, cik īsti tu ieguvi, bet, loģiski padomājot, es teiktu, ka tie varētu būt astoņi līdz desmit dolāri. - Viņš apburoši pasmaidīja. - Redzi, vienam cilvēkam tas nepavisam nav mazs naudas līdzekļu pieaugums.

Lūks samiedza acis. Pār muguru noritēja tieva sviedru straumīte.

- Vai jūs gribat teikt, ka esmu zaglis?

- Nē, ja tas tevi apvaino. Galu galā tu taču esi mans viesis. Un es izturos kā neviesmīlīgs namatēvs. Vai varu tev piedāvāt ko atspirdzinošu ?

- Kas jums īsti padomā, kungs?

- A, pie tā mēs vēl nonāksim. Tici man, nonāksim. Taču es vienmēr saku, ka priekšroka svarīgākajam. Tā kā pats reiz esmu bijis jauns zēns, es pazīstu jaunu zēnu apetīti. - Un šis jaunais zēns bija tik tievs, ka Makss gandrīz vai spēja saskaitīt viņa ribas zem nosmulētā krekliņa. - Mos, es domāju, ka mūsu viesis labprāt iebaudītu pāris hamburgeru ar itin visu, kas pie tiem piederas.

- Labi.

Kad Moss strauji izgāja pa durvīm, Makss piecēlās kājās.

- Vai vēlies iedzert kaut ko vēsu? - viņš piedāvāja, atvērdams nelielo ledusskapi. Viņam pat nevajadzēja skatīties, lai nojaustu, ka zēna acis ir kā piekaltas pie durvīm. - Tu, protams, vari bēgt prom, - viņš nevērīgi piebilda, izņemdams no ledusskapja pepsikolas pudeli. - Šaubos, vai nauda, kas iebāzta tavā labās kājas kurpē, tevi īpaši aizkavēs. Taču tu vari arī nomierināties, nobaudīt civilizētu maltīti un mazliet parunāties.

Lūks prātoja, ka vajadzētu strauji mesties prom. Tad viņam skaļi ie-burkšķējās vēders. Pieņēmis kompromisa variantu, viņš pavirzījās collu tuvāk durvīm.

- Ko jūs vēlaties?

- Neko īpašu, tikai izbaudīt tavu sabiedrību, - Makss atteica, ieliedams pepsikolu glāzē ar ledu. Ieraugot Lūka acīs acumirklīgu baiļu uzliesmojumu, Makss tikko jaušami sarauca pieri. Tā, viņš nodomāja saviebdamies. Tātad tiešām ir bijis tik ļauni. Cerēdams pierādīt zēnam, ka tas ir pasargāts no šāda veida tuvošanās mēģinājumiem, Makss pasauca Liliju.

Viņa ienāca, pavērusi tumšsarkanu zīda aizkaru. Tāpat kā Makss, viņa bija ģērbusies rītakleitā, kas bija bāli rožainā krāsā un apšūta ar spalviņām, tāpat kā augstpapēžu siksniņkurpes viņai kājās. Pārejot pār izklaidus izliktajiem paklājiem, viņa aiz sevis atstāja “CfianSl” smaržu vilni.

- Mums ir ciemiņš. - Viņai bija dobja balss, kas šķita nepārtraukti smejamies.

-Jā. Lilija, mīļā! - Makss saņēma viņas roku, pielika sev pie lūpām un maigi noskūpstīja. - Iepazīsties ar Lūku Kelahanu! Lūk, šī ir mana nenovērtējamā asistente un apburošā dzīves draudzene Lilija Beitsa.

Lūks norija kamolu, kas sakāpa kaklā. Viņš vēl nekad nebija redzējis kaut ko līdzīgu Lilijai. Tik sievišķīgi apaļīgu, tik smaržīgu, ar spilgti krāsotiem plakstiņiem un lūpām. Viņa smaidīja, mirkšķinādama neticami garas skropstas.

- Priecājos iepazīties, - viņa sacīja un omulīgi piekļāvās Maksam, kad tas aplika roku ap viņas vidukli.

- Priecājos, kundze.

- Mums ar Lūku ir šis tas apspriežams. Es gribēju pateikt, lai tu mani negaidi un liecies gulēt.

- Tas nekas.

Makss viegli noskūpstīja Liliju, bet darīja to tik maigi, ka Lūka vaigi koši pietvīka, pirms viņš bija paspējis novērsties.

-Je t’aime, ma belle*

- Ak, Maks! - Atzīšanās mīlestībā franču valodā allaž lika Lilijas sirdij starot laimē.

- Ej un mazliet nosnaudies, - Makss nomurmināja.

- Labi. - Bet viņas acu skatiens Maksam pavisam skaidri vēstīja, ka Lilija viņu gaidīs. - Bija patīkami ar tevi iepazīties, Lūk.

- Priecājos, kundze, - viņš velreiz izmocīja, kamēr Lilija nozuda aiz sarkanā aizkara.

- Brīnišķīga sieviete, - Makss noteica, piedāvādams Lūkam glāzi pep-sikolas. - Bez viņas'mēs ar Roksanu būtu gandrīz vai pazuduši. Vai ne, ma pctite*?

- Tēti! - Atskanēja aizturēta nopūta, un Roksana izlīda no aizkara apakšas, tad strauji pielēca kājās. - Es biju tik klusa, ka pat Lilija mani nepamanīja.

- A, bet es jutu tavu klātbūtni. - Uzsmaidījis Roksanai, Makss piespieda pirkstu sev pie deguna. - Sajutu tava šampūna smaržu. Tavas ziepes. Krītiņus, ar kuriem tu biji zīmējusi.

Roksana saviebās un basām kājām tipināja dziļāk telpā.

- Tu vienmēr visu zini.

- Un vienmēr zināšu, kad mana mazā meitenīte atradīsies man līdzās. - Viņš pacēla Roksanu rokās un nosēdināja sev uz ceļiem.

Lūks pazina mazo no izrādes, kaut gan šobrīd viņa bija ģērbusies, lai ietu gulēt: garā, kruzuļainā naktskreklā. Košie, ugunīgi rudie mati viļņojās pāri mugurai līdz pat viduklim. Kamēr Lūks tukšoja savu glāzi, Roksana apvija rokas ap tēva kaklu un plati ieplestām zilganzaļām acīm pētīja ciemiņu.

- Viņš izskatās nekrietns, - Roksana nosprieda.

Tēvs iesmējās un noskūpstīja viņu uz deniņiem.

- Esmu pārliecināts, ka tu kļūdies.

Roksana apsvēra tēva sacīto, tad centās labot savu spriedumu.

- Viņš izskatās tā, ka varētu būt nekrietns.

- Nu jau ir daudz precīzāk. - Makss nolaida meiteni zemē un noglāstīja ar plaukstu viņas matus. - Un tagad pieklājīgi sasveicinies!

Viņa izslēja galvu, tad palocīja to, kā darītu karaliene, sasveicinoties ar publiku.

- Labvakar!

-Jā. Sveika! - Augstprātīgā mazā nejaucene, Lūks nodomāja, tad atkal nosarka, jo viņa vēders no jauna ieburkšķējās.

- Tev laikam vajadzētu viņu pabarot, - Roksana ieteicās, it kā Lūks būtu kāds klaiņojošs suns, kas uziets rakņājamies pa atkritumu tvertni. -Tomēr neesmu pārliecināta, vai tev vajadzētu viņu paturēt.

Gan apmulsis, gan uzjautrināts Makss viegli uzšāva viņai pa dibenu.

- Ej gulēt, vecenīt!

- Vēl tikai stundiņu, nu, lūdzu, tēt!

Makss pakratīja galvu un noliecās, lai viņu noskūpstītu.

- Bon nuit, bambine!*

Roksana sarauca uzacis, līdz starp tām izveidojās viegla vertikāla rie-viņa.

- Kad izaugšu liela, es palikšu nomodā kaut visu nakti, kad vien to gribēšu.

- Nemaz nešaubos, ka tā būs, un ne reizi vien, bet pagaidām... - Viņš norādīja uz aizkara pusi.

Roksanas apakšlūpa pastiepās, taču viņa paklausīja. Viņa pašķīra zīda aizkaru, tad strauji palūkojās atpakaļ pāri plecam.

- Tik un tā es tevi mīlu.

- Un es tevi arī. - Makss juta, ka viņā uzvirmo jau pazīstamais, allaž dziļais siltuma vilnis. Viņa bērns. Vienīgais, ko viņš bija radījis bez jebkādiem trikiem un ilūzijām. - Viņa pamazām kļūst pieaugusi, - viņš klusu noteica.

- Muļķības! - Lūks nosprauslojās savā pepsikolas glāzē. - Viņa vēl ir tikai sīkā.

- Esmu pārliecināts, ka tev no tavu nodzīvoto pieredzes pilno gadu viedokļa tā šķiet. - Sarkasms bija tik patīkams, ka Lūks nepievērsa tam uzmanību.

- Sīkie ir kā skabarga pakaļā.

- Es gan teiktu, ka sirdī, - Makss izlaboja, atkal apsēdies. - Bet es nekad neesmu sastapis nevienu bērnu, kas man neļautu justies labi jebkurā citā ķermeņa apvidū.

- Sīkie prasa naudas izdevumus, vai ne? - Lūka vārdos iespraucās sen krājušās dusmas. - Un viņi visu laiku maisās pa kājām. Lielākoties cilvēkiem bērni rodas tikai tāpēc vien, ka viņi savā kaisles dedzībā aizmirst paredzamās sekas.

Makss noglaudīja ūsas un pasniedzās pēc savas konjaka glāzes.

- Interesanta filozofija. Kādreiz mums vajadzētu padiskutēt par to dziļāk. Bet šovakar... Ā, rau, arī tava maltīte.

Lūks apmulsis paraudzījās uz durvīm. Tās vēl joprojām bija aizvērtas. Viņš neko nedzirdēja. Tikai pēc mirkļa atskanēja tuvu soļu troksnis un viens steidzīgs klauvējiens. Ienāca Moss, nesdams brūnu papīra maisiņu, kas jau bija klāts ar tauku traipiem. No tā plūda tāda smarža, ka Lūka mutē saskrēja siekalas.

- Paldies, Mos! - Ar acs kaktiņu Makss pamanīja, ka Lūks tikko valdās, lai neizķertu maisiņu no Mosa rokām.

- Vai gribi, lai uzkavējos tuvumā? - Moss pajautāja un nolika ēdamo uz mazā apaļā galdiņa pretī dīvānam.

- Nav nepieciešams. Tu noteikti esi noguris.

- Tā jau ir. Tad arlabunakti!

- Arlabunakti! Lūdzu! - Makss turpināja, kad Moss bija aizvēris aiz sevis durvis. - Pacienājies!

Lūks strauji iegrūda roku maisiņā un izvilka burgeru. Pūlēdamies izrādīt vienaldzību, viņš lēni nokoda pirmo kumosu, tad, pirms paspēja sevi atturēt, steigā notiesāja visu pārējo. Makss, mazliet pievēris acis, šūpodams glāzē ielieto konjaku, atlaidās ērtāk dīvānā.

Šis zēns ēd kā jauns vilcēns, Makss nodomāja, kamēr Lūks trakā steigā notiesāja otru burgeru un piedevām kaudzi kartupeļu salmiņu. Makss nojauta, ka Lūks ir izbadējies pēc daudz kā, ne tikai ēdamā. Viņš pats lieliski zināja, ko nozīmē bads - turklāt bads, kad alksti pēc daudz kā. Tā kā Makss uzticējās savai intuīcijai un tam, ko, viņaprāt, redzēja slēpjamies aiz izaicinošā skatiena zēna acīs, viņš bija gatavs piedāvāt iespēju patiesi izbaudīt šo vakaru.

- Es laiku pa laikam mēdzu ielūkoties cilvēku domās, - Makss klusi sacīja. - Tu varbūt to nezini.

Lūkam bija pilna mute, viņš spēja tikai kaut ko noņurdēt.

- 1 ā jau es domāju. Tātad, ja vēlies, es to demonstrēšu. Tu esi pametis mājas un nu jau kādu laiku ceļo apkārt.

Lūks norija kumosu un atraugājās.

- Nu jūs kļūdījāties. Maniem vecajiem pieder ferma pāris jūdžu attālumā no šejienes. Es te ierados tikai tādēļ, lai pavizinātos karuselī.

Makss atvēra acis. Tajās vīdēja savāds spēks un kaut kas tāds, kas šo spēku padarīja dzeļošu. Tā bija vienkārša laipnība.

- Nemelo man! Vari melot citiem, ja citādi nespēj, bet man nemelo! Tu esi aizbēdzis no mājām. - Viņš kustējās tik ātri, ka Lūkam nebija nekādas iespējas izvairīties no rokas, kas gluži kā tērauda skavas aptvēra viņa plaukstas locītavu. - Izstāsti man - vai tev mājās palika māte, tēvs vai padzīvojuši vecvecāki ar salauztu sirdi?

- Es jau teicu... - Tie loģiskie meli, ko Lūks tik viegli bija iemanījies stāstīt, tagad sastinga viņam uz mēles. Pie visa vainīgas Šīs acis, Lūks panikas uzplūdā nodomāja. Gluži tāpat kā acis plakātā, kuras šķita skatāmies viņam cauri un saredzam itin visu. - Es nezinu, kas ir mans tēvs. -

Izgrūžot šos vārdus, Lūka augums sāka raustīties kaunā un dusmās. - Manuprāt, arī māte pati to nezina. Katrā ziņā viņa par to nospļaujas. Var jau būt, ka viņai tomēr žēl, ka esmu aizlaidies no mājām, jo tagad tuvumā vairs nav neviena, kas varētu viņai atnest pudeli vai arī nozagt kādu, ja viņai vairs nebūtu naudas, par ko tādu nopirkt. Un varbūt arī tam izdzimtenim, kas dzīvo kopā ar viņu, ir žēl, jo nav vairs neviena, ko iekaustīt. - Acis dedzināja asaras, kuru klātbūtni viņš nemaz nebija apjautis. Taču viņš apjauta paniku, kas gluži kā pūķis žņaudza viņa kaklu. - Es vairs neatgriezīšos mājās. Es zvēru pie Dieva, ka labāk nogalināšu jūs, pirms jūs mani piespiedīsiet atgriezties pie kaut kā tāda.

Makss palaida vaļīgāk Lūka rokas locītavu. Makss izjuta šīs sāpes, kas tik ļoti līdzinājās viņa paša izjustajām, kad viņš bija Lūka vecumā.

- Tas vīrs tevi sita.

- Kad spēja mani noķert. - Pat šie vārdi skanēja izaicinoši. Mirkli Lūka acīs iemirdzējās asaras, tad tās nožuva.

- Kāpēc neiejaucās varas iestādes?

Lūks savilka lūpas smīnā.

- Blēņas!

-Jā. - Makss izdvesa nopūtu. - Vai tev nav neviena tuva cilvēka?

Zods ar tikko jaušamo bedrīti saspringa.

- Es pats sev esmu.

Lieliska atbilde, Makss prātoja.

- Un kādi ir tavi turpmākie plāni?

- Es grasos doties uz dienvidiem, uz Maiami.

- Hmm... - Makss saņēma otru Lūka rokas locītavu un pavērsa plaukstas uz augšu. Juzdams zēnu saspringstam, Makss sāka izrādīt pirmās nepacietības pazīmes. - Mani neinteresē vīrieši seksuālajā jomā, -viņš skarbi paziņoja. - Un, pat ja interesētu, es nepazemotos tik ļoti, lai ielaistos ar zēnu. - Lūks pacēla augšup acis, un Makss tajās ieraudzīja kaut ko tādu, par ko divpadsmit gadu vecam zēnam nevajadzētu zināt pilnīgi neko. - Vai tas vīrietis vardarbīgi izturējās pret tevi arī kādā citā veidā?

Lūks steidzīgi pakratīja galvu, juzdamies pārāk pazemots, lai runātu.

Taču kāds to bija darījis, Makss nosprieda. Vai arī mēģinājis darīt. Bet tā noskaidrošana pagaidīs, līdz Lūks viņam uzticēsies vairāk.

- Tev ir veiklas rokas, žigli un prasmīgi pirksti. Arī laika izjūta tava vecuma zēnam lieliski attīstīta. Ja tu vēlētos strādāt pie manis, es varētu izmantot šīs tavas prasmes, varbūt arī palīdzēt tev tās attīstīt.

- Strādāt? - Lūks īsti neizprata jūtas, kas viņā modās. Bērns tik ātri visu aizmirst, un bija pagājis jau tik ilgs laiks, kad viņš bija uzdrošinājies kaut ko cerēt. - Kāda veida darbs tas būtu?

- Šis un tas. - Makss atkal atlaidās ērtāk dīvānā un pasmaidīja. - Varbūt tu vēlēsies apgūt dažus trikus, jaunais Lūk. Ir sagadījies tā, ka pēc dažām nedēļām mēs dosimies uz dienvidiem. Tu vari sagādāt sev vietiņu, kur apmesties, un iztiku, un varbūt arī nelielu algu, ja būsi to pelnījis. Protams, man būs jāpalūdz, lai pa šo laiku tu atturētos no kabatas maku zādzības. Tomēr šaubos, vai jebkas cits no manis prasītā jebkādā veidā pārvērtīs tavu stilu.

Lūks sajuta krūtīs smeldzošas sāpes. Beidzot izelpojis, viņš aptvēra, ka visu laiku aizturējis elpu, līdz plaušās bija sācis smelgt.

- Vai tas nozīmē, ka es piedalīšos burvju mākslas izrādē?

Makss atkal pasmaidīja.

- Nepiedalīsies vis. Tomēr tu piedalīsies tās sarīkošanā un pēc tam visa novākšanā. Un tu apgūsi daudz ko, ja vien tev būs vēlēšanās to darīt. Beigu beigās varbūt tu būsi apguvis pietiekami daudz.

Te bija jābūt kādam āķim. Šādās reizēs allaž bija kāds āķis. Lūks apsvēra piedāvājumu no visām pusēm, it kā riņķotu ap gulošu čūsku.

- Laikam jau es varētu par to padomāt.

- Tas allaž ir gudri darīts. - Makss piecēlās kājās, nolikdams malā savu iztukšoto glāzi. - Tu varētu pārgulēt tepat. Tad no rīta mēs varētu apspriest tavu lēmumu. Es tev atnesīšu gultas veļu, - Makss ierosināja un izgāja no telpas, pirms Lūks bija paspējis atbildēt.

Var jau būt, ka tās bija lamatas, Lūks domāja, kodīdams pirkstu kauliņus. Taču viņš nespēja šo slazdu saskatīt, vismaz pagaidām ne. Un būtu labi, tik labi vismaz vienreiz izgulēties zem jumta, turklāt ar pilnu vēderu. Viņš izstiepās uz dīvāna, iegalvodams sev, ka tikai pārbaudīs, cik te ir ērti. Bet acu plakstiņi jau vērās ciet. Sveču gaisma uz tiem iedarbojās gluži kā hipnoze.

Tā kā mugura vēl joprojām smeldza, Lūks pagriezās uz sāniem. Pirms viņš atkal ļāva acīm aizkrist, viņš domās aprēķināja attālumu līdz durvīm, ja nu nāktos ātri bēgt prom.

Jebkurā gadījumā var aiziet arī rīt no rīta, Lūks pats sev iegalvoja. Neviens nevar piespiest viņu te palikt. Neviens vairs nekad nepiespiedīs viņu darīt jebko pret paša gribu.

Tā bija Lūka pēdējā doma, pirms viņš ieslīga miegā. Viņš nedzirdēja, kā atgriezās Makss ar tīriem palagiem un spilvenu. Viņš nejuta vieglo rāvienu, kad tika novilktas viņa kurpes un noliktas līdzās dīvānam. Viņš pat neiemunninājās un nepakustējās, kad viņa galva tika pacelta un atkal maigi nolaista uz linu pārvalkā ievilkta spilvena, kas viegli smaržoja pēc ceriņiem.

- Es zinu, kur tu esi bijis, - Makss nomurmināja. - Tagad tikai atliek noskaidrot, kurp tu dosies tālāk.

Vēl kādu brīdi viņš pētīja guļošo zēnu, ievērodams spēcīgos sejas kaulus, roku, kas bija sažņaugta dūrē, lai aizstāvētos, to, cik smagi cilājās trauslās krūtis, liecinot par galēju pārgurumu.

Makss atstāja Lūku guļam un devās uz guļamistabu - Lilijas maigo, gaidošo roku apskāvienos.

2.................................

Lūks naktī vairākas reizes pamodās. Vispirms viņš izdzirdēja ārā čivinām putnus, tad sajuta saules staru silto pieskārienu savai sejai. Domās viņš tos iztēlojās zeltainus un šķidrus, ar saldu, medum līdzīgu garšu. Pēc tam viņš sajuta kafijas aromātu un sāka prātot, kur viņš atrodas.

Tad viņš atvēra acis, ieraudzīja meiteni un atcerējās.

Viņa stāvēja starp apaļo galdiņu un dīvānu, kurā bija izstiepies viņš. Lūpas savilkusi un galvu izslējusi, viņa vērīgi pētīja Lūku. Meitenes acis bija spožas un ziņkāres pilnas - un šo ziņkāri gluži nevarēja nosaukt par draudzīgu.

Lūks pamanīja, ka viņas deguna augšpusi rotā viegli vasaras raibumiņi, ko viņš nebija pamanījis ne uz skatuves, ne arī vakar sveču gaismā.

Tikpat piesardzīgi kā Roksana, arī Lūks raudzījās viņai pretī, lēnām aplaizīdams zobus. Viņa zobu suka bija palikusi brezenta somā, ko viņš bija nozadzis kādam K. Mārtam un noslēpis tuvējos krūmos. Viņš bija ļoti rūpīgs attiecībā uz zobu tīrīšanu, un šā ieraduma vistiešākais iemesls bija paralizējošas bailes no zobārsta. It īpaši no tā zobārsta, pie kura māte bija Lūku aizvilkusi pirms nepilniem trim gadiem. Šā zobārsta elpa oda pēc džina, un viņa pirkstu kauliņi bija apauguši ar raupjiem melniem matiņiem.

Lūks gribēja iztīrīt zobus, iedzert mazliet tās smaržojošās karstās kafijas un palikt viens.

- Sasodīts, uz ko tu blenz?

- Uz tevi. - Viņa bija prātojusi, ka vajadzētu iebikstīt Lūkam sānos, un tagad jutās mazliet vīlusies, jo viņš bija pamodies, pirms viņai gadījusies tāda izdevība. - Tu esi kaulains. Lilija teica, ka tev esot skaista seja, bet, manuprāt, tā izskatās nekrietna.

Lūks izjuta pretīgumu un reizē mulsumu, ka sievišķīgi apaļīgā Lilija viņu nosaukusi par skaistu. Pret Roksanu Lūkam nekādu sarežģītu jūtu nebija. Lūka patēvs viņu nosauktu par pirmklasīgu padauzu. Protams, Lūks nespēja atcerēties nevienu sievieti, kuru Els Kobs nebūtu nosaucis par šāda vai tāda veida padauzu.

-- Tu esi kaulaina un neglīta. Nu, ko teiksi?

- Es te dzīvoju, - Roksana lepni aizrādīja. - Un, ja tu man nepatiksi, es varu likt tētim, lai viņš tevi sūta prom.

- Es nospļaujos par taviem draudiem.

- Tas bija rupji. - Viņa stīvi pasmaidīja, kā pieklātos dāmai. Vismaz viņai tā šķita.

- Nē. - Ja viņam izdosies šokēt Roksanas eņģeļa austiņas, varbūt viņa beidzot ies prom un liks viņu mierā. - Rupji būtu, ja es teiktu - man tie pie pakaļas.

- Tiešām? - Nu jau ieinteresēta, Roksana pieliecās tuvāk. - Ko tas nozīmē?

- Ak dievs! - Lūks piecēlās sēdus un paberzēja ar plaukstām acis.

- Pazūdi no manām acīm, ja?

- Es zinu, kā izturēties pieklājīgi. - Un, ja viņa tā izturēsies, Roksana nosprieda, varbūt viņai izdosies pierunāt, lai Lūks pasaka, ko nozīmē tas nedzirdētais izteiciens. - Tā kā esmu namamāte, atnesīšu tev tasi kafijas. Es to jau pagatavoju.

- Tu? - Lūks satraucās, ka nebija dzirdējis viņu rosāmies apkārt.

- Tas ir mans pienākums. - Svarīgā gaitā viņa soļoja uz plīts pusi.

- Jo tētis un Lilija rītos ilgi guļ, bet man nenāk miegs. Man vispār tikpat kā nemaz nav nepieciešams gulēt. Pat tad, kad vēl biju zīdainis, es daudz negulēju. Tas ir saistīts ar vielmaiņu, - viņa paziņoja, priecādamās, ka var izteikt vārdu, kuru viņai iemācījis tētis.

-Jā. Kā tad. - Lūks vēroja, kā viņa ielej kafiju porcelāna krūzē. Tā droši vien garšos kā dubļi, Lūks nodomāja, ar nepacietību gaidīdams, kad varēs to pateikt Roksanai.

- Krējumu un cukuru? - Viņa izrunāja šos vārdus gluži kā koķeta stjuarte.

- Abus un daudz.

Roksana darīja, kā viņš teicis, tad, iekodusi mēles galiņu starp zobiem, atnesa kūpošo tasīti uz galda.

- Brokastīs vari dabūt arī apelsīnu sulu. - Lai gan Lūks viņai nemaz nepatika, Roksana labprāt tēloja graciozu namamāti un iztēlojās sevi valkājam kādu no Lilijas garajām zīda kleitām un staigājam augstpapēžu kurpēs. - Es tev pagatavošu savu īpašo.

- Lieliski. - Lūks jau gatavojās saviebties par kafijas garšu un jutās pārsteigts, ka tā izrādījās patīkama. Kafija gan bija mazliet par saldu pat viņa gaumei, bet viņš vēl nekad nebija baudījis labāku. - Tīri laba, -viņš nomurmināja, un Roksana viņam veltīja žiglu, dabiski sievišķīgu smaidu.

- Kafijas pagatavošana man padodas apbrīnojami labi. Tā visi apgalvo. - Nu jau pavisam enerģiski viņa salika tosterī maizes šķēles, tad atvēra ledusskapi. - Kā tas nākas, ka tu nedzīvo kopā ar savu mammu un tēti?

- Es to negribu.

- Bet tev tas jādara, - Roksana aizrādīja. - Pat ja tu to negribi.

- Nav vis jādara. Un man nemaz nav tēva.

- Ak tā. - Roksana .saknieba lūpas. Kaut gan viņai bija tikai astoņi gadi, viņa zināja, ka tā mēdz notikt. Viņa pati bija zaudējusi māti, kuru vairs pat neatcerējās. Tā kā šo vietu pavisam nemanāmi bija aizpildījusi Lilija, mātes zaudējums nebija no tiem, kas Roksanai sāpētu. Taču doma, ka būtu jādzīvo bez tēva, viņu allaž padarīja skumju un biedēja. - Vai viņš saslima vai iekļuva kādā šausmīgā negadījumā?

- Nezinu, un vispār es par to nospļaujos. Pietiek par to runāt!

Jebkurā citā gadījumā Lūka skarbais tonis būtu Roksanu sadusmojis,

bet šoreiz tas rosināja izrādīt līdzjūtību.

- Kura no izrādes daļām tev patika vislabāk?

- Nezinu. Kāršu triki bija itin labi.

- Es atī vienu tādu protu. Varu to tev parādīt. - Viņa uzmanīgi ielēja sulu kristāla glāzēs. - Pēc brokastīm es to parādīšu. Tagad vari izmantot vannas istabu un pie reizes arī nomazgāt rokas, jo brokastis jau ir gandrīz gatavas.

Lūku daudz vairāk interesēja iespēja iztukšot savu spiedīgo pūsli, un, sekojot Roksanas rokas mājienam, viņš aiz aizkara atrada pavisam mazītiņu vannas istabu. Tur smaržoja pēc sievietes - ne jau tā nomācošā, vulgārā smarža, kas bieži saglabājās gaisā aiz viņa mātes, bet salda un burvīgi sievišķīga.

Pār šaurās dušas kabīnes augšējo stangu bija pārmestas sieviešu zeķes, un uz tamborētas sedziņas aiz tualetes poda bija novietota puķaina dezinficējoša līdzekļa paka un prāva sārta slotiņa. Stūrī bija iekārtots neliels plaukts, no viena gala līdz otram nokrauts ar pudelītēm un kārbiņām, un tūbiņām.

Padauzas amata rīki, kā tos būtu nodēvējis Kobs, bet, pēc Lūka domām, tie izskatījās tik patīkami un jauki, un tik neregulāri izkārtoti, gluži kā dārzā, kuru Lūks bija ievērojis savu klejojumu laikā, - tur ziedi un nezāles bija burvīgi saauguši kopā vienā klājienā.

Kaut arī platības ziņā maza, turklāt piekrauta, telpa bija pedantiski tīra. Noskalodams seju ar karstu ūdeni, Lūks aptvēra, ka tā nepavisam nelīdzinājās tai netīrajai vannas istabai netīrajā dzīvoklī, no kura viņš bija aizbēdzis.

Nespēdams turēties pretī kārdinājumam, Lūks ielūkojās vannas istabas skapītī. Tur atradās vīriešu tualetes piederumi. Bārdas nazis, skūšanās putas un krēms, kas lietojams pēc skūšanās. Tur bija arī lieka zobu suka - vēl joprojām iesaiņojumā. Šausmas par iespējamiem cauriem zobiem nomāca jebkādu vainas apziņu, ko viņš būtu varējis izjust, izmantojot zobu suku, kas viņam nepiederēja.

Tikai atgriezies priekštelpā un prātodams, vai nelikt lietā izdevību un nepapētīt apkārtni, Lūks atcerējās savas kurpes.

Kā lode viņš iešāvās atpakaļ dzīvojamā telpā un palīda zem galda, lai pārliecinātos, vai viņa ietaupījumi ir vietā.

Nosvērta un mierīga kā karaliene tronī Roksana sēdēja uz atlasa spilventiņa un dzēra sulu.

- Kāpēc tu savu naudu turi kurpē, ja tev ir kabatas?

- Tāpēc, ka tā ir drošāk. - Nauda turpat vien bija, viņš atviegloti secināja. Līdz pēdējam dolāram. Viņš atkal apsēdās uz dīvāna un uzlūkoja savu šķīvi. Pašā vidū bija nolikts grauzdiņš. Tas bija apziests ar biezu zemesriekstu sviesta kārtu, apslacīts ar kaut ko medum līdzīgu, apkaisīts ar kanēli un cukuru un pēc tam sagriezts divos glītos trijstūros.

- Tas ir ļoti garšīgs, - Roksana apgalvoja, eleganti nokozdama mazus kumosiņus no sava grauzdiņa.

Lūks notiesāja trijstūrv eida grauzdiņu divos kumosos un bija spiests piekrist, ka tas ir ļoti garšīgs. Kad viņš bija apēdis it visu līdz pēdējai kripatiņai, Roksana atkal pasmaidīja.

- Es pagatavošu vēl.

Stundu vēlāk, kad, atbīdījis aizkaru, ienāca Makss, viņš redzēja abus bērnus sēžam blakus uz dīvāna. Viņa mazajai meitenītei pie rokas bija sakrājusies neliela banknošu kaudzīte, un viņa prasmīgi grozīja uz galda izliktās trīs kārtis.

- Nu, kur ir dāma?

Lūks aizpūta no sejas matu šķipsnu, mirkli šaubījās, tad uzsita pa vidējo kārti.

- Sasodīts, šoreiz nu gan tai noteikti jābūt šeit!

Roksana veikli apgrieza kārti otrādi, tad iesmējās, jo Lūks atkal nolādējās.

- Roksij, - Makss ierunājās, pieiedams viņiem tuvāk. - Manuprāt, ir nepieklājīgi krāpt viesi.

- Es viņam teicu, ka šis trīs kāršu triks ir stulbeņu spēle, tēti. - Kā pati nevainība viņa starojoši uzsmaidīja tēvam. - Viņš manī neklausījās.

Makss iesmējās un paraustīja Roksiju aiz zoda.

- Mana mazā krāpniece! Kā tu gulēji, Lūk?

- Normāli. - Viņš šai sīkajai krāpniecei bija pazaudējis piecus dolārus. Tas bija neciešami.

- Un, kā redzu, tu jau esi paēdis, ja esi nolēmis palikt šeit, es pēc brīža noddšu tevi Mosa ziņā. Viņš tevi liks pie darba.

- Tas būtu labi. - Taču Lūks zināja, ka nedrīkst runāt tā, lai izklausītos pārāk ieinteresēts. Tieši tajā brīdī, kad kāds izrādīja interesi, citi tam parasti izrāva pamatu zem kājām. - Vismaz pāris dienu es varētu palikt.

- Brīnišķīgi. Pirms sākam darbu, došu tev kādu padomu par brīvu. -Makss apklusa, lai ielietu sev kafiju, atzinīgi to pasmaržotu un iedzertu malciņu. - Nekad neiesaisties namatēvu piedāvātajās spēlēs - ja vien tev nav izdevīgi tajās zaudēt. Vai tev būs nepieciešamas drēbes?

Nesaprazdams, kā zaudēšana kādreiz varētu būt izdevīga, Lūks tomēr neko neiebilda.

- Šādas tādas man ir pašam.

- Labi, tad vari aiziet tām pakaļ. Ttd arī ķersimies pie darba.

Viena no Lūkam līdzīgu zēnu priekšrocībām bija tā, ka viņš neloloja nekādas cerības. Kāds varbūt cerētu, ka redzēs šeit krāšņu vidi, izbaudīs piedzīvojumus vai mazliet padzīvos draudzīgi noskaņotu cilvēku pulkā. Atbilstoši Lūka filozofijai cilvēki parasti dabūja mazāk no dzīves labumiem, nekā bija maksājuši, un vairāk no dzīves ēnas pusēm, nekā spēja izturēt.

Tāpēc, norīkots darbā pie mazrunīgā Mosa, kas viņam lika celt, stiept, tīrīt, krāsot un nest, Lūks bez jebkādiem iebildumiem un runāšanas izpildīja norādījumus. Tā kā arī Moss nerunāja pārāk daudz, Lūks varēja palikt pie savām domām un vērot, kas notiek apkārt.

Viņš pamanīja, ka dzīve cirka trupā nepavisam nebija tik lieliska. Tā bija sviedru un netīrības pilna. Gaisā virmoja ceptu ēdienu, lēta odekolona un nemazgājušos ķermeņu smārds. Krāsas, kas vakarā šķita tik košas, dienas gaismā izskatījās pavisam bālas un noplukušas. Un braucieni karuselī, kuri zem zvaigžņotajām debesīm likās tik strauji un baismīgi, tveicējošajā vasaras saulē, kā izrādījās, nogurdināja un nepavisam nebija droši.

Kas attiecās uz piedzīvojumiem, nebija nekā aizraujoša, beržot garo melno treileru vai palīdzot Mosam nomainīt aizdedzes sveces “Chevrolet” markas pikapam, kas to vilka.

Moss, galvu un plecus pabāzis zem motora pārsega, acis samiedzis pavisam šauriņas, klausījās tukšgaitā strādājošā motora dūkoņā. Laiku pa laikam viņš mazliet padungoja vai kaut ko norūca un vēl šo to noregulēja.

Lūks mīņājās no vienas kājas uz otru. Tveice bija neciešama. Cauri pabālējušam apsējam, ko viņš bija aptinis ap galvu, sāka sūkties sviedri. Par mašīnām viņš nezināja pilnīgi neko un neredzēja arī nekādu vajadzību kaut ko apgūt, ja vēl gadiem ilgi nevarēs pats tādu vadīt. Lūkam jau sāka krist uz nerviem tas, kā Moss dungoja un niekojās.

- Izklausās, ka tas darbojas labi.

Moss spēji atvēra acis. Uz viņa rokām bija eļļa, kas bija notraipījusi arī mēnesim līdzīgo apaļo seju un stipri plato balto krekliņu. Viņš neapšaubāmi atradās pats savā paradīzē.

- Kaut kā trūkst, - viņš noteica un atkal aizvēra acis. Viņš vēl pavisam nedaudz kaut ko noregulēja, darīdams to tikpat maigi kā iemīlējies vīrietis, iegūdams jaunavu. Motors iemurrājās kā kaķēns. -■ Mana mazulīte, -• viņš klusi nomurmināja.

Mosa pasaulē, nebija nekā tik aizraujoša un pavedinoša kā labi ieeļļota mašīna.

-Jēzus, tā taču ir tikai stulba mašīna!

Moss atkal atvēra acis, un tajās parādījās smaids. Viņam bija nepilni divdesmit gadi, un palielā auguma un gausās, smagnējās izturēšanās dēļ internātskolā, kur viņš bija uzaudzis, citi bērni bija viņu apsmējuši. Lielākā daļa cilvēku viņam nepatika, viņš tiem ari neuzticējās, bet pret Lūku viņš jau sāka izjust iecietīgu pieķeršanos.

Viņa smaidam piemita kas īpašs - tas bija tik gauss un tik skaidrs kā mazam bērnam, tāpēc Lūks neviļus pasmaidīja pretī.

- Vai esi beidzis, vai?

- Beidzu. - Lai to pierādītu, Moss aizvēra motora pārsegu, tad apgāja apkārt mašīnai, izņēma no aizdedzes atslēgas un ielika tās kabatā. Viņš tā arī nekad nebija aizmirsis tos lepnuma uzplūdus, kādus izjuta, kad Makss viņam pirmo reizi bija uzticējis mašīnas atslēgas. - Šonakt, kad dosimies uz Mančestru, tā dūks kā bitīte.

- Cik ilgi mēs tur paliksim?

- Trīs dienas. - Moss no savas uzrotītās piedurknes izvilka “Pali Mali" cigarešu paciņu, sakratīja to un, izņēmis ar zobiem vienu cigareti, piedāvāja paciņu Lūkam. Lūks to pieņēma, cik nevērīgi vien mācēdams. - Šovakar mums paredzams smags darbs. Viss jāsakrauj mašīnās.

Lūks ļāva cigaretei nokarāties no mutes kaktiņa un gaidīja, kad Moss uzraus sērkociņu.

- Kā tas nākas, ka tāds cilvēks kā Novēla kungs darbojas šādā lētā balagānā?

Moss uzšķīla sērkociņu un tuvināja to savas cigaretes galam.

- Viņam ir savi iemesli. - Viņš pastiepa sērkociņu pie Lūka cigaretes, tad atslējās pret mašīnas sānu un sāka sapņot par gaidāmo ilgo un mierīgo braucienu.

Lūks izmēģinot ievilka dūmu, sausi ieklepojās un pieļāva kļūdu, ieelpojot ievilktos dūmus. Viņš sāka klepot tik stipri, ka asaroja acis, bet, kad Moss paraudzījās uz viņa pusi, mēģināja atgūt pašcieņu.

- Nav mana ierastā marka. - Viņa balss skanēja kā vārgs pīkstiens, tad viņš vēlreiz pamatīgi ievilka dūmus plaušās. Šoreiz dūmi nokļuva dziļāk rīklē, Lūks aizrijās un, svīzdams saltus sviedrus, centās neizvemt laukā visu, ko bija apēdis pusdienās. Bija tāda sajūta, it kā acis ieslīgtu galvas dziļumos, lai tur sastaptos ar augšup kāpjošo kuņģa saturu.

- Ei! Ei, sīkais! - Nobažījies par Lūka ādas zaļgano nokrāsu, Moss strauji uzsita ar dūri pa viņa muguru. Lūks no sitiena noslīga uz ceļiem. Kad Lūks vārgi izvēma kuņģa saturu, Moss ar savu eļļām notraipīto roku paglaudīja viņa galvu. - Žēlīgā debess! Tev slikti, vai?

- Vai kaut kas atgadījies? - Pie viņiem pienāca Makss. Lilija strauji steidzās uz priekšu un nometās līdzās Lūkam.

- Ak, mīļais! Ak, nabadziņš! - viņa dūdoja, ar plaukstu glāstīdama Lūka muguru augšup un lejup. - Paliec vien tādā pašā pozā, mīļais, līdz viss būs pārgājis. - Viņa pamanīja gruzdošo cigareti, kas bija izkritusi Lūkam no rokas, un noelsās. - Žēlīgā debess, ko gan šis bērns te darīja ar vienu no tām drausmīgajām lietām?

- Mana vaina. - Moss nelaimīgs nodūra galvu un uzlūkoja pats sa-vas kājas. - Es nemaz nepadomāju, pirms piedāvāju viņam cigareti, Maks. Tā ir mana vaina.

- Viņam nevajadzēja to ņemt. - Makss pakratīja galvu. Lūks, atbalstījies uz rokām un ceļgaliem, centās pārvarēt nelabumu. - Un tagad viņš pats samaksā par savu kļūdu. Tā tev būs vēl viena mācība par brīvu. Neņem to, ko nespēj turēt!

- Ak, liec taču to bērnu mierā! - Mātišķu instinktu pārņemta, Lilija piespieda Lūka lipīgiem sviedriem noplūdušo seju sev pie krūtīm, kur viņš ieelpoja galvu reibinošu “Chanel” smaržu un sviedru aromātu. Piebļāvusi viņu sev cieši klāt, Lilija dusmīgi uzlūkoja Maksu. - Tikai tāpēc vien, ka tev pašam ne reizi dzīvē nav kļuvis nelabi, nav jāaizmirst līdzjūtība.

- Tev taisnība, - Makss piekrita un apslēpa smaidiņu. - Mēs ar Mosu atstāsim viņu tavās maigajās un gādīgajās rokās.

- Drīz tu jutīsies labāk, - viņa murmināja Lūkam ausī. - Tu tikai paļaujies uz Liliju, mīļais. Nāc nu, atbalsties pret mani!

- Man nekas nekaiš. - Bet, kad Lūkam izdevās pietrausties kājās, galva griezās gluži pretēji nemierīgajam vēderam. Nelabums ar saviem glumajiem pirkstiem tik veikli pārņēma visu augumu, ka viņam pat nebija spēka samulst, kamēr Lilija daļēji nešūs aizdabūja viņu atpakaļ uz treileru.

- Neraizējies ne par ko, mazulīt! Tev tikai uz brītiņu jāatguļas, tas arī viss.

- Jā, kundze. - Viņš patiesi vēlējās atgulties. Tādā stāvoklī būtu vieglāk nomirt.

- Klau, tev nav mani jāsauc par kundzi, mīļais. Sauc mani par Liliju, tāpat kā to dara visi pārējie! - Iespiedusi Lūku sev padusē, Lilija atvēra treilera durvis. - Tūlīt pat atgulies uz dīvāna, un es tev atnesīšu vēsu drāniņu, ko uzlikt uz pieres.

Vaidēdams Lūks ar seju lejup atslīga uz dīvāna un dedzīgi sāka lūgt Dievu, kaut viņam atkal nekļūtu nelabi.

- Te būs, mīļais. - Bruņojusies ar mitru drāniņu un bļodu - katram gadījumam -, Lilija nometās uz ceļiem viņam līdzās. Noņēmusi Lūkam no galvas sviedriem piemirkušo apsēju, Lilija uzlika viņam uz pieres vēso drāniņu. - Drīz tu jau jutīsies labāk, tici man. Man bija brālis, kuram arī pēc pirmās smēķēšanas reizes kļuva nelabi. - Viņa runāja klusi - mierinošā slimnieku kopējas balsī, kas dažām sievietēm tik dabiski padodas. - Taču viņš pavisam drīz tika tam pāri.

Labākais, ko Lūks spēja izdabūt, bija vaids. Lilija turpināja runāt, apgriezdama drāniņu uz otru pusi un noslaucīdama ar to Lūka seju un kaklu.

- Tagad atpūties! - Jūtot, ka Lūks laižas snaudā, Lilija savilka lūpas smaida. - Tieši tā, mīlulīt. Izguli visu nelabumu!

Ļaudamās impulsam, Lilija ar pirkstiem noglāstīja Lūka matus. Tie bija gari un biezi, un gludi kā zīds. Ja viņai ar Maksu būtu izdevies radīt kopīgu bērniņu, tam droši vien būtu tādi paši mati, viņa domīgi prātoja. Bet, lai cik ļoti viņas sirds bija spējīga mīlēt kaut veselu bērnu pulciņu, viņas dzemde bija neauglīga. Šim zēnam patiesi bija skaista seja, Lilija prātoja. Viņa āda bija nosauļota zeltaini brūna un gluda gluži kā meitenei. Zem tās slēpās spēcīgi kauli. Un šīs skropstas! Lilija nopūtās. Lai cik pievilcīgs bija zēns un lai cik ļoti viņas pašas dvēsele alka piepildīt dzīvi ar bērniem, viņa nebija pārliecināta, vai, pieņemot Lūku ģimenē, Makss rīkojies pareizi.

Lūks nebija bārenis kā Moss. Galu galā šim bērnam bija māte. Lai arī cik smaga bijusi pašas dzīve, Lilija nespēja noticēt, ka māte nebūtu spējīga uz visu, lai aizsargātu, pieņemtu un mīlētu savu bērnu.

- Varu saderēt, ka viņa ļoti ilgojas pēc tevis, mazulīt, - Lilija nomurmināja. Viņa atkal nopūtās. - No tevis palikuši vairs tikai kauli un āda. Un, paskat tik, tavs krekliņš ir pavisam izmircis sviedros. Zini ko, mēs to tev tūlīt novilksim un izmazgāsim.

Viņa maigi pavilka krekliņu augšup pa Lūka muguru. Pirksti uz mitrā auduma sastinga. Viņa neviļus spēji iekliedzās. Lūks miegā ievaidējās. Acīs izsprāgstot līdzjūtības un dusmu asarām, Lilija atvilka Lūka krekliņu atpakaļ.

Makss stāvēja spoguļa priekšā, kuru bija nolicis uz skatuves, un izmēģināja savu apslēpto monētu priekšnesumu. Viņš centās no publikas viedokļa vērot to, kā viņa pirkstos te parādās, te pazūd monētas. Makss jau neskaitāmas reizes bija izpildījis savu versiju trikam ar brīnišķajām monētām, uzlabojot to un noslīpējot ikkatru detaļu, kā viņš allaž darīja ar ikvienu triku un ilūziju, ko bija apguvis vai izgudrojis kopš tās pirmās reizes, kad bija stāvējis uz Burbona un Sanluisas ielas stūra līdzās savam saliekamajam galdiņam un kartona kastei, kurā bija monētas un trauciņi ar apslēptajiem kauliņiem.

Tagad viņš vairs liieži neprātoja par tām agrākajām dienām - ne jau tagad, kad bija panākumiem bagāts vīrs pāri četrdesmit. Tomēr nelaimīgais, izmisušais bērns, kāds viņš reiz bija, spēja iezagties viņa dzīvē, lai atkal viņu vajātu. Tāpat kā tas bija noticis tagad - Lūka Kelahana izskatā.

Tam zēnam piemita potenciāls, Makss prātoja, sadalīdams zelta monētu uz pusēm, tad trīs daļās.

Veltot nedaudz laika un pūļu un pabīdot Lūku pareizajā virzienā, no viņa iznāktu lietaskoks. Kādā jomā lietaskoks, to nu Makss atstāja dievu ziņā. Ja zēns vēl joprojām būs kopā ar viņiem, kad viņi sasniegs Ņūorlc-ānu, tad jau varēs redzēt.

Makss pacēla augšup rokas un sasita plaukstas, un visas monētas pazuda, tikai ne pirmā, ar kuru viņš bija uzsācis triku.

- Neko neesmu paslēpis piedurknē, - viņš nomurmināja un prātoja, kāpēc cilvēki vienmēr tam notic.

- Maks! - Mazliet aizelsusies no straujā skrējiena pār cirka teritoriju, uz skatuves pusi steidzās Lilija.

Makss allaž ar prieku bija raudzījies uz Liliju. Viņa savos cieši piegulošajos šortos un krekliņā, ar lakotiem kāju nagiem, kas spraucās laukā no putekļainajām sandalēm, bija patiesi aizraujošs skata objekts. Bet, kad Makss satvēra Lilijas roku, lai palīdzētu uzkāpt uz skatuves, un ieraudzīja viņas seju, viņa smaids pagaisa.

- Kas noticis? Kaut kas ar Roksanu?

- Nē, nē! - Izmisusi viņa apķērās Maksam ap kaklu un cieši viņu apskāva. - Ar Roksiju viss ir kārtībā. Viņa pierunāja vienu no atrakciju parka strādniekiem, lai tas viņai ļautu izvizināties karuselī. Bet es uztraucos par to zēnu, Maks, par co nabaga mazo zēnu.

Makss iesmējās un spēji un mīļi apskāva Liliju.

- Lilij, mīļotā, kādu laiciņu viņš jutīs nelabumu un visvairāk un visilgāk viņu mocīs kauna sajūta, bet gan jau tas pāries.

- Nē, ne jau par to. - Asarām plūstot pār vaigiem, Lilija piekļāva seju Maksa kaklam. - Es viņam liku atgulties uz dīvāna un, kad viņš aizmiga, grasījos novilkt viņa krekliņu. Tas bija piemircis ar sviedriem, un es gribēju, lai viņš justos omulīgi. - Viņa apklusa un dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos. - Viņa mugura, Maks, viņa nabaga muguriņa! To klāj rētas, gan senas rētas, gan pavisam jaunas brūces, kas tikko paspējušas apdzīt. No siksnas vai pātagas, vai Dievs vien zina, no kā. - Viņa ar delnu notrausa no acīm asaras. - Kāds noteikti to zēnu šausmīgi sitis.

- Viņa patēvs. - Maksa balss skanēja skarbi un vienaldzīgi, jūtas, kas viņā plosījās, prasīja visstingrāko savaldīšanos. Atmiņas, lai cik drausmīgas tās būtu, viņš spēja apspiest. Taču dusmas par šim zēnam nodarīto gandrīz vai ļāva tām izlauzties. - Diemžēl es neticēju, ka tas bijis tik nopietni. Kā tev šķiet, vai viņam vajadzētu griezties pie ārsta?

- Nē. - Cieši sakniebusi lūpas, Lilija pakratīja galvu. - Lielākoties tās ir rētas, drausmīgas rētas. Nesaprotu, kā gan kāds cilvēks spētu kaut ko tādu nodarīt bērnam? - Viņa nošņaukājās, tad satvēra Maksa pasniegto kabatlakatiņu. - Nebiju pārliecināta, vai tu esi rīkojies pareizi, pieņemot viņu pie mums. Man šķita, ka viņa māte noteikti izmisīgi gaida kādu ziņu par dēla atrašanās vietu. - Viņas maigās acis nocietinājās kā stikls. - Viņa māte! - Lilija nicīgi izgrūda. - Es labprāt sastaptos aci pret aci ar to raganu. Pat ja viņa nav tā, kas situsi ar siksnu, tomēr viņa ir pieļāvusi, ka ar mazo zēnu kaut kas tāds noticis. Zini, viņu pašu vajadzētu noslānīt. Es pati to izdarītu, ja vien man būtu tāda iespēja.

- Tu esi tik dedzīga! - Makss maigi saņēma rokās Lilijas seju un noskūpstīja viņu. - Zvēru pie Dieva, es tevi mīlu, Lilij. Tik daudzu iemeslu dēļ. Tagad ej un parūpējies par savu seju, pagatavo sev jauku tējas tasi un nomierinies! Neviens vairs nekad Šim zēnam nenodarīs pāri.

~ Nē, neviens vairs nekad viņam nenodarīs pāri. - Lilija sakļāva pirkstus ap Maksa roku locītavām. Tagad viņas acīs liesmoja kaislīga dedzība un balss bija kļuvusi apbrīnojami mierīga. - Tagad viņš pieder pie mūsu ģimenes.

Pamodies Lūks ieraudzīja Liliju sēžam sev līdzās un dzeram tēju. Viņš juta, ka nelabums gandrīz pārgājis, toties apmulsums bija pieņēmies spēkā. Viņš centās kaut kā aizbildināties, bet Lilija, jautri pļāpādama, neklausījās viņa stomīšanos un pagatavoja viņam šķīvi zupas.

Viņa turpināja pļāpāt arī tad, kad Lūks jau ēda, - darīdama to jautri ļin aizrautīgi un gandrīz vai pārliecinādama Lūku, ka neviens nav pamanījis, kā viņš pats sevi apkaunojis.

Tad telpā strauji iesteidzās Roksana.

Viņa bija noputējusi no galvas līdz papēžiem; mati, ko Lilija no rīta bija sapinusi tik glītās bizēs, bija mežonīgi izspūruši. Uz ceļgala rēgojās pavisam svaiga noskrāpēta brūce un šortos garš un robots plīsums. Līdz ar viņu treilerā ieplūda spēcīgs dzīvniecisks smārds. Roksana tikko bija beigusi rotaļāties ar trim terjeriem no cirka suņu izrādes.

Lilija veltīja nosmulētajai meitenei iecietīgu smaidu. Viņai patika noraudzīties, kā bērni ēd; nākamo lielāko patiku viņai sagādāja skats, ka bērni ir notraipījušies, jo tas pierādīja, ka viņi ir pamatīgi un aizrautīgi rotaļājušies.

- Nez vai zem putekļiem būtu mana Roksija?

Roksana, plati pasmaidījusi, pasniedzās ledusskapī pēc kāda vēsa dzēriena.

- Es neskaitāmas reizes vizinājos karuselī, un Lielais Dzims man ļāva mest riņķus, cik vien ilgi vēlējos. - Viņa iedzēra vīnogu sulu, putekļainajā sejiņā parādījās švītīgas sārtas Ūsiņas. - Pēc tam es spēlējos ar suņiem. -Viņa pievērsa skatienu Lūkam. - Vai tu tiešām smēķēji cigareti un tev kļuva šausmīgi nelabi?

Lūks atieza zobus, taču neko neteica.

- Un vispār - kam tev tas bija vajadzīgs? - viņa turpināja, žadzinādama kā žagata. - Bērniem nevajadzētu smēķēt.

- Roksij! - Balsij smieklos dzirkstot, Lilija pielēca kājās un sāka bīdīt meiteni uz aizkara pusi. - Tev jāiet nomazgāties un sakopties.

- Bet es tikai gribu zināt...

- Tagad pasteidzies! Tu pat nepaspēsi aptvert, kad jau sāksies pirmā izrāde.

- Es tikai prātoju...

- Tu par daudz prāto. Mats - mazgāties!

Sadusmojusies, ka aizsūtīta prom, Roksana uzmeta Lūkam nepatikas pilnu skatienu un pretī sastapa tikpat nedraudzīgu. Rīkodamās spontāni, Roksana izbāza mēli, tad strauji nozuda aiz aizkara.

Nespēdama izšķirties starp smiešanos un līdzjūtību, Lilija atkal pagriezās pret Lūku.

- Tā. - Lūka sejā nepārprotami izpaudās dusmas un pazemojums. - Laikam arī mums jāķeras pie darba. - Viņa bija pārāk prātīga un nevaicāja, vai Lūks šovakar jūtas spējīgs strādāt. - Tu varētu aizskriet pie puišiem un pieprasīt, lai viņi tev iedod dažus reklāmas plakātiņus, ko izdalīt publikai, kad tā sāks pulcēties teltī.

Lūks piekrizdams paraustīja plecus, tad spēji atrāvās, kad Lilija pastiepa roku uz viņa pusi. Viņš bija gaidījis sitienu. To Lilija varēja izlasīt viņa baiļpilnajā, saspringtajā acu skatienā. Tieši tāpat viņa skaidri pamanīja, kā šis skatiens pārvēršas patiesā apmulsumā, kad Lilijas roka, pasniegusies uz viņa pusi, tikai žigli un mīļi sabužināja viņa matus.

Neviens nekad iepriekš viņam nebija tā pieskāries. Kamēr viņš ap

mulsis raudzījās uz Liliju, kaklā veidojās kņudinošs kamols, neļaudams izrunāt nevienu pašu vārdu.

- Tev nav jābaidās, - Lilija to pateica pavisam klusi, it kā tas būtu noslēpums, kas jāpatur tikai starp viņiem. - Es tev nedarīšu pāri. - Viņa pavirzīja plaukstu uz leju, lai noglaudītu Lūka vaigu. - Ne tagad. Ne arī jebkad citreiz. - Viņa labprāt būtu apskāvusi Lūku un piebļāvusi sev klāt, bet nosprieda, ka šobrīd tam vēl par agru. Lūks nevarēja zināt to, ko zināja Lilija: ka tagad viņš ir Lilijas dēls. Un to, kas piederēja Lilijai Beit-sai, viņa prata nosargāt. - Ja tev kaut kas vajadzīgs, - viņa aši piebilda, - nāc pie manis! Vai saprati?

Lūks nespēja izdarīt neko vairāk kā piekrītoši pamāt un pietraus-ties kājās. Krūtīs kaut kas žņaudza, kaklā berzējās kņudinošs sausums. Apzinādamies, ka atrodas bīstami tuvu asarām, viņš strauji izmetās no istabas.

Šodien viņš bija apguvis trīs lietas. Makss tās droši vien nosaukt u par mācībām, kas sniegtas par brīvu. Un šīs trīs lietas viņš nekad neaizmirsīs. Pirmkārt, viņš vairs nekad nesmēķēs cigareti bez filtra. Otrkārt, viņš ienīda to sīko puņķutapu Roksanu. Treškārt, un tas bija pats svarīgākais, viņš iemīlēja Liliju Beitsu.

3.................................

Vasaras tveicei pieņemoties spēkā, viņi ceļoja uz dienvidiem. No Fort-lendas uz Mančestru, tālāk uz Olbani, tad uz Pokipsi, kur divas nožēlojamas dienas vienā laidā spēcīgi lija. Tad uz Vilksbaru, tad rietumu virzienā uz Alentaunu, kur Roksana izklaidējās, iedraudzēdamās ar dvīnītēm, vārdā Tesija un Trūdija. Kad divas dienas vēlāk viņām bija jāatvadās, līdz ar asarām un svinīgiem zvērestiem par mūžīgu draudzību Roksana pirmo reizi pārliecinājās, ka klejotāju dzīvei piemīt arī savas ēnas puse .

Viņa staigāja sabozusies veselas divas dienas, padarīdama Lūku vai traku ar slavas dziesmām par zaudētajām draudzenēm. Kad vien bija iespējams, Lūks no viņas izvairījās, taču tas bija grūti izdarāms, jo varēja teikt, ka viņi visi dzīvo zem viena jumta.

Lūks gan pārnakšņoja kopā ar Mosu zem pikapa ielīkušā jumta, bet maltītes viņš lielākoties ieturēja treilerā. Un ne reizi vien, iznācis no vannas istabas, viņš sastapa Roksanu, kas viņu jau nepacietīgi gaidīja.

Nevarētu teikt, ka viņai Lūks patiktu. Taisnību sakot, viņa bija sākusi pret Lūku izjust dziļu nepatiku, kurā neviens vēl pagaidām ne-nojauta dabisku brāļa un māsas greizsirdību. Bet kopš draudzēšanās ar Tesiju un Trūdiju Roksana bija sākusi ilgoties pēc sava vecuma biedriem.

Pat ja šis biedrs bija zēns.

Viņa darīja to, ko vecākajiem brāļiem kopš laika gala darījušas visas jaunākās māsas. Viņa pārvērta Lūka dzīvi par īstu elli.

Visu ceļu no Heigerstaunas līdz Vinčestrai, no turienes līdz Roano-kai un tālāk uz Vinstonseilemu viņa nežēlīgi ķircināja Lūku, it visur sekoja viņam pa pēdām un nenogurdināmi uzmācās viņam ar dažādām piezīmēm. Ja nebūtu Lilijas, Lūks varbūt atdarītu viņai ar to pašu. Bet kaut kādu Lūkam neizprotamu iemeslu dēļ Lilija neprātīgi mīlēja šo mazo knīpu.

Šīs mīlestības pierādījumi acīm redzami atklājās kāda mēģinājuma laikā pirms izrādēm Vinstonseilemā.

Roksana nespēj iekļauties laikā, Lūks pašapmierināts nodomāja, vēl bezmērķīgi uzkavēdamies cirka teltī un vērodams mēģinājumu. Tā kaulainā nekauņa šodien neko nespēj izdarīt pareizi. Turklāt viņa bija sākusi činkstēt.

Neizdevies mēģinājums deva Lūkam jaunu cerību. Viņš tādu triku spētu izpildīt daudz labāk nekā Roksija. Ja vien Makss viņam dotu tādu iespēju. Ja vien Makss viņu mazliet pamācītu. Mazītiņā vannas istabas spoguļa priekšā Lūks jau bija trenējies izpildīt dažas darbības un skatuves kustības.

Viņam tagad vajadzēja vienīgi panākt, lai vientiese Roksija dabūtu kādu nedziedināmu kaiti vai iekļūtu traģiskā negadījumā. Ja viņa pazudīs no šejienes, Lūks pavisam viegli varēs iekļauties izrādē un ieņemt viņas vietu.

- Roksana! - Makss pacietīgi ierunājās, pārtraukdams Lūka pārdomas. - Tu taču nepavisam neesi uzmanīga.

- Esmu gan. - Viņas lūpas pastiepās un acis pieplūda ar asarām. Viņai nepatika tik ilgi būt iesprostotai šajā karstajā, vecajā teltī.

- Maks, - ierunājās Lilija, pienākusi pie skatuves. - Varbūt mums vajadzētu ļaut viņai atvilkt elpu.

- Lilij! - Makss ar pūlēm savaldīja dusmas.

- Esmu nogurusi no mēģināšanas, - Roksana turpināja, pacēlusi piesarkušo nelaimīgo sejiņu. - Esmu nogurusi no šā treilera un no izrādēm, un no visa pārējā. Gribu atgriezties Alentaunā un apciemot Tesiju un Trūdiju.

- Diemžēl tas nav iespējams. - Viņas vārdi bija ievainojuši Maksa lepnumu un atvēruši ceļu vainas apziņai. - Ja nevēlies uzstāties, tā ir tava izvēle. Bet, ja es nevarēšu uz tevi paļauties, man būs tevi jāaiz-stāj.

- Maks! - Lilija šausmināta pakāpās soli uz priekšu, lai tūlīt pat sastingtu, kad Makss pacēla augšup roku.

- Tā kā tu esi mana meita, - viņš turpināja, kamēr pār Roksanas vaigu noritēja vientuļa asara, - tev ir atļauts tik daudz dusmu lēkmju, cik vien pati vēlies. Bet, tā kā tu esi arī mana darbiniece, tev būs jāmēģina, kad mēģinājumi paredzēti. Vai skaidrs?

Roksana nodūra galvu.

-Jā, tēti.

-Tad labi. Mēs varētu mirkli atvilkt elpu, lai pārgrupētos. Noslauki asaras! - viņš iesāka un saņēma rokā meitas zodu. - Es vēlos, lai tu... -Viņš apklusa pusvārdā un piespieda plaukstu pie Roksanas pieres. Sirds no krūtīm šķita iekrītam ceļgalu apvidū un tur arī paliekam. - Viņa deg kā ugunīs, - viņš pavisam svešādā balsī pavēstīja. - Lilij! - Un lieliskais burvju mākslinieks, diženais Novels, bezpalīdzīgi uzlūkoja savu mīļoto. - Viņa ir slima!

- Ak, mans mazais jēriņš! - Vienā mirklī Lilija jau bija nometusies ceļos un pārbaudīja, cik augsta ir Roksanas temperatūra. Viņas piere zem Lilijas plaukstas bija karsta un klāta ar lipīgiem sviedriem. - Mazulīt, vai tev sāp galva? Vai varbūt vēders?

Uz skatuves grīdas nokrita divas lielas asaras.

- Man nekas nesāp. Te tikai ir pārāk karsts. Es neesmu slima, es gribu mēģināt. Neļauj, lai tētis mani aizvietotu ar kādu citu.

- Ak, tās ir blēņas! - Lilijas rosīgie pirksti jau taustīja, vai Roksanai nav pietūkušas mandeles. - Tevi neviens nemaz nespētu aizvietot. - Piespiedusi Roksanas galvu pie sava pleca, Lilija uzlūkoja Maksu. Viņš bija bāls kā krīts. - Manuprāt, mums vajadzētu doties uz pilsētu un uzmeklēt ārstu.

Gluži kā valodu zaudējis, Lūks raudzījās, kā Makss aiznes prom raudošo Roksanu. Viņš aptvēra, ka piepildījusies viņa karstākā vēlēšanās. Mazā knīpa bija slima. Varbūt viņai pat piemetusies kāda neārstējama sērga. Sirdij strauji sitoties, viņš izsteidzās laukā no telts un noskatījās, kā sagriežas putekļu mākonis aiz ātri aizbraucošās mašīnas.

Roksana var nomirt, pirms viņi nokļūs pilsētā. Šī doma uzdzina panikas šermuļus, kam tūlīt pa pēdām sekoja šausminoša vainas apziņa. Kad Makss bija nesis Roksanu laukā no telts, viņa bija izskatījusies briesmīgi maziņa.

- Kurp viņi aizbrauca? - Moss noprasīja, mazliet aizelsies, jo bija steidzies šurp, tikko izdzirdēja ierūcamies savu iemīļoto motoru.

- Pie ārsta. - Lūks sāpīgi iekoda lūpā. - Roksana saslimusi.

Pirms Moss paspēja uzdot citus jautājumus, Lūks jau bija aizskrējis prom. Viņš cerēja: ja Dievs patiesi ir, tad Viņš ticēs, ka patiesībā Lūks nemaz nebija vēlējies, lai viss beigtos tik ļauni.

Pagāja divas satraukuma pilnas stundas, pirms mašīna atgriezās no pilsētas. Tai iebraucot cirka teritorijā, Lūks grasījās pieiet klāt, taču, ieraugot, kā Makss paņem no Lilijas rokām ļengano Roksanu un dodas treilera virzienā, viņa sirds krūtīs pamira.

- Vai viņa ir... - Kakls aizžņaudzās - Lūks nespēja izrunāt šo briesmīgo vārdu.

- Aizmigusi. - Lilija viņam izklaidīgi uzsmaidīja. - Atvaino, Lūk, tagad labāk atrodi sev kaut ko darāmu. Mēs kādu brīdi būsim aizņemti.

-- Bet... bet... - Viņš atguva spēju kustēties un sekoja Lilijai līdz pat treileram. - Es gribēju jautāt, vai viņa...

- Dažas dienas klāsies smagi, taču, kad krīze būs pārvarēta, viņa atveseļosies.

- Krīze? - Lūka balss atskanēja kā vārgs pīkstiens. Augstais Dievs, tā tiešām bija kāda neārstējama sērga.

- Turklāt ir tik drausmīgi karsts, - Lilija nomurmināja. - Nu, centīsimies, lai pa šo laiku viņa justos tik ērti, cik vien iespējams.

- Es tā negribēju, - Lūks iesaucās. - Es zvēru, es negribēju padarīt viņu slimu.

Kaut arī Lilijas domas kavējās citur, viņa pie durvīm apstājās.

-Tu to neizdarīji, mīļais. Taisnību sakot, man ir tādas aizdomas, ka no Trūdijas un Tesijas Roksija saņēmusi vēl kaut ko vairāk nekā tikai mūžīgas draudzības zvērestu. - Smaidīdama viņa iekāpa treilerā. - Izskatās, ka viņa piedevām dabūjusi arī vējbakas.

Kad Lilija Lūka acu priekšā aizvēra durvis, viņam pavērās mute.

Vējbakas? Viņš gandrīz vai nomiris no bailēm, un tai mazajai knīpai pielipušas tikai kaut kādas sasodītas vējbakas?

* * *

- Es varu to izdarīt. - Lūks ietiepīgi palika stāvam skatuves centrā, kamēr Makss darbojās ar kārtīm. - Es varu izdarīt visu to pašu, ko prot viņa.

- Tu nepavisam neesi gatavs uzstāties. - Makss nolika uz saliekamā galdiņa kārtis un strauji apgrieza tās otrādi. Pagājušas jau trīs dienas, kopš Roksana - pietvīkusi karstumā, kasīdamās, juzdamās nelaimīga - bija nolikusies slimības gultā. Un pa šo laiku Lūks bija vilcis vienu un to pašu meldiņu, kad vien radās izdevība.

- Tev tikai man jāparāda, kas darāms. - Lūks bija mēģinājis pierunāt Mosu, lai tas viņam iemācītu triku ar milzīgo cepuri, taču bija atdūries pret nepārvaramas lojalitātes sienu. - Es dzirdēju, kā tu sacīji Lilijai, ka Rok,sanas slimības laikā izrādē radusies neaizpildīta vieta. Un viņa vēl vismaz desmit dienas nevarēs atgriezties.

Prātodams, kā pievienot izrādēs dažus tuvplāna trikus, lai kompensētu Roksanas prombūtni, Makss sāka gatavoties trikam ar dūžiem.

- Tavas bažas par viņas veselību patiesi aizkustina, Lūk.

Piesarkušais Lūks sabāza rokas kabatās.

- Es viņu nepadarīju slimu. - Tagad arī viņš pats bija par to gandrīz pārliecināts. - Un tās ir tikai vējbakas.

Nejuzdamies apmierināts ar trika norisi, Makss atbīdīja kārtis sānis. Šim zēnam piemita ass prāts, Makss prātoja, un viņam varētu uzticēt kaut ko tik vienkāršu kā triku ar milzīgo cepuri.

- Panāc šurp! - Lūks paspēra soli uz priekšu, tad viņa skatiens krustojās ar Maksa skatienu, un kaut kas pieaugušā vīrieša acīs bija tāds, ka Lūks neviļus apvaldīja šermuļus. - Zvēri, - Makss ierunājās, un viņa balss putekļainajā teltī skanēja dobji un pavēloši. - Zvēri pie visa, kas tu esi un kas reiz būsi, ka nekad neizpaudīsi nevienu no šis mākslas noslēpumiem, kas tev tiks parādīti.

Lūks gribēja pasmaidīt, atgādināt Maksam, ka šis taču būs tikai parasts triks. Bet viņš nespēja parunāt. Te tomēr norisinājās kaut kas lielāks, nekā viņš vispār spēja aptvert. Kad Lūks atguva spēju runāt, viņa balss vairs skanēja tikai kā čuksts.

- Es zvēru.

Maks vēl bridi pētīja Lūka seju, tad pamāja.

- Ļoti labi. Tagad skaties, kas tev jādara.

Tas patiesi bija pavisam vienkārši. Kad Lūks atklāja, cik neizsakāmi vienkāršs ir šis triks, viņš jutās pārsteigts, kā viņš vai jebkurš cits

skatītājs ļāvuši sevi piemānīt. Lūks gan nevēlējās atzīties sev un nekādā ziņā Maksam, ka tagad, kad viņš zināja, kā Roksana pārvērtusies trusītī un kā nozudusi no apmetņa apakšas, viņam bija kļuvis mazliet žēl, ka pietrūkst tās brīnuma apjausmas, ar kādu viņš skatījās triku pirmo reizi.

Makss viņam neatvēlēja laiku, lai sērotu par zaudēto brīnuma apjausmu. Viņi strādāja vairāk nekā stundu, atkārtodami priekšnesuma secību, noslīpējot visu ar sekundes precizitāti, izstrādājot kairu kustību, nomainot tās detaļas, kas bija derējušas Roksanai, ar tādām, kas bija piemērotas Lūkam.

Tas bija nogurdinošs darbs, neticami monotons, bet Makss atzina tikai ideālu izpildījumu.

- Kāpēc kaut kāda lauku bariņa dēļ būtu tik ļoti jānopūlas? Par to nieka dolāru viņi būtu apmierināti arī ar pāris kāršu trikiem un trusīti cepurē.

- Bet es nebūtu apmierināts. Ir jāuzstājas tā, lai patiktu pašam, tad allaž centīsies visu izdarīt vēl labāk.

- Bet tu ar visām savām spējām un talantu - tev taču nevajadzētu uzstāties kaut kādā nožēlojamā ceļojošā cirka trupā.

Maksa lūpas savilkās smaidā, un viņš ar pirkstu noglaudīja ūsas.

- Tavs kompliments, lai cik dīvainā veidā pasniegts, man ir atzinība. Tomēr ir kļūdaini uzskatīt, ka tur, kur kāds nevēlas būt, viņš ir spiests atrasties. Klejotāju čigānu dzīve man zināmā mērā šķiet pievilcīga. Un tev acīmredzami nav zināms, ka šī nožēlojamā ceļojošā cirka trupa pieder man.

Viņš uzmeta Lūkam virsū savu apmetni, divreiz uzsita knipi un iesmējās, kad auguma apveids zem melnā auduma palika savā vietā.

- Labs burvju mākslinieka asistents nekad nenokavē īsto brīdi, lai cik aizdomājies arī būtu.

No apmetņa apakšas kāds strauji noelsās, un auguma apveids izzuda. Makss bija gluži apmierināts ar Lūka spējām. Viņš nodomāja, ka šis zēns viņam labi noderēs. Viņš liks lietā Lūka pašpārliecinātību, viņa dedzību un izaicinošo dabu, kas gāja soli solī ar dziļi slēpto ievainojamību. Viņš izmantos visu, kas Lūkam piemita, un pretī sniegs šim zēnam mājas un iespēju pašam izvēlēties.

Tas būtu godīgs darījums, Makss nosprieda.

- Vēlreiz, - viņš tikai noteica, kad Lūks no aizkulisēm iznāca uz skatuves.

Vēl pēc stundas Lūks sāka prātot, kāpēc viņš vispār gribējis piedali-ties izrādē. Kad telti ienāca Lilija, Lūks tikko spēja noturēties, lai nepateiktu Maksam, ko īsti tam vajadzētu darīt ar savu burvju nūjiņu.

- Es zinu, ka esmu nokavējusies, - Lilija iesāka, steigdamās uz priekšu. - Šodien nekas neiet, kā vajadzētu.

- Kā Roksanai?

- Viņai ir temperatūra, un viņa niķojas, taču gan jau būs labi. - Palūkojusies pār plecu, Lilija ievilka pierē bažīgu rievu. - Man tik ļoti negribas atstāt viņu vienu. Visi šobrīd ir pārāk aizņemti, tāpēc es... Lūk! -Vienā acumirkli grumba Lilijas pierē izzuda. - Mīļais, tu man ārkārtīgi palīdzētu, ja aizietu un pasēdētu pie viņas kādu stundiņu.

- Es? - Tikpat labi viņa būtu varējusi lūgt, lai Lūks apēd krupi.

- Kompānija viņai šobrīd patiesi noderētu, lad viņai nav tik ļoti jādomā par kasīšanos.

- Nūjā, bet... - Piepeši viņam iešāvās prātā lieliska doma. - Es jau labprāt, bet esmu vajadzīgs Maksam, lai mēģinātu.

- Mēģinātu ?

Neviens zīlnieks nespētu vēl labāk nolasīt Lūka domas. Makss pasmaidīja un draudzīgi uzlika roku uz Lūka pleca. Progress, viņš nodomāja. Sajūtot pieskārienu, Lūks bija sasprindzis tikai uz īsu mirkli.

- Iepazīsties ar mūsu laimīgās komandas jaunāko dalībnieku! - viņš Lilijai paziņoja. - Lūks šovakar aizvietos Roksanu.

- Šovakar? - Satraucies Lūks strauji metās apkārt, lai uzlūkotu Maksu. - Tikai šovakar? Nevar būt, ka visu šo laiku esmu lējis sviedrus un pūlējies tikai viena vakara dēļ.

- Tad jau vēlāk redzēsim. Ja tev šovakar labi izdosies, tad sekos rīt-vakars. Mēs to saucam par pārbaudes laiku. Lai nu kā, pagaidām esam pietiekami daudz mēģinājuši, tāpēc patlaban vari atpūsties un izklaidēt Roksanu. - Acīs uzdzirksteļojot jautrām liesmiņām, viņš pieliecās tuvāk zēnam. - Tu jau atkal spēlēji pret namatēvu, Lūk. Tu zaudēji.

- Sasodīts, man taču nav ne jausmas, ko lai ar viņu iesāku, - Lūks murmināja, steberēdams nost no skatuves.

Lilija tikai nopūtās par viņa lādēšanos.

- Paspēlē ar viņu kādu spēli! - viņa ierosināja. - Un, mīļais, es patiesi vēlētos, lai tu nelādies, Roksijai dzirdot.

Lieliski, Lūks nodomāja, iziedams no krēslainās telts spoži baltajā saules gaismā. Viņš nelādēsies, Roksijai dzirdot. Viņš lādēsies tieši uz Roksanu.

Lūks strauji atrāva treilera durvis un taisnā ceļā devās pie ledusskapja. Pasniedzoties pēc atspirdzinoša dzēriena pudeles, viņš tikko spēja pārvarēt ieradumu atskatīties pār plecu. Lūks allaž baidījās, ka tūlīt kāds izlēks viņam aiz muguras un iekaustīs par to, ka viņš paņēmis kaut ko ēdamu.

Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Tomēr Lūks vēl joprojām jutās mazliet nokaunējies par to, kā uzvedies šeit pirmajās nedēļās. Reiz viņš bija iekāpis treilerā un atradis lielu bļodu ar pārpalikušiem spageti. Viņš turpat uz vietas bija tos visus notiesājis, pamatīgi pieēzdamies, lai visas izsalkumā pavadītās dienas paliktu pagātnē.

Viņš bija gaidījis, ka tiks sodīts. Bija gaidījis aizrādījumu, ka tagad vairs nedabūs neko ēdamu dienu vai pat divas. Tieši tā tik daudzas reizes bija rīkojusies viņa māte. Tam gatavodamies, viņš savā mugursomā slepeni taupīja šokolādes tāfelītes un sviestmaizes.

Bet neviens viņu nebija sodījis. Neviens to pat nepieminēja.

Lūks nelaida garām izdevību, ielika starp maizes šķēlēm gabalu no pusdienām atlikušās gaļas, žigli notiesāja paštaisīto sviestmaizi un likai tad atgriezās pie Roksanas.

Viņš kustējās pavisam klusi - tas bija vēl viens ieradums, ko Lūks bija apguvis nepieciešamības dēļ. Dodoties tālāk pa šauro gaiteni, viņš sadzirdēja Dzimu Krouku izpildām draiskulīgo balādi par Leroju Braunu. Roksana dziedāja līdzi radio, pievienodamās melodijai ar savu trallinošo soprānu.

Lūks uzjautrināts ieskatījās pa durvju spraudziņu. Viņa gulēja uz muguras, vērās griestos un klausījās blakus nolikto radio. Uz maza apaļa galdiņa līdzās gultai atradās sulas krūze un glāze, kā arī dažas zāļu pudelītes un kāršu komplekts.

Pie sienām kāds bija piespraudis plakātus. Vairākums bija saistīti ar burvju mākslu, taču, ieraudzījis spīdīgo plakātu ar Deividu Kesidiju, Lūks saviebās pretīgumā. Tas tikai pierādīja, ka meitenes ir bezcerīgi dumjas.

- Klau, tas ir pretīgi!

Roksana pagrieza galvu un ieraudzīja Lūku. Viņa gandrīz vai pasmaidīja: tik priecīga viņa jutās par katru iespēju būt ar kādu kopā.

- Kas ir pretīgi?

- 1as. - Lūks ar savu kolas pudeli pamāja uz plakāta pusi. - Tas, ka esi sev pie sienas piespraudusi to atbaidošo pusaudžu džeza slavenību.

Apmierināts ar savu dzēlīgo piezīmi, Lūks dzēra kolu un nopētīja Roksanu. Viņas baltā āda bija klāta ar izsitumiem, kas vietām bija kļuvuši sarkani un jēli. Izsitumi bija arī uz visas sejas, un, pēc Lūka domām, tas patiesi bija pretīgi. Viņš nesaprata, kā Lilija un Makss vispār spēj uz viņu palūkoties.

- Ak, žēlīgā debess, tev taču tās draņķa pumpas ir visur, vai ne? Tagad tu izskaties kā no šausmenes izkāpusi.

- Lilija apgalvo, ka tās drīz noies un es atkal būšu skaista.

- Pumpas droši vien noies, - Lūks atsaucās, likdams savai balsij izklausīties tik šaubu pilnai, lai Roksanas piere bažās sarauktos. - Tomēr tu joprojām paliksi neglīta.

Roksana pavisam aizmirsa drausmīgo niezi uz vēdera un pietrausās sēdus.

- Ceru, ka tev no manis pielips vējbakas. Ceru, ka tev it visur uzmetīsies pumpas... pat uz krāniņa.

Lūks gandrīz vai aizrijās ar savu dzērienu, tad plati pasmaidīja.

- Velti ceri. Man tās jau bija. Vējbakas ir zīdaiņu slimība.

- Es neesmu zīdainis. - Nekas nebūtu varējis saniknot Roksanu vēl vairāk. Pirms Lūks paspēja izvairīties, viņa jau bija pielēkusi kājās un metās viņam virsū, lai dauzītu ar savām dūrīlēm. Viņam no rokas izkrita pudele un atsitās pret sienu, pielejot visu istabu ar kolu. Tas gan būtu šķitis smieklīgi, patiesībā Lūks jau palaida smieklu šalti, līdz spēji atskārta, cik Roksana ir trausla un vārga. Viņas rokas bija kā degošas tievas nūjiņas.

- Labi, labi. - Nospriedis, ka pietiks jau ar to, ka reiz viņš gandrīz vēlējies, kaut Roksana būtu mirusi, viņš vairs nevēlējās izmantot iespēju sagādāt viņai kaut kādu lēkmi. - Tu neesi zīdainis. Un tagad kāp atpakaļ gultā!

- Esmu nogurusi no gulēšanas. - Tomēr viņa atkal ietrausās gultā, Lūka ne pārāk maigā grūdiena pamudināta.

- Labi, sīkā. Sasodīts, paskaties tik uz šo netīrību! Tagad man laikam tā jāsakopj.

- Tā bija tava vaina, - viņa atteica un, stīvi izslējusies, izlēmīgi raudzījās laukā pa logu: gluži kā veca sieviete, kas iemājojusi maza bērna ķermenī. Visu ceļu neapmierinātībā purpinādams, Lūks devās uzmeklēt kādu lupatu.

Arī tad, kad viņš jau bija uzslaucījis izlieto dzērienu, Roksana turpināja viņu ignorēt. Viņa zināja, kā tas iedarbosies uz Lūku.

Viņš pamlņājās no vienas kājas uz otru.

- Klau, es taču paņēmu savus vārdus atpakaļ!

Roksanas seja tikko jaušami pagriezās uz Lūka pusi, bet aizvainojuma ledus neizkusa.

- Vai tu nožēlo, ka nosauci mani par neglītu?

- Laikam jau vajadzētu.

Iestājās klusums.

- Labi jau labi. Ārprāts! Piedod, ka es tevi nosaucu par neglītu!

Roksana tikko jaušami pasmaidīja.

- Un vai tu nožēlo arī to, ka nosauci Deividu Kesidiju par pretīgu?

Tagad Lūks plati pasmaidīja.

- Nekādā ziņā!

Atbildot Roksanas lūpās ievijās smaids.

- Laikam jau to varētu pieciest, jo tu esi rikai puika. - Nelielā varas apjausma bija šķitusi ļoti patīkama. Cerēdama to izjust vēlreiz, Roksana padarīja savu smaidu vēl platāku. Pat astoņu gadu vecumā viņas Smaidam piemita zināms valdonīgs spēks. Galu galā viņa taču bija sava tēva meita. -- Vai tu man ieliesi mazliet sulas?

- Laikam gan.

Lūks ielēja glāzē sulu no krūzes un pasniedza to Roksanai.

- Tu esi tāds mazrunīgs, - viņa pēc brītiņa ieteicās. •

- Toties tu runā pārāk daudz.

- Man ir daudz sakāmā. It visi apgalvo, ka es esot ļoti gudra. - Turklāt viņai bija kļuvis bezgala garlaicīgi tā gulēt. - Ja vēlies, mēs varētu paspēlēt kādu spēli.

- Esmu pārāk vecs, lai spēlētos.

- Nē, neesi vis. Tētis apgalvo, ka neviens neesot par vecu spēlēm. Tieši tāpēc cilvēki uz ielu stūriem ļauj sevi ievilkt triju kāršu trikā vai trikā ar trauciņiem un bumbiņām, tādējādi zaudēdami savu naudu. - Viņa pamanīja Lūka sejā tikko jaušamas intereses dzirkstelīti un steidzās to izmantot. - Ja tu ar mani paspēlēsi spēli, es tev iemācīšu kādu kāršu triku.

Lūks nebūtu izdzīvojis līdz divpadsmit gadu vecumam, ja neprastu kaulēties.

- Iemāci man to kāršu triku - un tad es spēlēšu.

- Nē-e! - Viņas smaids bija pašapziņas pilns, rādot, ka viņā slēpjas jaunāka un mazliet nevainīgāka, tomēr sieviete, kas zina, kā ievilkt vīrieti savos valgos. - Es tev parādīšu triku, tad mēs paspēlēsim. Un tad es tev iemācīšu, kā to darīt.

Viņa paņēma no galdiņa ar gumiju aptīto kāršu komplektu un izveicīgi to sajauca. Lūks aizrāvies sēdēja uz gultas malas un vēroja viņas rokas.

- Tā, šo triku sauc “Pazaudēts un atrasts". Izvēlies jebkuru kārti, ko redzi, un skaļi nosauc to!

- Tad nu gan varens triks, ja es tev pasaku, kas tā ir par kārti, - Lūks nomurmināja. Bet, kad Roksana atkal sajauca kārtis, viņš izvēlējās pīķa kungu.

- Ak, to kārti tu nevari ņemt, - Roksana paziņoja.

- Pie velna, kāpēc ne? Tu teici, jebkuru kārti, ko redzu.

- Bet tu nevarēji redzēt pīķa kungu. Tā nemaz tur nav. - Smaidīdama viņa atkal mainīja kāršu kārtību, un Lūkam no pārsteiguma atvērās mute. Sasodīts, viņš taču tikko bija to kungu redzējis. Kā gan viņa bija dabūjusi to prom?

- Tev tas ir rokā.

Rpksanas smaids bija plats un apmierināts.

- Es neko neesmu noslēpusi, - viņa atsaucās un, nolikusi kāršu komplektu klēpī, pacēla augšup abas rokas, lai pierādītu, ka tās ir tukšas. - Vari izvēlēties citu kārti.

Nenovērsdams acis no komplekta, Lūks izvēlējās krusta trijnieku. Teatrāli nopūtusies, Roksana pakratīja galvu.

- Tu visu laiku izvēlies kārtis, kuru nav. - Viņa uzsita knipi, un Lūks ieraudzīja, ka ne vien pazudis trijnieks, bet arī atgriezies kungs. Samulsis viņš steidzās paķert kāršu komplektu, bet Roksana kārtis strauji pameta virs galvas.

- Es neticu, ka tas ir parasts komplekts.

- Neticēšana ir tā, kas burvju mākslu padara tik maģisku. - Roksana lielā nopietnībā citēja tēva sacīto. Pamatīgi sajaukusi kārtis, viņa tās ar attēliem uz augšu izlika palagos. Tad viņa pamāja ar roku, norādīdama uz abām kārtīm, ko bija izvēlējies Lūks un kas šobrīd atradās pārējo piecdesmit divu vidū.

Lūks, juzdamies sakauts, dusmīgi nopūtās.

- Labi jau labi. Kā tu to izdarīji?

Atkal jau plati pasmaidījusi, Roksana diezgan veiksmīgi apgrieza kārtis Otrādi.

- Vispirms spēle!

Lūks gribēja pasūtīt viņu pie velna. Bet daudz vairāk viņš vēlējās uzzināt, kā īstenot Šo triku.

Pēc divām spēles partijām Lūks bija kļuvis tik pieļāvīgs, lai atnestu viņiem abiem uzkodām atspirdzinošu dzērienu un cepumus.

- Tagad es tev parādīšu, - Roksana piedāvāja, priecādamās, ka viņš nebija pārāk uzplijies. - Taču tev jāzvēr, ka nekad nevienam neatklāsi šo noslēpumu.

- Esmu jau zvērējis.

Viņa pārsteigumā piemiedza acis.

- Kad? Kāpēc?

Lūks bija gatavs nokost sev mēli.

- Mēģinājumā, pirms neilga laika, - viņš negribīgi atbildēja. - Es tevi aizstāšu izrādēs, kamēr nebūsi likusi vaļā no savām pumpām.

Roksanai izstiepās lūpa. Viņa gausi paņēma kārtis un sāka tās jaukt. Viņai allaž bija vieglāk domāt, ja darbojās ar rokām.

- Tātad tu ieņem manu vietu.

- Makss teica, ka bez tevis izrādē paliek neaizpildīts laiks. Es to aizpildīšu. -Tad ar tādu diplomātiju, kādu sevī nemaz nebija apzinājies, viņš piebilda: - Uz laiku. Tā teica Makss. Varbūt tikai uz šo vakaru.

Vēl pēc neilga pārdomu mirkļa Roksana pamāja.

.-Ja tētis tā teica, tad labi. Viņš nožēlojot man sacīto, ka atradīšot man aizstājēju, tā viņš teica. Mani nekad neviens nespētu aizstāt.

Lūkam nebija ne jausmas, kā ir tad, ja kādu tik ļoti mīl un kādam tik ļoti uzticas. Gluži kā dūre sirdī ietriecās skaudība.

- Redzi, tev jārīkojas tā, - Roksana iesāka, atkal jau likdama Lūkam pievērsties viņai. - Vispirms pareizi jāsakārto kārtis jaukšanai. - Viņa sadalīja komplektu divās daļās un sāka mācīt Lūku ar tādu pacietību, kā pirmās klases skolotāja mācītu bērniem uzrakstīt savu vārdu.

Viņa divas reizes demonstrēja triku, tad pasniedza kāršu komplektu Lūkam.

- Tagad pamēģini tu.

Kā jau Makss bija teicis, Lūkam bija veiklas rokas.

- Kolosāli, - viņš nomurmināja.

- Viskolosālākā ir pati maģija.

Kad Roksana pasmaidīja, Lūks atsmaidīja pretī. Vismaz brīdi viņi bija divi parasti bērni, ko saista kāds noslēpums.

4

Lampu drudzis Lūkam bija jauna un pazemojoša pieredze. Gaidot aiz kulisēm, viņš bija noskaņojies izrādei, pašapzinīgs, pat pārlieku dedzīgs. Lietotajā smokingā, ko steigā bija pielāgojuši Frankoni mammas veiklie pirksti, Lūks jutās kā zvaigzne. Kamēr Makss ar dažiem vienkāršiem trikiem iesildīja publiku, Lūks domās vēl un vēlreiz atkārtoja priekšnesuma norisi, savas kustības un tekstu.

Tas nebija nekas īpašs, viņš nodomāja. Lieliska iespēja padarboties, kas ļaus viņam nopelnīt papildu desmit dolārus katru vakaru, kamēr vien Roksanas ādu klās tie sarkanie plankumiņi. Ja varēja ticēt ārsta prognozēm, tas papildinās Lūka Maiami fondu par simts dolāriem.

Viņš jau apsveica pats sevi ar lielisko veiksmi un pavīpsnāja par laukiem, kas, acis iepletuši, sēdēja pirmajās rindās, un tajā brīdī Moss uzsita viņam uz pleca.

- Pienākusi tava kārta.

- Ko?

-Tava kārta. - Moss pamāja ar galvu uz skatuves pusi, kur savā vizuļotajā triko kustējās Lilija, īpaši aizraudama publikā sēdošos vīriešus.

- Mana kārta, - Lūks atkārtoja. Vēderā viss šķita pārvēršamies ledū, bet sirds līdzīgi dedzinošai bumbai likās sakāpusi kaklā.

Makss jau bija Mosu brīdinājis, ka tā varētu gadīties, tāpēc Moss tikai piekrītoši pamāja un izstūma Lūku uz skatuves.

Kati uz skatuves klupdams iznāca tievais zēns pārlieku lielajā smokingā, publikā atskanēja ķiķinoši smiekli. Kontrastējot ar spīdīgajiem melnajiem žaketes atlokiem, viņa seja bija līķa bālumā. Viņš aizmirsa nostāties savā vietā un nepateica pirmos paredzētos vārdus. Kamēr pār muguru ritēja, kā profesionāļi teiktu, galīgi caurkrituša aktiera sviedri, viņš spēja tikai stīvi stāvēt, acīm mežonīgās bailēs šaudoties pār viņa pirmās publikas smaidošajām sejām.

- Ā! - Tikpat gludā gaitā, cik gluds bija zīda audums, kam viņš bija licis parādīties un nozust, Makss pienāca Lūkam līdzās. - Mans jaunais draugs šķiet apmaldījies. - Publikai izskatījās, ka Makss draudzīgi noglauda Lūka matus. Viņi nepamanīja, ka Maksa veiklie pirksti sāpīgi iekniebj Lūkam skaustā, lai liktu viņam atjēgties no pirmās uzstāšanās nervu drudža.

Lūks spēji sarāvās, samirkšķināja acis un norija siekalas.

- Es, ē... - Sasodīts, kas viņam tagad bija jāsaka? - Pazaudēju savu cepuri, - viņš steidzīgi pabeidza teikumu, tad viņa bālā seja koši piesarka, jo publikā atskanēja skaļi smiekli. Pie velna publiku, Lūks nodomāja un iztaisnoja plecus. Sājā mirklī pārbijies mazs zēns pārvērtās pašapzinīgā jaunā vīrietī. - Man ir tikšanās ar Liliju. Es taču bez cepures nevaru vest skaistu sievieti uz dejām.

-Tikšanās ar Liliju? - Kā jau bija iestudēts, Makss tēloja, ka izskatās pārsteigts, tad dusmīgs, tad viltīgs. - Raidos, ka tu būsi kļūdījies, jo burvīgā Lilija šo vakaru apsolījusi man.

- Laikam būs pārdomājusi. - Lūks plati pasmaidīja un saņēma ar pirkstiem savas žaketes atlokus. - Viņa mani gaida. Mēs dosimies... - Ar plašu vērienu viņš izvilka no žaketes atloka lielu sarkanu rozi. - Ārpus pilsētas.

Šķidrie aplausi par viņa pirmo publiski izpildīto burvju triku līdzinājās pavedinošas sievietes žilbinošajam smaidam.

Lūks Kelahans bija atradis savu aicinājumu.

- Skaidrs. - Makss iesāņus uzlūkoja publiku. - Vai tu neesi par jaunu tik apburošai sievietei kā Lilija?

Tagad Lūks jau bija iedzīvojies.

- To, kā man pietrūkst gadu ziņā, es kompensēju ar savu enerģiju.

Šī piebilde, kas tika izteikta zobgalīgā tonī, izsauca skaļus publikas smieklus. Dzirdot tos, Lūks juta krūtīs kaut ko sakustamies un tad tik patīkami nostājamies savā vietā. Tobrīd viņa seja atplauka platā smaida.

- Bet, protams, džentlmenis nedrīkst pavadīt sievieti laukā no pilsētas bez cepures. - Makss saberzēja plaukstas un palūkojās uz skatuves kreiso malu. - Diemžēl šī ir vienīgā cepure, kādu šovakar esmu redzējis. -Starmeša gaisma pārslīdēja uz milzum lielu cepuri. - Tā gan šķiet mazliet par lielu - pat tavai aiz iedomības uzpūtīgajai galvai.

Šūpodamies uz papēžiem, Lūks iespieda īkšķus sānos.

- Es pazīstu tavus trikus, vecīt. Tev pašam būs labāk, ja pārvērtīsi manu cepuri tādā, kāda tā bija.

- Es? - Izbrīnā saraucis uzacis, Makss piespieda roku pie krūtīm. - Vai tu mani apvaino buršanā, lai izbojātu savu paredzēto vakaru kopā ar Liliju?

- Sasodīts, tieši tā! - Šie vārdi neskanēja precīzi atbilstoši iestudētajiem, bet Lūks tos izrunāja ļoti izteiksmīgi, tad piegāja tuvāk cepurei un pabungoja pa tās malu. - Tāpēc ķeries pie atburšanas!

- Ļoti labi. - Nopūties par zēna acīm redzamo manieru trūkumu, Makss pamāja ar roku. - Esi tik laipns un iekāp cepurē! - Kad Lūks pa-lūkojās uz viņa pusi ar plati ieplestām acīm, Makss pasmaidīja.

- Labi, bet lai nebūtu nekādu jociņu! - Strauji un veikli Lūks ielēca cepurē. -- Atceries, ka es atriebšos.

Tajā pašā mirklī, kad Lūka galva nozuda zem cepures malas, Makss spēji pavicināja savu burvju nūjiņu.

- Ātri! Man nepieciešama atbilstoša burvestība. - Viņš pasniedzās cepures iekšienē un izvilka baltu trusīti. Kamēr publika atzinīgi aplaudēja, Makss pavērsa cepuri uz publikas pusi, lai viņi pārliecinātos, ka tā ir pilnīgi tukša. - Diez vai Lilija vairs gribēs pavadīt vakaru kopā ar viņu.

Atbildot uz repliku, līganā solī uz skatuves iznāca Lilija. Uzmetusi vienu vienīgu skatienu nemierīgajam trusītim Maksa rokā, viņa iekliedzās.

- Taču ne atkal! - Ar nepārprotama izmisuma pilnu seju viņa pagriezās pret publiku. - Šajā mēnesī tas jau ir ceturtais-trusītis. Klausiet mani, dāmas, nekļūstiet par greizsirdīgu burvju mākslinieku draudzenēm! - Līdz ar publikas smiekliem viņa pievērsās Maksam. - Pārvērt viņu atpakaļ!

- Bet, Lilij...

- Tūlīt pat pārvērt viņu atpakaļ! - Savilkusi rokas dūrēs, viņa tās iespieda mirguļošajos gurnos. - Vai arī mūsu attiecības būs galā.

-Labi, labi. - Pārspīlētā negribīgumā Makss ielika trusīti atpakaļ cepurē, nopūtās, tad divreiz piesita pie cepures malas ar savu burvju nūjiņu. Nevaldāmi nikns no cepures parādījās Lūks.

Publika vēl joprojām aplaudēja, kad Lūks ar paceltām dūrēm iztrau-sās no cepures. Kad publika ieraudzīja mugurpusē pie viņa smokinga apakšas pielīmēto vates asti, smiekli pārvērtās ovācijās.

Lūkam nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai pieskaņotos situācijai. Izstiepis kaklu, viņš trīsreiz apgriezās riņķī, pūlēdamies saskatīt pats savu pēcpusi.

- Mazliet kļūdījos, - Makss atvainojās, kad publikas atzinīgie aplausi mazliet pieklusa. - Lai pierādītu, ka neturu uz viņu ļaunu prātu, es tūlīt likšu tai pazust.

Lilija sievišķīgi uzmeta lūpu.

- Vai apsoli?

- Pie sava goda, - Makss zvērēja, pielicis roku pie sirds. Viņš izpurināja savu apmetni, pārklāja to pār Lūku, tad ar nūjiņu pieskārās zīda apklātajam auduma apveidam. Kad apmetnis sāka slīdēt uz grīdas pusi, Makss saņēma tā stūri un pameta augstu gaisā.

- Maks! - Lilija šausmās noelsās.

- Es turēju vārdu. - Viņš dziļi paklanījās Lilijas priekšā, tad pagriezās pret publiku. - Aste ir pazudusi. Un pašapzinīgais knēvelis arī.

Lilijai un Maksam turpinot pāreju uz izrādes finālu, Lūks stāvēja aiz kulisēm. Kā apburts. Publika aplaudēja. Ļaudis priecājās. Par viņa uzstāšanos. Lūks paliecās uz priekšu, raudzīdamies, kā Makss gatavojas pārzāģēt uz pusēm Liliju.

Viņu abu skatieni sastapās tikai pavisam īsu mirkli. Bet šajās acīs bija tik daudz sapratnes un patiesa prieka, ka Lūks juta kaklā dedzinošu kamolu.

Pirmo reizi mūžā viņš bija gatavs iemīlēt citu vīrieti. Un pats par to nekaunējās.

Lūks nespēja rast mieru. Jau bija pagājis labs laiks pēc pēdējās izrādes, bet viņam galvā vēl joprojām skanēja aplausi un priecīgie smiekli, līdzīgi vecai dziesmai, kas vēl un vēlreiz atgriežas domās.

Viņš bija pierādījis sevi. Dažus īsus mirkļus viņš bija svarīgas lomas tēlotājs. Dučiem apmulsušo cilvēku acu priekšā viņš bija nozudis.

Un viņi bija noticējuši.

Tas arī bija viss noslēpums, Lūks nodomāja, lepni soļodams garām pustukšajām cirka teltīm, kur vēl joprojām pulcējās daži aizkavējušies skatītāji. Likt cilvēkiem noticēt ilūzijai bija pats svarīgākais, pat ja tas ilga tikai sekundes simtdaļu. Tas bija spēks, patiesais spēks, kas nepārprotami pārspēja dūres un niknumu. Lūks prātoja, vai viņam izdotos jebkuram citam izskaidrot to, kas šobrīd norisinājās viņa galvā. Viņš bija šā neaptveramā spēka pārpilns, un šķita - viņš varētu pārsprāgt un ārā izšautos karsta un balta gaisma.

Lūks zināja, ka Makss izprastu viņa izjūtas, taču viņš nebija gatavs ne ar vienu dalīties tajās. Šovakar, viņa pirmās uzstāšanās vakarā, tās piederēja tikai viņam vien.

Iebāžot roku kabatā, starp pirkstiem nočaukstēja tie desmit dolāri, kurus Makss viņam bija iedevis pēc pēdējās izrādes. Vilinājums tos iztērēt bija neizsakāmi spēcīgs - spēcīgāks nekā Izsalkums, kuru viņš bija iemācījies pārvarēt. Viņš paraudzījās uz vizošajām karuseļa rata ugunīm un ieklausījās strauji traucošo spēļu mašīnu radītajā troksnī. Šovakar viņš varētu izmēģināt visas šīs atrakcijas.

Nelielais augumiņš džinsos un platā kreklā pazibēja Lūkam acu priekšā. Viņš apstājās, tad sarauca pieri un nolādējās.

- Roksana! Ei, ei, Roksij! - Viņš spēji metās meitenei pakaļ un satvēra viņas roku. - Pie velna, kā tev šķiet, ko tu te, ārā, dari?

Roksana par to bija labi padomājusi. Viņa bija domājusi par to, ka viņai jātup gultā un jā jūtas tik nožēlojami, kamēr Lūks aizstāj viņu izrādē uz skatuves. Viņa bija domājusi par to, cik garas kļuvušas viņas pavadītās dienas un cik drausmīgi jākasās naktīs. Un viņa bija domājusi par to, ka pēc vasaras sezonas viņi dosies uz Ņūorleānu, bet viņa vēl tad nebūs tikusi vaļā no izsitumiem.

- Es vizināšos karuselī.

- Pat nesapņo!

Viņas bālajā sejā iesitās dusmu sārtums.

- Tu man nevari noteikt, ko darīt, Lūk Kelahan! Ne tagad, ne jebkad citreiz. Es tūlīt pat iešu vizināties karuselī.

- Paklau, mazo jaunkundzīt ar zāģskaidām smadzeņu vietā... - Ret, pirms Lūks paspēja turpināt teikumu, Roksana ar elkoni sāpīgi iebelza viņam pa vēderu. Lūks vēl nebija atguvis elpu, kad Roksana jau skriešus metās prom. - Nolādēts, Roksij! - Viņš vēlreiz satvēra Roksiju, bet tikai tāpēc, ka viņa netika garām cilvēku rindai. Lūks jau sāka vilkt viņu prom, taču nu Roksana lika lietā zobus.

- Vai tu traka, vai?

- Es vizināšos karuselī. - Viņa sakrustoja rokas pār kalsno krūškurvi. Krāsainās ugunis, iespīdot meitenei sejā, padarīja viņas izsitumus dīvaini dekoratīvus.

Lūks, protams, varēja iet prom. Roksana jau noteikti nevienam nestāstītu, ka viņi abi te sastapušies. Galu galā viņš taču nebija atbildīgs par šo meiteni. Bet kaut kādu pat pašam neizprotamu iemeslu dēļ Lūks palika viņai līdzās. Kad karuseļa darbinieks, kurš pazina Roksiju, paaicināja, lai viņi kāpj augšā, Lūks pat iebāza roku kabatā, lai samaksātu palabu biļetēm.

Gluži kā princese, kas labvēlīgi sasveicinās ar publiku, Roksana pamāja Lūkam.

- Ja vēlies, vari vizināties kopā ar mani.

- Milzīgs paldies! - Viņš atsēdās Roksanai līdzās un gaidīja, līdz tiks nolaista drošības barjera.

Kad karuseļa rats sāka savu skrējienu lejup, Roksana nespiedza, viņai arī neaizrāvās elpa. Viņa tikai sēdēja, atspiedusies pret sēdekļa atzveltni, aizvērusi acis, un ap viņas lūpām rotājās tikko jaušams apmierināts smaids. Daudzus gadus vēlāk, atskatoties pagātnē, Lūks atcerēsies, ka viņa šajā brīdī izskatījās kā apmierināta sieviete, kas pēc garas darba dienas atpūšas atzveltnes krēslā.

Viņa neteica ne vārda, līdz karuselis bija apgājis visu riņķi. Kad Roksana ierunājās, viņas balss izklausījās dīvaini - kā pieaugušam cilvēkam.

- Esmu nogurusi no tā, ka jāpaliek istabā. Tur es nevaru redzēt šīs ugunis. Un nevaru redzēt cilvēkus.

- Katru vakaru taču atkārtojas viens un tas pats.

- Katru vakaru ir kaut kas atšķirīgs. - Roksana atvēra acis, tajās gluži kā smaragdos mirguļoja visas apkārtējās krāsas. Viņa paliecās uz priekšu, piekļāvās drošības stienim, un vējš sapurinot uzpūta viņas matus gaisā gluži kā raganai. - Vai redzi to kalsno vīru lejā, to - ar salmu cepuri galvā? Nekad agrāk es viņu te neesmu manījusi. Un to meiteni šortos, kura nes rokās resnu pūdeli? Arī viņu es nepazīstu. Tātad šovakar te kaut kas ir citādi. - Karuseļa ratam atkal jau traucoties augšup, Roksana no jauna pavērsa seju pret zvaigznēm. - Kādreiz es domāju, ka šis karuseļa rats šausies augšā līdz par debesīm. Ka es varēšu tām pieskarties un nonest sev līdzi lejā. - Viņa viegli pasmaidīja, šobrīd juzdamās tik pieaugusi, lai uzjautrinātos par bērnišķīgo domu, tomēr palikdama arī pietiekami lielā mērā bērns, lai vēlētos šo sapni pārvērst īstenībā. - Es tik ļoti gribēju to izdarīt. Kaut vienu reizīti.

- Diez vai tev te, lejā, no tām būtu liels labums. - Tad ari Lūks pa-, smaidīja. Viņš jau tik sen nebija vizinājies karuselī. Tik sen, ka vairs tikko spēja atcerēties sajūtu, kāda rodas, vēderam šķietami šaujoties augšup un pārējām ķermenim steidzoties to panākt.

- Tev šovakar labi izdevās priekšnesums, - Roksana piepeši ierunājās. - Es dzirdēju tēti tā sakām, kad viņš sarunājās ar Liliju. Viņiem šķita, ka es esmu aizmigusi.

- Ak tā? - Lūks pūlējās notēlot vienaldzību.

- Tētis teica, ka viņš tevī pamanījis zināmas spējas un ka tu neesot pievīlis viņa cerības. - Roksana pacēla augšup rokas. Spējā gaisa pūsma uz niezošajām rokām iedarbojās patīkami. - Laikam turpmāk tu piedalīsies izrādēs.

Prieka uzvilņojumam, ko Lūks izjuta, nebija nekāda sakara ar karuseļa rata straujo kustību lejup.

- Vismaz būs ko darīt. - Viņš paraustīja plecus, lai parādītu savu bezrūpību. - Vismaz tik ilgi, kamēr palikšu te. - Kad viņš palūkojās uz Rūkšanu, meitene viņu vērtējoši noskatīja.

-Tētis teica, ka tu esot darījis un piedzīvojis ko tādu, ko tev nebūtu vajadzējis redzēt. Kas tas ir?

Lūkam krūtīs uzviļņoja pazemojums, dusmas un slimīgu baiļu izjūta. Tātad Makss zina, Lūks nodomāja. Lai nu kā, ber zina. Viņš juta, ka āda sakarst un nosvīst, taču viņa balss palika vēsa.

- Es nezinu, par ko tu runā.

- Nē, zini gan.

-Ja arī zinu, tad tā nav tava darīšana.

-Ja tu paliksi pie mums, tad tā ir mana darīšana. Es zinu it visu par Mosu un Liliju, un Leklēru.

- Pie velna, kas tas par Leklēru?

- Ņūorleānā viņš mums gatavo ēst un palīdz tētim uzvest kabarē priekšnesumus. Viņš kādreiz aplaupīja bankas.

- Nemuldi niekus!

Apmierināta, ka panākusi Lūka uzmanību, Roksana pamāja.

- Viņš ir bijis cietumā un vēl šur tur. Viņš tētim iemācīja atvērt jebkuru atslēgu. - Nevēlēdamās pateikt pārāk daudz, Roksana atgriezās pie iepriekš sacītā. - Tātad man jāzina it viss arī par tevi. Tā pie mums notiek.

- Es vēl neesmu apgalvojis, ka palikšu te. Man ir arī pašam savi plāni.

-Tu paliksi, - Roksana noteica it kā pati sev. - Tētis grib, lai tu paliec. Un Lilija arī. Ja gribēsi mācīties, tētis tev iemācīs burvju trikus. Tāpat kā viņš māca mani. Taču es vienmēr būšu labāka. - Kad Lūks izsmējīgi pavīpsnāja, Roksana pat nenoplivināja skropstas. - Es būšu pati labākā.

- Gan redzēsim, - Lūks nomurmināja, kad rats atkal uzšāvās gaisā. Viņš pagrieza seju pret vēju. To darot, viņš gandrīz vai ticēja, ka tas, ko viņš jau paveicis, nav nekas salīdzinājumā ar to, ko vēl spēs paveikt.

5.................................

Lūka pirmie iespaidi par Ņūorleānu bija dažādu skaņu un smaržu sajaukums. Kamēr Makss, Lilija un Roksana gulēja savās gultās treilerā, viņš bija ieritinājies pikapa kabīnē, laiku pa laikam iesnauzdamies, Mo-sa nemuzikālās dungošanas nogurdināts. Jau kopš Srīvporlas viņi bija strīdējušies par radio, bet Moss bija palicis pie sava. Viņš atteicās ieslēgt radio, jo jebkāds troksnis varētu liegt viņam baudu klausīties motora dūkoņā.

Tagad Lūka notrulinātajās smadzenēs sāka ieplūst ar! citas skaņas. Spalgas balsis un spiedzoši smiekli, saksofona, bungu un trompetes melodijas. Palēnām atmostoties, Lūku pārņēma sajūta, ka viņi ir atgriezušies cirka laukumā. Viņš uztvēra ēdiena smaržu, pikantu garšvielu aromātu, arī tveicē saglumējušu atkritumu smirdoņu.

Žāvādamies viņš atvēra acis un mirkšķinādams paraudzījās laukā pa atvērto logu.

Garām pa ielām plūda cilvēki, veselas cilvēku masas. Lūks pamanīja žonglieri, kas izskatījās gluži kā Jēzus un mētāja koši oranžas bumbiņas, kuras tumsā mirguļoja. Milzum resna sieviete garā puķainā kleitā izpildīja solo bugi-vugi, pa atvērtām durvīm skanot kādam diksilenda ritmam. Lūks saoda karstu desiņu aromātu.

Pilsētā ieradies cirks, Lūks nodomāja, ar pūlēm pieceldamies sēdus.

Viņš nosprieda, ka, pametuši ceļojošo cirku, viņi tagad pievienojušies kādam daudz lielākam un pastāvīgākam.

- Kur mēs esam?

Moss vadīja pikapu un treileru pa šaurajām ieliņām.

- Mājās, - viņš vienkārši noteica, pa Burbona ielu braucot Šartras virzienā.

Lūks nespēja izskaidrot, kāpēc šis vārds licis viņam pasmaidīt.

Viņš vēl joprojām varēja saklausīt mūziku, bet tagad tā skanēja tik tikko dzirdami. Pa šīm klusajām ielām staigāja maz cilvēku. Daži devās trokšņa virzienā, citi jau gāja prom. Ielu laternu zibošajā gaismā Lūks pamanīja vecas ķieģeļu ēkas, ar ziediem izliktus balkonus, taksometrus ar pasažieriem un gulēšanai pavārtēs saritinājušos cilvēku augumus.

Lūks nevarēja saprast, kā cilvēki spēja gulēt šajā mūzikas troksnī, smirdoņā un neaptveramajā karstumā. Paša nogurums bija pārgājis, tagad to nomainīja nepacietība, jo Moss vadīja pikapu gliemeža gaitā.

Lūks gribēja ātrāk nokļūt tur, kur viņi devās. Lai kur tas arī būtu.

■ Mos, ja tu brauksi vēl lēnāk, mēs sāksim kustēties atpakaļgaitā.

- Nav nekādas steigas, - Moss atbildēja, tad neizsakāmi pārsteidza Lūku, apstādinādams mašīnu pašā ielas vidū un izkāpdams laukā.

■ Pie velna, ko tu dari? - Lūks arī pats iztrausās no pikapa un ieraudzīja Mosu stāvam pie atvērtiem dzelzs vārtiem. - Tu taču nevari atstāt braucamo ielas vidū. Tūlīt te saradīsies pogainie.

-i t

- Es rikai atsvaidzinu atmiņu. - Moss stāvēja, braucīdams zodu. - Man tas jādabū iekšā.

- Kas jādabū? - Lūka acis pārsteigumā plati iepletās. Viņš žigli un neticīgi uzlūkoja vārtus un tad atkal pikapu. - Jāiedabū tas braucamais te iekšā? - Lūks nopētīja attālumu starp abām stingrajām ķieģeļu sienām, tad pagriezās, lai apsvērtu treilera platumu. - Ne velna nesanāks.

Makss pasmaidīja. Viņa acis iemirdzējās kā grēciniekam, kurš tikko atklājis Dievu.

- Tu rikai pastāvi laukā, ja nu gadījumā būsi man vajadzīgs. - Viņš mierīgi devās atpakaļ pie mašīnas.

-To nav iespējams izdarīt! - Lūks nosauca viņam pakaļ.

Bet Moss, atkal dungodams, sāka atmuguriski manevrēt pikapu un treileru pāri šaurajai ieliņai.

- Tūlīt tu kaut kur ietrieksies, Mos! - Lūks jau domās sagatavojās lūstoša metāla troksnim. Kad lielais melnais treilers ievirzījās vārtos gluži kā plauksta cimdā, Lūkam pārsteigumā pavērās mute. Kad treileram pa pēdām sekoja arī pikaps, Moss uzlūkoja Lūku. Un piemiedza aci.

Tas bija brīnumaini. Pašam nesaprotama iemesla dēļ pikapa un trei-lera novietošana pagalmā Lūkam šķita tikpat brīnumains notikums kā Ziemassvētki vai jaunās beisbola sezonas atklāšana. Mašīnas lukturu apžilbināts, Lūks stāvēja un smējās, nespēdams rimties.

- Vecīt, tu nu gan esi pirmklasīgs! - Lūks uzsauca, kad Moss izkāpa no pikapa. Tad viņš spēji apmetās riņķī gluži kā sitienam gatavs bokseris, jo mājā viņiem līdzās iedegās gaisma.

- Kas tas? - viņš noprasīja Mosam, kad durvīs parādījās cilvēka stāvs.

- Leklērs. - Grabinādams kabatā atslēgas, Moss devās uz priekšu, lai aizvērtu pagalma dzelzs vārtus.

-Tātad esat atgriezušies. - Leklērs nonāca lejā pa lieveņa pakāpieniem, un gaismā, kas plūda no atvērtajām durvīm, Lūks saskatīja maza auguma vīrieti ar sirmiem matiem un bārdu. Viņš bija ģērbies sniegbaltā sporta krekliņā un paplatās pelēkās biksēs, ko viduklī saturēja virve. Viņa balsī varēja just nelielu akcentu; ne jau to plūstošo vārdu stiepšanu, kāda piemita Maksam, bet kaut ko skarbāku, kas šķita vārdiem pievienojam vēl kādu zilbi. - Un esat izsalkuši, vai ne?

- Mēs neesam mitējušies ēst, - Moss atsaucās.

- Labi, ka neesat. - Leklērs pagājās uz priekšu. Viņa gaita bija stīva un nevienmērīga. Lūks redzēja, ka viņš ir vecs, gadus desmit vai vairāk vecāks par Maksu. Zēna pirmais iespaids bija tāds, ka vīra padzīvojusī seja līdzinās apbružātai ādas kartei, ko izvagojuši simtiem bieži lietotu ceļu. Zem raupjām uzacīm atstatus viena no otras vērīgi raudzījās brūnas acis.

Leklērs savukārt redzēja slaidu jaunu zēnu ar skaistu seju, kurā visvairāk izcēlās piesardzīgas acis. Zēnu, kas bija stingri atspēries uz kājām, it kā grasītos bēgt projām vai kauties.

- Un kas būtu šis te?

- Tas ir Lūks, - ierunājās Makss, izkāpdams no treilera ar aizmigušo Roksanu uz rokām. - Tagad viņš dzīvo kopā ar mums.

Abi vīrieši apmainījās skatieniem, kas bez vārdiem pauda kaut ko tikai viņiem abiem saprotamu un tuvu.

- Vēl viens, ko? - Uz mirkli Leklēra lūpās ievijās sinaids, kas veidojās ap nepārtraukti zobos iespiesto pīpi. - Dzīvosim - redzēsim. Un kā klājas manai bébé^1?

Roksana pusaizmigusi pastiepa rokas, un Leklērs paņēma viņu uz savām rokām. Viņa piekļāvās vecā vīrieša kauliem un cīpslām tā, it kā tas būtu dūnu spilvens.

- Vai varu dabūt pankūkas?

- Es taču tieši tev tās gatavoju, vai ne? - Leklers izvilka no mutes pīpi, lai noskūpstītu Roksanas vaigu. - Tev ir labāk, oui^2?

- Man likās, ka tās vējbakas nekad nebeigsies. Es vairs nekad, nekad neslimošu.

- Es pagatavošu dzērienu, kas atdos tev veselību. - Viņš apsēdināja Roksanu ērtāk sev uz gurna. Tad no treilera izkāpa Lilija. Pār vienu savas plandošās rītakleitas plecu viņa bija pārlikusi smagu kosmētikas somu.

- À, Lilijas jaunkundze! - Kaut arī Leklēram uz gurna sēdēja bērns, viņam izdevās paklanīties. - Vēl skaistāka nekā jebkad.

Lilija iesmējās un pastiepa viņam pretī roku, ko viņš noskūpstīja galantā pašpārliecinātībā.

- Ir tik labi atkal būt mājās, Žan!

- Nāciet iekšā, nāciet iekšā! Nobaudiet pusnakts maltīti, ko esmu jums pagatavojis.

Kad tika pieminēta ēšana, Makss panācās no treilera un apsveicinājās ar Leklēru. Viņš visiem pa priekšu gāja pār pagalmu, kur bagātīgi ziedēja rozes, lilijas un begonijas, tad augšup pa zemu lieveni un iekšā pa durvīm, pa kurām viņi nokļuva tieši virtuvē. Tur dega gaisma, atklājot balto flīzīšu un tumšā koka nospodrinātās virsmas.

Virtuvē atradās neliels ķieģeļu pavards, kas reiz bijis sarkans, bet šo-brīd izskatījās nokūpējis omulīgi rūsganpelēks. Virs tā stāvēja fluorescējoša Svētās Jaunavas plastmasas statuja un kaut kas līdzīgs indiāņu skalpam, ko rotāja krelles un spalvas.

Kaut arī telpā bija brīnumaini vēss, lai Lūks ticētu, ka ķieģeļu pavards ticis lietots, viņš būtu gatavs zvērēt, ka sajutis tikko ceptas maizes vilinošo aromātu.

No griestiem karājās kaltētu garšvielu un ārstniecisku augu buķetes, līdz ar sapītām sīpolu un ķiploku virtenēm. Uz dzelzs āķiem virs plīts bija uzkabināti mirdzoši nospodrināti vara katli. Uz aizmugurējiem riņķiem atradās vēl viens katls, no kura mutuļoja garaiņi. Lai arī kas tur vārījās, tas smaržoja kā paradīzē.

Garš un pamatīgs galds jau bija uzklāts, uz tā bija bļodas un šķīvji, un koši rūtainas linu auduma salvetes. Vēl joprojām nesdams Roksanu, Leklērs pasniedzās un noņēma no trauku plaukta vēl vienu galda piederumu komplektu.

- Zupa! - Lilija nopūtās, aplikdama roku ap Lūka pleciem. Viņai tik ļoti gribējās apsveikt Lūku ar atgriešanos mājās. - Neviens cits neprot gatavot tik labi kā Zans, mīļais. Pagaidi vien, tūlīt tu pats redzēsi. Ja es nepiesargātos, tad jau pēc nedēļas vairs nespētu ielīst savā kostīmā.

- Šovakar vari neuztraukties, vienkārši ēd! - Leklērs nosēdināja Rok-sanu krēslā, tad paņēma divas biezas lupatas un nocēla katlu no plīts.

Lūks, gluži vai apburts, vēroja, kā tetovējums, kas vijās no kalsnās rokas locītavas līdz kalsnajam plecam, virmoja un kustējās. Lūks aptvēra, ka tās ir čūskas. Vesels midzenis odžu, kas pabālējušā zilā un sarkanā krāsā vijās un locījās pār izkaltušo ādu.

Tās šķita gandrīz vai šņācam.

- Tev patīk? - Leklēra acis, pētot Lūku, bija jautrības pilnas. - Čūskas ir veiklas un viltīgas. Man tās nes veiksmi. - Viņš nosvilpās un strauji pastiepa roku uz Lūka pusi. - Tev čūskas nederēs, puis. - Lejot šķīvjos tumīgo pikanto zupu, viņš klusībā nosmējās. - Man viņš atgādina jaunu vilku, Maks. Viņš vispirms ir gatavs kost.

- Vilkam nepieciešams bars. - Makss mierīgi paņēma no galda groziņu, kurā atradās zeltainas maizes klaips. Viņš piedāvāja groziņu Lilijai.

- Kas esmu es, Leklēr? - Nu jau pilnīgi pamodusies, Roksana tiesāja savu zupu.

- Tu? - Ar plato, mezglaino plaukstu noglāstot meitenes matus, Lek-lēta sažuvusī, grumbu izvagotā seja atmaiga. - Mans mazais kaķēns.

- Tikai kaķēns?

- Jā, bet kaķēni ir gudri un drosmīgi, un apdomīgi, un daži izaug par tīģeriem.

Roksanas seja atplauka. Viņa iešķībi uzlūkoja Lūku.

- Tīģeri var apēst vilkus.

Kad debesīs jau grasījās rietēt mēness un bija pagaisušas pat pēdējās mūzikas skaņas no Burbona ielas, Leklērs sēdēja uz marmora sola pagaL mā, savu tik ļoti mīlēto ziedu ieskauts.

Māja gan piederēja Maksam, bet tieši Zans Leklērs to bija padarījis par mājām. Viņš bija licis lietā savas senās atmiņas par namiņu pārpurvotas attekas malā un ziediem, kas tur bija saauguši košā juceklī, par puķēm, ko viņa māte bija dēstījusi plastmasas podos, par pikanto garšvielu smaržām, krāsainiem galdautiem un nospodrinātām koka virsmām un tam visam klāt pievienojis Maksa tieksmi pēc elegances.

Leklērs gan būtu juties laimīgs, atgriezies savā purvainajā dzimtajā vietā, taču viņš nebūtu bijis laimīgs bez Maksa un ģimenes, kuru Makss viņam bija sniedzis.

Viņš smēķēja savu pīpi un ieklausījās nakts skaņās. Magnoliju lapās šalca pavisam viegls vējš, sakustinot tveices nomāktos augus un solot lietu, tāpat kā ķircinoša sieviete solītu skūpstu. Gaisā līdzīgi miglai krājās mitrums, kas pamazām sagrauza Franču kvartāla ķieģeļu un mūra sienas.

Viņš neredzēja tuvojamies Maksu, ne arī dzirdēja viņu, kaut gan viņa dzirde bija ļoti asa. Viņš sajuta Maksa tuvošanos.

- Tātad. - Viņš kūpināja savu pīpi un raudzījās zvaigznēs. - Ko tu iesāksi ar puiku?

- Došu viņam iespēju, - Makss atteica. - Tādu pašu, kādu pirms veselas mūžības man devi tu.

- Viņš ar acīm grib aprīt visu, ko ierauga. Ar tādu apetīti var rasties grūtības.

- Tādā gadījumā es viņu pabarošu. - Maksa balsī ieskanējās tikko jaušama nepacietība. Viņš apsēdās uz sola Leklēram līdzās. - Vai tu man ieteiktu sūtīt viņu projām?

- Tagad, kad iesaistīta tava sirds, ir par vēlu būt praktiskam.

- Lilija ir viņam pieķērusies, - Makss iesāka, bet viņu pārtrauca Lek-lēra dārdošie smiekli.

- Tikai Lilija, mon ami^3?

Makss novilcināja laiku, aizdegdams cigāru, tad ievilka dūmus.

- Man patīk šis zēns.

- Tu mīli šo zēnu, - Leklērs izlaboja. - Un kā gan lai būtu citādi, ja tu paskaties uz viņu un redzi pats sevi? Viņš tev liek atcerēties.

Bija grūti to atzīt. Makss zināja: ja kādu mīli, tad vari arī sāpināt un pats tikt sāpināts.

- Viņš man liek atcerēties, nevis aizmirst. Ja aizmirstu visas sāpes, vientulību un izmisumu, tad aizmirstu arī justies pateicīgs, ka tie izzuduši. To man iemācīji tu, Zan.

- Tad jau labi, ka mans skolnieks tagad pats ir skolotājs. Tas mani gandarī. - Leklērs pagrieza galvu, un mijkrēslī iemirdzējās viņa tumšās acis. - Vai tu jutīsies gandarīts, ja viņš pārspēs tevi pašu?

- Es nezinu. - Makss uzlūkoja savas rokas. Tās bija izveicīgas, veiklas, ātras un gudras. Makss baidījās, kā viņa sirds izturēs to, ja rokas kļūs gausākas. - Esmu sācis viņam mācīt burvju trikus. Vēl neesmu izlēmis, vai mācīšu viņam arī pārējo.

- No tām acīm tu vairs ilgi neko nepaturēsi noslēpumā. Ar ko viņš nodarbojās tobrīd, kad tu viņu pamanīji?

Maksam nācās pasmaidīt.

- Aptīrīja kabatas.

- A! - Leklērs iesmējās, neizlaizdams pīpi no mutes. - Tātad viņš jau ir viens no mums. Vai viņam tas padodas tikpat labi kā reiz tev?

- Tikpat labi, - Makss atzina. - Varbūt pat labāk nekā man viņa vecumā. Viņš mazāk baidās no soda un ir pārdrošs. Tomēr ir liela atšķirība starp kabatu apzagšanu ceļojoša cirka teltī un lepnu māju vai izcilu viesnīcu aplaupīšanu.

- Tev šo atšķirību izdevās pārlēkt ļoti graciozi. Vai nožēlo, mon ami!

- Nepavisam. - Makss atkal iesmējās. - Kas ar mani nav kārtībā?

- Tu biji dzimis, lai zagtu, - Leklērs noteica, paraustīdams plecus. - Tāpat kā dzimis, lai vilktu no cepurēm laukā trusīšus. Un acīmredzot tikpat lielā mērā dzimis, lai pieņemtu klaidoņus. Ir tik labi, ka esat atgriezušies mājās.

- Ir tik labi atkal atgriezties mājās.

Brīdi viņi sēdēja klusēdami un baudīja nakti. Tad Leklērs ķērās pie darījumiem.

-Tie briljanti, ko tu atsūtīji no Bostonus, bija ārkārtīgi izcili eksem-plāri.

- Man labāk patika pērles no Cārlstonas.

- Ak jā! - Leklērs izpūta dūmus. - Tās bija elegantas, bet briljantiem piemita tik liesmojošs mirdzums. Man sāpēja sirds, kad bija tie jā-pārdod.

- Un tu saņēmi...

- Desmit tūkstošus, bet par pērlēm tikai piecus, kaut arī tās bija tik elegantas.

■- Prieks, ka varēju tās dabūt, atsver visus ienākumus. - Viņš ar baudu atcerējās, kā vienu apburošu vakaru šīs pērles bija izskatījušās Lilijai ap kaklu. - Un glezna?

- Divdesmit divi tūkstoši. Šausmas, es domāju, ka tas ir tikai neveikls ķēpājums. Tiem angļu gleznotājiem nepiemīt nekāda kaisle, — viņš piebilda, plecus paraustīdams un noniecinādams Tērnera ainavas. - Ķīnas vāzi gan es turu jau labu laiku. Vai tu atvedi līdzi to monētu kolekciju?

- Nē, es to nedabūju. Kad Roksana saslima, atcēlu to darbiņu.

- Labi vien ir. - Leklērs pamāja un paplakšķināja pīpi. - Bažas par viņas veselību būtu traucējušas tev strādāt.

- Diez vai man būtu izdevies normāli darboties. Tātad, kamēr vēl nav pārdota vāze, desmit procenti būtu... trīs tūkstoši septiņi simti. - Uzlīt-kojot Leklēra saviebto seju, Maksam bija jāpasmaida. - Tātad nav ko daudz nožēlot.

- Līdz gada beigām tu jau būsi izmetis vējā vismaz piecpadsmit tūkstošus. Pieskaiti to pie visiem tiem gadiem, kad tu katru gadu ar desmit procentiem centies atvieglot savu sirdsapziņu...

- Tā ir dāvana labdarībai, - Makss uzjautrināts viņu pārtrauca. - Un es to daru, nevis lai atvieglotu savu sirdsapziņu, bet gan lai remdētu savu dvēseli. Es esmu zaglis, Zan, izcils zaglis, kuram ir pilnīgi vienaldzīgi tie cilvēki, kurus es apžogu, toties lielā mērā rūp tie, kuriem, kā redzu, nepieder nekā zagšanas vērta. - Viņš nopētīja sava cigāra gruzdošo galiņu. - Var jau būt, ka es nespētu sadzīvot ar citu ētiku un morāli, taču man ir jāsadzīvo ar savējo.

- Tās baznīcas, kam tu atdod savus desmit procentus, būtu gatavas nolādēt tevi elles mokām.

- Esmu izkļuvis arī no ļaunākām vietām nekā tā elle, ko mums tēlo mācītāji.

- Tas nav nekāds joks.

6S

Pieceldamies kājās, Maksš apspieda smaidu. Viņš zināja, ka Leklēra reliģiskā pārliecība nav dēvējama vienā vārdā: tā ietvēra gan katoļticību, gan maģiju, pa vidu iekļaujot ari konkrētajai situācijai atbilstošus māņticības elementus.

- Tādā gadījumā uztver to kā apdrošināšanos! Var jau gadīties, ka mana muļķīgā devība mums abiem sagādās ellē kādu vēsāku vietiņu. Tagad iesim nosnausties. - Viņš uzlika roku uz Leklēra pleca. - Rīt es tev izstāstīšu, ko esmu iecerējis dažiem nākamajiem mēnešiem.

Lūks zināja, ka ir nokļuvis īstā paradīzē. Nākamajā dienā viņam nebija paredzēti nekādi darbi, tāpēc viņš varēja brīvi klaiņot apkārt pa māju, ko viņš darīja, kāri tiesādams pankūkas, kuras bija paķēris no virtuves. Pūdercukura taciņa vijās cauri pirmajam stāvam augšup pa kāpnēm uz vienu no ziediem apvītajiem balkoniņiem un atkal atpakaļ.

Lūks nespēja noticēt, ka viņam tā veicies.

Viņam bija piešķirta pašam sava istaba, un lielāko daļu nomodā pavadītās nakts viņš bija itin vienkārši lūkojies apkārt un pieskāries priekšmetiem, kas atradās istabā. Kā apburts viņš bija raudzījies uz augsto, kokgriezumiem rotāto gultas galvgali, tāpat arī uz tapešu maigo mirdzumu un rakstaino paklāju. Istabā bija paliela kumode, ko Makss bija nosaucis par skapi. Lūks nosprieda, ka tajā ir vairāk apģērbu, nekā vienam cilvēkam nepieciešams visam mūžam.

Un vēl tur bija puķes. Augsta zila vāze, pilna ar ziediem. Nekad agrāk Lūka istabā nebija puķes, un, kaut arī viņš zināja, ka vajadzētu puķes uzskatīt par memmesdēliņu istabas rotājumu, to smarža viņam sagādāja dziļu un slepenu baudu.

Lūks virzījās cauri mājai tik nedzirdami kā dūmi. Viņš vēl nebija īsti pārliecināts, kāds cilvēks ir Leklērs, tāpēc savā mājas izpētes ceļā centās no viņa izvairīties.

Telpu iekārtojums atspoguļoja Maksa eleganci. Tas lika Lūkam vairāk uzzināt par savu skolotāju, kaut arī viņš nepazina Franču un britu antīkos priekšmetus. Tie, ko viņš redzēja savā acu priekšā, bija graciozi un mirdzoši galdi, apaļīgi izliekti dīvāni, glītas porcelāna lampas un mierīgas noskaņas ainavas.

Lai cik ļoti Lūkam patika visa māja, par iemīļotāko vietiņu viņš atklāja balkonu līdzās savai istabai. No turienes viņš varēja saost tveicīgi reibinošo ziedu aromātu un ielas smaržas. Viņš varēja raudzīties uz cilvēkiem, kuri fotografēja un meklēja sev piemērotus suvenīrus.

Pašam negribot, Lūkam nācās konstatēt, cik nevērīgi ir cilvēki pret saviem naudas makiem. Sievietes šūpoja uz pleciem somiņas, vīrieši bija sabāzuši skaidru naudu bikšu aizmugurējās kabatās. Te bija kabatzagļu paradīze. Lūks nosprieda: ja nesanāks nokļūt Maiami, tad tikpat labi varētu pelnīt šeit, papildinot savu burvju mākslinieka asistenta algu.

- Tu visu esi piekaisījis ar cukuru, - viņam aiz muguras atskanēja Roksanas balss.

Lūks saspringa. Zagšus palūkojies lejup uz savām rokām, viņš nepatikā atklāja, ka lietiskie pierādījumi atrodami uz visiem viņa pirkstiem. Viņš steidzīgi paberzēja rokas pret džinsiem.

- Nu un tad?

- Leklērs dusmosies. Cukurs pievilina blaktis.

Lūks vēlreiz paberzēja rokas, jo tās bija kļuvušas mitras.

- Es visu satīrīšu.

Roksana iznāca viņam līdzi uz balkona, izskatīdamās tik glīta un kārtīga dzeltenajos šortos un atbilstošas krāsas krekliņā.

- Ko tu te dari?

- Vienkārši skatos.

- Tētis teica, ka šodien mums visa diena būs brīva. Rīt jāsāk mēģinājumi jaunajai kabarē izrādei klubā.

- Kādā klubā?

- “Maģiskajās durvīs”. Mēs tur strādājam. - Viņa sāka rotaļāties ar ziediem, kas vijās ap balkona margām. - Tur mēs varam sarīkot lielāku izrādi nekā cirka teltī, un tētis reizēm dodas turp arī pa dienu, lai privāti sniegtu priekšnesumus dažiem īpašiem klientiem.

Leklēra dusmas un jebkādi iespējami sodi tikpat kā izkūpēja no Lūka galvas. Viņš vēl nezināja, kāda būs viņa vieta paredzamajā kabarē izrādē, taču viņš parūpēsies, lai viņam tajā būtu vieta.

- Cik izrāžu katru vakaru paredzēts?

- Divas. - Norāvusi mežvīteņa ziediņu, viņa centās aplikt slaido kātiņu sev ap ausi. - Astoņos un vienpadsmitos. Mēs tur esam īstas slavenības. - Viņa sarauca degunu. - Pēc skolas man katru dienu jānosnaužas. Kā zīdainim.

Lūku Roksanas problēmas nepavisam neinteresēja.

- Vai Makss šajās izrādēs saglabājis arī kāršu trikus?

Roksana noglaudīja matos iesprausto ziedu un iegāja Lūka istabā, lai nopētītu sevi spogulī.

- Ak, viņš noteikti vēl pieliks klāt jaunus.

Lūks pamāja un sāka plānot. Viņam gluži labi padevās tie kāršu triki, ko viņam ar glaimošanu bija izdevies iemācīties no Roksanas. Un vismaz stundu dienā viņš trenējās trauciņu un bumbiņu trikam. Tagad viņam tikai jāparāda Maksam, ko sagatavojis. Tagad viņš necietīs, ja pārējie viņu izslēgs no piedalīšanās izrādēs.

- Tētis man iedeva naudu saldējumam. - Roksana pameta galvu atpakaļ balkona durvju virzienā. - Vai tu nevēlies kādu?

- Nē. - Lūks bija pārāk aizņemts, lai ļautu sevi traucēt ar saldējumu astoņus gadus veca skuķa sabiedrībā. - Bet tu dodies tik prom, skaidrs? Man jāpadomā.

- Man paliks vairāk, - Roksana atcirta, ar pūlēm apvaldīdama saīgumu.

Tiklīdz Lūks bija palicis viens, viņš izvilka savas kārtis un sāka trenēties. Viņš nupat bija sācis izlikt kārtis trikam ar dūžiem, kad atkal tika iztraucēts.

Šoreiz tā bija balss. Lūks vēl nekad nebija dzirdējis neko tamlīdzīgu. Viņš centās izdabūt to no savām domām, tomēr balss plūda šurp atkal un atkal. Spēcīgs, sirdi aizkustinošs alts, kas šķita dziedam tieši viņam. Nespēdams turēties pretī tā valdzinājumam, Lūks izgāja uz balkona.

Lūks viņu tūlīt pat pamanīja. Sievieti plandošā puķainā kleitā, ar sarkanu turbānu galvā un spīdīgu, gluži kā melnkoks ādu. Viņa stāvēja uz ielas stūra, nolikusi kartona kasti pie kājām, un šūpodamās dziedāja kādu baznīcas dziesmu.

Lūks nespēja novērsties - šīs skaņas viņu gandrīz vai hipnotizēja. Tās bija patiesi apburošas, ietiecās pašos viņa sirds dziļumos, sniedzot sajūtu, par kuras esamību viņš pat nebija nojautis.

Balss aizskanēja pāri visam kvartālam. Kad apkārt sievietei salasījās neliels cilvēku pūlītis, viņa neapklusa un nevilcinādamās turpināja dziedāšanu. Viņa arī ne reizi nepalūkojās lejup, kur kastē noskanēja iemestās monētas.

Klausoties viņas balsī, Lūkam uz ādas uzmetās zosāda un kakls iesūr-stējās.

Spējas iedomas vadīts, viņš ietraucās atpakaļ istabā un uzmeklēja somu, ko bija noslēpis zem spilvena. No tās viņš izvilka saburzītu dolāra banknoti. Sirdij smeldzot līdzi aizkustinošajai mūzikai, viņš izsteidzās no istabas un devās lejā pa kāpnēm.

Priekštelpā viņš ieraudzīja Roksanu uzslaukām izkaisīto pūdercukuru, kamēr Leklērs rādamies stāvēja viņai aiz muguras.

- Jāēd ir virtuvē, nevis pa visu māju! Un papūlies savākt visas pūdercukura drupatiņas, dzirdi?

- Es jau vācu. - Roksana pacēla galvu un parādīja Lūkam mēli.

Lūka sirds bija mūzikas pilna, galvu tik ļoti mulsināja doma, ka

Roksana uzņēmusies vainu viņa vietā, ka viņš nepamanīja pēdējo pakāpienu. Apslāpēti iekliedzies, viņš pastiepa roku uz priekšu, lai noturētos kājās.

Lūkam pašam šķita, ka viss notiek palēninātā kustībā. Viņš ieraudzīja vāzi, kuras kristāla šķautnēs atvizēja saules gaisma un kurā bija saliktas asinssarkanas rozes. Šausmās, pūlēdamies noturēt līdzsvaru, Lūks pamanīja savu roku šaujamies uz vāzes pusi un redzēja to sašūpojamies.

Viņa pirksti pieskārās vāzei. Viņš sajuta pie savas ādas vēso stiklu, tad izmisumā ievaidējās, jo stikls aizslīdēja no viņa rokas.

Vāzei sašķīstot uz cietās koka grīdas, skaņa līdzinājās pistoles šāvienu zalvei. Lūks stāvēja kā sastindzis ar mirguļojošām stikla lauskām pie kājām, gaisā jūtot rožu reibinošo smaržu.

Leklērs skaļi lādējās. Lūkam pat nevajadzēja saprast franču valodu, lai zinātu, ka šie lāsti ir spēcīgi un nevaldāma niknuma pilni. Viņš pat nepakustējās, pat nemēģināja bēgt. Viņš sagatavojās sitienam, jau iepriekš aizliedzis sev izjust pazemojumu un sāpes. Viņš palika stāvam kā klusējoša čaula, pūlēdamies tēlot pilnīgu vienaldzību.

- Tu skrien cauri manai mājai kā mežonīgs indiānis. Tagad tu esi saplēsis Voterfordas vāzi, salauzis rozes un izlaistījis ūdeni pa visu manu grīdu. Imbecile![4] Paskaties, ko tu esi izdarījis ar visām manām skaistajām lietām!

- Zan... - Maksa balss nebija daudz skaļāka par čukstu, tomēr to varēja skaidri sadzirdēt cauri viņa dusmu lēkmei.

- Voterfordas vāze, Maks! - Leklērs nometās zemē, lai saglābtu vismaz rozes. - Tas puika skrēja tā, it kā viņam pakaļ dzītos vesels nelabo bars. Es jau tev teicu, ka viņu vajag...

- Zan, - Makss vēlreiz atkārtoja. - Pietiek! Paskaties uz viņa seju!

No rožu kātiem uz grīdas pilēja ūdens, Leklērs pacēla galvu. Zēns bija balts kā krīts, viņa acīs, tumšās un stiklainās, bija kaut kas tik dziļš, ko pat nevarēja nosaukt par bailēm. Nopūties Lūks izslējās taisni.

- Es nopirkšu citu vāzi, - viņš klusi sacīja un grasījās doties prom.

- Tēti! - Roksana satraukta saņēma tēva roku. - Kāpēc viņš izskatījās tik dīvaini?

- Ir jau labi, Roksij. Skrien nu prom!

- Bet, tēti...

- Skrien prom!.- viņš atkārtoja un pastūma meitu uz priekšu.

Roksana atkāpās viesistabā, taču nekur tālu negāja. Šoreiz tēvs bija

pārāk norūpējies par kaut ko citu, lai pievērstu viņai uzmanību.

- Tu liki man vilties, Lūk, - Makss klusi ierunājās.

Lūkam kaut kas iesmeldzās vēderā, un tā pati smeldze uz mirkli atspoguļojās arī viņa acīs. Lādēšanās vai sitiens viņu nebūtu sāpinājis, taču vienkāršās skumjas Maksa balsī iedzēla dziļi un sāpīgi.

- Man ļoti žēl. - Šie vārdi gluži kā skābe dedzināja viņa ledusauksto rīkli. - Es varu par to samaksāt. Man ir nauda.

Tikai nesūti mani prom, viņa sirds izmisīgi lūdzās. Ak dievs, lūdzu, nesūti mani prom!

- Kā tev žēl?

- Es neskatījos, kur skrienu. Esmu pavisam lempīgs. Un muļķis. -Un arī viss pārējais, par ko viņš ticis apvainots un lamāts savas divpadsmit gadus īsās dzīves laikā. - Man ļoti žēl, - viņš vēlreiz atkārtoja, vēl vairāk izmisis un gaidīdams sitienu. Vai vēl ļaunāk - vēl daudz ļaunāk -to, ka tiks izgrūsts laukā pa durvīm. - Es steidzos, jo man šķita, ka viņa var aiziet prom.

-Kas?

- Tā sieviete. Tā, kura dzied uz ielas stūra. Es gribēju... - Aptverdams pats sava sacītā bezjēdzību, Lūks bezpalīdzīgi uzlūkoja plaukstā saburzīto dolāra papīriņu.

- Saprotu. - Un, tā kā Makss tiešām to saprata, viņa sirds vai lūza žēlumā. - Viņa tur bieži dzied. Gan tu viņu vēl dzirdēsi.

Uzlūkojot Maksu, Lūka acīs atkal parādījās izbailes. Jaunas cerības viņu pat biedēja.

-Vai varu... vai varu palikt?

Dziļi nopūties, Makss noliecās un pacēla sasistā kristāla gabaliņu.

- Ko tu te redzi ?

- Tā ir saplēsta. Es to saplēsu. Es nekad nedomāju par citiem, tikai par sevi, un es...

- Izbeidz!

Skarbā pavēle lika Lūkam spēji atjēgties. Kaut kur dziļi savā būtībā viņš sāka trīcēt, saprazdams, ka nespēs izvairīties no tā, kas sekos. Kad Makss viņam iesitīs, tās nebūs tikai fiziskas sāpes; tas satrieks viņa cerības tikpat neatgriezeniski, kā viņš pats bija saplēsis vāzi.

-Tā ir saplēsta, - Makss sacīja, pūlēdamies saglabāt mieru. - Un taisnība arī tā, ka tu to saplēsi. Vai tu to gribēji izdarīt?

- Nē, bet es...

- Paskaties uz to! - Makss pastiepa stikla lausku uz Lūka pusi. - Tā ir lieta. Priekšmets. Kaut kas tāds, ko savā īpašumā var iegūt ikviens, kas to var atļauties. Vai tu domā, ka tu man nozīmē mazāk nekā šī lieta? -Kad viņš pameta lausku sānis, Lūks vairs ilgāk nespēja noturēt sevī trīcošās emocijas. - Vai tu tiešām par mani domā tik slikti, ja uzskati, ka es tevi sitīšu saplēsta stikla dēļ?

- Es ne... - Lūka elpa sāka ķerties, jo spiediens krūtīs izplatījās gluži kā meža ugunsgrēks. Viņš nespēja apturēt karstās, ienīstās asaras, kas lauzās uz āru. - Lūdzu! Neliec man iet prom!

- Mans mīļais bērns, vai tiešām visu šo nedēļu laikā, ko esi pavadījis kopā ar mani, tu neesi pamanījis, ka es neesmu tāds kā viņi? Vai viņi tiešām tev tik drausmīgi nodarīja pāri?

Vairs nespēdams parunāt, Lūks tikai pakratīja galvu.

- Esmu bijis tieši tādos pašos apstākļos kā tu, - Makss nomurmināja un paspēra nākamo soli, piekļaudams Lūku sev klāt. Zēns saspringa, jo atkal pamodās dziļi noslēptās pirmatnējās bailes. Taču tad padevās pat bailes, jo Makss apsēdināja viņu uz kāpņu pakāpiena un, piekļāvis savam augumam, sāka mierinot šūpot. - Neviens nevar piespiest tevi tur atgriezties. Te tu esi drošībā.

Lūks gan apzinājās, ka viņam vajadzētu justies pazemotam, tā pinkšķot kā zīdainim Maksam pie krūtīm. Bet rokas, kas bija apskāvušas viņa augumu, bija tik stipras, tik pamatīgas un tik īstas.

Kas gan tas par zēnu, Makss prātoja, kuru tik ļoti spēj aizkustināt dziesma, ka viņš ir gatavs šķirties no sava nenovērtējami dārgā dolāra, lai samaksātu par dzirdēto? Cik dziļi šo zēnu sāpināja ikdienišķa cietsirdība un tas, ka viņš nespēj pats izvēlēties?

- Vai vari man izstāstīt, ko viņi tev nodarīja?

Lūku pārņēma kauns un reizē arī nepieciešamība - ak, nevaldāma nepieciešamība, lai kāds to saprastu.

- Es neko nevarēju izdarīt. Es nevarēju izdarīt neko, lai to pārtrauktu.

- Es zinu.

Ritot asarām, uz āru izlauzās arī senās dusmas.

- Viņi mani visu laiku sita. Gan tad, ja es kaut ko izdarīju, gan tad, ja neizdarīju. Gan tad, kad viņi bija piedzērušies, gan arī tad, kad bija skaidrā. - Viņa dūres sažņaudzās pret Maksa kreklu gluži kā mazas dzelzs bumbas. - Reizēm viņi mani ieslēdza, un tad es dauzīju pa sienas skapja durvīm un lfidzos, lai mani izlaiž. Es nespēju tikt laukā. Es nekad nespēju tikt laukā.

Bija drausmīgi atcerēties, kā viņš histēriski raudāja tumšajā, zārkam līdzīgajā sienas skapī, bez jebkādas cerības, bez palīdzības, bez iespējas tikt laukā.

- Laiku pa laikam ieradās sociālie darbinieki, un, ja es pateicu kaut ko nepareizu, patēvs pēc tam mani sita ar siksnu. Pēdējā reizē, pēdējā pirms manas aiziešanas, man šķita, ka viņš mani nositīs. Viņš gribēja to izdarīt. Es zinu, viņš to gribēja - to var redzēt pēc acu skatiena, bet es nezinu, kāpēc. Es nezinu, kāpēc.

- Tā nebija tava vaina. Tā nekādā ziņā nebija tava vaina. - Makss glāstīja zēna galvu un centās apspiest dēmonus, kas plosījās viņā pašā. - Cilvēki stāsta saviem bērniem, ka pasaulē nav briesmoņu. Tā viņi stāsta tāpēc, ka viņi tam tic vai arī vēlas, lai bērns justos drošībā. Taču pasaulē ir briesmoņi, Lūk, un visvairāk bīstami tie ir tāpēc, ka izskatās līdzīgi cilvēkiem. - Makss mazliet atstūma zēnu, lai nopētītu viņa asarām slacīto, izmisušo seju. - Tagad tu esi brīvs no šiem briesmoņiem.

- Es viņu ienīstu.

- Tev ir visas tiesības uz to.

Bija vēl kas stāstāms. Lūks nebija pārliecināts, ka uzdrošināsies par to runāt. Piedzīvotais kauns bija tik tumšs un lipīgs. Bet, redzot sev pievērstu Maksa mierīgo un vērīgo acu skatienu, Lūks stostīdamies turpināja.

- Viņš... viņš reiz vakarā atveda sev līdzi kādu vīrieti. Bija vēls, un viņi bija piedzērušies. Els izgāja laukā un aizslēdza durvis. Un tas vīrietis... viņš mēģināja...

- Ir jau labi. - Makss centās atkal piekļaut sev Lūku, bet zēns šausmās atrāvās.

- Viņš bāza man klāt savas resnās rokas un savu muti. - Lūks ar delnu paberzēja pats savējo. - Viņš teica, ka esot samaksājis Elam un ka man viņam jāļaujot darīt it visu, ko viņš vēlas. Un es biju tāds muļķis, jo es nesapratu, ko viņš ar to domājis.

Tagad zēns vairs neraudāja, taču viņu dedzināja naids.

- Es to nesapratu, līdz viņš uztrausās man virsū. Man šķita, ka viņš grasās mani nosmacēt, līdz... - Atmiņā atausa toreizējās paniskās bailes. Sviedriem klātā āda un džina smārds, un iekāres dzīto roku grāb-stīšanās.

- Tad es sapratu, tad es beidzot visu sapratu. - Viņa rokas sažņaudzās dūrēs, tad atkal atlaidās, atstājot plaukstā dziļas nagu iespiestas rievas. - Es viņam situ un situ, taču viņš nemitējās. Tad es kodu un skrāpēju. Manas rokas bija notrieptas ar viņa asinīm, viņš bija sagrābis savu seju un kliedza. Tad ienāca Els un ilgi mani sita. Un es neatceros... es nezi-nu, vai... - Tas bija visļaunākais: šī neziņa. Tas bija tāds kauns, kuru viņš nespēja skaļi izteikt vārdos. - Tieši tajā naktī Els gribēja mani nosist. Tajā naktī es aizbēgu no mājām.

Makss ilgu laiku klusēja, tik ilgi, ka Lūks jau sāka baidīties, ka pateicis pārāk daudz, daudz par daudz, lai viņam tiktu piedots.

- Tu visu izdarīji pareizi. - Maksa balsī jautās tāda grūtsirdība, ka Lūkam acīs atkal sakāpa asaras. - Un vienu es tev noteikti varu apsolīt. Kamēr tu dzīvosi pie manis, neviens tev vairs tādā veidā nepieskarsies. Un es tev iemācīšu, kā izkļūt laukā no aizslēgta sienas skapja. - Makss atkal paraudzījās Lūkam acīs. - Var gadīties, ka tevi kāds ieslēdz, bet neviens tevi nepiespiedīs palikt ieslēgtam.

Lūks centās kaut ko sacīt, bet vārdi iestrēga kaklā, pirms viņš paspēja tos pateikt. Tad viņš ar pūlēm ierunājās. No atbildes uz šo jautājumu bija atkarīga viņa dzīvība.

- Vai varu palikt?

- Kamēr vien pats vēlēsies aiziet.

Lūka pateicība bija tik milzum liela, ka viņam šķita - tā izšausies no viņa kā gaiša uguns. Kā mīlestība.

- Es samaksāšu par vāzi, - viņš ar pūlēm noteica. - Es apsolu.

-Tu jau esi samaksājis. Tā, tagad skrien un noskalo seju! Būs labāk, ja mēs te visu satīrīsim, kamēr Leklēram nav uznākusi vēl viena dusmu lēkme.

Makss palika sēžam uz kāpnēm, kad Lūks pa tām uzkāpa augšā. No savas slēptuves viesistabā Roksann dzirdēja tēvu nopūšamies. Un viņa raudāja.

6................................

Dažas nākamās dienas Lūks izturējās ļoti piesardzīgi. Viņš nebija pārliecināts par Leklēra attieksmi, taču viņš labi zināja, ka francūzis ir svarīgākais šajā mājā. Lūks ļoti centās negadīties viņam ceļā. Viņš vairs nekad nepieļāva tādu kļūdu un nepiebārštīja māju ar drupatām.

Kopā ar Liliju viņš devās iepirkties, nēsājot viņas kārbas un somas šurpu turpu pa tveicīgajām ielām. Viņš pacietīgi sēdēja modes salonos, kamēr Lilija sev izvēlējās jaunus apģērbus, stāvēja viņai līdzās, kamēr viņa jūsmoja un apbrīnoja visādus nieciņus veikalu skatlogos.

Lūka mīlestība pret Liliju bija neizsakāmi dziļa, un viņš pacieta to, ka Lilija izvēlas viņam apģērbus. Viņš gandrīz vai nežēlojās par raibajiem krekliem, ko Lilija viņam nopirka. Ja Lūkam atlika brīvs laiks, viņš klaiņoja pa kvartālu, alkdams to izpētīt, paklausīties ielu muzikantos, pavērot, kā Džeksona laukuma apkārtnē darbojas mākslinieki.

Bet vislabākais laiks Lūkam šķita tas, kad viņiem bija paredzēti mēģinājumi.

“Maģiskās durvis” bija pašaurs, krēslains klubs, kur smaržoja pēc viskija un dūmiem, kas gadu desmitu laikā bija ieēdušies sienās. Sajās karstajās pēcpusdienās logiem tika aizvilkti aizkari, lai patvertos no saules un tūristiem. Gaisa kondicionētājs skaļi čīkstēja - tas bija uzskatāmāks pierādījums tā darbam nekā remdenais gaiss, kas radās. Griestu ventilators panāca mazliet vairāk, taču iedegtie skatuves starmeši padarīja klubu par īstu krāsns muti.

Sienas klāja sarkans un zeltains atlass, siena aiz bāra bija veidota no spoguļiem, lai piešķirtu telpai plašuma ilūziju. Bija tāda sajūta, it kā tu būtu vabole, kas iesprostota izrotātā kārbiņā, un izklaidīgais bērns, kas tevi sagūstījis, nav iedomājies izdurt kārbiņas augšpusē caurumus.

Lūkam tur patika. Kluba saimnieks Lesters Frīdmonts katru pēcpusdienu mēdza sēdēt pie skatuvei tuvākā galdiņa, sūca alu un kūpināja īsu cigāra galu. Viņš bija gara auguma vīrietis, kas visu savu lieko svaru nēsāja vēdera apvidū. Mugurā viņam nemainīgi bija balts krekls ar īsām piedurknēm, bikšturi bija vienādā krāsā ar kaklasaiti un melnās kurpes ar aukliņām vienmēr nospodrinātas. Paretie mati bija atsukāti atpakaļ un starmešu gaismā valgi mirdzēja. Pasauli viņš skatīja caur aptraipītām briļļu lēcām, kas smagā melnā ietvarā bija novietotas stūrainā deguna pašā galā.

Ap viņa kājām slaistījās resns, pūkains kaķis, ko viņš sauca par Fili. Tas mēdza aizklīst prom, lai kaut ko paknibinātu no trauka zem bāra letes, un tad atkal laiski atgriezties.

Frīdmonts uz galdiņa turēja telefonu. Viņam piemita spēja vienlaikus vērot mēģinājumu un izteikt savus komentārus, nepārtraukti nodarbināt kluba apkopējus un vēl runāt pa telefonu.

Pagāja vairākas pēcpusdienas, kamēr Lūks aptvēra, ka Lesters Frīd-monts ir bukmeikers.

Lai cik bieži viņi atkārtoja kādu triku, Lesters vienmēr pārsteigumā izsaucās un pakratīja galvu.

- Lai Dievs mums žēlīgs, tas gan bija lieliski! Vai izstāstīsi man, kā tu to darīji, Maks?

- Piedod, Lester! Tas ir amata noslēpums.

Tā nu Lesters atgriezās pie derību slēgšanas un vēdera kasīšanas.

Makss plānoja izrādi iesākt ar kādu veiklu acu apmānu un triku ar krāsainām šallītēm, līdzīgu tiem, ko bija izmantojis ceļojošajā cirkā. Tad viņš gribēja rādīt pats savu slīdošās bumbas variantu un pēc tam Rūkšanu jaunajā Lidojošās meitenes priekšnesumā. Viņš bija pievienojis papildu intrigu sievietes pārzāģēšanai, izmantojot vertikāli novietotu lādi un sazāģējot Liliju trīs daļās. Šis uzvedums jau bija gandrīz ideāli noslīpēts.

Vairākām izrādes daļām viņš pārbaudīja arī Lūka spējas un prasmi. Makss nešaubījās par zēna aso prātu un veiklajām rokām. Patlaban viņš pārbaudīja Lūka sirdi.

- Skaties! - viņš Lūkam sacīja. - Un mācies!

Nostājies skatuves centrā, Makss no savas kabatas vilka laukā zīda šallītes, košas krāsas sekoja cita pakaļ citai. Lūka lūpas pamazām savilkās smaidā. Viņš vēl nesaprata, ka tas, ko viņš redz, vienkārši ir precīzi izstrādāta laika efekts. Jo garāka bija izvelkamā šallīte, jo ilgāk smējās publika - un jo vieglāk bija to apmānīt.

- Pastiep uz priekšu rokas! - Makss pavēlēja, tad šķietami nevērīgi aptina šalles ap Lūka rokām. - Reizē ar darbību skanēs mūzika. Lilij?

Viņa ieslēdza kasešu magnetofonu.

- “Zilā Donava”.

- Valsis ir lēns un burvīgi piemērots, - Makss atzina. - Žestiem jā-būt atbilstošiem. - Viņa rokas pārslīdēja pār šallēm, cēlās un krita, kamēr viņš pats apgāja apkārt Lūkam. - Un, protams, tavā vietā stāvēs apburoša sieviete no publikas, tas izrādi padara vēl krāšņāku un šo ilūziju vēl skaistāku. Un šīs sievietes reakcija piesaistīs visas publikas uzmanību tieši viņai. - Viņš uzsita knipi un parāva kādas šalles galu. To strauji paraujot, sekoja arī citas, visas glīti sasietas kopā: purpursarkana pie dzeltenās, dzeltenā pie safīrzilās, safīrzilā pie smaragdzaļās.

Lūka acis plati iepletās, tad viņam pavērās mute.

- Lieliski. - Makss runādams savāca kopā šalles un izveidoja no tām krāsainu lodi. - Tā nu redzi: pat tik nenozīmīgā trikā ir svarīgi, lai tas būtu krāšņs, un lai tajā piedalītos kāds cilvēks no publikas. Tas ir tikpat svarīgi kā izveicība. Nekad nepietiek, ja vienkārši parāda triku. Svarīgi ir to parādīt krāšņi, ar vērienu... - Viņš pasvieda bumbu gaisā, un šalles, vairs nesavienotas, līgani krita lejup.

Turpat tuvumā stāvošā Roksana iesmējās un sasita plaukstas.

- Man tas patīk, tēti!

- Mana vislabākā publika. - Makss noliecās, lai paceltu šalles. - Tagad parādi tu man!

Roksana saberzēja plaukstas un iekoda lūpā.

- Tik daudz es vēl neprotu.

- Tad parādi, ko proti.

Juzdama reizē satraukumu un lepnumu, Roksana izvēlējās sešas šalles. Pagriezusies pret iedomāto publiku, viņa izstiepa rokās šalli, tad, pavicinājusi to gaisā, nometa uz Lūka rokām. Viņas žestiem, kustinot rokas gan virs, gan zem zīda šallēm, piemita kaut kas tik nepārprotami sievišķīgs, ka Makss pasmaidīja. Kaut arī meitene kustējās līdzi mūzikas ritmam, izdarot vairākas lēnas piruetes apkārt Lūkam, viņa bija pilnīgi koncentrējusies priekšnesumam. Roksanas pasaulē nebija nenozīmīgu triku. Visi bija ļoti svarīgi.

Atkal jau pagriezusies pret Lūku, viņa pasmaidīja, vēlreiz pārvilka plaukstas pāri šallēm, gluži kā sieviete glaudītu kaķi, tad, saņēmusi vienas šalles galu, strauji pameta tās visas pāri savai galvai. Aplikusi jau sasietās šalles sev ap kaklu, viņa triumfējot iesmējās.

- Lieliski! - Makss pacēla meitu augšup, lai noskūpstītu. - Pavisam lieliski.

- Viņa ir gluži kā pistole, Maks! - no zāles iesaucās Lesters. - Tev noteikti jāļauj viņai to demonstrēt publikas priekšā.

- Ko teiksi, Roksana? - Nolicis meitu zemē, Makss noglāstīja viņas matus.— Vai esi gatava solopartijai?

- Vai es drīkstu? - Visa viņas sirds dedzība ieplūda acu skatienā. -Tēti, lūdzu, vai drīkstu?

- Izmēģināsim pirmajā izrādē, tad jau redzēsim, kā būs turpmāk.

Roksana priekā iespiedzās un aiztraucās pie Lilijas.

- Vai es drīkstēšu ielikt auskarus? īstus auskarus? Vai drīkstēšu?

Lilija pāri Roksanas galvai uzsmaidīja Maksam.

- Vari izvēlēties tos, kuri tev patīk vislabāk.

- Tos, kas ir skatlogā ielas galā. Zilos.

- Paņem divdesmit minūšu pārtraukumu, Lilij! - Makss ierosināja.

- Vismaz tik daudz laika sievietei nepieciešams, lai izvēlētos aksesuārus tērpam. - Turklāt viņš gribēja izmantot iespēju brīdi būt divatā ar Lūku. -Tā. - Kad Roksana izvilka Liliju no kluba, Makss paņēma rokās kāršu komplektu. Ar vienu roku viņš sāka tās dalīt. - Tagad tu prāto, kāpēc maza meitene spēj izdarīt to, ko tu nevari.

Lūks nosarka, taču zodu turēja augstu izslietu.

- Es varu iemācīties visu to pašu, ko var viņa.

- Iespējams. - Lai pats sevi izklaidētu, Makss izlika kārtis līdzīgi vēdeklim. - Es gan tev varētu pateikt, ka tu kļūdies, domājot, ka viņa vai jebkurš cits var būt tev par kritēriju. Bet tu jau mani neklausītu.

-Tu varētu mani pamācīt.

- Varētu, - Makss piekrita.

- Es jau mazliet protu. Esmu visu laiku trenējies.

- Tiešām? - Saraucis pieri, Makss pastiepa viņam kārtis. - Parādi!

No uztraukuma mitriem pirkstiem Lūks jauca kārtis.

- Tas nebūs tik izcili, jo tu zini, kā es to darīšu.

- A, tur nu tu maldies. Burvju mākslinieka labākā publika ir otrs burvju mākslinieks. Jo tas izprot šīs darbības nolūku. Vai tu to izproti?

- Nolūks ir izpildīt triku, - Lūks atsaucās, pūlēdamies pievērst visu uzmanību kārtīm.

-Tik vienkārši? Apsēdies! - Makss ierosināja. Kad viņi bija apsēdušies pie galdiņa, viņš izvēlējās vienu kārti no Lūka pastieptā komplekta.

- Izpildīt triku var iemācīties jebkurš. Pietiek vienīgi izprast, kā tas darbojas, kā arī iegūt pamatiemaņas, ko var noslīpēt trenējoties. Taču burvju māksla... - Viņš palūkojās uz kārti, rad iebāza to atpakaļ starp citām. -Taču burvju māksla nozīmē izmantot gan reālo, gan nereālo un savienot uz pavisam īsu mirkli tos abus vienā veselumā. Lai kādam, kas tam netic, nāktos izbrīnā mirkšķināt acis. Burvju māksla sniedz cilvēkiem to, ko viņi vēlas redzēt.

- Un ko viņi vēlas? - Lūks sajauca kārtis, uzsita pa augšējo, tad apgrieza to otrādi. Kad Makss apstiprinot pamāja, ka tā bijusi viņa izvēlētā kārts, Lūka sirds lepnumā saviļņojās.

- Lieliski. Parādi vēl kaut ko! - Makss atlaidās ērtāk sēdeklī, kamēr Lūks ar vienu roku neveikli jauca kārtis. - Ko viņi vēlas? Lai viņus piemāna, lai piemuļķo un lai viņiem būtu jautri. Lai varētu vērot pārsteidzošus brīnumus, kas norisinās tieši acu priekšā. - Makss pavēra plaukstu un parādīja Lūkam mazu sarkanu bumbiņu. - Pašā acu priekšā. - Viņš pielika roku ar bumbiņu pie galda, tad no galda apakšas izvilka otru roku. Bumbiņa jau atradās otrā rokā, bet pirmā bija tukša. Lūks plati pasmaidīja un izklāja kārtis trikam ar dūžiem.

- Tev tā bija noslēpta otrā rokā, - Lūks sacīja. - Es zinu, ka tā bija, bet es to neredzēju.

- Tāpēc ka es skatījos uz tevi, tev acīs. Un tu skatījies manējās. Vienmēr ir jāskatās publikai acīs. Nevainīgi vai pašapzinīgi, vienalga, kā tev patīk. Taču jāskatās viņiem acīs. Tas katru ilūziju padara godīgu.

- Triks taču ir mānīšana, vai ne?

-Ja vien tu nespēj panākt, lai viņi izbaudītu šo apmānīšanu. - Viņš atkal piekrītoši pamāja, kad Lūks no sajauktā kāršu komplekta augšas noņēma visus četrus dūžus. - Tava darbošanās ir laba, bet kur paliek tava izteiksme? Kur ir tā dramatiskā daļa, kas vēsta, ka šis ir ne tikai labi iestudēts triks, bet gan burvju mākslas priekšnesums? Vēlreiz, - viņš sacīja, pastumjot kārtis uz Lūka pusi. - Pārsteidz mani!

Makss vēroja, kā Lūka acīs parādās nopietnas koncentrēšanās degsme, dzirdēja, kā viņš gatavojoties divreiz dziļi ievelk elpu.

- Es gribu vēlreiz parādīt pirmo triku.

- Labi. Es gribu dzirdēt, ko tu teiksi.

Lūka seja piesarka, taču viņš noklepojās un saņēmās. Viņš taču jau nedēļām ilgi bija trenējies.

-- Es jums gribētu parādīt dažus kāršu trikus. - Viņš demonstrēja lielisku kāršu sajaukšanu krievu stilā, pēc tam, uzsitis knipi, veikli apgrieza kārtis otrādi. - Tā, ne jau daudzi burvju mākslinieki jums iepriekš izstāstīs to, ko paredzējuši darīt. Bet es vēl tikai mācos. Es citādi neprotu. - Viņš izvērsa kārtis uz iedomātās publikas pusi, lai ļaudis varētu pārliecināties, ka tas ir parasts kāršu komplekts. - Tagad es lūgšu šim džentlmenim izvēlēties kādu kārti, vienalga, kādu. - Lūks izlika tās ar attēliem uz leju un mirkli pagaidīja, kamēr Makss pasniedzas pēc vienas. - Vai to? - viņš pajautāja, izskatīdamies diezgan apmulsis. - Vai esat pārliecināts, ka vēlaties tieši to?

Piespēlēdams viņam, Makss apstiprinoši pamāja.

- Jā, tieši to es vēlos.

- Vai esat pārliecināts, ka labprātāk neņemtu šo te? - Lūks ar pirkstu piesita pēdējai kārtij rindas galā. - Nē? - Kad Makss neatkāpās no savas izvēles, Lūks dzirdami norija siekalas. - Labi. Atcerieties, es vēl tikai mācos. Tagad, lūdzu, parādiet savu izvēlēto kārti publikai! Parūpējieties, lai es to neredzētu, - viņš piebilda, cenzdamies pastiept augstāk kaklu, lai tomēr ieraudzītu kārti. - Labi. - Viņam ietrīcējās balss. - Tagad varat to nolikt atpakaļ jebkurā vietā, kur vien vēlaties. Tad jūs varat sajaukt kārtis... vai varbūt jūs gribat, lai to izdaru es? - viņš cerīgi iejautājās, savākdams kārtis kopā.

- Nē, manuprāt, es to darīšu pats.

- Lieliski. - Lūks dziļi nopūtās. - Kad kārtis būs sajauktas, es tās pārcelšu un brīnumainā veidā atklāšu to kārti, ko izvēlējās šis lieliskais džentlmenis. - Viņš iebāza roku kabatā, izvilka neredzamu kabatlakatu un noslaucīja sviedrus no pieres. - Nu jau pietiks. Tiešām, tiešām, nu jau būsiet pietiekami sajaucis. - Lūks strauji paķēra kāršu komplektu no Maksa rokām. Nolicis to uz galda, viņš sāka māt pār to ar plaukstām un kaut ko murmināt. - Nu jau gandrīz būs rokā. Lūk! - Viņš pārcēla kārtis un triumfējot pacēla vienu augšup. Kad Makss viegli papurināja galvu, Lūks izskatījās satriekts. - Tā nav īstā? Esmu pārliecināts, ka es visu izdarīju pareizi. Mirkli uzgaidiet! - Viņš atkal nolika uz galdiņa kārtis, atkal kaut ko nomurmināja un atkal izvēlējās nepareizo kārti. - Kaut kas ar šo komplektu noteikti nav kārtībā. Manuprāt, jūsu izvēlētās kārts vispār nav starp pārējām. Man šķiet, jūs krāpāties, - Viņš saniknots piecēlās un pagājās uz publikas pusi. - Un publikā noteikti ir kāds jūsu līdzdalībnieks. Jūs. - Viņš ar pirkstu norādīja uz Lesteni, kurš tobrīd rosīgi pieņēma derības. - Tūlīt pat atdodiet to!

- Ko atdot, sīkais?

- Kārti. Es zinu, tā ir pie jums.

- Ei! - Lesters uzkāra telefona klausuli sev uz pleca un pacēla augšup abas rokas. - Man nav nekādas kārts, sīkais!

- Ak nav? - Lūks pasniedzās garām Lestera resnajam vēderam un izvilka kārti, kas bija aizbāzta aiz viņa bikšu jostas. Tas bija kārava devītnieks. - Laikam jau grasījāties spēlēt pokeru.

Kamēr Lesters locījās smieklos, Lūks pacēla kārti virs galvas, lai publika varētu to izpētīt.

- Paldies! Paldies! Ei, jūs man lieliski izpalīdzējāt, - viņš uzrunāja ķesteru. - Jūs varētu piecelties un paklanīties.

- Protams, sīkais, protams. - Lesters uzjautrināts piecēlās. - Te tev ir potenciāls izcils burvju mākslinieks, Maks. Pavisam noteikti.

Lūks staroja priekā par komplimentu. Bet tas vēl nebija nekas salīdzinājumā ar Maksa apmierinātajiem smiekliem.

- Tā. - Makss piecēlās un uzlika roku Lūkam uz pleca. - Tas bija īsts priekšnesums. Paraudzīsimies, vai varam ielikt šo numuru izrādē.

Lūka mute pārsteigumā atkārās līdz pat ceļiem.

- Nopietni?

Makss sabužināja Lūka matus, priecādamies, ka zēns nesaspringa no šā pieskāriena.

- Nopietni.

Ceļojums no Ņūorleānas līdz Lafajetai nebija garš. Tā kā Moss sēdēja pie tumšās mašīnas stūres, Makss varēja atlaisties sēdeklī ērtāk, aizvērt acis un sagatavoties darbam. Zagšana daudz neatšķīrās no uzstāšanās. Vai vismaz Maksam tā allaž bija. Kad viņš pirmo reizi bija ķēries pie šā darba, un tas notika pirms daudziem gadiem, viņš bija saplūdinā-jis abas šīs iemaņas. Toreiz uz spēles bija likta izdzīvošana.

Tagad, jau būdams vecāks un daudz vairāk nobriedis, viņš atdalīja savu uzstāšanos no zagšanas. Arī tā bija izdzīvošana. Viņa vārds bija kļuvis tik pazīstams, ka būtu riskanti apzagt savu publiku.

Makss bija cilvēks, kam nepatika risks.

Kāds droši vien varētu aizrādīt, ka viņam vairs nav nepieciešams zagt, lai būtu paēdis un nodrošinātu sev jumtu virs galvas. Makss tam būtu piekritis. Viņš tomēr piebilstu, ka viņam ne vien būtu grūti pārtraukt ieradumu, kas turpinājies tik daudzu gadu garumā, it īpaši tagad, kad viņš šajā jomā sasniedzis tik lielisku izveicību, bet arī negribētos to pārtraukt, jo zagšana viņam sagādāja baudu.

Kā bērnam, kurš ticis vardarbīgi izmantots, pamests un dzīvojis nemīlēts, zagšana viņam bija nozīmējusi kontroli pār savu dzīvi un izaicinājumu.

Tagad tā viņam nozīmēja lepnumu.

Gluži vienkārši - viņš bija viens no vislabākajiem. Un viņš pats sevi uzskatīja par pietiekami žēlsirdīgu un rūpīgu savu zādzību objektu izvēlē, ņemdams vienīgi no tiem, kuri varēja atļauties zaudēt.

Viņš reti strādāja tik tuvu mājām. Makss tuvumu uzskatīja ne vien par riskantu, bet tas arī nevajadzīgi sarežģīja apstākļus. Tomēr likumi bija domāti tādēļ, lai tos pārkāptu.

Aizvēris acis, viņš iztēlojās akvamarīnu un dimanta kaklarotas žilbinošo mirdzumu un skaistumu. Visu šo ledaini zilo un balto krāšņumu. Viņš pats gan deva priekšroku karstākiem dārgakmeņiem. Rubīniem, safīriem, tumšajām un košajām krāsām, kas izstaroja gan kaisli, gan žilbinošu mirdzumu. Taču praktisku iemeslu dēļ paša gaume bieži bija jāatbī-da malā. Ja viņa rīcībā nonākusī informācija bija pareiza, akvamarīni viņam dos pamatīgu summiņu, tiklīdz viņiem būs izdevies atbrīvoties no dārgakmeņu ietvara - pašas kaklarotas.

Leklērs jau bija atradis pircēju.

Makss rēķināja, ka pat pēc desmit procentu un izdevumu atskaitīšanas paliks pieklājīga summiņa, ko viņš ieguldīs Roksanas koledžas naudas fondā un vēl vienā, kur tikko bija sācis atlikt naudu Lūkam.

Makss klusībā pasmaidīja. Viņš gandrīz it visur spēja saskatīt ironiju. Viņš bija zaglis, kas raizējās par akciju procentiem un studiju nodrošinājuma fondiem.

Daudzie pusbadā pavadītie gadi viņam bija iemācījuši augstu novērtēt ieguldījumus. Viņa bērni nestaigās apkārt izsalkuši, un viņi paši varēs izvēlēties savu nākotni.

- Šis ir tas stūris, Maks.

Makss atvēra acis un pamanīja, ka Moss jau apstādinājis mašīnu ietves malā. Šis bija kluss un mierīgs rajons, trīsjoslu iela ar lielām, elegantām mājām, ko skatienam apslēpa lapas un ziedoši krūmi.

- Ā, jā. Laiks?

Moss ieskatījās pulkstenī, un Makss darīja to pašu.

- Desmit pāri diviem.

- Labi.

- Signalizācijas sistēma ir diezgan parasta. Vienkārši jāpārkniebj abi sarkanie vadiņi. Bet, ja neesi īsti pārliecināts, es to varu izdarīt tavā vietā.

- Paldies, Mos! - Makss uzvilka plānus melnus cimdus. - Domāju, ka varu tikt ar to galā. Ja seifs ir tāds, kā mani informēja Leklērs, man tā atvēršanai būs nepieciešamas tikai septiņas vai astoņas minūtes. Tieši pustrijos gaidi mani atpakaļ tepat! Ja es nokavējos vairāk par piecām minūtēm, brauc prom! - Kad Moss tikai kaut ko norūca, Makss uzsita viņam uz pleca. - Man jābūt pārliecinātam, ka ru šajā jautājumā mani paklausīsi.

- Tu atgriezīsies, - Moss atteica un saguma savā sēdeklī.

- Un mēs būsim par vairākiem tūkstošiem dolāru bagātāki. - Makss veikli izkāpa no mašīnas un nozuda naksnīgajā tumsā.

Pusi kvartāla tālāk viņš pārlēca pār zemu mūra sētu. Trīsstāvu ķieģeļu mājā apgaismojuma nekur nebija, tomēr Makss apgāja tai apkārt, lai būtu drošs, un tikai tad uzmeklēja signalizācijas kastīti. Kad sarkanie vadiņi bija pārkniebti, viņš vairs nevilcinājās. Moss nekad nekļūdījās.

No mīkstās ādas somas, kas bija pieāķēta pie jostasvietas, Makss izņēma stikla griežamo un piesūcekni. Mēnesim priekšā slīdošie mākoņi jau tā vāro gaismu padarīja mainīgu, bet Maķsam tā nemaz nebija vajadzīga. Pat ja viņš būtu pilnīgi akls, arī tad spētu iziet un ieiet pa jebkurām aizslēgtām durvīm.

Pasniedzoties pa izgriezto caurumu un atslēdzot durvis, viņš izdzirdēja klusu klikšķi. Tad iestājās klusums. Pirms došanās iekšā Makss, kā allaž, ieklausījās šajā klusumā, līdz tas bija pārņēmis visu apkaimi.

Makss nekad nevienam nespētu aprakstīt to sajūtu, kas viņā uzviļ-ņoja ikreiz, kad viņš spēra soli tumšā, klusā mājā. Laikam tā kaut kādā ziņā līdzinājās spēka un varas apziņai, kad atradies vietā, kur tev nebija paredzēts būt, turklāt neviena nepamanīts.

Klusi kā ēna viņš izlavījās cauri virtuvei, tad iegāja ēdamistabā un priekštelpā.

Sirds strauji sitās. Tā bija patīkama sajūta - sajūta, kas, pēc viņa domām, līdzinājās laba seksa gaidām.

Bibliotēku viņš atrada tieši tajā vietā, kur Leklērs bija norādījis, un seifs, noslēpts aiz viltus durvīm, arī bija īstajā vietā.

Iekodis starp zobiem kabatas lukturīti un piespiedis stetoskopu cieši klāt slēdzenei, Makss ķērās pie darba.

Viņam šis darbs sagādāja baudu. Bibliotēkā tikko jaušami smaržoja pēc pārziedējušām rozēm un ķiršu tabakas. Viegls vējš kustināja kastaņas zarus pret loga rūti. Makss nosprieda - ja viņam atliks laiks, viņš varētu tepat tuvumā atrast kādu brendija karafi un pirms došanās prom iebaudīt vienu vai divas glāzītes.

Trešais no četriem kombinācijas cipariem ieslīdēja savā vietā, un bija atlikušas vēl astoņas minūtes. Tad Makss izdzirdēja kunkstēšanu.

Jau sagatavojies bēgt prom, viņš gausi pagriezās. Izmantodams kabatas lukturīti, viņš pavērsa gaismas staru skaņas virzienā. Kucēns, ne vairāk kā pāris nedēļu vecs, stāvēja un vēroja viņu. Vēlreiz iekunkstējies, viņš nometās turpat uz turku paklāja un piečurāja to.

- Nu jau mazliet par vēlu lūgt, lai izlaižu tevi laukā, - Makss nomurmināja. - Un piedod, bet es nevaru kavēties, lai satīrītu pēc tevis. Cu-kurgraudiņu tev nāksies pagaidīt un saņemt no rīta.

Kamēr Makss darbojās ap ceturto kombinācijas ciparu, kucēns gāzelēdamies pienāca tuvāk, lai apostītu viņa kurpes. Makss apmierināts nopūtās un atvēra seifu.

- Man par laimi, nebiju ieplānojis šo darbiņu vēl pēc gada, kad tu jau būsi pietiekami liels, lai izkostu man kādu robu. Kaut gan man uz sēžamvietas ir rēta, to atstāja kāds pūdelis, kas nebija daudz lielāks par tevi.

Viņš pastūma malā akciju sertifikātus un atvēra samta kārbiņu. No tās viņam pretī uzmirguļoja akvamarīni. Izmantodams kabatas lukturīti un ju-veliera lupu, Makss pārbaudīja dārgakmeņus un apmierināts nopūtās.

- Apburoši, vai ne? - Viņš izslidināja kaklarotu no kārbiņas un iemeta savā somā.

Noliecies, lai uz atvadām noglaudītu kucēnam galvu, Makss izdzirdēja čaboņu uz kāpnēm.

- Draiskuli? - Tā bija sievietes balss, čuksts skanēja it kā no neredzamas skatuves. - Draiskuli, vai tu esi lejā?

- Draiskulis? - Makss klusu noteica, līdzjūtīgi noglāstīdams suņuku. - Daži no mums ir spiesti pāraugt sev doto vārdu. - Aizvēris seifu, viņš noslēpās krēslainajā tumsā.

Istabā uz pirkstgaliem ietipināja pusmūža sieviete ar tīkliņā saņemtiem matiem un spīdīgu nakts krēmu uz sejas. Kucēns iesmilkstējās, pa-luncināja astīti un sāka iet Maksa virzienā.

- Re, kur tu esi! Mammītes mīlulītis! - Nepilnas pēdas attālumā no Maksa viņa paņēma kucēnu uz rokām. - Ko tu te sadarīji? Ak tu nerātni! - Kaut arī kucēns centās izrauties viņai no rokām, sieviete skaļi noskūpstīja viņa purniņu. - Vai esi izsalcis? Vai gribi ēst, mazulīt, mīlulīt? Nāc, iedošu tev jauku piena bļodiņu.

Makss, no visas sirds juzdams līdzi suņukam, kurš locījās un centās atgūt brīvību, aizvēra acis, Taču sieviete neatlaidās un, cieši piebļāvusi Draiskuli pie krūtīm, devās virtuves virzienā.

Tas nozīmēja, ka Makss nevar iziet no šejienes pa to pašu ceļu, pa kuru ienācis, tāpēc viņš nolēma izkāpt pa logu. Ja veiksies, sieviete būs pārāk aizņemta ar kucēnu, lai pamanītu glīto apaļo caurumu sētaspuses durvju stiklā.

Ja neveiksies, Makss prātoja, izbāzdams kāju laukā pa logu, viņam vēl aizvien atliks laiks bēgt.

Izkāpis viņš aizvēra logu un ļoti pūlējās, lai neizraidītu atraitnīšu dobi.

Lūks nespēja aizmigt. Doma par nākamā vakara uzstāšanos uzdzina viņam gan sajūsmas, gan neaprakstāmu baiļu viļņus. Viņu mocīja domas par to, kas notiks, ja...

Ja nu viņam neizdosies. Ja nu viņš aizmirsīs triku. Ja nu publika viņu noturēs par parastu muļķa puiku.

Viņš taču spēja visu izdarīt labi. Viņš pats zināja, ka viņam piemīt spējas visu izdarīt izcili. Taču tie daudzie gadi, kad viņam bija iegalvots, ka viņš ir muļķis, nevērtīgs, nekam nederīgs cilvēks, neizdzēšami bija atstājuši savas pēdas.

Lūks zināja tikai vienu veidu, kā pārvarēt bezmiegu. Tā bija ēšana. Viņš vēl joprojām uzskatīja, ka labākais laiks, lai dzīrotu, ir tad, kad tuvumā nav neviena, kas varētu to aizliegt.

Viņš uzvilka rītakurpes un klusi virzījās lejup pa kāpnēm. Prātā vīdēja Leklēra gatavotais cūkas cepetis un valriekstu pīrāgs.

Izdzirdējis Leklēra balsi, Lūks spēji apstājās un nolādējās. Par vecā vīra izturēšanos viņš nepavisam nebija pārliecināts. Bet, saklausījis Maksa smieklus, viņš pielavījās tuvāk.

- Uz tavu informāciju vienmēr var paļauties, Zan. Gan par telpu izkārtojumu, gan seifu un dārgakmeņiem. - Vienā rokā Makss turēja brendija glāzi, otrā - dārgakmeņus. - Un par vienu mazu sunīti man nav vērts daudz žēloties,

- Pagājušajā nedēļā viņiem vēl suņa nebija. Pat pirms piecām dienām ne.

-Tagad viņiem tas ir. - Makss iesmējās un iedzēra vēl mazliet brendija. -Turklāt tāds, kurš nebija radis pie ielaušanās mājā.

- Paldies Svētajai Jaunavai, ka tas nerēja! - Leklērs pielēja savai kafijai konjaku. - Man nepatīk pārsteigumi.

- Te nu mūsu viedokļi atšķiras. Man tie ļoti patīk. - Kaklarotai ie-mirguļojoties griestu spuldzes gaismā, Maksa acīs atspoguļojās triumfa pilns spīdums. - Citādi darbs pārvērstos rutīnā. Un rutīna pārāk ātri pārvēršas ieradumā. Tātad - kā tu domā, vai viņi līdz rītam pamanīs tās nozušanu? - Viņš pacēla kaklarotu augšup, ļaujot dārgakmeņiem it kā izlīt caur pirkstiem. - Un vai fakts, ka šo kaklarotu viņi saņēma kā maksājumu par azartspēļu parādiem, atturēs viņus no vēlēšanās par zādzību paziņot policijai?

- Vienalga, vai viņi paziņos vai ne, te šo kaklarotu neviens neatradīs. - Leklērs jau grasījās uzsaukt tostu, paceļot savu kafijas tasīti, tad spēji apstājās. Piemiedzis acis, viņš nolika tasīti uz galda. - Baidos, ka sienām šonakt ir vismaz divas ausis.

Makss satrūcies paskatījās augšup, tad nopūtās.

- Lūk! - Viņš izrunāja zēna vārdu un pamāja uz puskrēslā grimstošajām kāpnēm. - Nāc vien gaismā! - Kamēr Lūks ienāca virtuvē, Makss gaidīja, novērtējot Lūka sejas izteiksmi. - Tu esi vēlu nomodā.

- Man nenāca miegs. - Par spīti pūlēm to nedarīt, Lūks nespēja atraut acis no kaklarotas. Uzticēšanās, patiesa uzticēšanās bija tā, kas ļāva viņam atkal palūkoties Maksam acīs un ierunāties. - Tu to esi nozadzis.

-Jā.

Piesardzīgi pastiepis pirkstu, Lūks pieskārās vienam no bāli zilajiem dārgakmeņiem.

- Kāpēc?

Makss atlaidās ērtāk krēslā, iedzēra savu brendiju un pārdomāja atbildi.

- Kāpēc ne?

To dzirdot, Lūka lūpas savilkās smaidā. Šī bija laba atbilde. Tā viņu apmierināja vairāk nekā ducis izjustu aizbildinājumu.

-Tātad tu esi zaglis.

- Arī tas. - Tad Makss paliecās uz priekšu, tomēr apspieda vēlmi uzlikt roku uz Lūka plaukstas. - Vai esmu licis tev vilties?

Lūka acis piepildījās ar mīlestību, ko viņš nekad nespētu izteikt vārdos.

- Tu nespētu likt man vilties. - Dedzīgi noliegdams, viņš pakratīja galvu. - Nekad.

- Neesi par to tik pārliecināts! - Makss uz mirkli pieskārās viņa rokai, tad pacēla augšup kaklarotu. - Tā vāze, ko tu pirms dažām dienām saplēsi, bija tikai... tāpat arī šī kaklarota. Priekšmetu vērtība ir tikai tik liela vai maza, kā to uzskata cilvēki. - Viņš uzlika abas rokas uz kaklarotas, cieši sažņaudza rokas dūrēs, tad pavēra abas plaukstas. Tās bija tukšas. - Sī ir tikai vēl viena ilūzija. Man ir savi iemesli, kāpēc es paņemu to, ko citi cilvēki uzskata par vērtīgu. Varbūt kādu dienu es tev tos atklāšu. Bet pagaidām es tevi lūgšu par to nestāstīt.

- Es nevienam nestāstīšu. - Tad jau viņš labāk mirtu. - Es varu tev palīdzēt. Patiešām varu, - viņš atkārtoja, sadusmojies par Leklēra izsmējīgo smīnu. - Aptīrot kabatas, varu nopelnīt labu naudu.

- Lūk, nav tādas lietas kā slikta nauda. Taču man labāk patiktu, ja tu neaptīrītu kabatas, ja vien tas nepiederas pie kāda izrādes numura.

- Bet kāpēc...

- Es tev paskaidrošu. - Makss pamāja, lai Lūks apsēžas, un dārgakmeņi jau atkal atradās viņam plaukstā. - Ja tu toreiz, ceļojošajā cirkā, būtu turpinājis savu biznesu, tevi būtu varējuši notvert. Tas būtu bijis nepatīkami un nevajadzīgi.

- Es esmu piesardzīgs.

- Tu esi jauns, - Makss izlaboja. - Droši vien tev nav ienācis prātā padomāt, vai tie cilvēki, no kuriem tu ņēmi, varēja atļauties zaudēt to, ko tu izvilki no viņu makiem. - Pirms Lūks paspēja kaut ko pateikt, Makss pakratīja galvu. - Un tobrīd tev šī nauda bija pariesi vajadzīga. Tagad tev tā nav tik ļoti nepieciešama.

- Tomēr tu zodz.

- Tāpēc ka es vēlos to darīt. Tāpēc ka man, pavisam vienkārši, tas sagādā baudu. Un sarežģītu iemeslu dēļ, kurus tu... - Viņš apklusa pusvārdā un klusi iesmējās. - Es jau gribēju teikt, ka tu nesapratīsi. Taču tu sapratīsi. - Viņa acis satumsa. - Es nebiju daudz vecāks par tevi, kad mani uzgāja Leklērs. Es pelnīju nožēlojamus grašus ar apslēptajām bumbiņām un kāršu trikiem. Un aptīrīju kabatas. Arī es biju aizbēdzis no tāda ļauna murga, ko nevienam bērnam nevajadzētu piedzīvot. Burvju māksla mani spēcināja. Zagšana arī. Man bija iespēja izvēlēties, un es izvēlējos noslīpēt savu talantu abās šajās jomās. Es nenožēloju to, ka esmu zaglis. Ikreiz, kad kaut ko nozogu, es tikai paņemu atpakaļ daļu tā, kas reiz tika nozagts man.

Viņš iesmējās un iedzēra savu brendiju.

- Nezinu, ko par to teiktu kāds psihiatrs. Nē, es to nenožēloju, taču es arī negrasos tēlot mūsdienu varoni. Es tev iemācīšu burvju mākslu, Lūk. Un, kad tu būsi vecāks, tad varēsi pats izvēlēties savu nākotni.

Lūks pārdomāja dzirdēto.

- Vai Roksana to zina?

Pirmo reizi Maksa sejā parādījās šaubu ēna.

- Neredzu nekādu iemeslu, kāpēc viņai vajadzētu to zināt.

Tas bija vēl labāk. Lūkam bija svarīgi, ka viņš zina kaut ko tādu, ko nezina Roksana.

- Es gaidīšu. Un es mācīšos.

- Par to es nešaubos. Un, runājot par mācībām, mums jāsāk domāt par tavu izglītību.

Lūka dedzība vienā mirklī saplaka.

- Izglītību? Es negrasos mācīties skolā.

- Ak, grasies gan! - Makss nevērīgi padeva kaklarotu Leklēram. - Ar dokumentu kārtošanu nevajadzētu rasties nekādām problēmām. Manuprāt, viņš varētu būt mana brālēna dēls, kurš nesen kļuvis bārenis.

- Tas man prasīs nedēļu laika, - Leklērs paziņoja. - Varbūt divas.

- Lieliski. Tad mēs varēsim tevi pieteikt uz rudens semestra nodarbībām.

- Es negrasos mācīties skolā, - Lūks atkārtoja. - Man nav vajadzīga skola. Tu nevari piespiest mani to apmeklēt.

- Gluži otrādi, - Makss mierīgi atteica. - Tu iesi uz skolu, tev tā noteikti ir vajadzīga, un pavisam noteikti es varu piespiest tevi to apmeklēt.

Lūks bija gatavs mirt Maksa dēļ, viņš būtu bijis priecīgs izmēģināt šādu iespēju. Tomēr viņš negribēja piecas dienas nedēļā paciest vairākas garlaicības pilnas stundas.

- Es neiešu.

Makss tikai pasmaidīja.

7

Lūks devās uz skolu. Ne lūgšanās, ne skaidrošana, ne draudi neatrada dzirdīgas ausis. Atklājis, ka pat mīkstsirdīgā Lilija ir nostājusies pret viņu, Lūks padevās.

Vai arī izlikās padevies.

Viņi gan varēja piespiest Lūku iet uz skolu. Varēja piespiest viņu vismaz apģērbties, sakraut somā muļķīgu grāmatu kaudzi un, Leklēra asā ērgļa skatiena pavadītam, doties skolas virzienā.

Taču viņi nevarēja piespiest Lūku kaut ko iemācīties.

Tas izsmējīgais veids, kā Roksana izrādīja savus desmitniekus un saņemtās uzslavas, jau sāka Lūku kaitināt. Viņu patiesi saniknoja tas, kā Roksana mēdza viņam uzsmaidīt, kad Makss vai Lilija skaļi izteica savu atzinību. Un katru vakaru mazā knīpa sēdēja aiz kulisēm, lai priekšnesumu starplaikā cītīgi pildītu mājasdarbus.

Makss bija paplašinājis viņas uzstāšanos ar šallēm.

Lūks zināja, ka arī viņš varētu nopelnīt desmitnieku. Ja vien viņš pats to vēlētos.

Kas nu tur liels - tikai cipari uz papīra -, taču, lai pierādītu, ka viņu nevarēs pārspēt kaut kāda uzpūtīga skuķe ar seju kā pērtiķēnam, viņš nopietni mācījās ģeogrāfijas kontroldarbam.

Īstenībā nebija nemaz tik slikri mācīties par pavalstīm un to galvaspilsētām. It īpaši tad, kad viņš sāka skaitīt visas tās pavalstis, kurās pats bijis.

Pēc tam viņš nevarēja vien sagaidīt, kad varēs palielīties. Tomēr viņš piespieda sevi izturēt ies vienaldzīgi. Ja viņa ģeogrāfijas kontroldarbs ar koši sarkanajām desmit ballēm aiz kulisēm nejauši izslīdēja no viņa klades, tad tā taču nebija viņa vaina.

Viņš gandrīz vai nespēja savaldīties aiz nepacietības, līdz beidzot Lilija to pamanīja un pacēla no grīdas.

- Kas tad tas? - Lūks redzēja Lilijas acīs parādāmies izjūtas, kuras viņam tik reti bija gadījies redzēt, tāpēc viņš piesarka līdz pat kāju pirkstiem. Šīs izjūtas bija lepnums. - Lūk! Tas ir lieliski! Kāpēc tu mums to neteici?

- Ko? - Muļķīgais smaids, kas parādījās pār visu Lūka seju, izjauca viņa paredzēto vienaldzības izrādīšanu, tomēr viņš paraustīja plecus.

- A, tas. Kas nu tur īpašs?

- Kas tur īpašs? - Smiedamās Lilija cieši piekļāva viņu sev klāt.

- Tas ir kaut kas ļoti īpašs. Tev nav nevienas kļūdas. Nevienas pašas. -Ar vienu roku vēl joprojām apskāvusi Lūku, viņa atsauca Maksu, kas tobrīd diskutēja ar Lesteni. - Maks, Maks, mīļais, nāc un paskaties uz šo te!

- Kas man ir jāredz?

- Šis te. - Lilija triumfējot noplivināja viņam acu priekšā kontroldarba lapu. - Paskaties, ko saņēmis mūsu Lūks, turklāt nebilzdams nevienam ne vārda.

- Es labprāt paskatītos, ja vien tu turētu to mierīgi. - Uzlūkojot Lūku, viņš sarauca uzacis. - Jauki, jauki! Tātad tomēr nolēmi nodarbināt savas smadzenes. Un turklāt ar izciliem rezultātiem.

- Tas nav nekas īpašs. - Viņš nebija zinājis, ka tā varētu būt. - Tas ir tikai iegaumēšanas rezultāts.

- Manu mīļo zēn! - Makss pasniedzās un noglāstīja ar pirkstu Lūka vaigu. - Visa dzīve ir tikai iegaumēšana. Ja esi to apguvis, tad vairs nav gandrīz nekā tāda, ko tu nespētu paveikt. Tu to esi paveicis labi. Ļoti labi.

Kad abi pieaugušie aizgāja, lai sagatavotos nākamajam priekšnesumam, Lūks vēl joprojām palika nekustīgi stāvam, izbaudīdams visu iespējamo apmierinājumu un prieku. Tas mazliet pabālēja vienīgi tobrīd, kad viņš ieraudzīja Roksanas vērīgās acis.

- Sasodīts, uz ko tu tā skaties?

- Uz tevi, - viņa atbildēja.

- Nu tad tinies prom!

Bet, pat ejot prom, Roksana joprojām raudzījās uz viņu. Tāpat kā raudzītos uz jebko citu, kas viņu mulsināja.

Skolā nemaz nebija tik slikti. Lūks atklāja, ka viņš spēj to paciest, un reti nobastoja vairāk nekā vienu vai divas dienas mēnesī. Viņa atzīmes bija labas. Var jau būt, ka viņš nepārtraukti nepelnīja tikai desmitniekus kā Roksana, bet arī tie viņam laiku pa laikam gadījās.

Lūkam ne visu padevās aptvert gana ātri. Pēdējais atklājums viņam prasīja zilu aci un pārsistu lūpu.

Iedams mājās apdauzīts, ar nelabu dūšu, turklāt zaudējis trīs dolārus un divdesmit septiņus centus, Lūks plānoja atriebties. Viņš būtu tos pieveicis, viņš prātoja. Viņš būtu pieveicis visus trīs nekrietnos ložņas, ja nebūtu pienācis skolas pārzinis un pārtraucis viņu kautiņu.

Taisnību sakot, ja Rempvika kungs nebūtu pamanījis kautiņu, Lūks būtu dabūjis vismaz divas zilas acis, taču pusaudža lepnums lika šo ainu attēlot citādi. Lūks vienīgi cerēja, ka viņam izdosies paspēt mājās sakopt sevi, līdz kāds to pamanīs. Viņš prātoja, vai visbriesmīgāko vietu uz sejas varētu noklāt ar grimu.

- Ko tu darīji?

Lūks sarāja pats sevi, ka skatījies apkārt pa ietvi, nevis uzmanījies. Tagad viņš gandrīz vai bija uzskrējis virsū Roksanai.

- Sasodīts, tā nav tava darīšana!

- Tu esi kāvies. - Roksana pārmeta pār plecu savu sārto skolas somu un piespieda dūres pie lūpām. - Tētim tas nepatiks.

- Negvelz niekus! - Tomēr Lūks bija uztraucies. Vai Makss viņu sodīs? Viņš Lūkam nesitīs - jo viņš bija apsolījis, ka to nedarīs. Lai cik ļoti Lūks ilgojās tam noticēt, kāda daļiņa no viņa vēl joprojām šaubījās. Un baidījās.

- Tev asiņo lūpa. - Nopūzdamās Roksana pasniedzās savu zilo svārku kabatā un izvilka salveti. - Ņem! Nē, neslauki to ar roku, tu to rikai izsmērēsi. - Pacietīga kā veca sieviete, viņa pati nosusināja pušumu. - Labāk apsēdies. Tu esi tik garš, ka es nevaru tevi aizsniegt.

Kaut ko burkšķēdams, Lūks nometās sēdus uz veikala lieveņa pakāpieniem. Tāpat viņam bija kāds laiks jānogaida, lai sagatavotos šo notikumu izstāstīt Maksam un Lilijai.

- Es pats to varu izdarīt.

Roksana nežēlojās, kad Lūks viņai izrāva no rokas salvetīti. Viņa bija pārāk ieinteresēta, pētot Lūka aci, kur jau varēja redzēt košu zilumu.

- Vai tu kādu sadusmoji?

- Jā. Viņi sadusmojās, jo es pats gribēju paturēt savu naudu. Un tagad aizveries!

Roksana ar aizdomām piemiedza acis.

- Viņi? Viņi tevi piekāva un atņēma naudu?

Šis pazemojums smeldza vairāk nekā sasistā acs.

- Tas nelietis Alekss Kasters sadauzīja mani kā boksa maisu. Es būtu bliezis pretī, ja vien divi viņa glumie drauģeļi nebūtu mani turējuši no abām pusēm.

- Kur viņi aizgāja? - Tagad Roksana bija saniknota un pārsteidza Lūku, pielecot augšup no kāpnītēm. - Iesim uzmeklēsim Mosu un nokārtosim šo lietu.

- Mēs, kā tad! - Viņš plati pasmaidīja, un pārsistā lūpa sāka sūrstēt vēl stiprāk. - Tu vēl esi tikai sīkā... turklāt skuķis. Ei! - Viņš saķēra kāju, kad Roksana pa to iespēra. - Kas tev lēcies?

- Es protu pati sevi aizstāvēt, - viņa lepni aizrādīja. - Tu esi tas, kuram ir sadauzīts ģīmis.

- Un lauzta kāja, - viņš piebilda un, pats to negribēdams, jutās uzjautrināts. Roksana izskatījās tik dedzīga un gatava mesties cīņā, un dīvaini bīstama. - Arī es pats protu sevi aizstāvēt. Man nav vajadzīga palīdzība.

- Jā, kā tad! - Roksana atcirta, izmēdīdama Lūku. Tomēr viņa dziļi ievilka elpu, ļaujot, rudenīgajam vējam atvēsināt savus sakarsušos vaigus. - Lai nu kā, labāk ir nekauties. Labāk ir izrādīties gudrākam.

- Gudrākam nekā Alekss? - Lūks iesaucās. - Pat kāpostgalva ir gudrāka par viņu.

- Tad esi kāpostgalva. - Viņa atkal apsēdās - vairāk viltīga nekā dusmīga. - Mēs viņu iznesīsim cauri, - viņa ar klusu baudu paziņoja.

- Kas tās atkal par muļķībām ar “mēs”? - Taču Roksanas ideja viņu ieinteresēja.

- Tu neesi tik pieredzējis, lai viens pats tiktu ar to galā. Tev šis joks jāizstrādā tā, lai viņš nemanītu, ka tiek izjokots. - Roksana nogludināja svārkus un sāka darbināt savas elastīgās smadzenes. - Es pazīstu viņa mazo brāli Bobiju. Viņš vienmēr knaiba meitenes un zog citiem ēdamo. - Rūkšana gausi pasmaidīja. - Vispār jau es biju domājusi iznest cauri Bobiju, bet laikam jau vari šo joku izspēlēt ar Alekšu.

-Kādu?

- Es tev vēlāk parādīšu. Tagad mums jāiet mājās. Citādi viņi sāks dusmoties.

Lūks negribēja viņu izprašņāt tikai tāpēc vien, ka nevēlējās izrādīt pārāk lielu interesi. Un, otrkārt, viņš bija nobažījies par reakciju, kādu sagaidīs, kad ieies pa virtuves durvīm. Droši vien uz viņu sakliegs, viņš nosprieda, lēni vilkdamies mājup. Vai - vēl daudz ļaunāk - Makss viņam veltīs savu ilgo un nopietno skatienu un pateiks tos drausmīgos vārdus.

Tu liki man vilties, Lūk.

Kad Lūks Roksanai aiz muguras iegāja pa virtuves durvīm, tur patiešām sākās klaigāšana. Visi darīja to vienlaikus, tikai sauca nepavisam ne to, ko Lūks bija paredzējis.

- Daudz laimes dzimšanas dienā!

Lūks atlēca atpakaļ, it kā viņam būtu iesists. Viņi visi stāvēja ap virtuves galdu: Makss, Lilija, Moss, Leklērs, un uz galda bija liela, ar pūdercukuru bagātīgi apkaisīta kūka, kurā bija iespraustas aizdegtas sveces. Kamēr Lūks apjucis nespēja izrunāt ne vārda, Lilijas starojošais smaids pārvērtās izbaiļu grimasē.

- Mīļais! Kas noticis? - Makss satvēra Lilijas rokas locītavu, neļaujot viņai traukties uz priekšu. Viņš pats nenolaida skatienu no Lūka, un, kam arī viņa acīs bija manāms dusmu uzliesmojums, balss palika mierīga.

- Sakāvies, ko?

Lūks tikai paraustīja plecus, bet Roksana steidzās viņam palīgā.

- Viņam uzbruka trīs zēni, tēti. Tad jau viņi ir gļēvuļi, vai ne?

-Tā ir. - Makss paliecās uz priekšu, viegli saņemdams Lūka zodu savā plaukstā. - Nākamreiz rūpīgāk apsver savas izredzes!

- Pamēģini šo te! - Leklērs paņēma no plaukta kādu pudeli un izkratīja mazliet tās satura uz tīras drāniņas. Kad viņš to piespieda klāt Lūka pietūkušajai acij, neciešamās sāpes mitējās. - Ak trīs? - viņš noteica un piemiedza aci. - Uz tava krekla palicis mazliet no viņu asinīm, vai ne?

Šī bija pirmā reize, kad Lūks izjuta Leklēra atzinību. Lūks riskēja vēlreiz pavērt lūpas smīnam.

- Protams.

- Jā, - Lilija ierunājās, - tu tikko mums sagādāji tikpat lielu pārsteigumu, kādu mēs plānojām sagādāt tev. Ceru, ka mūsu pārsteigums ir labāks. Daudz laimes dzimšanas dienā, mīļais!

- Labāk pūt nost svecītes, - Makss ierosināja, kad Lūks tikai stāvēja un mulsi skatījās. - Pirms esam nodedzinājuši visu māju.

Neaizmirsti kaut ko vēlēties! - To sacīja Roksana, kas centās iekļauties kadrā, jo Moss pavērsa uz Lūka pusi fotoaparātu.

Lūkam bija tikai viena vēlēšanās, un tā bija - iekļauties šajā ģimenē. Šķita, ka Šī vēlēšanās noteikti piepildīsies.

Aizraujošais prieks par pirmo dzimšanas dienas kūku, par viņam vien domāto dāvanu atvēršanu lika Lūkam aizmirst Alekšu un atriebību.

Roksana šajā ziņā bija uzticīgāka pieņemtajiem lēmumiem.

Pēc divām dienām Lūks iesaistījās tādā atriebīgā jociņā, kas viņam varēja sagādāt vai nu milzīgu apmierinājumu, vai arī salauztus kaulus.

Viņam nācās atzīt, ka tas bijis gudri izdomāts. Pat - lietojot vienu no Roksanas īpašajiem vārdiem - velnišķīgi izdomāts. Sekojot Rūkšanas padomam, Lūks parūpējās, lai Alekss līdz ar abiem saviem mazgadīgajiem rokaspuišiem redzētu viņu ieejam stūra veikalā kvartāla attālumā no skolas. Viņš nopirka vīnogu sulas pudeli - Alekša iemīļotāko dzērienu atkorķēja to un, iznācis no veikala, iedzēra pamatīgu malku.

Tad viņš izlikās, it kā tikai nupat būtu ieraudzījis Alekšu, un piespieda sevi tēlot, ka izskatās nobijies. Gluži kā haizivij, kas saož asinis, Alek-sam nekas vairāk arī nebija vajadzīgs, lai dzītos Lūkam pakaļ.

Tā sīkā cāļa smadzeņu īpašniece visu aprēķinājusi pareizi, Lūks nosprieda, traukdamies prom pa šķērsielu un atskrūvēdams pudelīti, kurā bija zāles no Leklēra mājas aptieciņas.

Lūks veikli pielēja spēcīgo caurejas līdzekli vīnogu sulai. Viņš ticēja, ka Roksana zina, ko dara, un ka viņa negrasās nevienu nogalināt. Kaut gan Lūka sirdsapziņa to nebūtu īpaši pārdzīvojusi.

Iebāzis tukšo zāļu pudelīti atpakaļ kabatā, viņš strauji pagriezās, izlikdamies ārkārtīgi nobijies. Viņš aukstasinīgi bija izvēlējies šo ieliņu, kas noveda strupceļā. Var jau būt, ka tie trīs viņu atkal piekaus, bet vismaz viens no viņiem vēlāk par to samaksās.

- Kas rad nu, pirdieniņ? - Redzēdams, ka viņa upuris nonācis strupceļā, Alekss Iepīti izl ieca krūtis un plati pasmaidīja. - Apmaldījies?

- Es negribu nekādas nepatikšanas. - Lūks apslēpa lepnumu zem atriebības mērķa un piespieda trīcēt balsi un rokas. - Man vairs nav naudas. Es visu iztērēju par šo te.

- Nav naudas? - Alekss, paķēris pudeli, pagrūda Lūku pret sienu. - Paskaties, vai viņš nemelo, Džerij! - Alekss iedzēra pamatīgu malku sabrūvētā dzēriena un plati pasmaidīja, viņa lūpas bija violetas no sulas.

Lūks iekunkstējās, ļaudams otram zēnam sevi iekaustīt un iztaustīt kabatas. Viņš gribēja novilcināt laiku, lai Alekss izdzertu visu pudeli.

- Viņam nekā nav, - Džerijs paziņoja. - Iedod man arī malciņu, Aleks!

- Nopērc sev pats! - Alekss atgāza pudeli un izdzēra to tukšu. - Tā. -Viņš aizmeta pudeli sāņus. - Tagad iekaustīsim viņu.

Bet šoreiz Lūks tam bija sagatavojies. Ja jūti, ka nevari kauties pretī, tad jābēg. Viņš nodūra galvu un trieca to Aleksam vēderā, uzgrūzdams vienu zēnu virsū otram, līdz visi trīs salīgojās kā kāršu namiņš. Tad Lūks traucās uz ielas otru galu. Viņš zināja, ka ir ātrāks par tiem trim, un būtu varējis aizbēgt, pirms viņi pietrausīsies kājās, lai dzītos viņam pakaļ. Taču Lūks gribēja, lai tie paskraidītu. Viņš nosprieda, ka neliela fiziska izkustēšanās liktu paredzamajam procesam Alekša organismā norisināties straujāk.

Viņš vadīja savus vajātājus uz Džeksona laukuma pusi, tad prom pa Karalisko ielu, tad apmetās ap Svētās Annas ielas stūri, šaudamies tālāk uz Dekatūra ielu. Pametis skatienu pār plecu, Lūks redzēja, ka Alekša seja ir bāla kā krīts un sviedriem klāta. Lūks atskrēja līdz savas mājas pagalmam un sāka prātot, vai skriet tālāk un turpināt spēlīti, bet tajā brīdī Alekss ievaidējās un saķēra vēderu.

- Ei, kas tev lēcies? - Džerijs pavilka viņu aiz rokas. - Kusties, vecīt! Viņš tūlīt aizbēgs.

- Mans vēders! Mans vēders! - Alekss steidzīgi skrēja uz rododendru pusi un pietupās.

-Jēzus! - Džerijs riebumā iesaucās. - Tas ir pretīgi.

- Nevaru, nevaru, - bija vienīgais, ko Alekss spēja izteikt, kamēr Lek-lēra caurejas līdzeklis nežēlīgi stūma laukā viņa kuņģa saturu.

- Ai, paskat! - Nez no kurienes uzradās Roksana un sāka rādīt ar pirkstu. - Tur krūmos kāds zēns kakā. Mammu! - Viņa iespiedzās bērnišķīgā meitenītes balsī. - Mammu, nāc ātrāk!

- Tinamies prom, Aleks, ūrprats, tinamies taču prom! - Žigli pametuši apkārt skatienus, gan Džerijs, gan viņa draugs pameta stenošo Alekšu un steidzās nozust uz kādu drošāku vietu, jo šurp jau steidzās vairāki pieaugušie.

Bezrūpīgi smaidīdama, Roksana lepni iegāja pagalmā.

-Tā ir labāk nekā viņu iekaustīt, - viņa Lūkam sacīja. - Iekaustīšanu viņš aizmirstu, bet šo te neaizmirsīs nekad.

Lūkam nācās pasmaidīt.

-Un tu vēl apgalvoji, ka es esot nekrietns.

Stāvēdams uz balkona, Makss bija redzējis lielāko šīs izrādes daļu un dzirdējis visu, ko viņam bija vajadzējis dzirdēt. Ar siltu un lepnuma pilnu smaidu viņš nodomāja, ka viņa bērni ir gluži labi sadraudzējušies, patiesi labi. Cik ļoti Moira būtu priecājusies par savu meitiņu!

Nebija biezi tādi brīži, kad Makss domāja par savu sievu - dedzīgo rudmati, kas tik strauji bija ienākusi viņa dzīvē, lai tikpat strauji atkal nozustu. Makss viņu bija mīlējis - ak jā, viņš to bija mīlējis ar patiesu dedzību un apbrīnu. Kā gan citādi, ja viņa bija tik skaista un bezbailīga/

Pat pēc visiem aizgājušajiem gadiem Maksam bija grūti noticēt, ka viss šis žilbinošais skaistums un dedzība izdzēsti. Tik strauji. Tik bezjēdzīgi.

Sastrutojis apendikss. Viņa necieta žēlošanos par sāpēm, un tad jau bija izrādījies par vēlu. Drudžainā steiga, vedot viņu uz slimnīcu, un operācija nelīdzēja. Viņa bija aizgājusi no Maksa dzīves, atstādama viņam visdārgāko, ko viņi abi kopā radījuši.

Jā, viņš bija pārliecināts, ka Moira būtu lepojusies ar meitu.

Atkal pagriezies uz guļamistabas pusi, Makss vēroja, kā Lilija ieliek viņa ceļasomā vēl vienu rakstainu zeķu pāri.

Lilija. Pat viņas vārds lika Maksam pasmaidīt. Mīļā, apburošā Lilija. Diez vai kāds vīrietis pārmestu Dievam to, ka viena mūža laikā viņam dotas divas tik lieliskas sievietes, ko mīlēt.

- Tev tas nav jādara.

- Man patīk to darīt. - Pirms ielikšanas somā viņa pārbaudīja Maksa skūšanās piederumus, lai pārliecinātos, ka tur ir jaunas žiletes. - Man tevis pietrūks.

- Es atgriezīšos, pirms tu paspēsi pamanīt manu prombūtni. Hjūsto-na atrodas rokas stiepiena attālumā.

- Zinu. - Lilija nopūtās un pieglaudās Maksa augumam. - Vienkārši es justos labāk, ja brauktu tev līdzi.

- Moss un Leklērs spēs mani aizsargāt, vai tev tā neliekas? - Viņš vēlreiz noskūpstīja Liliju - vispirms uz vieniem deniņiem, tad otrā pusē. Viņa Lilijas āda bija tikpat gluda kā viņas vārdā nosauktās puķes ziedlapiņas.

- Laikam gan. - Kad Makss virzīja lūpas lejup pa Lilijas kaklu, viņa atlieca galvu un aizvēra acis. - Un kādam taču jāpaliek te kopā ar bērniem. Vai tu tiešām domā, ka šis darbiņš būs ceturtdaļmiljona vērts?

- Vismaz. Šiem naftas biznesa vīriem patīk savus brīvos līdzekļus ieguldīt mākslas priekšmetos un dārglietās.

Doma par tik lielu naudas summu Liliju valdzināja, taču nepavisam ne tik ļoti kā tas, ko Maksa prasmīgā mēle šobrīd lika izjust viņas kaklam un ausij.

- Es aizslēdzu durvis.

Makss iesmējās un atguldīja viņu gultā.

- Zinu.

Mosam sēžot pie privātās lidmašīnas kontroļpaneļa, īsā lidojuma laikā no Ņūorleānas uz Hjūstonu Maksam bija pietiekami daudz laika, lai vēlreiz pārskatītu telpu plānu. Māja, kurā viņi pēc dažām stundām plānoja ielauzties, bija milzum liela - izpletusies uz pieciem tūkstošiem pieciem simtiem kvadrātpēdu zemes.

Par šobrīd uzmanīgi pētīto plānu kādam piekukuļotam mājkalpotājam Makss bija maksājis mazliet vairāk nekā piecus tūkstošus. Šis ieguldījums, pēc Maksa domām, noteikti atmaksāsies plānotās peļņas dēļ.

Blēdīgā R. rančo, kā māja pat pārāk asprātīgi bija nosaukta, bija pārpildīta ar deviņpadsmitā un divdesmitā gadsimta mākslas priekšmetiem, lielākoties amerikāņu un Austrumu izcelsmes. Tos visus pašreizējiem īpašniekiem bija izvēlējušies pieredzējuši aģenti. Retumi bija iegādāti ne jau estētiskās vērtības vai vienkārši to skaistuma dēļ, bet gan lai ieguldītu naudu.

Tas bija labs naudas ieguldīšanas veids, par to Makss nešaubījās. Viņam tas atnesīs pamatīgu summu.

Tur bija arī dārglietas. Sarakstā, ko Makss bija ieguvis no Atlantas apdrošināšanas kompānijas datora faila, bija iekļauts tik daudz dārgakmeņu un kaklarotu, ka varētu pienācīgi apgādāt ne pārāk apjomīgu ju-vel ierizstrādāj u mu veikalu.

Tā kā Maksa plānotās ielaušanās objekti bija pamatīgi apdrošināti, viņš nosprieda, ka viņa iegūtā peļņa būs jāsedz apdrošināšanas sabiedrībai. Galu galā apdrošināšana bija derības starp apdrošinātāju un apdrošināmo. Beigu beigās kādam vienmēr nācās zaudēt.

Makss pacēla galvu un plati uzsmaidīja Leklēram. Francūža pirkstu kauliņi, kas bija sažņauguši sēdekļa roku balstus, bija balti kā krīts. Viņam ap kaklu bija sudraba krusts, zelta medaljons, kristāla talismans un ērgļa spalva. Rokās viņš turēja rožukroni, melna truša kāju un krāsainiem akmentiņiem pilnu maisiņu.

Leklērs bija pilnībā nodrošinājies lidojumam.

Tā kā Leklēra acis bija cieši aizmiegtas un mute nedzirdami skaitīja lūgšanu, Makss, neko neteikdams, piecēlās un ielēja abiem pa mazai glāzītei konjaka.

Leklērs strauji to izdzēra.

- Cilvēkam atrasties gaisā ir pretdabiski. Tādējādi viņš izaicina dievus.

- Viņš tos izaicina ikreiz, kad ievelk elpu. Piedod, ka pakļauju tevi kaut kam tādam, kas tev nepatīk, bet, ja mēs būtu braukuši ar mašīnu, tad Ņūorleānā noteikti pamanītu manu prombūtni, kas būtu daudz ilgāka.

- Tava burvju māksla tevi padarījusi pārāk slavenu.

-Bez tas es neesmu nekas. Un slavai ir arī savas priekšrocības. Pēdējā laikā daudzas sabiedrībā populārākās namamātes mani uzaicina viesos vakariņās un pieņemšanās. - Viņš no gaisa paķēra monētu un sāka to grozīt pirkstos. - Cerot, ka es viesistabās izklaidēšu gan viņas, gan viņu ciemiņus.

- Kā prasts burvju mākslinieks, - Leklērs nepatikā piebilda, bet Makss tikai paraustīja plecus.

- Var teikt arī tā. Allaž esmu gatavs maksāt par labi pasniegtām vakariņām. Un esmu saņēmis vairāk nekā vienkārši samaksu, nodibinot derīgus kontaktus. Mūsu Hjūstonas draugi bija ļoti sajūsmināti par manu improvizēto priekšnesumu kādā saviesīgā vakarā Vašingtonā pagājušajā gadā. Mums veicās, ka viņi bija nolēmuši apciemot savu brālēnu senatoru.

- Mums vairāk veicies tāpēc, ka šobrīd viņi ir Eiropā.

- Neapšaubāmi veicies. Kaut gan zagšana no neapdzīvotas mājas vairs nav tāds izaicinājums. - Viņš atkal paraustīja plecus un sadalīja monētu divās.

Hobijā viņi iesēdās limuzīnā, un Moss, uzvilcis savu šofera žaketi un cepuri, vadīja mašīnu. Garais, slaidais limuzīns šajā bagātnieku rajonā radīs mazākas aizdomas nekā parasta vieglā automašīna.

Turklāt, kad vien tas bija iespējams, Maksam patika pārvietoties ērtā transporta līdzeklī.

Sēžot limuzīna aizmugurējā sēdeklī un klausoties skumīgajā Mocarta kantātes melodijā, viņš vēlreiz pārbaudīja savus instrumentus.

- Divas stundas, - viņš paziņoja. - Ne vairāk.

Leklērs jau vilka rokās cimdus - gluži kā vecs rikšotājs, kurš, izdzirdējis trauksmi, nevar vien sagaidīt, kad viņam uzliks iemauktus.

Bija pagājuši jau vairāki mēneši, kopš viņš pēdējo reizi dzirdējis noklikšķam seifa ciparu kombinācijas, vairāki mēneši, kopš izjutis baudu atvērt seifa durvis un pasniegties tā gaidošajā tumsā. Visas vasaras garumā Leklērs bija atturējies - vismaz pārnestā nozīmē - un tagad nepacietīgi gaidīja, kad varēs izbaudīt zagšanas romantisko pievilcību.

Viņš zināja, ka viņam šī bauda jau sen būtu laupīta, ja nebijis Maksa. Kaut arī viņi nekad par to nerunāja, abi zināja, ka Leklērs pamazām zaudēja savu izveicību. Jaunāks vīrietis šajā triju cilvēku komandā, kurā ietilpa viņš pats, Makss un Moss, būtu iederējies daudz labāk. Un reiz šāda diena pienāks. Jau tagad Leklērs pavadīja Maksu rikai uz pašiem vieglākajiem darbiņiem. Ja šā naftas magnāta māja nebūtu bijusi tukša, Leklērs zināja, ka viņš sēdētu un gaidītu Maksu mājās, kā to darīja Lilija.

Taču Leklērs nejuta rūgtumu. Viņš bija pateicīgs par izdevību vēlreiz izjust risku un baudu.

Viņi iegriezās platā iebraucamajā ceļā un pabrauca garām kaila zēna statujai, kas rokā turēja karpu. Makss iztēlojās, ka, teksasiešiem atrodoties mājās, šī karpa noteikti izšļāktu strūklakas baseinā ūdeni.

- Skaties un mācies, Mos! Par naudu nevar nopirkt labu gaumi.

Apstādinājuši mašīnu mājas priekšā, viņi kustējās pavisam klusu.

Makss un Leklērs piegāja pie bagāžnieka, bet Moss lācīgi aizčāpoja pie mājas, lai tiktu galā ar drošības signalizāciju. Bija piķa melna tumsa, debesīs nemanīja pat vismazāko mēness maliņu.

- Plaša apkārtne, - Leklērs apmierināts nomurmināja. - Daudz lielu koku. Lai ielūkotos cita logos, kaimiņiem te vajadzīgs tālskatis.

- Cerēsim, ka šonakt neviens netēlo ziņkārīgo. - Makss no bagāžnieka izņēma lielu, ar samtu izklātu kasti un skaņas izolējoša materiāla rulli, kādu bieži lieto teātros.

Un viņi gaidīja.

Vēl pēc desmit minūtēm atsteidzās Moss.

- Atvainojiet par kavēšanos! Signalizācijas sistēma bija diezgan smalka. Prasīja vairāk laika.

- Nav nepieciešams atvainoties. - Tuvojoties parādes durvīm, Makss pirkstu galos juta pazīstamo kņudinošo sajūtu. Izņēmis savu mūķīzeru saišķi, viņš ķērās pie darba.

- Kāpēc ar to nopūlēties? Liec, lai Moss uzlauž durvis. Signalizācija taču ir atslēgta.

- Tas vairs nebūs tik smalki, - Makss nomurmināja. Viņa acis bija pievērtas, domas pilnīgi koncentrējušās darāmajam. - Tā... vēl tikai mirklīti.

Viņš turēja vārdu. Vēl pēc dažām minūtēm viņi jau stāvēja žilbinošajā trīsstāvu melnbaltā marmora foajē, vērdamies uz Veneras gleznas reprodukciju un zelta zivtiņu baseinu.

- Ārprāts! - tas bija vienīgais, ko Moss spēja izteikt.

- Patiesi. Šādā situācijā tiešām gribas apstāties un pārdomāt. - Makss paraudzījās uz milzīgo virsdrēbju pakaramo, kas bija veidots no vērša ragiem. - Gandrīz vai.

Viņi sadalījās: Leklērs devās augšup pa plašajām izliektajām kāpnēm uz guļamistabas seifa un milēdijas dārglietu pusi, bet Moss un Makss palika pirmajā stāvā.

Viņi raiti strādāja, izgriezdami gleznas no, pēc Maksa domām, pārlieku greznajiem rāmjiem un likdami tās samta kārbā. Bronzas, marmora un akmens skulptūras tika iesaiņotas biezā, skaņnecaurlaidlģā materiālā.

- Rodēns, - Makss uz brīdi mitējās strādāt, lai izglītotu Mosu. - Patiesi,izcils darbs. Vai redzi šīs līnijas, Mos? Šo plūdumu un mākslinieka emociju izpausmi?

Moss redzēja tikai jocīga paskata akmens kluci.

- Jā, protams, Maks. Tas ir glīts.

Makss tikai nopūtās un godbijīgi ietina Rodēna skulptūru audumā.

- Nē, to ne, - viņš sacīja, pamanījis bronzas skulptūru Mosa rokās.

- Tā ir smaga, - Moss viņam pavēstīja. - Pamatīga. Droši vien dārga.

- Neapšaubāmi, citādi tā neatrastos šajā kolekcijā. Taču tai trūkst stila, Mos, un tā nav skaista. Ir daudz svarīgāk zagt skaisto nekā dārgo. Citādi mēs aplaupītu bankas, vai ne?

- Laikam gan. - Viņš iegāja nākamajā telpā un atgriezās, nesdams Remingtona skulptūru: kovboju zirga mugurā, kurš saslējies uz pakaļkājām. - Ko tu teiksi par šo, Maks?

Makss to nopētīja. Labs darbs un droši vien tikpat smags kā kravas automašīna. Kaut arī Maksa gaumei tas neatbilda, viņš pamanīja, ka Mosu šī skulptūra savdabīgi pievelk.

- Lieliska izvēle. Labāk nes to taisni uz limuzīnu. Esam jau gandrīz beiguši.

- Mēs esam labi pastrādājuši, - paziņoja Leklērs, nākdams lejup pa kāpnēm un papliķēdams pa savu piebāzto somu. - Nezinu, ko cienījamā kundze un godātais kungs paņēma līdzi uz Eiropu, taču te viņi mums at-stājuši daudz jauku nieciņu. - Viņam bija grūti atturēties no akcijām un skaidrās naudas, ko viņš bija atradis abos seifos, taču Maksam bija māņticīgi aizspriedumi pret naudas zagšanu. Leklērs nekad nenoniecināja cita aizspriedumus. - Paskaties uz šo!

Viņš izvilka žilbinošu briljantu un rubīnu kaklarotu, kas bija izkārtota trijās rindās. īgni norūcis, Makss to paņēma un pacēla pret gaismu.

- Kā gan kāds uzdrīkstas izmantot tik brīnišķīgus dārgakmeņus un no tiem izveidot kaut ko tik atbaidošu? Tai dāmai vajadzētu justies mums pateicīgai, ka viņai nekad vairs nevajadzēs to nēsāt.

- Tā noteikti būs vismaz piecdesmit tūkstošus vērta.

- Hmm... - Iespējams, Makss nodomāja un vēlējās, kaut viņam būtu līdzi lupa. Viņš atlasīs dažus visskaistākos dārgakmeņus un liks izgatavot daudz glītāku kaklarotu Lilijai. Ieskatījies pulkstenī, viņš pamāja. - Manuprāt, mūsu iepirkšanās tūre ir galā. Vai sāksim kraut mašīnā? Domāju, ka uz otro brokastu laiku mēs jau varētu būt mājās.

OTRĀ DALA

Viņš nelalzais un allaž bijis tāds,

Uz buru paļauties nekad nav nesies prāts,

Un manas pūles pārveidot to vienmēr grautas tilta...

VILJAMS ŠEKSPĪRS

8

Kad Lūkam apritēja sešpadsmit gadu, Moss viņam iemācīja vadīt automašīnu. Viņi daudz, līdz nogurumam, trenējās pa lauku ceļiem, un reiz, kad Lūks mēģināja vienlaikus pārslēgt ātrumu, stūrēt un bremzēt, gandrīz vai iebrauca purvā. Bet Mosam piemita neizsīkstoša pacietība.

Autovadītāja apliecības saņemšana citiem varbūt šķistu pavisam nenozīmīgs notikums, taču Lūkam tas bija milzīgs solis pretī pieaugušā dzīvei, pēc kuras viņš bija sācis alkt. Taču pat šis notikums nobālēja salīdzinājumā ar vēl vienu it kā nenozīmīgu atgadījumu. Tas bija viņa randiņš ar Anabellu Vokeri un ietvēra fantastikas filmas "Zvaigžņu kari” apmeklējumu, divas milzīgas popkorna kārbas un noslēdzās ar seksu uz aizmugurējā sēdekļa lietotajā “Noart’’ automašīnā, kuru Lūks bija nopircis par saviem ietaupījumiem.

Ne Anabellai, ne mašīnai Šādas izdarības uz aizmugurējā sēdekļa nebija svešas. Bet Lūkam tā bija pirmā reize, un viņam tumšais ceļš, cikāžu čirkstināšana pa vidu visām elsām un kunkstieniem, pasakainā sajūta, saņemot plaukstā no krūštura atbrīvotās Anabellas krūtis, šķita bezgala romantiska.

Anabellu gan varētu uzskatīt par viegli pieejamu meiču, taču viņa rāpās uz mašīnas pakaļējā sēdekļa tikai ar tādu puisi, ko uzskatīja par pievilcīgu, kas labi izturējās pret viņu un prata labi skūpstīties.

Lūks visās trijās kategorijās izpelnījās visaugstāko vērtējumu.

Kad Anabella ļāva viņam pabāzt roku zem sava krekliņa un glāstīt pilnīgos, pienbaltos krūšu apaļumus, Lūkam šķita, ka viņš nokļuvis debesīs. Bet, kad Anabella atvilka viņa džinsu rāvējslēdzēju un saņēma plaukstā viņa locekli, Lūks saprata, ka viņam atveras paradīzes vārti.

- Augstā debess, Anabella! - Viņš neveikli mēģināja atpogāt meičas džinsus, kamēr viņas kustības lika pašam vai jukt prātā no iekāres. Viņš gan bija cerējis, ka Anabella ļaus viņam pieskarties savam augumam, tomēr viņam nebija ne jausmas, ka nemaz nebūs vajadzīgi neskaitāmi randiņi un romantiskas tikšanās vakaros, lai izdotos pārliecināt Anabellu ļaut viņam darīt tik nozīmīgo TO.

Tomēr Lūks nebija no tiem, kuri laistu garām izdevību, ja vien viņiem tāda rastos. Tik daudz nu Makss viņam bija iemācījis.

- Ļauj man... - Ļaut viņam darīt to, par ko viņš pats nebija īsti pārliecināts, tomēr viņš iebāza roku aiz Anabellas sarkano mežģīņu biksīšu malas.

Tur jau viss bija valgs, karsts un slidens. Visas asinis, kas Lūkam bijušas galvā, mežonīgā tempā šāvās lejup uz kājstarpi, pulsēdamas tādā ritmā kā džungļos dzīvojošo nēģeru bungas, pavēlot viņa pirkstiem rast un sniegt baudu. Anabellas bauda izpaudās vieglās elsās, kas pārvērtās straujos alkainos vaidos, izmisīgās kaisles elsās un iekāres pilnos kunkstos. Viņas apburošie gurni izliecās un krita, trokšņaini spiežoties pret mašīnas apbružātajiem sēdekļu pārvalkiem. Lūks bija aizvēris ciet mašīnas logus, lai pasargātos no tuvojošās miglainās ziemas vēsuma, tāpēc mašīna bija pārvērtusies tvaikojošā pirtī, kur smaržoja pēc seksa.

Lūks patiesi spēja sajust, kā meičas muskuļi saraujas pie katra viņa pieskāriena, līdz viņas alkas kļuva tik nevaldāmas, ka no Lūka pieskārieniem vien viņa sasniedza orgasmu.

Spēji un saraustīti elpojot, Lūks tiecās pretī kaut kam tādam, ko līdz šim bija skatījis vienīgi iztēlē kā nenoteiktu sapni, noklausoties pieredzējušu puišu sarunās.

Iespiedis seju starp Anabellas krūtīm, ar vienu roku rosīgi uzbudinādams viņu, ar otru Lūks novilka sev no gurniem džinsus. Sajūta, tā atrodoties sievietē, gandrīz vai lika viņam zaudēt jebkādu kontroli pār savām kustībām. Un tomēr kāda viņa daļiņa - pavisam mazs smadzeņu stūrītis - palika vēss un dīvaini atturīgs, gandrīz vai pat uzjautrinoties par to, kas notiek.

Te nu bija Lūks Kelahans ar kailu dibenu savā 1972. gada izlaiduma automašīnā “Novci", kamēr pa radio auroja “Bee Gees” - ak šausmas, vai tiešām vajadzēja skanēt tieši "Bee Gees”? - un Anabella atradās zem viņa, savā labākajā karsēj meitenes pozā izpletusi kājas.

Viņa loceklis bija tikpat nevaldāms kā raķete - milzum piebriedis un sakarsis, vibrējošs starta vietā viņa neprātīgās iekāres dēļ. Lūkam atlika vienīgi cerēt, ka sēkla nenoplūdīs priekšlaikus.

Ne jau iemaņas bija tās, kas lika Lūkam sniegt Anabellai daudz vairāk, nekā bija izdevies tiem puišiem, ar kuriem viņa bija tikusies iepriekš. Tas bija tieši pieredzes trūkums līdz ar veselīgu ziņkāri un mīlestību pret skaisto. Izjust šo kaislo valgumu, just sievietes augumu trīsam un kustamies vienā ritmā ar savējo - tas bija pats brīnišķīgākais, ko Lūkam jebkad bija gadījies piedzīvot.

- Ak, mīļais! - Būdama pieredzējusi mīlētāja šādos šauros apstākļos, Anabella izlieca gurnus, sakustējās un apvija kājas ap Lūka gurniem. - Es vairs nespēju gaidīt. Vairs nespēju.

Arī Lūks to vairs nespēja. Akls instinkts lika viņam ietriekt savu locekli Anabellas kājstarpē. Apvaldīt šo kaisli bija tikpat grūti kā četru gadu laikā apgūt spēju savaldīt savu vajadzību pēc tūlītējas izlādēšanās. Viņš vēl paspēja abiem sagādāt neaizmirstamus baudpilnus mirkļus, līdz beidzot ļāva savai sēklai iztukšoties viņā. Pēdējais, ko viņš dzirdēja, bija tas,ka Anabella izsauca viņa vārdu. Viņa to tikpat kā izdziedāja.

Ar Anabellas gādību Lūks tagad varēja pirmdien atgriezties skolā, ieguvis pieauguša puiša reputāciju, ar kuru viņš ļoti lepojās.

Kad viņš pārnāca mājās, smaržojot pēc seksa, sviedriem un Ana-bellas "Charlie" odekolona, māja bija tumša, vienīgi virtuvē bija atstāta gaisma.

Lūks jutās pateicīgs, ka neviens nav nomodā, lai viņu sagaidītu. Un vēl pateicīgāks par to, ka viņam katra otrā nedēļas nogale bija brīva no darba klubā, lai viņš, kā izteicās Makss, attīstītu vispusīgu saviesīgo dzīvi.

Šovakar viņš pavisam noteikti jutās vispusīgi attīstījies.

Viņš atvēra ledusskapi un tieši no pudeles iztukšoja pinti apelsīnu sulas. Viņš vēl joprojām plati smaidīja un dungoja “The Eaglcs” dziesmu “Raganiskā sieviete”, kad pagriezies ieraudzīja durvīs stāvam Rok-sanu.

- Cik pretīgi! - Viņa pamāja uz pudeles pusi, ko Lūks turēja rokā.

Pagājušo gadu laikā Roksana bija pastiepusies garumā, tieši tāpat kā

viņš. Taču Lūks vēl arvien nebija sasniedzis sešas pēdas un savam vecumam nebija vairāk kā vidēja auguma puisis, turpretī Roksana bija visgarākā meitene savā klasē - īstenībā pat garāka nekā vairākums zēnu. Lielāko dalu garuma deva viņas kājas, ko šobrīd tik labi varēja saskatīt, jo viņa bija uzvilkusi īsu naktskreklu. Tā kā viņas mati bija glīti izsukāti -Lūks zināja, ka viņa dara to katru vakaru pirms gulētiešanas, - viņš nosprieda, ka viņa vēl nav gājusi gulēt.

- Liecies mierā! - Viņš pasmaidīja un nolika pudeli uz galda.

- Varbūt vēl kāds cits arī gribēja padzerties. - Kaut arī Roksanai nepavisam neslāpa, viņa piegāja pie ledusskapja un pārskatīja tā saturu. Paņēmusi vitaminizēlo sulu, viņa sarauca degunu uz Lūka pusi. - No tevis ož. - Paostīdama gaisu, viņa līdz ar citiem aromātiem sajuta vieglu Ana-bellas odekolona smaržu, - Tu jau atkal biji kopā ar viņu.

Roksana principa pēc ienīda Anabellu Vokeri. Šis princips bija tāds, ka Anabella bija maza auguma, gaišmataina un pievilcīga un ka Lūks pavadīja laiku kopā ar viņu.

- Un kāda tev daļa?

- Viņa balina matus un valkā pārāk apspīlētas drēbes.

- Viņa valkā seksīgas drēbes, - Lūks izlaboja, juzdamies īsts eksperts šādos jautājumos. - Tu tikai esi greizsirdīga, tāpēc ka viņai ir pupi un tev nav.

- Man tie būs. - Būdama uz trīspadsmit gadu robežas, Roksana jutās ļoti pazemota, ka viņas sievišķīgā attīstība notiek tādā gliemeža gaitā. Gandrīz visām viņas klases meitenēm jau varēja saskatīt, ka vismaz sāk veidoties krūtis, turpretī viņa vēl joprojām bija plakana kā Leklēra maizes dēlītis. - Un, kad man izveidosies krūtis, tās būs vēl labākas nekā viņai.

- Kā tad! - Doma par Roksanu ar krūtīm Lūku uzjautrināja. Vismaz sākumā. Tad, apsverot to, viņam kļuva neomulīgi silti. - Pazūdi prom no šejienes!

- Es gribu padzerties. - Lai to pierādītu, viņa ielēja glāzē. sulu. - Sestdienu vakaros man nav noteikts, cikos jāiet gulēt.

- Tad iešu es. - Kā gan lai puisis lidinās savas kaisles mākoņos, ja tuvumā atrodas tāda maza čīkstuie kā Roksana, Lūks prātoja, iziedams no virtuves un kāpdams augšā uz savu istabu. Nevēlēdamies zaudēt ne mirkli no vilinošā sapņa, kuru bija ieplānojis izbaudīt, Lūks izģērbās un kails atgūlās gultā.

Viņš jau bija pieradis pie tīro palagu smaržas un to patīkamajiem pieskārieniem ādai, kaut gan vēl nebija pieņēmis tos kā pašus par sevi saprotamus. Tagad viņš pavisam reti aizgāja gulēt izsalcis, un nu jau ilgu laiku viņš bija varējis aizmirst, ko nozīmē īstas bailes.

Pagājušo četru gadu laikā viņš bija apceļojis lielāko daļu Savienoto Valstu Austrumu štatu, bija uzstājies gan dziļos laukos, gan piekvēpušos klubos un uz spožām skatuvēm. Pagājušajā vasarā, pēc tam kad Makss-ar zināmu nožēlu - bija pārdevis ceļojošo cirku, viņi bija aizceļojuši uz Eiropu, kur Makss bija vēl vairāk attīstījis savu burvju mākslas meistara reputāciju.

Viņš samērā brīvi prata runāt franciski un bija apguvis, kā liki kārtīm dejot. No Lūka viedokļa raugoties, viņam bija it viss, kas nepieciešams. Dzīve ir lieliska, viņš nodomāja, laizdamies miegā.

Stundu vēlāk viņš satriekts pamodās, klāts ar saltiem sviedriem, kunkstēdams.

Miegā viņš bija atgriezies pagātnē, atgriezies šaurajā divistabu dzīvoklītī. Ela siksna gluži kā bārdas nazis bija griezusies viņam ādā, un viņam nebija iespējas ne aizbēgt, ne paslēpties.

Piecēlies sēdus, Lūks aizgūtnēm ieelpoja smago, rudenīgo gaisu un gaidīja, līdz augums pārstās trīcēt. Tā nebija atgadījies mēnešiem ilgi, viņš pats sev iegalvoja, piespiezdams galvu pie ceļiem. Mēnešiem ilgi zemapziņa nebija atstūmusi viņu atpakaļ pagātnē. Viņam jau bija šķitis, ka viņš ir pārvarējis pagātni. Ik reizi, kad bija pagājusi nedēļa vai mēnesis, neredzot kādu no šiem drausmīgajiem sapņiem, Lūks bija pārliecināts, ka pagātne palikusi viņam aiz muguras.

Un tad tā mēdza piepeši atgriezties, gluži kā uzmācīgi tarkšķošs ļaunais gars, kas izlīdis no drēbju skapja, lai izsmietu un spīdzinātu.

Viņš vairs nav nekāds bērns, Lūks sev atgādināja un iztrausās no gultas. Viņam vairs nebija paredzēts naktī redzēt ļaunus sapņus, atmosties drebošam un gaidīt, lai Lilija vai Makss nāktu un aizdzītu murgus.

Tāpēc viņam būs jāatbrīvojas no ļaunajiem murgiem izstaigājoties. Lūks uzvilka bikses un iegalvoja sev, ka paiesies līdz Burbona ielas galam uh atpakaļ, lai nokratītu tikko redzētā murga lipīgās mieles.

Sasniedzis kāpņu lejasgalu, viņš izdzirdēja spalgu kliedzienu un apspiestu balsu murdoņu. Ieskatījies istabā, viņš ieraudzīja Roksanu, kura, kājas sakrustojusi, sēdēja uz grīdas ar popkorna bļodu klēpī.

- Ko tu tur dari?

Roksana satrūkās, taču acis no ekrāna neatrāva.

■- Es skatos “Šausmu teātri". “Staigājošo miroņu pili”. Tas grāfa puisis iebalzamē cilvēkus. Izskatās jauki.

- Pretīgi. - Taču viņš jutās ieinteresēts - vismaz tik lielā mērā, lai apsēstos uz dīvāna gala un iebāztu roku viņas popkorna bļodā. Viņš vēl joprojām nebija nomierinājies no iepriekš sapņotā, bet, pirms Kristofera Lī varonis paspēja sagaidīt savu likteni, Lūks jau bija aizmidzis.

Roksana nogaidīja, līdz bija pārliecināta, ka viņš aizmidzis, tad, piekļāvusi seju pie dīvāna spilventiņa, pasniedzās, lai noglāstītu Lūka matus.

- Viņi pamazām kļūst pieauguši, Lilij.

- Es zinu, mīļais. - Lilija nopūzdamās iekārtojās ērtāk koši izkrāsotajā horizontālajā lādē. Viņa un Makss klubā divatā izmēģināja jauno priekšnesumu, ko M;tkss biju izprātojis uzvest un nosaucis par “Sadalīto sievieti”.

- Roksija tūlīt būs pusaudze. - Makss aizspieda lādes aizvirtņus, vien-laikus graciozi apiedams tai apkārt, kā darītu potenciālās skatītāju auditorijas priekšā. •- Nez cik ilgi vēl, kad pie viņas sāks nākt puiši?

Lilija pasmaidīja un sakustināja pēdas un plaukstas, kas bija izbāztas pa caurumiem lādes sānos.

- Nu jau vairs nav ilgi. Neuztraucies, Maks, viņa ir pārāk prātīga, lai samierinātos ar kaut ko, kas ir mazāk, nekā tas, ko viņa pati vēlas.

- Ceru, ka tev taisnība.

- Viņa ir sava tēva meita. - Lilija izdvesa visus atbilstošos vaidus un kunkstienus, kamēr Makss demonstrēja ar dārgakmeņiem rotātā līkā aus-trumnieku zobena asmens asumu.

- Ar to tu gribi teikt, ka viņa ir stūrgalvīga, godkārīga, ar vienvirziena domāšanu.

Kamēr Makss veica visu lādes pārzāģēšanas un tad atkal abu daļu salikšanas procesu, Lilija klusēja. Tad viņa pajautāja:

-Tevi taču neapbēdina tas, ka bērni kļūst pieauguši, vai ne, mīļais?

- Varbūt mazliet. Tas man atgādina, ka pats kļūstu vecāks. Lūks jau tagad braukā ar mašīnu un dzenas pakaļ meitenēm.

- Viņam nav jādzenas tām pakaļ. - Lilijas piere dusmīgi saraucās. -Tās pašas karas viņam kaklā. Lai nu kā, - viņa nopūtās, - viņi ir labi bērni, Maks. Satriecošs pārītis.

Puse no šā satriecošā pārīša tieši tobrīd atradās divu kvartālu attālumā, veikli iesaistīdamās trīs kāršu spēlē. Pilsētā bija saradies vesels bars neaptēstu lauku. Roksana nespēja turēties pretī vilinājumam tos apspēlēt.

Viņa bija glīti ģērbusies sārtos džinsos un atbilstošas krāsas jakā, puķainā blūzē un sniegbaltās teniskurpēs. Mati viņai bija saņemti kustīgā zirgastē un seja noberzta tīra, atstājot vienīgi vasaras raibumus.

Viņa izskatīj ās kā mīļa, veselīga, tipiska amerikāņu meitene. Tieši tāds arī bija viņas mērķis. Roksana zināja, cik vērtas ir ilūzijas un iztēle.

Viņa jau bija ieguvusi divus simtus dolāru, kaut arī centās pārāk daudz neapspēlēt katru pretinieku atsevišķi. Roksana to nedarīja naudas dēļ -kaut gan viņai tikpat ļoti kā tēvam patika tas, ko varēja nopirkt par naudu. Viņa to darīja tāpēc, ka šī nodarbe sagādāja prieku.

Viņa jau atkal nometa uz mazā saliekamā galdiņa trīs kārtis. No pašreizējā pretinieka - korpulenta vīrieša košā havajiešu kreklā - viņa pieņēma piecu dolāru likmi, apgrieza kārtis ar attēliem uz leju un sāka tās grozīt. Tāpat kā grozīja pēc sava prāta skatītājus pūlī.

-Nenolaidiet acis no melnās dāmas! Nemirkšķiniet acis! Nešķarīdiet! Turpiniet vērot kārti! Turpiniet vērot! - Viņas mazās plaukstas ar slaidajiem pirkstiem kustējās gluži kā zibens. Un, protams, dāma jau bija noslēpta plaukstā.

Viņa nopelnīja vēl piecdesmit dolārus, tad divdesmit atdeva atpakaļ, lai saglabātu labas attiecības ar skatītājiem. Kaut kur pavisam netālu kāds ielas muzikants vientuļi pūta trompeti. Roksana nosprieda, ka pienācis laiks slēgt šo bodīti un virzīties tālāk.

- Šodienai pietiks. Pateicos, dāmas un kungi! Lai jums jauka viesošanās Ņūorleānā! - Kad viņa jau sāka savākt kārtis, rokas locītavu satvēra kāda plauksta.

- Vēl vienu spēli! Man nesanāca izmēģināt savu laimi.

Tas bija astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu vecs puisis. Zem pabālējušajiem džinsiem un aprakstītā krekliņa jautās vīrišķīgs augums - slaids un muskuļots. Sapinkājušies mati zeltaini blondā krāsā nekārtīgi ieskāva šauro, skarbo seju. Acis - dziļas un tumši brūnas - nenolaida skatienu no Roksanas acīm.

Roksanai viņš atgādināja Lūku - ne jau izskata ziņā, bet iekšējās mežonīgās dabas un iespējamā nekrietnuma dēļ. Viņa balss neizklausījās kā Ņūorleānas iedzīvotājam. Tā viņai vispār neatgādināja nevienu pazīstamu vietu.

-Tu esi nokavējis! - viņa atsaucās.

Puiša plauksta cieši turēja Roksanas rokas locītavu. Kad viņš pasmaidīja, atklādams lieliskus, līdzenus baltus zobus, Roksana kļuva nervoza.

- Tikai vienu spēli, - viņš sacīja. - Es tevi visu laiku vēroju.

Roksana gandrīz nespēja atteikties no tieša izaicinājuma. Intuīcija gan

lika viņai izvairīties, taču izrādījās, ka lepnums ir spēcīgāks.

- Vienai spēlei man vēl ir laiks. Liksim uz pieciem dolāriem.

Pamājis viņš no aizmugures kabatas izvilka salocītu dolāru banknoti

un nolika to uz galdiņa.

Roksana izklāja kārtis: divas sarkanas dāmas ar melno centrā.

- Seko, kur paliek melnā dāma! - viņa iesāka, apgriezdama kārtis otrādi. Vienā mirklī viņa izlēma, ka nenoslēps dāmu plaukstā, bet nenolīt

laidīs skatienu no sava izaicinātāja. Arvien pieaugošā ātrumā viņa jauca kārtis un turpināja vērot puisi.

Viņam šī spēle nebija sveša. Roksana pati pārāk ilgi bija darbojusies šajā jomā, lai tūlīt pat pazītu profesionāli. Viņa puiša piecu dolāru banknotei lika pretī savu patmīlību.

Kaut gan jau kopš jaukšanas sākuma Roksana nebija pat paskatījusies uz kārtīm, viņa lieliski zināja, kur slēpjas melnā dāma.

- Kur tā ir?

Puisis nevilcinādamies pielika pirkstu pie kārts kreisajā pusē. Pirms Roksana paspēja to apgriezt, puisis atkal satvēra viņas rokas locītavu.

- Es pats. - Viņš apgrieza kārti otrādi, un tā bija sirds dāma.

- Izskatās, ka mana roka ir žiglāka par tavu aci.

Vēl joprojām turēdams viņas roku savējā, puisis apgrieza pārējās kārtis un samirkšķināja acis, kad ieraudzīja melno dāmu tieši tajā vietā, kur Roksana to bija nolikusi pašā sākumā. Tā atradās pa vidu starp abām pārējām.

- Tā izskatās, - viņš nomurmināja. Piemiegtām acīm viņš noraudzījās, kā Roksana iemet viņa piecu dolāru banknoti un savas kārtis somā, ko bija pabāzusi zem galda.

- Varbūt nākamreiz veiksies labāk. - Viņa salika kopā galdiņu, pasita to padusē un devās uz “Maģisko durvju” pusi.

Puisis negrasījās tik viegli padoties.

- Ei, mazā! Kā tevi sauc?

Kad puisis sāka soļot Roksanai līdzās, viņa uzmeta tam iešķību skatienu.

- Roksana. Kāpēc tu jautā?

- Vienkārši gribu zināt. Es esmu Sems. Sems Vaijats. Tev labi padodas. Patiesi labi.

- Es zinu.

Sems iesmējās, taču viņa domas jau bija nodarbinātas ar dažādām iespējām. Ja viņam izdotos ievilināt Roksanu kādā klusākā ieliņā, viņš varētu atdabūt savus piecus dolārus, kā arī visu pārējo viņas iespēlēto naudu.

- lu tik veikli apvedi visus ap stūri. Cik tev īsti gadu: divpadsmit, trīspadsmit?

- Kas tad ir?

- Ei, tas bija kompliments, sirsniņ!

Viņš redzēja, ka Roksana izslējās tikko jaušamā lepnumā. Viņš nebija pārliecināts, vai tā bijusi reakcija uz komplimentu vai arī faktu, ka viņa vecuma puisis divpadsmit gadu vecu skuķi nosaucis par “sirsniņu”. Lai nu kā, šī metode iedarbojās.

- Pirms dažiem mēnešiem es biju Ņujorkā. Tur uz kāda ielas stūra darbojās puisis, dienā nopelnīdams piecus sešus simtus. Viņa prasme nemaz nebija daudz lielāka par tavējo. Cik ilgi darbojies blēdīšanās jomā?

- Es neesmu blēde. - Roksanu neizsakāmi saniknoja tas, ka viņa neviļus salīdzināta ar parastu krāpnieci. - Es esmu burvju māksliniece, -viņa informēja Semu. - Pamānīt to cilvēku pūli - tas man bija kā mēģinājums pirms izrādes. - Viņa klusībā pasmaidīja. - Mēģinājums, kas ienes naudu.

- Burvju māksliniece. - Sems pamanīja, ka te ir mazāk gājēju. Tuvumā neredzēja nevienu, kas viņam varētu sagādāt nepatikšanas, ja viņš izrautu sīkajai somu un bēgtu prom. - Tu man varētu parādīt kādu triku. - Viņš uzlika plaukstu uz Roksanas rokas un sagatavojās, lai nogrūstu viņu zemē.

- Roksana! - Pāri ielai, drūmi saviebis seju, nāca Lūks. - Ko tu, pie velna, te dari? Tev pašlaik jābūt mēģinājumā.

-Es jau eju. - Viņa savieba tikpat īgnu seju, niknodamās, ka Lūks ieradies tieši tādā brīdī, kad viņa gribējusi pārbaudīt savu flirtēšanas prasmi. - Arī tev pašam tur jābūt.

- To es pats zinu. - Viņš bija pamanījis saliekamo galdiņu un somu un nojautis, ko Roksija te darījusi. Lūks ārkārtīgi sadusmojās, ka viņa nebija iesaistījusi šajā pasākumā arī viņu. Tomēr pagaidām atlicis šā jautājuma noskaidrošanu, Lūks nopētīja Semu. Tieši tāpat kā dzīvnieku tēviņam, viņam saslējās matiņi uz skausta. - Kas tas tāds?

- Mans draugs, - Roksana turpat uz vietas izlēma. - Sem, iepazīsties, tas ir Lūks.

Sems viņam uzmeta bezrūpīgu smaidu.

- Kā sviežas?

-Normāli. Tu neesi vietējais.

- Tikai pirms pāris dienām ierados pilsētā. Es ceļoju apkārt, saproti?

- Kā tad! - Lūkam viņš nepatika. Alkatīgais skatiens Sema acīs neatbilda viņa labvēlīgajam Smaidam. - Mēs kavējam, Roksij. Iesim!

- Tūlīt. - Ja jau Lūks grasījās izturēties pret viņu kā pret zīdaini, Rūkšana viņam, sasodīts, parādīs, ka viņa ir patstāvīga sieviete. - Varbūt vēlies atnākt mums līdzi, Sem? Paskatīties. Mes mēģinām tepat netālu, “Maģiskajās durvīs”.

Neizskatījās vis, ka Semam izdosies dabūt viņas somu, taču viņš negrasījās padoties. Šī iepazīšanās ar Roksanu noteikti bija nozīmīga, un tai jābūt ienesīgai.

- Tas būtu lieliski, ja vien tas neradīs nekādas neērtības.

- Par to neraizējies! - Roksana saņēma viņa roku un veda pie sava tēva.

Sems zināja, kā izturēties valdzinoši. Apburoša pieklājība, labas manieres un apskaužami laba humora izjūta bija tikpat neatņemamas šīs spēles sastāvdaļas kā iezīmētu kāršu komplekts. Sems sēdēja klubā “Maģiskās durvis” tin aplaudēja, pauda izbrīna pilnu neticību un smējās visās pareizajās vietās.

Kad Lilija pagarināja ciemošanos ar uzaicinājumu palikt uz vakariņām, Sems to pieņēma ar kautrības pilnu pateicību.

Pēc viņa domām, Leklērs bija vecs un muļķis, Moss - gauss un muļķis, tomēr Sems līda vai no ādas laukā, lai uz viņiem abiem atstātu labu iespaidu.

Pēc tam viņš nozuda uz veselu dienu, lai neliktos pārāk uzmācīgs. Kad viņš atkal ieradās klubā “Maģiskās durvis”, lai noskatītos izrādi, viņš tika sirsnīgi uzņemts. Sems parūpējās, lai Lilija redzētu, cik rūpīgi viņš pārskaita sīknaudu, lai nopirktu atspirdzinošu dzērienu.

- Maks! - Lilija paraustīja Maksu aiz piedurknes, kad viņš iznāca aiz kulisēm, atstājis Lūku uz skatuves piecu minūšu garumā izklaidēt publiku ar saviem trikiem. - Tam zēnam ir nepatikšanas.

- Lūkam?

- Nē, nē! Semam.

- Diez vai viņu vairs nosauksi par zēnu, Lilij. Viņš ir jau gandrīz pieaudzis vīrietis.

- Viņš ir tikai mazliet vecāks par Lūku. - Lilija palūkojās zālē, pamanīja pie bāra letes Semu un ievēroja, ka viņš vēl joprojām tur rokā to pašu novadējušās kolas glāzi. - Manuprāt, viņam nav ne naudas, ne kurp iet.

- Neizskatās, ka viņš meklētu darbu. - Makss zināja, ka izturas skarbi, taču viņam pašam nebija ne jausmas, kāpēc viņam īsti negribas sniegt palīdzīgu roku šim jaunietim.

- Mīļais, tu taču zini, cik grūti ir atrast darbu. Vai tu nevarētu viņam kaut ko pameklēt?

- Varbūt. Dod man pāris dienu laika!

Pāris dienu bija liesi tas, kas Semam nepieciešams. Lai pilnībā demonstrētu savu jauno tēlu, viņš kādu nakti nolikās gulēt Noveļu pagalmā, parūpēdamies, lai no rīta viņu tur pamanītu.

Jau pilnībā pamodies, viņš turēja acis aizvērtas, cauri skropstām noraudzīdamies, kā pa sētaspuses durvīm izskrien Roksana. Viņš ievaidējās, sagrozījās un, kad Roksana viņu pamanīja, samirkšķināja acis un pārsteigumā apslāpētā balsī iekliedzās.

- Ko tu tur dari?

- Neko. - Viņš salocīja noplukušu segu un pietrausās kājās. - Es neko nedarīju.

Pieri saraukusi, Roksana piegāja tuvāk.

- Vai tu te, pagalmā, gulēji?

Sems aplaizīja lūpas.

- Klau, tas taču nav nekas īpašs, ko? Nesaki to nevienam!

- Vai tad tev nav istabas, kur apmesties?

- Es to zaudēju. - Sems paraustīja plecus, veiksmīgi izskatīdamies gan bravūrīgs, gan bezcerīgs vienlaikus. -- Klau, gan jau kaut ko atradīšu. Man tikai negribējās visu nakti pavadīt uz ielas. Neienāca prātā, ka es šeit kādu varētu traucēt.

Roksanai bija tēva sirds.

- Nāc iekšā! - Viņa pastiepa roku. - Leklērs gatavo brokastis.

- Man nav vajadzīgas žēlastības dāvanas.

Tā kā Roksana zināja, ko nozīmē lepnums, viņa atkusa vēl vairāk.

-Tētis varētu sagādāt tev darbu. Es viņam pajautāšu.

- Vai tiešām? - Viņš ielika Roksaņas plaukstā savējo. - Klau, es patiesi būšu tavs parādnieks, Roksij. Tavs parādnieks uz mūžu.

9.................................

Makss pavisam reti mēdza Roksanai atteikt. Tieši meitas dēļ viņš pieņēma darbā Semu Vaijatu, kaut arī izjuta dīvainu nevēlēšanos iekļaut viņu savā trupā. Viņš sagādāja Semam darbu - lika pārnēsāt dekorācijas, un Sems šo nodarbošanos uzskatīja par savas pašcieņas un spēju pazemošanu.

Bet Semam piemita arī intuīcija. Viņa intuīcija sacīja priekšā, ka pie-vienošanās Noveļu trupai varētu pavērt ceļu uz daudz ko lielāku un labāku. Viņi visi bija nejēgas. Pat izzobodams, Sems viņus ienīda par to, ka pieņēmuši viņu no ielas kā tādu apkārt klīstošu nomaldījušos kranci. Taču Sems labāk atzina ilgtermiņa krāpšanu nekā tūlītējus trikus. Viņš prata būt pacietīgs.

Viņš pavadīja daudzas stundas, iekraudams un izkraudams izrādes piederumus, spodrinādams lādes un eņģes, kuras Makss izmantoja dažādiem priekšnesumiem. Viņš zvērēja kādu dienu atriebties šim vecim, ka tas viņam piedāvājis tik pazemojošu darbu, taču viņš bija nenogurstoši laipns un uzmanīgs pret Roksanu un kautrīgi glaimojošs pret Liliju. Sems jau sen bija nospriedis, ka patieso noteikšanu jebkurā kompānijā ieņem sievietes.

Sems negrasījās pieļaut kļūdu un konkurēt ar Lūku. Viņš šaubījās, vai būtu prātīgi atklāti nostāties pret puisi, kuru Makss uzskatīja par savu dēlu, taču tas naids, ko Sems izjuta pret Lūku, nepameta viņu ne mirkli visu šo pazemojošā darba un garlaicības mākto dienu laikā. Fakts, ka šī nepatika bija abpusēja, situāciju padarīja pat vēl interesantāku. Neviens no viņiem nebūtu spējis izskaidrot, kāpēc, bet viņi jau kopš pirmā acu uzmetiena bija viens otru ienīduši. Viens no viņiem ļāva savām izjūtām izplūst arī ārpusē, otrs savu naidu krāja gluži tāpat, kā sīkstulis krāj zeltu.

Sems ar nepacietību gaidīja dienu, kad liks viņiem samaksāt visu šo krāto zeltu.

Taču pagaidām viņš bija apmierināts ar iespēju kaut kur apmesties un arī ar to, ka viņiem paredzēts nedēļu uzturēties Losandželosā.

Arī Makss priecājās par gaidāmo ceļojumu. Viņiem būs izdevība uzstāties “Maģijas pilī”, apmeklēt viesības, ko rīkoja filmu zvaigzne un burvju mākslinieks pēc aicinājuma Brents Teilors, un Maksam būs prieks izrādīt savai ģimenei kaut ko no žilbinošās Holivudas.

Daļu viskrāšņāko un dārgāko eksemplāru Makss bija nolēmis paņemt sev līdzi uz Austrumu piekrasti. Beverlihilza ar visām bagātību pilnajām savrupmājām sniegs papildu ienākumus viņa jau tā ienesīgajam amatam.

Mērķus viņš jau bija noskatījis - divas mājas, no kurām grasījās izvēlēties vienu, kad viņi būs nonākuši Losandželosā un viņš būs izpētījis to apkārtni.

“Beverly Hills Hôtel" viņiem bija rezervēti vairāki numuri. Makss uzjautrināts vēroja, kā Lūks ar pāris vienkāršiem trikiem pilnīgi apbur iz-

sūtāmo zēnu un istabeni. Lūks ir daudz apguvis, Makss nodomāja. Un ^ labi apguvis.

Makss pasūtīja izsmalcinātas pusdienas restorānā “Maxim’s”, pacienādams gan savus ģimenes locekļus, gan visus trupas dalībniekus, pat visnenozīmīgāko izsūtāmo zēnu. Pēc tam viņš atlaida Liliju un Roksanu iepirkties.

- Tagad tā. - Pēc pusdienām Makss aizdedza cigāru. - Mums ar Mušu jāpaveic kāds darbiņš, bet jums, pārējiem, tiek piešķirta brīvdiena, lai jūs varētu izpētīt pilsētu, tās ievērojamākās vietas, vai darītu jebko, kas vien jums ienāk prātā. Rīt deviņos no rīta jūs visi ar spožām actiņām man būsiet vajadzīgi mēģinājumā.

Kamēr pārējie devās prom, Lūks pārsēdās uz citu krēslu, lai nokļūtu tuvāk Maksam.

- Man nepieciešams parunāt ar tevi.

- Protams. - Saredzēdams viņa sejā gan uztraukumu, gan izlēmību, Makss sarauca pieri. - Vai ir kādi sarežģījumi?

- Diez vai tie būtu sarežģījumi. - Lūks dziļi ievilka elpu un nolēma riskēt. - Es gribu doties jums līdzi. - Viņš pakratīja galvu, pirms Makss paspēja ko iebilst. Lūks jau vairākas dienas bija gatavojies šai sarunai. - Esizinu, kā tas notiek, Maks. Jūs ar Mosu dosieties apskatīt pāris māju. Lielākā daļa nozīmīgākās informācijas jau ir tavā rīcībā. Apdrošināto vērtību saraksta kopija, telpu plāni, drošības sistēmu shēmas, šāda tāda informācija par viņu kalpotāju ikdienišķajiem ieradumiem. Tagad jūs abi mazliet papētīsiet apkārtni un izvēlēsieties, kad un kur ielauzties.

Makss pabraucīja ūsas. Viņš īsti nebija pārliecināts, vai jūtas dusmīgs vai arī patīkami pārsteigts.

- Tu esi labi informēts.

- Manā rīcībā bija četri gadi, lai izpētītu tavu darbību, kamēr gaidīju, ka tu arī man ļausi piedalīties šādos pasākumos.

Makss nokratīja pelnus no cigāra gala, tad domīgi ievilka dūmus.

- Manu mīļo zēn...

- Es vairs neesmu zēns. - Lūks pieliecās tuvāk, un viņa skatiens uzliesmoja. - Vai nu tu man uzticies, vai ne. Man tas ir jāzina.

Makss izpūta dūmus un mirkli klusēja, kamēr viesmīlis novāca tukšos traukus.

- Mēs runājam nevis par uzticēšanos, Lūk, bet gan par piemērotu laiku.

- Tu taču man negrasies iestāstīt, ka centies pasargāt mani no iespē-jas izvēlēties noziedznieka dzīvi.

Maksa lūpas savilkās smaidā.

- Protams, ne. Es nekad neesmu bijis liekulis un esmu tikpat egocentrisks kā jebkurš tēvs, kas cer, ka dēls ies viņa pēdās. Bet...

Lūks uzlika plaukstu uz Maksa rokas locītavas.

- Bet?

-Tu vēl esi pavisam jauns. Es neesmu pārliecināts, vai esi tam gatavs. Lai kļūtu par veiksmīgu zagli, ir jābūt nobriedušam, pieredzējušam.

- Ir jābūt dūšai to darīt, - Lūks iestarpināja, Makss atmeta galvu un iesmējās.

- Jā, patiesi, arī tas. Taču reizē ar to ir vajadzīga zināma prasme un taktiskas iemaņas, un aukstasinība. Vēl pēc dažiem gadiem tu varbūt būsi nobriedis, bet pagaidām...

- Cik pulkstenis?

Makss apjucis samirkšķināja acis, tad palūkojās lejup uz rokas pulksteni. Vai vismaz uz vietu, kur tam vajadzētu būt.

- Allaž esmu sacījis, ka tev ir veiklas rokas, - viņš nomurmināja.

- Tev nav pulksteņa? - Lūks pavērsa uz viņa pusi savu rokas locītavu. Saules gaismā iemirguļojās Maksa zelta “Rolex”. - Jau gandrīz trīs. Laikam būs labāk, ja tu samaksāsi rēķinu un dosies ceļā. - Lūks pats pamāja viesmīlim. Makss izklaidīgi iebāza roku žaketes iekškabatā, kur vajadzēja būt viņa kabatas portfelim. Un to neatrada.

- Esi tukšā? - Lūks pasmaidīja un izvilka Maksa kabatas portfeli pats no savas kabatas. - Es izmaksāšu. Nesen nejauši gadījās tikt pie mazumiņa naudas.

Sapratis mājienu, Makss padomāja un uzsmaidīja Mosarn.

- Tu arī varētu dabūt brīvu pēcpusdienu. Lūks mani aizvedīs.

- Protams, Maks. Es varētu aiziet un aplūkot pēdu nospiedumus tajā ķīniešu iestādījumā.

- Izklaidējies labi! -Nopūties Makss pastiepa roku pēc sava kabatas portfeļa. - Vai esi gatavs doties ceļā? - viņš noprasīja Lūkam.

- Es jau vairākus gadus esmu gatavs.

Beverlihilza Lūkam patika. I ā nelīdzinājās Ņūorleānai ar tās cilvēku pilnajām ielām un pabālējušo spožumu. Tā bija vienīgā vieta, kuru Lūks jebkad uzskatīs par mājām. Bet šīs plašās, palmu ieskautās avēnijas un dūmakainajā tālumā pakalnu galos satupušās pasaku mājiņas izskati-jās gluži kā filmā. Lūks nosprieda, ka tieši tāpēc droši vien šo rajonu par savu dzīvesvietu izvēlas tik daudzas kino slavenības.

Lūks vadīja mašīnu, paklausīdams Maksa norādījumiem. Palaikam viņš pamanīja kādu policijas patruļmašīnu. Šejienes policistiem nebija ne noskrambātu, ne putekļainu mašīnu. Tās visas spoži mirguļoja pēcpusdienas saulē.

Vairākums savrupmāju bija noslēpušās aiz augstiem žogiem un mūriem. Divas reizes apbraucot ap kvartālu, viņi apdzina kādu autobusu, kas izvadāja ekskursijā gar kinozvaigžņu mājām. Lūks nesaprata, kāpēc gan lai kāds maksātu par šādu ekskursiju, ja vienīgās, ko varēja redzēt, bija mūra sienas apkārt zemes gabalam un koku galotnes.

- Kāpēc, - Makss ierunājās, atvērdams savu portfeli, - tu vēlies zagt?

- Tāpēc, ka tas ir interesanti, - Lūks bez domāšanas atbildēja. - Un man tas labi padodas.

- Hmm... - Maksam bija vien jāpiekrīt, ka vislabākais veids, kā pavadīt savu dzīvi, ir darīt to, kas patīk un ko prot. - Tam izsūtāmajam zēnam, kas uznesa augšā mūsu somas un tik ļoti aizrāvās ar tavu sīko triku vērošanu, bija rokas pulkstenis un kabatas portfelis. Vai tu tos paņēmi?

4- Nē. - Lūks pārsteigts pagrieza galvu un uzlūkoja Maksu. - Kāpēc gan man tas būtu jādara?

- Man svarīgāk noskaidrot, kāpēc tu to nedarīji. - Makss noņēma kaklasaiti un, salocījis to, ielika portfelī.

- Nu, sasodīts, tas nebūtu interesanti, un tas būtu tik viegli. Bez tam viņš taču bija tikai parasts puisis, kas cenšas nopelnīt sev iztiku.

- Kāds varētu iebilst, ka arī zaglis ir tikai parasts puisis, kas cenšas nopelnīt sev iztiku.

-Ja tāds būtu mans mērķis, tad es varētu aptīrīt kādu pārtikas veikaliņu.

- Ā, tātad šāda iestādījuma apzagšanu tu uzskati par bezjēdzīgu.

- Tas norādītu uz lētu gaumi.

- Lūk! - Makss nopūtās un ielika portfelī savu smalko balto kreklu. - Tu patiesi liec man justies lepnam.

- Tas ir tāpat kā ar burvju mākslu, - Lūks pēc brīža sacīja. - Katram gribas pēc iespējas labāk izdarīt to, ko viņš prot. Ja grasies kādu apvest ap stūri, tad tas jādara ar patiesu vērienu. Vai ne?

-Tieši tā. - Makss uzvilka koši zaļi un oranži rūtotu sintētisku kreklu ar īsām piedurknēm.

- Ko tu dari?

- Atbilstoši ietērpjos. - Makss uzlika galvā “Phillies’' beisbola cepuri un uz acīm spoguļbrilles. - Es patiesi ceru, ka izskatos pēc tūrista.

Lūks apturēja mašīnu pie “Stop” un kārtīgi nopētīja Maksu.

- Tu izskaties pēc idiota.

-Tas ir pietiekami tuvu vajadzīgajam. Vai redzi to tūristu autobusu kvartāla vidū? Apstājies tieši aiz tā!

Paklausīdams pavēlei, Lūks apstādināja mašīnu, taču saviebās, kad Makss arī viņam pasniedza beisbola cepuri.

- Pitsburga? Tu taču zini, ka es neesmu Nacionālās līgas cienītājs.

- Mēģini pārdzīvot. - Makss pārmeta sev ap kaklu tālskata un foto-aparāta siksniņas. - Tā tur ir Elsas Lengtrijas māja, - Makss paziņoja dobjā Vidējo Rietumu dialektā, izkāpdams no mašīnas. Viņš nosvilpās, tad iejuka pārējo tūristu pūlī, lai pablenztu pa kaltās dzelzs vārtiem. - Nu, vecīt, tā gan ir sieviete!

Lūks uztvēra viņa runas veidu un pats pastiepa kaklu.

- Pie velna, tēt, viņa taču ir veca!

- Manis dēļ viņa katrā laikā varētu doties pensijā uz maniem dziļajiem laukiem.

Pārējo tūristu pūlī daži iesmējās, tad gids uzsāka savu parasto stāstāmo. Pakāpies atpakaļ, Makss apgāja apkārt autobusam un, kamēr pārējie tūristi klausījās un fotografēja, veikli uzrāpās uz autobusa jumta. Izmantodams teleskopisko objektīvu, viņš nofotografēja gan mūra sienu, gan koloniālā stilā celto trīsstāvu savrupmāju, tās apkārtni un ārējo apgaismojumu.

- Klau, draugs! - Autobusa šoferis pabāza galvu no savas cepures apakšas. - Sasodīts, rāpies lejā no turienes, skaidrs? Ak dievs, katrā grupā vajag gadīties kādam trakajam!

- Es tikai gribēju palūkot, vai neieraudzīšu Elsu.

- Kāp zemē, tēt! Šausmas, man kauns tevis dēļ.

- Labi jau labi. Ai, pagaidi! Man šķiet, es viņu redzu. Elsa! - viņš iesaucās, izmantodams cilvēku steidzīgo traukšanos atpakaļ pie vārtiem, lai paspētu uzņemt atlikušos nepieciešamos kadrus.

Kamēr šoferis lādējās un draudēja Maksam, viņš mierīgi norāpās zemē. Atvainošanās vietā viņš muļķīgi pasmaidīja.

-Jau divdesmit gadus esmu viņas pielūdzējs. Es pat viņas vārdā nosaucu savu papagaili.

-jā, viņu tas noteikti sajūsminātu.

Acīm redzami negribīgi Makss ļāva Lūkam aizvilkt sevi atpakaļ uz mašīnu.

- Tad tik tu redzēsi, ko teiks puiši Omahā, kad es viņiem to izstāstīšu! Tad tik redzēsi.

- Vai tu izdarīji, ko vēlējies? - Lūks pajautāja.

- Ak, protams! Tagad apskatīsim vēl vienu. L.orensa Trenta māja gan nav tūristu apskates objekts, taču baumo, ka viņam piederot izcila deviņpadsmitā gadsimta tabakas dožu kolekcija.

-Un kas pieder Elsai?

- Līdz ar viņas acīm redzami sievišķīgajiem daiļumiem? - Makss noregulēja radio un uzmeklēja kādu Sopēna melodiju. - Smaragdi, mans mīļais. Šī dāma īpaši iemīļojusi smaragdus. Tie pieskaņoti viņas acu krāsai.

Arī Maksam patika smaragdi. Kad Leklērs bija parūpējies, lai tiktu izgatavotas uzņemtās fotogrāfijas, bija nepārprotami skaidrs, ka Trenta savrupmāja ir vieglāk un vienkāršāk aplaupāms mērķis. Maksam vairs nebija nepieciešams daudz argumentu, lai izlemtu. Viņš izvēlēsies dārgakmeņus.

- Augstpapēžu kurpes, Roksana?

Roksana lepni stāvēja aiz kulisēm, mazliet līgodamās uz savām jaunajām, collu augstajām kurpēm.

- Var teikt, ka man jau ir trīspadsmit gadu, - viņa tēvam paziņoja.

- Manuprāt, līdz šim nozīmīgajam notikumam mums vēl jāgaida vairāki mēneši.

- Tas nemaz nav tik daudz. Un patiesībā tie labāk izceļ tērpu. - Viņa piesardzīgi pagrozījās apkārt savā zilajā, vizuļiem rotātajā triko. - Un šī papildu colla padara manu skatuves priekšnesumu izteiksmīgāku. Ja nepieciešams gaidīt veselu mūžību, līdz viņai izveidosies krūtis, tad viņa vismaz izmantos sava garā auguma priekšrocības. - Ir taču ļoti svarīgi atstāt labu iespaidu par sevi “Maģijas pilī”, vai ne? - Viņa uzvaras priekā pasmaidīja.

- Dabiski. - Turklāt viņu rīcībā vairs bija tikai trīsdesmit sekundes. -Citu kurpju tev droši vien nav līdzi?

Viņas smaids kļuva vēl platāks, un viņa noskūpstīja Maksu uz zoda.

- Mēs viņus padarīsim mēmus.

Varbūt vainīga bija gaismu rotaļa vai arī Maksa paša iztēle, taču vienu mirkli, atveroties priekškaram, viņš redzēja Roksanu jau kā pieaugušu sievieti - slaidu un piemīlīgu, apburošu savā pašpārliecībā, kuras acīs mirdz noslēpumi, ko izprast spēj vienīgi sievietes sirds.

Tad jau viņa atkal bija tēva mazā meitenīte, kas uzvilkusi pieaugušas sievietes kurpes un apbur skatītājus, prasmīgi darbojoties ar zīda šallītēm. Vēl pēc brīža šallītes jau sasietas gulēja viņai pie kājām, un viņa pagriezās pret tēvu, gatava ieslīgt transā viņa jaunajā lidojošās meitenes priekšnesumā, kurā viņš bija apvienojis jau pazīstamo ilūziju ar slotas kātu un triku ar meitenes pacelšanu virs grīdas.

Atskanēja mūzika. “Veltījums Elīzai.” Lēni un graciozi Maksa rokas kustējās Roksanas sejas priekšā. Viņas galva sašūpojās. Acis aizvērās.

Makss izmantoja slotas kātus ar mirguļojošām slotām, lai skatītājiem sniegtu gan skaistu, gan teatrālu priekšnesumu. Pirmo slotu viņš novietoja starp Roksanas lāpstiņām, tad, atkāpies soli uz skatuves kreiso pusi, pastiepa uz priekšu rokas un pamāja. Gluži kā bez svara, ar taisnām un izstieptām kājām viņa sāka celties gaisā, līdz augums atradās paralēli skatuvei. Makss paņēma otru slotas kātu un izlikās slaukām gan virs, gan zem Roksanas auguma. Viņas garie, jau tā izteiksmīgie rudie mati kuplā gūzmā noslīga lejup. Kad Makss paņēma nost vienīgo balstu, padodams abas slotas blakus stāvošajai Lilijai, skatītāju pūlis jau aplaudēja.

Līdz ar smeldzoši plūstošo Bēthovena melodiju Roksanas augums sāka griezties. Skatuves starmešu gaismai kļūstot zeltainai, Roksanas augums griezās un izliecās, līdz beidzot apmēram pēdu virs skatuves nostājās vertikāli. Makss maigi nolaida viņu zemē - collu pa collai, līdz viņas kājas pieskārās skatuves grīdai.

Un tad viņš Roksanu atmodināja.

Viņa atvēra acis, lai izbaudītu grandošus aplausus. Jau tagad viņas prātā vairs nebija citas patīkamākas melodijas.

- Es taču tev teicu, tēt, - viņa aizelsusies paziņoja.

- Teici gan, mīlulīt.

Sems aiz kulisēm vēroja priekšnesumu un pakratīja galvu. Tā visa bija tikai krāpšana, viņš nodomāja. Sentu visvairāk tracināja tas, ka neviens viņam negrasījās atklāt noslēpumu, kā tas tiek darīts. Tas būs vēl kaut kas, par ko Noveliem galu galā nāksies samaksāt.

Viņam bija nepieciešams vienīgi tikai pāris sākuma soļu, tad, kā viņš sprieda, viņš varētu pats īstenot tālāk šo triku vai arī jebkuru citu, ja vien labpatiktos. Senut sajūsmināja un izbrīnīja tas, ka cilvēki patiesi gatavi maksāt brangu naudu par to, ko kāds izliekas darām, kaut arī zināms, ka to izdarīt nav iespējams.

Ir taču jābūt kādai iespējai uzzināt šo triku tapšanas noslēpumus, Sems nodomāja. Viņš aizsmēķēja cigareti un vēroja, kā uzstājas Lūks. Tad ta’ liela lieta, viņš nodomāja. Tas izdzimtenis uzskata, ka ir milzīga slavenība, tā stāvēdams starmešu gaismā, saņemdams aplausus un publikas uzmanību.

Pienāks diena, Sems pats sev iegalvoja, kad visa uzmanība tiks pievērsta viņam. Jo tad, ja tev pievērš uzmanību, tavās rokās ir vara. Un vara bija tā, pēc kā Sems alka visvairāk.

- Novēla kungs! - Tajā pašā mirklī, kad izrāde bija beigusies, Maksu ģērbtuvē uzmeklēja Brents Teilors, aktieris ar vīrieša ideālam atbilstošu ārieni un sulīgu baritonu. - Vēl nekad mūžā nebiju redzējis kaut ko lieliskāku. - Teilors dedzīgi kratīja Maksa roku.

-Jūs man glaimojat, Teilora kungs.

- Lūdzu, sauciet mani par Brentu!

- Labi, Brent, un jūs sauciet mani par Maksu. Te gan ir mazliet pašauri, tomēr es justos pagodināts, ja jūs man pievienotos uz glāzi brendija;.

- Ar prieku! Tas pārvēršanas priekšnesums, - Teilors turpināja, kamēr Makss salēja glāzēs dzērienu. - Tas bija apbrīnojams. Un lidojošās meitenes priekšnesums bija tik krāšņs. Es ļoti vēlētos, lai jūs atnāktu pie manis uz vakariņām, tad mums būtu vairāk laika apspriest burvju mākslu.

- Es allaž ar lielāko prieku esmu gatavs apspriest burvju mākslu. -Makss pasniedza Teiloram glāzīt i ar konjaku “Napoleon".

- Un varbūt mēs varētu apspriest arī to burvju mākslu, kas norisinās uz mazā ekrāna. Televīziju, - Teilors piebilda, kad Makss tikai pieklājīgi pasmaidīja.

-Jā, diemžēl man nav pārāk daudz iespēju to noskatīties un novērtēt. Mani bērni gan šajā ziņā ir lietpratēji.

- Un iespaidīgi burvju mākslinieki vienlaikus. Manuprāt, viņi būtu priecīgi, ja varētu demonstrēt savas spējas kādā īpašā televīzijas programmā.

Makss pamāja, lai Teilors apsēžas uz neliela dīvāna, un pats apsēdās spoguļa galdiņa priekšā.

- Filmā burvju māksla zaudē savu burvību un spēku.

- Protams, tā var gadīties. Bet, ņemot vērā jūsu lielisko izpratni par priekšnesumu, tam vajadzētu būt burvīgam skatam. Es būšu atklāts, Maks. Kāds no televīzijas kanāliem man sniedzis izdevību producēt īpašu pro-grammu sēriju par dažādiem tematiem. F.s ļoti labprāt producētu stundu garu programmu “Apbrīnojamais Novels”.

- Maks! - Pavēris durvis, Lūks apstājās. -- Atvainojiet par traucējumu! Ir ieradies reportieris no “Los Angeles Times”.

- Pēc mirklīša parunāšu ar viņu. Iepazīstieties - Brents Teilors, Lūks Kelahans.

- Priecājos iepazīties. - Teilors piecēlās, lai paspiestu Lūkam roku. - Jums piemīt liels talants, bet tas mani nepārsteidz, jo jūs ir apmācījis labākais no labākajiem.

- Pateicos! Man patīk jūsu filmas. - Lūks pavērsa skatienu no Teilo-ra uz Maksu. - Es lūgšu, lai viņš pagaida pie bāra.

- Lieliski.

- Apbrīnojami izskatīgs puisis, - Teilors piebilda, kad Lūks biia izgājis no ģērbtuves. - Ja viņš izlemtu nesekot jūsu pēdās, es jau rīt viņam varētu piedāvāt sešas lomas.

Makss pasmaidīja un nopētīja savus nagus.

- Baidos, ka viņš ir cieši nolēmis sekot manās pēdās. Un, kas attiecas uz jūsu piedāvājumu...

Lūks gandrīz vai nespēja nociesties un pagaidīt. Līdz pat otrās izrādes beigām viņam neradās nekādas iespējas parunāt ar Maksu vienatnē. Tajā pašā brīdī, kad Makss iegāja savā ģērbtuvē, Lūks devās viņam pakaļ, lai izprašņātu.

- Kad mēs pie tā ķersimies?

- Ķersimies? - Makss sēdēja pie spoguļa galdiņa un iemērca pirkstus vēsā krēmā. - Pie kā?

- Pie televīzijas. - Aizrautībā starojot, viņš raudzījās uz Maksa atspulgu spogulī. - Pie tā televīzijas raidījuma, ko Teilors vēlas producēt. Vai mēs to filmēsim te, Losandželosā?

Makss mierīgi tīrīja no sejas grimu.

-Nē.

- Mēs varētu filmēt arī Ņūorleānā. - Iztēlē Lūks jau spēja saskatīt to visu: starmešus, kameras un slavu.

Makss aizmeta izlietotās salvetes.

- Mēs to nedarīsim, Lūk.

- Varbūt mums nevajadzētu pieļaut tuvplānu filmēšanu, bet to taču varētu aizpildīt ar... - Lūks apklusa pusvārdā, un aizrautību nomainīja milzīgs pārsteigums. - Ko? Vai tu gribi teikt, ka mēs to nedarīsim?

- Tieši to es saku. - Makss palaida vaļīgāk smokinga kaklasaiti, tad piecēlās kājās. - Es noraidīju šo piedāvājumu.

- Bet kāpēc? Vienā vakarā mūs varētu redzēt miljoniem cilvēku.

- Filmā burvju māksla zaudē savu iedarbību. - Makss novilka žaketi un uzlika uz pakaramā, tad ķērās pie krekla pogām.

- No tā var izvairīties. Mēs varam sniegt priekšnesumus tiešajā ēterā. Ļoti daudzas reizes viņiem arī studijā ir savākta publika.

-To mēs sava saspringtā darba grafika dēļ nekādi nevarētu izdarīt. -Makss ielika aproču pogas mazā, zeltītā lādītē. Atverot tās vāciņu, atskanēja melodija no “Gulbju ezera".

- Muļķības! - Lūka balss pieklusa, jo viņu pārņēma kaut kas vairāk nekā tikai mulsums. Kopš ienākšanas ģērbtuvē Makss ne reizes nebija ieskatījies viņam acīs. - Tās visas ir muļķības. Tu nevēlies to darīt manis dēļ.

Makss novilcināja laiku, aizvērdams muzikālās lādītes vāciņu.

- Tā ir izcili aplama doma.

- Nē, nav vis, Tu nevēlies, lai mūs redzētu tik daudz cilvēku, lai tie redzētu mani. Tieši tāpat kā tu pagājušajā gadā atteicies piedalīties Karsoņa izrādē. Tu negribi uzstāties televīzijā, jo tev šķiet, ka tas nelietis varētu mani ieraudzīt, vai nu viņš, vai mana māte, un sagādāt mums nepatikšanas. Tieši tāpēc tu atsakies piedalīties tāda veida izrādēs, kas tevi pašu varētu padarīt neizsakāmi slavenu.

Makss novilka smokinga kreklu un palika stāvam baltā apakškreklā un biksēs. Pieraduma pēc viņš uzlika kreklu uz polsterēta pakaramā un nogludināja ar plaukstu krokas.

- Es pats izvēlos, kā rīkoties, Lūk, un man ir savi iemesli tā darīt.

- Manis dēļ, - Lūks nomurmināja. Spriedze, kas šķita spiežam krūtīs, un smaguma sajūta vēderā bija sāpīga. - Tā nav pareizi.

- Man tā ir pareizi, Lūk. - Makss pasniedzās, lai pieskartos Lūka plecam, bet Lūks spēji atrāvās. Šī bija pirmā reize vairāku gadu laikā, kad zēns bija tik spēji un aizsargājoties atrāvies. Arī tas bija sāpīgi. - Nav nekādas vajadzības to uztvert tā.

- Kā tad man vajadzētu to uztvert? - Lūks noprasīja. Viņš vēlējās kaut ko sasist - jebko -, taču viņam izdevās savaldīties un dūrēs savilktās rokas noturēt pie sāniem. - Tā ir mana vaina.

- Ar vainu tam nav nekāda sakara. Te svarīgas ir prioritātes. Varbūt tu vēl neesi tik vecs, lai to saprastu. Vēl pēc diviem gadiem tev būs astoņpadsmit. Ja es tad nolemšu pieņemt piedāvājumu filmēties televīzijā, tad varbūt mēs to darīsim.

- Es negribu, lai tu gaidītu. Ne jau manis dēļ. -- Lūka acis bija spožas un dusmu pilnas. - Ja radīsies kādas nepatikšanas, es pats tikšu ar tām galā. Neesmu vairs bērns. Un, kas attiecas uz mums, mana māte ir mirusi. Dieva vārdā, es ceru, ka viņa ir mirusi.

- Nerunā tā! - Maksa balss bija asa kā zobens. - Lai ko viņa darīja vai nedarīja, viņa ir un paliek tava māte, un viņa tev dāvāja dzīvību. Nevēli nevienam nāvi, Lūk! Tā pati atnāk pie mums daudz ātrāk, nekā mēs to gaidītu.

- Vai tu ceri, ka es varētu viņu neienīst?

- Tavas jūtas paliek tavā ziņā. Tāpat kā manā ziņā paliek mani lēmumi. - Piepeši juzdamies noguris, Makss ar plaukstām paberzēja seju. Viņš bija zinājis, ka pienāks reize, kad viņiem būs par to jārunā. Nekad nevarēja izvairīties no sarunas par to, no kā visvairāk baidies. - Viņa nav mirusi.

Lūka augums saguma, gluži kā pātagas skarts.

- Kā tu to zini?

- Vai tu domā, ka es būtu riskējis ar tavu drošību? - Sadusmojies, ka viņam tas jāpaskaidro, Makss no pakaramā paķēra tīru kreklu. - Es visu laiku esmu bijis lietas kursā, kur viņa ir, kā viņai klājas, ko viņa dara. Būtu pieticis ar vienu viņas soli tavā virzienā, un es būtu tevi aizvedis tur, kur viņa tevi nemūžam neatrastu.

Lūka sirdī apsīka visas dusmas, atstājot viņu iztukšotu un nelaimīgu.

- Es nezinu, ko lai tev tagad saku.

- Tev nekas nav jāsaka. Es darīju to, ko uzskatīju par pareizu, un turpināšu darīt to pašu, jo es tevi mīlu. Ja arī man būtu jāprasa no tevis kaut kas pretī, es tevi lūgšu paciesties vēl divus īsus gadiņus.

Sagumis plecos, Lūks pavērās uz kārbiņām, kas bija saliktas uz Maksa spoguļa galdiņa.

- Es nekad nespēšu tev to atmaksāt.

- Tad neapvaino māni, mēģinādams to darīt.

-Jūs abi ar Liliju... - Lūks paņēma kādu trauciņu, tad atkal nolika to atpakaļ. Dažas jūtas bija tik milzum lielas, ka tās nevarēja ietērpt vārdos. - Jūsu labā es būtu gatavs uz visu.

- Tad pagaidām izmet to visu no galvas. Ej un pārģērbies! Man šovakar vēl jāpastrādā.

Lūks atkal pacēla galvu. Makss prātoja, kā gan var būt, ka šajā īsajā brīdī, kopš viņi stāvējuši šaurajā ģērbtuvē, Lūks no zēna pārvērties vīrā, jo tas, kas šobrīd pagriezās uz viņa pusi, bija vīrs: ar platiem un lepni izslietiem pleciem, ar acīm, kas nu bija tumšas un tiešas, ne vairs aizrautībā spožas.

- Tu šovakar aplaupīsi Lengtrijas māju, vai ne? Es gribu doties tev līdzi.

Makss nopūtās un apsēdās, lai novilktu skatuves kurpes.

- Tu šovakar centies visu sarežģīt, Lūk. Esmu jau arī agrāk tevi piesaistījis pie šāda veida darbiem, taču ir milzīga starpība starp laupīšanas vietas izpēti un pašas laupīšanas veikšanu.

- Es došos tev līdzi, Maks. - Lūks paspēra soli uz priekšu, tā ka Maksām nācās atliekt galvu, lai paraudzītos viņam acīs. - Tu vienmēr runā par izvēles izdarīšanu. Vai nav pienācis laiks, kad tu man ļautu pašam izvēlēties?

Iestājās pailgs klusums, līdz Makss atkal spēja parunāt.

- Mēs izbrauksim pēc stundas. Tev būs nepieciešamas tumšas drēbes.

Makss jutās pateicīgs, ka Elsa Lengtrija nekolekcionē mazos klēpja sunīšus, ko daudzas aktrises uzskatīja par modes lietu. Elsas ekscentriskā daba lika kolekcionēt vīriešus - gadiem ritot, arvien jaunākus un muskuļotākus. Šobrīd viņa atradās uz robežas starp septīto un astoto vīru, jo pavisam nesen bija šķīrusies no profesionāla futbolista. Pašlaik viņa kala laulību plānus ar savu tagadējo mīlestību - divdesmit astoņus gadus vecu kultūristu.

Pašai Elsai bija četrdesmit deviņi gadi un lieliskas aprēķinātājas daba.

Attiecībā uz vīriešiem viņas gaume bija samērā slikta, taču visādā citādā ziņā tā bija nevainojama. Par šo faktu Makss informēja Lūku, kamēr viņi rāpās pāri Elsas Lengtrijas astoņas pēdas augstajai mūra sētai.

- Bagātie bieži dzīvē zaudē perspektīvu, - Makss klusi piebilda, kamēr abi steigšus traucās pār glīti pļauto mauriņu. - Bet, kā pats redzēsi, māja, ko Elsa likusi uzbūvēt apmēram pirms desmit gadiem, ir burvīga. Protams, viņa bija nolīgusi dizainerus. “Baksteru un Fiču” - tā ir diezgan laba firma. Taču viņa pati personiski pārbaudīja un novērtēja ikkatru sīkumu, ikkatru smalkāko lietiņu, ikkatru detaļu.

- Kā tu to visu zini?

- Kad jāgatavojas mājas aplaupīšanai, tad obligāti nepieciešams uzzināt it visu par tās iemītniekiem, tāpat arī tās strukturālo izvietojumu. -Viņš apstājās mimozu paēnā, lai mazliet atvilktu elpu. - Māja, kā redzi, ir lielisks koloniālā stila arhitektūras paraugs. Ļoti tradicionālas līnijas, mazliet plūstošas un sievišķīgas, un ideāli piemērotas Elsas gaumei.

- Tā ir liela, - Lūks piezīmēja.

- Dabiski, taču ne dižmanīgi liela. Kad būsim tikuši iekšā, runā tikai tad, ja tas ir būtiski nepieciešams, visu laiku paliec man līdzās un līdz pēdējam sīkumam un bez jebkādas vilcināšanās klausi manus norādījumus!

Lūks pamāja. Viņa asinis vai vārījās aiz nepacietīgas aizrautības.

- Esmu gatavs.

Drošības signalizācijas kastīti Makss uzgāja pie loga rāmja uz terases mājas otrā pusē. Sekojot Mosa norādījumiem, viņš atskrūvēja kastītes vāciņu un pārknieba vajadzīgos vadiņus. Cenzdamies apvaldīt nepacietību, Lūks gaidīja, kamēr Makss atliek vāciņu atpakaļ un pieskrūvē to, un tad viņi piegāja pie terases durvīm.

- Gravēts stikls, ko apstrādājis kāds Ņūhempšīras mākslinieks, -Makss nomurmināja. - Būtu noziegums to sabojāt. - Viņš nevis izmantoja stikla griezēju, bet izņēma savu mūķīzeru saišķi un ķērās pie abām slēdzenēm.

Tas prasīja vairāk laika. Minūtēm aizritot, Lūks saklausīja gaisā katru vismazāko skaņu. Tikko dzirdamo peldbaseina filtra dūkoņu, naktsputnu sačukstēšanos kokos, klusos klikšķus, metālam pieskaroties metālam, kamēr Makss izmēģināja atslēgas. Tad - kluso apmierinājuma nopūtu, kad durvis beidzot atvērās.

Šobrīd Lūks pirmo reizi izjuta to, ko Makss bija allaž piedzīvojis. To mazliet biedējošo aizrautību, kad ieej aizslēgtā mājā, dīvaino baudu, ko sagādā apziņa, ka iekšpusē guļ cilvēki, kņudinošo spēka un varas apjausmu, kad lavies cauri tumsai, lai saņemtu kāroto balvu.

Viņi kustējās pavisam klusi, iedami viens otram pa pēdām cauri plašajai viesistabai. Gaisā bija jaušams tikko manāms krizantēmu un sieviešu smaržu aromāts. Skaidri atcerēdamies redzēto telpu plānu, Makss devās uz virtuves pusi un uz durvīm, kas veda uz pagrabu.

- Kāpēc...

Makss pakratīja galvu, norādot, lai Lūks klusē, un kāpa lejup. Sienas bija veidotas no tumša priedes koka paneļiem. Galvenās telpas centrā stāvēja pūla galds, tam apkārt bija izvietoti dažādi trenažieri. Vienu sienu pilnībā aizņēma bārs.

- Spēļu telpa, - Makss klusi noteica. - Lai viņa varētu iepriecināt savus vīriešus.

- Vai viņa te, lejā, tur savas dārglietas?

- Nē. - Makss iesmējās par šādu domu. - Taču šeit ir elektrības sadales skapītis. Seifs darbojas pēc elektromehānisma principa. Tas ir diezgan smalks un diezgan grūti uzlaužams. Protams, ja būs atslēgta strāva...

- Tad seifs atvērsies.

- Trāpīts. - Makss attaisīja saimniecības telpas durvis. - Vai nav parocīgi? Viss glīti uzrakstīts. Tātad bibliotēkā. - Viņš izslēdza elektriskos drošinātājus. - Tam vajadzētu līdzēt. - Pasmaidījis Makss pagriezās pret Lūku. - Cilvēki bieži noslēpj savus seifus starp grāmatām. Interesanti, vai tev tā nešķiet?

-Jā. - Lūka pirksti cimdu iekšpusē nosvīda.

- Kā tu jūties?

- Tāpat kā pirmajā reizē, kad kopā ar Anabellu iekāpu mašīnas aizmugurējā sēdeklī, - Lūks dzirdēja pats sevi sakām un nosarka.

Makss piespieda roku pie sirds, tomēr nespēja apspiest klusus smiekliņus.

- Ak jā, - viņš pēc brīža klusi noteica. - Ļoti piemērots salīdzinājums. - Pagriezies viņš Lūkam pa priekšu devās augšup pa kāpnēm.

Bibliotēkā viņi atrada seifu aiz brīnišķīgas O’Kīfa gleznas. Līdz ar elek-tromehānisma atslēgšanu seifa atvēršana bija tikpat viegla kā bērnu rotaļu lādītes attaisīšana. Makss pakāpās atpakaļ un pamāja Lūkam.

Amats tiek nodots no tēva dēlam, viņš lepni nodomāja, kamēr Lūks izņēma no seifa dārglietu kārbiņas. Kad Lūks tās atvēra, Makss ar kabatas lukturīša šauro stariņu apspīdināja dārgakmeņus.

Tie bija brīnišķīgi. Tas bija vienīgais, par ko Lūks spēja domāt, noraudzīdamies uz dzirkstošajiem dārgakmeņiem, kas bija tik izcili iestrādāti zelta un platīna kalumos. Maksam būtu neizsakāmi paticis tas, ka viņš jau pirmajā mirklī neiedomājās par to naudas ziņā izteikto vērtību.

- Vēl pagaidi! - Makss pačukstēja Lūkam ausī. - Tas, kas spīd, bieži ir viltojums. - Viņš no savas somas izņēma lupu un, padevis lukturīti Lūkam, lai viņš to pieturētu virs dārgakmeņiem, nopētīja tos. - Apburoši, -viņš nopūties murmināja. - Vienkārši apburoši. Kā jau teicu, Elsai ir izsmalcināta gaume. - Viņš aizvēra seifu un atkal nolaida tam pāri gleznu.

- Kauns būtu pamest tik lielisku gleznu. Bet tas laikam būs tikai godīgi, vai tev tā neliekas?

Lūks stāvēja ar tūkstošiem dolāru vērtiem smaragdiem rokās. Un plati smaidīja.

10................................

Izdarīt krāpšanu, ko neviens nespētu atšifrēt, pēc Sema domām, varēja, izmantojot visvājāko ķēdes posmu. Tajā neilgajā laika sprīdī, ko Sems bija pavadījis Noveļu trupā, viņš bija izlicies labprāt darām jebkuru darbu, sejā allaž paturējis dedzīgu smaidu un mēles galā - saldus glaimus. Viņš bija līdzjūtīgi noklausījies, kā Lilija viņam stāstījusi par Lūka pagātni, un iekarojis viņas sirdi, sacerēdams par mirušu māti un brutālu tēvu pasaciņu, kura būtu ļoti pārsteigusi viņa vecākus, kas dzīvoja neuzkrītošā mājā Blūmfīldā, Ņūdžersijas štatā, un kas ne reizi to sešpadsmit gadu laikā, kurus Sems pie viņiem mitis, dusmās nebija pacēluši pret viņu roku.

Sems bija ienīdis šo provinces pilsētiņu un viņa klusajiem, čaklajiem vecākiem neizprotamu iemeslu dēļ ienīdis gan viņus pašus, gan viņu dzīvesveidu un pieticīgās prasības.

Pusaudža gados Sems bija salauzis viņu sirdis ar savu izaicinošo un nepakļāvīgo izturēšanos. Četrpadsmit gadu vecumā viņš bija pirmo reizi nozadzis vecāku mašīnu un devies uz Manhetenu. Varbūt viņam būtu izdevies tur nokļūt, ja vien viņš būtu samaksājis nodokli tunelī. Policisti viņu saīgušu bija atveduši atpakaļ uz Blūmfīldu. Viņš nepavisam nenožēloja izdarīto.

Viņš kļuva izveicīgs sīku priekšmetu zaglis veikalos, ņemot gan pulksteņus, gan rotaslietas, gan kosmētikas piederumus. Visas nozagtās lietas viņš glīti salika nozagtā ādas portfelī, tad par pazeminātām cenām pārdeva saviem skolasbiedriem.

Divas reizes viņš ielauzās skolā un to izdemolēja - tikai tāpēc vien, ka logu stiklu izdauzīšana un ūdens cauruļu sasišana viņam sagādāja baudu. Viņš bija pietiekami gudrs, lai nelielītos ar saviem nodarījumiem, un tik apburoši izturējās skolotāju priekšā, ka tiem pat prātā neienāca turēt viņu aizdomās.

Mājās viņš nevienu neklausīja, regulāri novezdams māti līdz asarām. Vecāki zināja, ka Sems apzog arī viņus, jo laiku pa laikam no maka pa-

zuda kāda divdesmit dolāru banknote, pazuda dažādas greznumlietiņas, pēkšņi vairs nebija atrodama kāda rotaslieta. Vecāki nesaprata, kāpēc Se-mam vajadzētu zagt, ja viņi dēlu spēja pilnībā apgādāt ar visu nepiecie-šamo. Viņi nesaprata to, ka viņu dēlam ne visai patīk zagt. Taču viņam neizsakāmi patika sāpināt cilvēkus.

Viņš atteicās apmeklēt psihologa konsultācijas. Ja vecākiem tomēr izdevās aizvilkt viņu pie ārsta, Sems tikai saīdzis sēdēja un neteica ne vārda. Kad sešpadsmit gadu vecumā māte aizliedza Semam izmantot viņas mašīnu, Sems bija reaģējis, iesitot viņai pļauku un ievainojot viņas lūpu, un uzdauzot zilu aci. Tad viņš bija mierīgi paņēmis mašīnas atslēgas, izgājis pa durvīm uz aizbraucis prom.

Mašīnu viņš bija pametis netālu no Pensilvānijas štata robežas, un pats tā arī vairs mājās neatgriezās.

Viņš nekad neiedomājās par saviem vecākiem. Viņa galvā neraisījās nekādas atmiņas: ne par Ziemassvētkiem, ne dzimšanas dienām, ne ceļojumiem uz jūras piekrasti. Semam viņi vispār nenozīmēja neko, tātad vispār neeksistēja.

Noveli viņu nodrošināja ar nelielu kabatas naudu, lielisku izturēšanos un brīvu laiku, ko viņš izmantoja jaunas nelietības plānošanai. Tā kā Sems varēja viņus izmantot, viņš Novelus nicināja tikpat ļoti, kā bija nicinājis kluso pāri, kas bija devis viņam dzīvību.

Sev neizprotamu iemeslu dēļ, varbūt nemaz nevēloties izskaidrot iemeslus, visvairāk viņš ienīda Lūku. Nojauzdams, ka Roksana pret Lūku lolo bērnišķīgi romantiskas jūtas, Sems nolēma atkarot Lūkam viņas uzmanību.

Viņš Roksanu arī uzskatīja par šīs ģimenes vājāko posmu.

Roksanai viņš veltīja laiku un uzmanību, klausījās viņas idejās, uzteica viņas burvju mākslas spējas. Ar glaimiem viņš pierunāja Roksanu parādīt viņam dažus trikus un pamazām panāca, ka Roksana sāka viņam uzticēties un pat iemīlēties viņā.

Sems bija pilnīgi pārliecināts par viņas uzticēšanos, un sava otrā Ņūorleānā nodzīvotā mēneša beigās viņš nolēma to izmantot.

Viņš bieži mēdza paieties pretī Roksanai, kad viņa nāca mājup no skolas. Ar šo paradumu Sems bija izpelnījies gan Maksa, gan Lilijas atzinību. Šī ziema bija salta un mitra, un cilvēki steidzās pa ielām, cerēdami ātrāk nokļūt mājās un siltumā. Bija viegli pamanīt Roksanu, kas lēni nāca pa ietvi un, cenzdamās izvairīties no smalkā lietus, gāja zem veikalu izvirzītajām nojumēm, ieskatīdamās arī skatlogos. Daudzi veikalu īpašnieki viņu labi pazina, un, ja viņa bulu iegājusi veikalos apskatīt preces, viņi meiteni būtu labprāt uzņēmuši.

It visu, kam viņa pieskārās, viņa uztvēra ar cieņu un apbrīno, bieži uzdeva jautājumus un saglabāja iegūtās zināšanas.

Kad Sems viņu ieraudzīja, viņa vēl joprojām atradās divu kvartālu attālumā, košajiem matiem un tumši zilajai jakai spīdot cauri drūmajai miglai. Sems jau bija izvēlējies vietu, kur piepildīt savus nelietīgos nodomus, un, iedams viņai pretī, bija vislabākajā noskaņojumā.

- Sveika, Roksij, kā veicās skolā?

- Tā nekas. - Viņa uzsmaidīja Semam, juzdamās jau tik pieaugusi un tik lielā mērā sieviete, ka viņai glaimoja deviņpadsmit gadu veca vīrieša uzmanība. Sirds krūtīs, kas ietiepīgi neattīstījās, sāka sisties straujāk un dedzīgāk.

Veikalā Karaliskajā ielā bija vairāk krāmu nekā dārgumu. Tajā bija dažas interesantas preces, kas lielākoties nebija dārgas. Sieviete, kam piederēja šis veikaliņš, tirgoja preces pēc pasūtījuma un savus ienākumus papildināja ar taro kāršu likšanu un zīlēšanu pēc plaukstas. Sems bija izvēlējies šo veikaliņu, jo tā īpašniece parasti strādāja viena un Roksana bieži tur iegriezās, lai tā viņai pazīlētu.

- Vai gribi, lai viņa tev izliek kārtis? - Sems uzsmaidīja Roksanai. - Varbūt tu varēsi noskaidrot, kā tev veicās kontroldarbā?

- Es nekad neprasu zīlēt par tādām muļķībām.

- Tu varētu pajautāt par kādu puisi. - Sems viņai veltīja tādu skatienu, ka Roksanas sirds sāka joņot priekā, un atvēra durvis, pirms viņai radās izdevība paiet garām veikaliņam. - Varbūt viņa tev varēs pateikt, kad tu apprecēsies.

Roksana raudzījās lejup uz savām kurpēm.

- Tu taču nemaz netici kārtīm.

- Redzēsim, ko viņa tev pastāstīs. Varbūt tad es ticēšu.

D’Amūras kundze sēdēja aiz letes. Viņai bija stūraina, koši uzkrāsota seja un izteiksmīgas tumšbrūnas acis. Šodien viņa bija uzlikusi galvā vienu no saviem daudzajiem turbāniem - violeto, kas sedza gandrīz visus viņas nežēlīgi izbalinātos melnos matus, atstājot laukā vienīgi dažas šķipsniņas. Vēl viņa bija ielikusi ausīs smagus mākslīgu briljantu auskarus, kas krita gandrīz vai līdz violetā kaftānā tērptajiem pleciem. Ap kaklu viņai bija vairākas sudraba ķēdes, uz abām rokas locītavām žvadzēja rokassprādzes.

Viņai bija apmēram sešdesmit gadu, un viņa apgalvoja, ka cēlusies no čigāniem. Tā varēja būt taisnība, bet, lai arī kāda būtu viņas izcel-sme, Roksanai viņa patiesi patika.

Kad ieskanējās durvju zvaniņš, D’Amūras kundze pacēla galvu un pasmaidīja. Uz letes viņai līdzās atradās koši ilustrētas taro kārtis, kas bija izkārtotas ķeltu krustā.

- Man jau tā šķita, ka mana mazā draudzenīte mani šodien apciemos.

Roksana piegāja tuvāk, lai varētu izpētīt kārtis. Veikalā bija pārlieku silts, bet Roksanai pret to nebija iebildumu. Te vienmēr brīnišķīgi smaržoja vīraks, ko D’Amūras kundze dedzināja, un viņas bagātīgi lietotās smaržas.

- Vai tu atnāci iepirkties, - viņa jautāja Roksanai, - vai kaut ko uzzināt?

- Vai jums ir laiks pazīlēt?

- Tev, mana mīļā, man allaž atradīsies laiks. Varbūt varam kopīgi padzert karstu šokolādi, jā? - Viņa paraudzījās uz Semu, un viņas smaids atsala. Šim zēnam piemita kaut kas tāds, kas viņai nepatika, par spīti viņa atklātajam, draudzīgajam smaidam un glītajām acīm. - Un tu? Vai esi atnācis kaut ko pajautāt kārtīm?

- Es ne. - Viņš kautrīgi pasmaidīja. - Mani tas laikam mazliet biedē. Bet tu prasi vien, Roksij, nesteidzies! Man vēl jāiegriežas aptiekā un šis tas jāpaņem. Tiksimies atkal mājās.

- Labi. - Kad D’Amūras kundze paņēma kārtis un piecēlās kājās, Roksana devās uz aizkara pusi, kas atdalīja veikalu no blakustelpām. -Pasaki tētim, ka es drīz būšu mājās.

- Protams, Saredzēsimies! - Viņš devās uz durvju pusi, tad, viņām aizejot, izdzirdējis nošvīkstam aizkaru, apstājās. Nu jau ar pavisam nedraudzīgu smaidu sejā viņš tīšām atvēra veikala ārdurvis, ļaujot ieskanēties zvaniņam, tad atkal tās aizvēra. Viņš strauji pagāja garām ar bezjēdzīgām precēm nokrautajiem plauktiem un devās pie letes. Zem tās atradās krāsaina cigāru kārba, kurā kundze turēja dienas peļņu. Guvums nebija liels - lietainās ziemas dienās ar pārdošanu pārāk labi neveicās, taču Sems iztukšoja visu - līdz pat pēdējam penijam. Banknotes un sīknaudu sabāzis kabatās, viņš aši palūkojās apkārt, vai neredzēs vēl kaut ko vērtīgu. Viņš ļoti labprāt būtu sasitis daļu stikla un porcelāna trauku. Taču tā viņš varētu sevi nodot. Tāpēc viņš tikai piebāza jakas kabatas ar dažām mazākām greznumlietiņām. Rūpīgi pieturēdams durvju zvaniņu, lai tas neskanētu, viņš pavēra durvis, izspraucās laukā un lēnām tās klusi aizvēra.

Nākamās nedēļas laikā Sems aplaupīja vēl četrus kvartāla veika-linus. Kad viņam bija izdevīgi, viņš izmantoja Roksanas palīdzību, ieklīzdams veikaliņos kopā ar viņu un nogaidīdams, kamēr viņa, būdama pazīstama šā rajona pārdevējiem, piesaistīja to uzmanību. Tad Sems ātri sabāza kabatās pirmo, kas pagadījās pa rokai, vai tā būtu kāda vērtīga Limožas porcelāna lādīte vai lēts suvenīra pelnutrauks. Reiz viņam paveicās iztukšot vēl vienu veikala kasi, kamēr pārdevēja bija ievedusi Roksanu dibentelpā, lai parādītu porcelāna lelli, kas tikko atvesta no Parīzes.

Semam nebija svarīgi, cik vērtīgs ir viņa guvums. Visvairāk viņu sajūsmināja apziņa, ka izbrīnā plati acis iepletusī, uzticīgā Roksana neapzināti bija kļuvusi viņa līdzdalībniece. Neviens taču neapvainos Maksi-miliāna Novēla mazo mīlulīti dažādu nieciņu zagšanā. Kamēr vien Sems turēsies kopā ar viņu, viņš varēja piebāzt savas kabatas un veldzēt savu salto sirdi.

Taču vislabākais piedzīvojums šajā Ņ ūorleānas ziemā viņam bija Ana-bellas pavedināšana un aizvilināšana no Lūka Kelahana, kurš bija viņā iemīlējies.

Tas, kā izrādījās, bija viegli izdarāms, tikpat viegli kā nepiepildāmā un zemiskā veikalu apzagšana. Vienīgais, ko viņam nācās darīt, bija skatīties, klausīties un izmantot radušos izdevību.

Kā jau vairākums jauno mīlētāju, arī Lūks un Anabella palaikam sastrīdējās. Lielākā daļa strīdu bija saistīti ar to, ka Lūkam atlika pavisam maz laika Anabellas izklaidēšanai, bet Anabella savukārt vēlējās, lai Lūks pie viņas pavadītu vai katru mīļu brīdi. Viņa kūdīja Lūku neiet uz mēģinājumiem un aizsprukt ātrāk prom no izrādēm, lai varētu aizvest viņu uz ballītēm, uz dejām vai izvizināt mašīnā. Varbūt vainīgi bija hormoni, taču Lūks bija pārāk profesionāls burvju mākslinieks - un pārāk aizrautīgs zaglis, lai atceltu izrādi vai laupīšanu. Pat Anabellas dēļ viņš to nedarīja.

- Paklau, es nevaru. - Lūks nepacietīgi noelsās klausulē un pārlika to pie otras auss. - Anabella, es tev jau pirms vairākām dienām to visu paskaidroju.

- Tu tikai esi ietiepīgs. - Klausulē bija skaidri dzirdamas asaras viņas balsī. To dēļ Lūks jutās kā pēdējais nelietis. - Tu labi zini, ka Novēla kungs saprastu, ja tu nepiedalītos.

- Nē, nezinu vis, - Lūks atteica, jo viņš nebija prasījis Maksam, lai tas kaut ko saprastu, ne arī grasījās to darīt. - Šī nedēļas nogale man nav brīva, Anabella. Man ar savu priekšnesumu ir jāpiedalās izrādē.

- Tev tas laikam nozīmē daudz vairāk nekā es.

Protams, tā bija, taču Lūks neuzskatīja, ka būtu prātīgi to teikt Ana-bellai.

- Tas ir mans darbs.

- Lūsijas ballīte būs pati nozīmīgākā visā šajā gadā. Tur ieradīsies pilnīgi visi. Viņas tētis pat nolīga dzīvās mūzikas grupu. Es nomiršu, ja netikšu uz šo ballīti.

- Tad ej, - Lūks caur zobiem izgrūda. - Es jau tev teicu, ka man pret to nav iebildumu. Es nemaz negribu, lai tu viena sēdētu mājās.

- Kā tad! - Viņas asarām pievienojās spalgs izsmiekls. - Iet uz gada nozīmīgāko ballīti bez sava puiša! - Viņa nošņaukājās, tad centās savu balsi padarīt pēc iespējas glaimīgāku. - Nu, lūdzu, mīļais, vai tu vismaz nevarētu tikt prom no pirmās izrādes? Ja mēs aizietu kopā, tad nebūtu tik briesmīgi, ja tev vēlāk būtu jāiet prom.

Tas bija vilinoši, tikpat vilinoši kā ne tik pārāk sen brauciens karuselī. Šis pasākums solīja valdzinošu, strauju, elpu aizraujošu piedzīvojumu. Pēdējos gados Lūks nebija tik ļoti pārvērties, lai nezinātu, kad atteikties no izpriecas brauciena.

- Piedod, Anabella! Es nevaru.

- Negribi. - Šis vienīgais vārds noskanēja ledus saltumā.

- Paklau, - viņš iesāka, tad saviebās, kad ausī atbalsojās nomestās klausules skaļais troksnis. - Ak dievs! - viņš nomurmināja un arī pats nolika klausuli.

- Problēmas ar sievietēm? - Izskatījās, ka Sems tāpat vien no virtuves ieklīdis istabā, rokā turēdams ābolu. Patiesībā viņš bija noklausījies visu sarunu un jau kala plānus.

- Viņas neko nesaprot. - Lūks gan pārāk bieži Semam savu sirdi nekratīja, bet šoreiz viņš bija tik dusmīgs un neapmierināts, ka izklāstīja visu pirmajam, kurš bija gatavs viņu uzklausīt. - Kā lai es, sasodīts, izdaru visiem pa prātam tikai tāpēc vien, ka Lūsija Hārbekere sagudrojusi rīkot ballīti?

Sems līdzjūtīgi pamāja un iekodās ābolā.

- Klau, gan viņa tiks tam pāri. - Viņš draudzīgi papliķēja Lūkam pa roku. - Un, ja arī ne, tad visapkārt ir diezgan daudz citu meiču. Vai ne? -Viņš piemiedza aci un devās augšā pa kāpnēm. Izskatījās, ka viņam būs jātiek vaļā no šāvakara izrādes. Viņam jādodas uz ballīti.

Viltus temperatūra un neizturamas galvassāpes bija viss, kas viņam vajadzīgs. Kamēr Lūks “Maģiskajās durvīs” gatavojās izklaidēt publiku, Sems pieklauvēja pie Anabellas durvīm. Viņa tās atvēra pati, acis no raudāšanas un dusmām bija pietūkušas.

- Ai, sveiks, Sem! - Viņa nošņaukājās un noglauda matus. - Ko tu dari šajā pusē?

- Mani atsūtīja Lūks. - Smaidīdams viņš izvilka aiz muguras paslēpto roku un atvainojoties pastiepa uz viņas pusi krāsainu pīpeņu pušķi.

- Ak! - Viņa paņēma ziedus un pasmaržoja tos. Tie bija jauki, tomēr nespēja kompensēt to, ka viņa nepiedalīsies šā gada nozīmīgākajā ballītē. - Viņš laikam mēģina izlīdzināt savu vainu.

- Viņš patiesi nožēlo, Anabella. Viņam tiešām žēl, ka tu netiksi uz ballīti.

- Man arī. - Anabellas acu skatiens nocietinājās, tad viņa nopūtās un paraustīja plecus. Viņas vecāki bija izgājuši no mājām uz visu vakaru, pašai garastāvoklis bija sabojāts, un tā visa kompensācijai viņai bija vien muļķīgs puķu pušķis. - Nu, paldies, ka tās atnesi.

- Tas man sagādāja prieku. Atnest skaistai sievietei ziedus nepavisam nav nekāds apgrūtinājums. - Sema acīs parādījās apbrīna līdz ar tikko jaušamu iekāri, tad viņš izlikās steidzīgi novēršamies. - Laikam jau man jāiet. Tev noteikti ir kaut kas darāms.

- Nē, ne gluži. - Anabellai glaimoja Sema skatiens, un viņu aizkustināja fakts, ka viņš bija centies to noslēpt. Tā kā bija paredzams garš un garlaicības pilns vakars, šķita muļķīgi aizvērt durvis pievilcīga vīrieša deguna priekšā. - Varbūt gribi ienākt un iedzert kādu glāzi kolas vai ko tamlīdzīgu. Ja vien tu neesi ieplānojis ko citu.

- Es labprāt ieietu, ja vien tavi vecāki neiebildīs.

- Ak, viņi ir izgājuši un neatgriezīsies vēl vairākas stundas. - Anabella noplivināja skropstas uz Sema pusi. - Man patiesi patiktu, ja kāds man sastādītu kompāniju.

- Man arī. - Viņš aizvēra durvis.

Sākumā Sems tēloja kautrīgo, saglabādams uz dīvāna starp abiem pienācīgu attālumu, kamēr viņi dzēra kolu un klausījās mūzikas ierakstus.

Pamazām viņš piesēdās arvien tuvāk Anabellai, līdzjūtīgi uzklausīdams viņas gaušanos. Viņš uzmanījās, lai nesāktu pārāk kritizēt Lūku, labi ap-zinādamies, ka Anabella varētu mesties viņu aizstāvēt. Aizbildinoties ar to, ka vēlas kompensēt viņas neapmeklēto ballīti, Sems viņu uzaicināja -it kā mazliet neveikli - padejot.

Anabellai viņa kautrīgā apbrīna šķita mīļa, un dejojot viņa piekļāva galvu klāt Sema plecam, kamēr abi šūpojās mūzikas ritmā uz paklāja. Kad Sema roka sāka ritmiski slīdēt augšup un lejup pa Anabellas muguru, viņa tikai labsajūtā nopūtās.

- Es tā priecājos, ka tu ienāci, - viņa nomurmināja. - Es tagad jūtos daudz labāk.

- Man netikās pat domāt, ka tu būsi te viena un nobēdājusies. Lūkam tā veicies, ka viņam ir tāda meitene kā tu. - Sems norija siekalas, parūpēdamies, lai tas būtu labi sadzirdams. Kad viņš atkal ierunājās, viņa balss mazliet trīsēja. - Es... ē... visu laiku domāju par tevi, Anabella. Es zinu, ka man tā nevajadzētu darīt, bet es tur neko nevaru līdzēt.

- Tiešām? - Mirdzošām acīm viņa atlieca galvu, lai ielūkotos Semam sejā. - Ko tu par mani domā?

- To, ka tu esi tik skaista. - Sems tuvināja savu muti viņējai un juta Anabeilu notrīsam. Semu uzjautrināja tas, cik viegli sievietes ir pieejamas. Pietika vienīgi pateikt, ka viņas ir skaistas, un viņas jau bija gatavas noticēt ikkatram vārdam. - Kad tu iegriezies pie mums mājās vai klubā, es nespēju atraut no tevis acis. - Viņš pavisam viegli pieskārās Anabellas lūpām ar savējām, tad, it kā atjēdzies, strauji atrāvās. - Piedod! - Viņš izvilka trīcošu roku caur matiem. - Man laikam jāiet.

Tomēr viņš nekur nekustējās, tikai stāvēja un lūkojās Anabellā. Vēl pēc mirkļa tā bija viņa, kā jau Sems bija domājis un plānojis, kas panācās viņam tuvāk un apvija rokas ap viņa kaklu.

-Neej prom, Sem!

Sems bija glīts, Sems bija jauks pret viņu, un viņš labi skūpstījās. Anabellas prasības ar to bija apmierinātas.

Kad Sems bija atguldījis viņu uz dīvāna un ieguvis, viņa augums notrīsēja orgasmā. Bet vēl vairāk tas notrīsēja baudā no apziņas, ka viņš ir paņēmis kaut ko tādu, kas piederējis Lūkam.

Kamēr Sems lika Anabellai elsot baudā uz viņas mātes dīvāna pabālējušajām rozēm, D’Amūras kundze iegāja “Maģisko durvju” klubā aiz kulisēm. Viņai nepatika būt tai, kas atnesusi sliktas vēstis. Šobrīd viņa tā

rīkojās ne tikai daudzu pārējo kvartāla veikaliņu pārdevēju vai sevis dēļ, bet vairāk gan Roksanas dēļ.

- Novēla kungs!

Makss pacēla skatienu no skicēm, kuras tobrīd zīmēja, un savas ģērbtuves durvīs ieraudzīja D’Amūras kundzi. Piecēlies viņš saņēma kundzes roku, lai noskūpstītu, un viņa acīs atmirdzēja patiess prieks.

- Ak, D'Amūras kundze, bonsoir, bienvenu^5! Es tā priecājos jūs atkal satikt.

- Kaut es būtu varējusi teikt, ka esmu ieradusies noskatīties jūsu izrādi, mon ami, bet tā nav. - Viņa redzēja, ka smaids Maksa acīs pārvēršas bažās.

-Tātad ir kāda problēma.

- Oui, problēma, kas man, par nožēlu, jums jāatklāj. Vai varam aprunāties?

- Protams! - Makss aizvēra durvis un pavadīja kundzi līdz krēslam.

- Šīs nedēļas sākumā tika aplaupīts mans veikaliņš.

Var jau būt ironiski, ka Maksā, kas pats bija zaglis, tikko dzirdētais izraisīja dusmas. Tomēr Makss to tā neuztvēra. D'Amūras kundze bija viņa draugs, turklāt tāds draugs, kas nevarēja atļauties piedzīvot veikala aplaupīšanu.

- Ko jūs zaudējāt?

- Apmēram simts dolāru un vairākus greznus nieciņus. Tas patiesībā ir nepatīkams gadījums, mans kungs, nevis traģēdija. Es par to, protams, ziņoju policijai, un, protams, tā necik daudz nevarēja līdzēt. Strādājot šādā jomā, ir jāiemācās samierināties ar zaudējumiem. Es par to nebūtu daudz lauzījusi galvu, bet vēl pēc pāris dienām dzirdēju, ka ir aplaupīti arī divi citi veikali - Ņūorleānas modes preču veikaliņš Burbona ielā un “Satikšanās” Konti ielā, un abos paņemts diezgan maz. Dienu vēlāk tāds pats zaudējums piemeklēja veikalu man kaimiņos - bet tagad jau lielākos apmēros. Tika nozagti vairāki vērtīgi porcelāna priekšmeti un vairāki simti dolāru skaidrā naudā.

Makss ar pirkstu paberzēja ūsas.

- Vai kāds redzējis laupītāju?

- Iespējams. - D’Amūras kundze knibinājās ap amuletu, kas rotāja viņas plandošā kaftana sarkano zīda augšpusi. - Iespējams, ka ne. Kad mēs, tirgotāji, sanācām kopā, lai apspriestu šo problēmu, izrādījās, ka

ikreiz, kad tika izdarītas šīs zādzības, veikalā bijis kāds cilvēks, ko mēs visi pazīstam. Var jau būt, ka tā ir sagadīšanās.

- Sagadīšanās? - Makss sarauca uzacis. - Diezgan dīvaina sagadīšanās, tas nu jāatzīst. Kāpēc jūs ar šo problēmu griezāties pie manis, kundze?

- Tāpēc, ka apmeklētāja visos šajos veikalos bija Roksana.

Redzot Maksa seju pārvēršamies, D’Amūras kundze saknieba lūpas.

Maksa acīs bija pilnīgi izzudušas rūpes, interese un acīm redzamā vēlme palīdzēt. Tagad viņa acīs dzalkstīja draudīgas dusmas.

- Kundze, - viņš ierunājās balsī, kas nebija skaļāka par čukstu, taču tikpat biedējoša kā ass zobens. - Kā jūs uzdrošināties?

- Es uzdrošinos, mans kungs, jo es mīlu šo bērnu.

- Un tomēr apsūdzat viņu par to, ka viņa slepus ielavījusies jūsu veikalā un apzagusi cilvēkus, kas viņu mīl un viņai uzticas?

- Nē. - Kundze saslēja plecus. - Es viņu neapsūdzu. Viņa neņemtu to, kas pieder man, jo dziļi sirdī viņa zina, ka viņai vajadzētu tikai paprasīt un es pati viņai iedotu jebko. Šajos veikala apmeklējumos viņa nebija viena, mans kungs.

Apslāpēdams dusmas, Makss pagriezās, lai abiem ielietu pa konjaka glāzei^1. Viņš piedāvāja glāzi D’Amūras kundzei, tad pats iedzēra malku un tikai pēc tam ierunājās.

- Un ar ko viņa bija kopā?

- Ar Semjuelu Vaijatu,

Makss apdomāja dzirdēto un pamāja. Viņam atlika vienīgi vēlēties, kaut viņš varētu apgalvot, ka jūtas pārsteigts. Kaut varētu apgalvot, ka nebija kaut ko tādu paredzējis. Viņš bija pieņēmis to puiku, izdarījis viņa labā it visu iespējamo, taču bija zinājis - nezin kā bija zinājis, ka Sems to neatmaksās ar labu.

- Mirklīti atvainojiet! - Viņš piegāja pie durvīm un pasauca Rūkšanu. Viņa ienāca tēva ģērbtuvē, vēl joprojām tērpusies izrādes kostīmā. Ieraugot D’Amūras kundzi, viņas sejā atplauka smaids.

- Jūs atnācāt! - Viņa piesteidzās klāt, lai noskūpstītu sievieti uz vaiga. - Es tā priecājos, ka jūs atnācāt! Tagad jūs varēsiet apskatīties jauno priekšnesumu. Pirmajā šā vakara izrādē mēs ar Lūku to pirmo reizi izpildījām skatītāju priekšā. Mums tas izdevās labi, vai ne, tēt?

- Jā. - Makss aizvēra durvis un tad uzlika roku uz meitas pleca. - Man tev kaut kas jājautā, Roksana. Kaut kas ļoti svarīgs. Tev man jā-stāsta patiesība, lai kas arī tas būtu.

Smaids no viņas acīm nozuda, tās kļuva nopietnas un mazliet nobijušās.

- Es tev nekad nemelotu, tēti. Nekad mūžā.

- Vai tu šīs nedēļas sākumā biji D’Amūras kundzes veikalā?

- Pirmdien pēc skolas. Kundze man zīlēja uz kārtīm.

- Vai tu tur biji viena?

- Jā... tas ir, tobrīd, kad viņa man zīlēja. Sākumā kopā ar mani bija Sems, bet viņš aizgāja.

- Vai tu no kundzes veikala neko nepaņēmi?

- Nē, es gan nospriedu, ka varētu nopirkt to mazo zilo pudelīti, to, kam virsū pāvs. - Viņa uzlūkoja D’Amūras kundzi, gaidīdama apstiprinājumu. - Es to gribēju uzdāvināt Lilijai dzimšanas dienā, bet man nebija līdzi naudas.

- Es nerunāju par pirkšanu, Roksana. Es jautāju par ņemšanu.

- Es... - Pēkšņi aptverot, ko tēvs jautājis, Roksanai pārsteigumā trīcot pavērās mute. - Es nekad neņemtu no D’Amūras kundzes mantas, tēt! Kā lai es to varētu? Viņa taču ir mana draudzene!

- Vai redzēji, ka Sems kaut ko paņemtu no D’Amūras kundzes veikala vai arī no jebkura cita veikala, kurā jūs abi šīs nedēļas laikā iegriezāties?

- Ak, tēt, nē! - Jau no tādas domas vien viņas acīs saskrēja asaras. - Viņš to nedarītu.

- Gan redzēsim. - Makss noskūpstīja meitas vaigu. - Piedod, Roksana! Līdz pat izrādes beigām tu par to nedomā un esi gatava pieņemt patiesību, lai kāda tā būtu!

- Viņš ir mans draugs.

- Es tā ceru.

Bija jau pāri vieniem, kad Makss atvēra Sema istabas durvis. Viņš redzēja auguma apveidu zem segas un klusi piegāja pie gultas. Pilnīgi atmodies, Sems sagrozījās un miegaini samirkšķināja acis. Pār viņa seju pārslīdēja mēness gaisma.

- Vai jūties labāk? - Makss pajautāja.

- Laikam gan. - Sems piespieda sevi vārgi pasmaidīt. - Piedodiet, ka šovakar nevarēju piedalīties izrādē.

- Tas nekas. - Makss ieslēdza gaismu, nepavisam neņemdams vērā Sema neapmierināto ņurdēšanu. - Jau iepriekš atvainojos par traucējumu. Bet tas ir patiesi nepieciešams. - Viņš piegāja pie sienas skapja.

s

- Kas šeit notiek?

- To var uztvert no divām pusēm. - Makss pastūma sānis uz pakara-majiem saliktās drēbes. - Vai nu es aizstāvu savas mājas godu, vai arī izdaru tev nepatīkamu pakalpojumu. No visas sirds ceru, ka tas ir otrs iemesls.

-Jums nav tiesību pārmeklēt manas personiskās lietas! - Sems apakšveļā izlēca no gultas un sagrāba Maksa roku.

- Varbūt, to darot, es glābju tavu reputāciju.

- Nomierinies, Sem! - Acīm redzami juzdamies neērti, ar piesarkušiem vaigiem istabā ienāca Moss, lai pavilktu Semu sānis.

- Tu, riebīgais ložņa, novāc no manis savas rokas! - Sems centās izrauties un pretoties, bet Moss stāvēja kā klints. Niknums, kas allaž virmoja pavisam tuvu, draudēdams izlauzties, beidzot spruka vaļā brīdī, kad Sems ieraudzīja Maksu pasniedzamies pēc kārbas skapja plauktā. - Nolādētie nelieši, es jūs nositīšu!

Makss mierīgi noņēma kārbai vāku un izpētīja tās saturu. Skaidrās naudas banknotes bija glīti saliktas kaudzītēs un pārsietas ar gumiju. Dažas greznumlietas, kuras Maksam bija minējusi D’Amūras kundze, arī atradās kārbā. Pārējās mantas, kā Makss nosprieda, droši vien bija pārdotas. Atkal uzlūkojot Semu, Maksa sirds smagi sažņaudzās.

- Es tevi pieņēmu savā mājā, - Makss gausi ierunājās. - Par to es pateicību negaidu, jo tu savu istabu un uzturu atstrādāji. Bet es tev uzticējos kā savas meitas draugam, un viņa tev uzticējās kā savam draugam. Tu viņu izmantoji, turklāt tādā veidā, ka līdz ar šīm lietām esi nozadzis daļu viņas bērnības. Ja es būtu vardarbīgs cilvēks, es tevi tā dēļ vien nogalinātu.

- Viņa zināja, ko es daru, - Sems nicīgi izgrūda. - Viņa pati tur piedalījās. Viņa...

Viņš apklusa pusvārdā, jo Makss ar delnu spēcīgi iecirta viņam sejā pļauku.

- Varbūt es tomēr esmu vardarbīgs cilvēks. - Viņš pagājās uz priekšu, tā ka viņa acis atradās pavisam tuvu Sema acīm. - Tu savāksi savas drēbes un šonakt pat dosies prom. Es tev atdošu to naudu, ko tu esi nopelnījis. Un tu pametīsi ne vien šo māju, bet arī visu kvartālu. Saproti mani, es šajā kvartālā pazīstu katru stūrīti. Ja līdz rītausmai tu vēl joprojām atradīsies tuvumā, es to zināšu. Un es tevi atradīšu.

Viņš pagriezās un, paņēmis kārbu, grasījās iziet no istabas.

- Laid viņu vaļā, Mos! Paskaties, lai viņš sakravātu savas mantas, bet tikai savas.

-Jūs par to samaksāsiet, nelieši! - Sems paberzēja uz lūpas izspiedušās asinis. - Zvēru pie Kristus, jūs samaksāsiet!

- Esmu jau samaksājis, - Makss pāri plecam atteica. - Pakļaujot tavām nelietībām savu ģimeni.

Sems no krēsla atzveltnes paķēra džinsus. Tos velkot, viņš ņirdzīgi uzsauca Mosam:

- Vai tevi uzbudina tas, ka redzi mani ģērbjamies, zilais?

Moss viegli piesarka, taču neko neatbildēja.

- Lai nu kā, es būšu sasodīti laimīgs, ka varu tikt no šejienes prom. -Viņš izvilka no skapja kreklu. - Pagājušo pāris mēnešu laikā esmu no-garlaikojies šeit līdz nāvei.

- Tad tik kusties prom! - Durvīs bija nostājies Lūks. Viņa acīs zalgoja naids. - Tad mums atliks vairāk laika izkvēpināt šeit palikušo smirdoņu pēc tā gļēvuļa, kas savu nelietību slēpšanai izmanto mazas meitenes.

-Vai tev neliekas, ka viņai patika, lai viņu izmanto? - Izaicinoši smīnēdams, Sems sabāza atlikušās drēbes lielā brezenta somā. - Tieši tas sievietēm patīk vislabāk, stulbeni. Vari pajautāt Anabellai.

- Ko tas, pie velna, nozīmē?

- Nu tad tā. - Sems uzvilka jaku, ko viņam bija nopirkusi Lilija. Ar to viņam ziemā būs silti. - Ja jau tu jautā, varbūt tevi interesēs zināt, ka es biju stipri aizņemts, izdrāžot tavu draudzeni, kamēr tu šovakar tēloji mazu jauku aktierīti. - Viņš Lūka sejā redzēja neizsakāmu naidu un neticību. Sems platā smaida atieza zobus. - Turpat uz tā atbaidošā puķotā dīvāna dzīvojamā istabā. - Sema smaids bija skarbs un salts kā ledus. - Piecās minūtēs es jau biju panācis, ka viņa novelk savas sarkanās mežģī-ņotās biksītes. Viņai vislabāk patīk būt augšpusē, vai ne? Lai varētu pietikt klāt tā labi dziļi. Tā dzimumzīmīte zem viņas kreisā pupa ir velnišķīgi seksīga, vai tev tā nešķiet?

Kad Lūks metās uz viņa pusi, Sems izslējās, būdams gatavs kautiņam. Taču Moss kustējās ātrāk, saķerdams Lūku un vilkdams viņu uz durvīm.

- Tas nav tā vērts, - Moss nepārtraukti atkārtoja. - Nāc, Lūk, lai paliek! Tas nav tā vērts. - Kad Moss bīdīja Lūku uz kāpņu pusi, viņiem aiz muguras vēl atbalsojās Sema smiekli. - Izej ārā un atvēsini galvu!

- Sasodīts, pazudi man no ceļa!

- Makss vēlas, lai viņš iet prom. - Moss nekustēdamies palika stāvam kāpņu galā. Ja viņam vajadzētu to darīt, viņš nogrūstu Lūku zemē

pa kāpnēm. - Tas ir vienīgais, ko viņš vēlas. Izej ārā un mazliet pastai-gājies. Man jāpārliecinās, ka viņš tiešām aiziet prom.

Lieliski, Lūks nodomāja. Kolosāli. Viņš tagad patiesi izies laukā. Un gaidīs Semu. Viņš nosteidzās lejup pa kāpnēm un izgāja pagalmā. Viņa īru asinis dzīslās vārījās niknumā. Dūres jau bija savilktas un gaidīja cīniņu. Viņš plānoja nogaidīt uz ielas, sekot Semam pāris kvartālu un tad viņu pamatīgi piekaut.

Bet tad viņš izdzirdēja raudam Roksanu. Lūks bija pagriezies pret ielu, domādams vienīgi par atriebību, viņa augums bija sasprindzis kautiņam. Roksana, sakņupuši uz akmens sola līdzās acālijām, raudāja tā, it kā viņai būtu salauzta sirds.

Ja viņa būtu radusi raudāt, Lūks varbūt nepievērstu viņai uzmanību un turpinātu doties savās gaitās. Bet visus šos gadus, kopš Lūks dzīvoja pie Noveliem, viņš ne reizi nebija dzirdējis Roksanu raudam, vienīgi to asaru lēkmi vējbaku laikā. Viņas raudas iesniedzās Lūkam pašos sirds dziļumos, neļaujot paiet garām.

- Beidz, Roksij! - Apmulsis, nejuzdamies īsti labi, Lūks piegāja pie sola un noglaudīja viņas galvu. - Nedari tā!

Viņa palika sakņupuši un, piekļāvusi seju ceļgaliem, turpināja šņukstēt.

-Jēzus! - Lai cik ļoti Lūkam to negribētos, viņš atklāja, ka apsēdies blakus Roksanai un apskāvis viņas plecus. - Beidz, maziņā, nepieļauj, lai viņa dēļ tev būtu tā jāraud. Viņš ir izdzimtenis, pretīgs gļēvulis. - Lūks nopūtās un šūpoja meitenes augumu, un juta, ka pamazām arī pats nomierinās. - Viņš nav tā vērts, - Lūks it kā pats sev noteica, atklādams, ka Mosa vārdi bijuši ļoti trāpīgi.

- Viņš mani izmantoja, - Roksana nočukstēja Lūkam pie krūtīm. Tagad viņa bija apvaldījusi šņukstēšanu un gandrīz jau jutās pietiekami stipra, lai aizturētu asaras. - Viņš izlikās par manu draugu, bet viņš nekad tāds nav bijis. Viņš mani izmantoja, lai apzagtu cilvēkus, kurus es mīlu. Es dzirdēju, ko viņš teica tētim. It kā viņš būtu mūs ienīdis, it kā visu laiku būtu mūs ienīdis.

- Varbūt tā arī bija. Kāda gan mums tagad vairs daļa?

- Es viņu atvedu uz mājām. - Roksana cieši saknieba lūpas. Viņa nebija pārliecināta, ka jebkad spēs sev to piedot. - Vai viņš... vai viņš patiešām to izdarīja ar Anabellu?

Lūks nopūtās un piekļāva vaigu Roksanas matiem.

- Droši vien izdarīja.

- Man ļoti žēl.

- Ja jau Anabella tiešām bija viņam tā ļāvusies, tad nedomāju vis, ka es viņu patiesi varēju saukt par savu.

- Viņš gribēja tevi sāpināt. - Roksana nomierinājusies ar pirkstu noglāstīja Lūka roku. - Viņš laikam it visus gribēja sāpināt. Tieši tāpēc viņš apzaga veikaliņus. Tas nav tā, kā to dara tētis.

- Hmm... - Lūks izklaidīgi atsaucās, tad sastinga. - Ko?

- Nu, attiecībā uz zagšanu. Tētis nekad neapzagtu draugu, ne ari tādu cilvēku, kuru šis nodarījums varētu sāpināt. - Roksana nožāvājās. Ilgā raudāšana bija viņu nogurdinājusi. - Viņš zog dārgakmeņus un tamlīdzīgas mantas. Tie allaž ir apdrošināti.

- Augstais Dievs! - Lūks nogrūda Roksanu sev no ceļiem tā, ka viņas augums sāpīgi atsitās pret solu. - Cik ilgi tu jau to visu zini? Cik ilgi tu zini, ar ko mēs nodarbojamies?

Roksana iecietīgi pasmaidīja, un viņas pietūkušās acis mēness gaismā iedzirkstījās.

- Vienmēr, - viņa vienkārši noteica. - Es to vienmēr esmu zinājusi.

Sems gan pameta māju, taču no kvartāla projām neaizgāja. Pagaidām ne, kamēr viņam vēl bija nenokārtoti rēķini. Bija tikai viens veids, kā viņa nodarītais tik neapšaubāmi ticis atklāts. Tātad Roksana bija viņu nodevusi.

Bija viegli sev iegalvot, ka Roksana jau pašā sākumā zinājusi, kas viņam prātā. Viņa mierīgi bija iedancojusi tajos veikaliņos un tad atkal izdancojusi no tiem ārā, visu padarot tik nevainīgu. Un tad viņa bija pavērsusies pret Semu, tā ka viņš tika pazemots un izmests laukā no siltās gultas. Par to viņai nāksies samaksāt.

Sems viņu gaidīja. Viņš zināja, pa kādu ceļu Roksana dodas uz skolu. Laiku pa laikam viņš pat bija pavadījis meiteni uz skolu, pūlēdamies izlikties jauks pret viņu. Pūlēdamies izlikties jauks, Sems nodomāja, triekdams dūri pret paša plaukstu. Paskat, kā Roksana viņam par to atmaksājusi!

Vairākas stundas viņš sakumpis pavadīja, stāvēdams šķērsielā un cenzdamies izvairīties no smalkā drēgnā lietus. Sems necieta aukstumu.

Tas bija vēl viens, par ko viņai būs jāsamaksā.

Viņš pamanīja Roksanu nākam un mazliet atkāpās paēnā. Viņš pamanīja, ka pēc šādas piesardzības nav nekādas vajadzības. Somu pārmetusi pār muguru un galvu nodūrusi, viņa pavisam lēni virzījās šurp.

Viņš nogaidīja un, kad Roksana atradās pietiekami tuvu, metās uz priekšu.

Roksana pat nepaspēja iekliegties, kad tika sagrābta no mugurpuses un ievilkta šķērsieliņā. Viņa spēji savilka rokas dūrēs - viņa no dabas bija cīnītāja taču, pamanījusi, ka uzbrucējs ir Serns, viņa tās atkal nolaida.

Viņas acis vēl joprojām bija pietūkušas. Roksana to nožēloja. Nožēloja, ka Sema dēļ bijusi spiesta raudāt. Bet viņi visi bija izmantoti. Viņa izslēja zodu, un viņas acis, tagad jau pavisam sausas, bīstami uzzibsnīja Sema virzienā.

- Ko tu gribi ?

- Mazliet jauki papļāpāt. Tikai mēs abi.

Sema sejā pavīdēja kaut kas tāds, kas lika Roksanai bēgt prom, kaut kas tāds, ko viņa agrāk tajā nebija redzējusi. Tas bija naids, jā, taču tam piemita kaut kas truls. Gluži kā sarūsējušam bārdas nazim, kas spēja ne vien iegriezt, bet ari inficēt.

-Tētis tev lika doties prom no kvartāla.

- Vai tev šķiet, ka mani tas večuks biedē? - Sems pagrūda Roksanu, vairāk gan pārsteigdams viņu, nevis sāpinādams, kad viņa atmuguriski atsitās pret sienu. - Es daru to, ko es pats gribu, un šobrīd es gribu nokārtot ar tevi rēķinus. Tu esi mana parādniece, Roksij.

-Tava parādniece? - Aizmirsusi pārsteigumu, aizmirsusi sāpes, plecam triecoties pret mūri, viņa atkāpās no sienas. - Es tevi pārvedu mājās. Es lūdzu tētim, lai viņš tev sagādā darbu. Es tev palīdzēju, un tad tu apzagi manus draugus. Es tev ne plika graša neesmu parādā.

- Kurp tu grasies doties? - Kad Roksana mēģināja aizzagties viņam garām, Sems skarbi pagrūda viņu atpakaļ. - Prom uz skolu? Nekā nebija! Manuprāt, tev vajadzētu mazliet laika pavadīt kopā ar mani. - Viņš ar roku satvēra Roksanas kaklu. Viņa būtu skaļi iekliegusies, taču nespēja ieraut plaušās pietiekami daudz gaisa. - Tu par mani izpļāpājies, Roksij.

- Neizpļāpājos, - viņai izdevās nočukstēt. - Bet, ja es to būtu zinājusi, es būtu izstāstījusi.

- Tas pats vien ir, vai ne? - Viņš atkal pagrūda Roksanu tā, ka viņas galva sāpīgi atsitās pret sienu.

Bailēs viņa pasniedzās augšup, un, pat nepadomājusi un nebrīdinājusi, ar nagiem ieķērās Semam sejā. Viņš iekliedzās un palaida vaļīgāk roku. Roksanai gandrīz jau izdevās tikt līdz šķērsielas galam, taču Sems viņu atkal noķēra.

- Tu, mazā maita! - Smagi elsodams, viņš nogrūda Roksanu zemē. Viņu gan māca dusmas un sāpes, bet visvairāk viņš izjuta priecīgu sa-traukumu. Viņš tagad ar Roksanu varēja izdarīt visu, ko vien vēlējās, it visu, un neviens viņu neapturēs.

Roksanai griezās galva. Viņa redzēja Semu tuvojamies un pietrausās uz rokām un ceļgaliem. Viņa zināja, ka Sems grasās nodarīt viņai pāri un ka tas nebūs nekas nenozīmīgs. Notēmē tā zemāk, viņa pati sev sacīja, un tad dod viņam spēcīgu triecienu!

Viņai nevajadzēja to izmēģināt. Kamēr viņa vēl gatavojās triecienam, šķērsieliņā kā bulta ielidoja Lūks. Dobji ierēkdamies, viņš metās virsū Semam. Šo skaņu Roksana būtu raksturojusi kā vilka rēcienu.

Tad vairs vienīgās skaņas bija tikai dūru dobjā triekšanās pret miesu. Kaut arī kājas ļodzījās, Roksanai izdevās piecelties stāvus. Vispirms viņa paraudzījās apkārt pēc kāda ieroča: dēļa gala, akmens vai metāla gabala. Galu galā viņa izvēlējās atkritumu tvertnes vāku un, satvērusi to rokā, tuvojās kautiņa vietai.

Bija nepieciešams tikai mirklis, lai viņa konstatētu, ka Lūkam viņas palīdzība nav vajadzīga. Viņš bija piespiedis Semu pie zemes un, uztrau-sies viņam virsū, metodiski un nežēlīgi trieca dūres viņa sejā.

- Nu jau pietiks. - Roksana pameta vāku sānis un saņēma Lūku aiz abām rokām. - Tev jāpārtrauc sišana. Ja tu viņu nogalināsi, mums būs nepatikšanas. - Viņai vajadzēja pietupties, lai varētu ieskatīties Lūka dusmās zibošajās acīs. - Lūk, tētis negribētu, lai tu savaino savas rokas.

Kaut kas viņas vēsajā un loģiskajā tonī lika Lūkam palūkoties lejup. Viņa pirkstu kauliņi bija apdauzīti jēli un asiņaini. Viņš neviļus iesmējās.

- Tiešām. - Tomēr viņš ar vienu no asiņojošajām rokām pieskārās Roksanas sejai. Viņš gan bija saniknojies par Anabellu, bet tas vēl bija tīrais nieks salīdzinājumā ar to, ko viņš bija izjutis, kad redzēja Roksanu guļam zemē un Semu draudīgi pārliekušos pār viņu. - Vai tev nekas nekaiš?

- Nē. Es grasījos triekt dūri viņam pa olām, taču pateicos, ka piekāvi viņu manā vietā.

- Esi bez raizēm, man tas patiesi patika. Ej un paņem savu somu! Un gaidi mani uz ielas.

- Tu taču viņu vairs nesitīsi, ko? - Viņa atturīgi ielūkojās Sema sadauzītajā sejā. Ja vien viņa nekļūdījās, Semam bija lauzts deguns, un viņš bija zaudējis pāris zobu.

- Nē. - Lūks ar roku pamāja uz šķērsielas galu. - Ej vien, Roksij! Un pagaidi mani tur!

Vēl uzmetusi pēdējo skatienu Semam, Roksana pagriezās un aizgāja.

- Es varētu nogalināt tevi par to, ka tu viņai pieskāries. - Lūks noliecās zemāk, pavisam tuvu Semam. - Pienāc tik vēlreiz tuvāk viņai vai jebkuram citam no manas ģimenes, un es tevi tiešām nogalināšu.

Kad Lūks piecēlās kājās, Sems ar pūlēm uztrausās uz elkoņiem. Viņa seja dega kā ugunīs, ķermenis jutās tā, it kā tam būtu pārbraukusi smagā mašīna. Nekad agrāk neviens, pilnīgi neviens, viņam nebija nodarījis sāpes.

- Es tev atmaksāšu. - Viņa balss skanēja kā vārgs pīkstiens, liekot Lūka uzacīm nicinājumā saraukties.

- Vari mēģināt. Te tev būs mācība par brīvu, Vaijat, beidz kautiņu, kamēr vēl esi spējīgs aiziet prom pats uz savām kājām. Nākamajā reizē es salauzīšu kaut ko vairāk nekā tikai tavu degunu.

Kad Lūks bija aizgājis, Sems sarāvās kamolā, lai mēģinātu remdēt sāpes. Bet tās neatlaidās, sajaucoties ar dedzinošo naidu viņa krūtīs. Gan jau kādu dienu, viņš raudādams pats sev nosolījās, ar pūlēm pieslieda-mies kājās. Kādu dienu viņi visi samaksās par to, ka nodarījuši viņam pāri.

11................................

1982. gads, Parīze

- Es vairs neesmu bērns. - Roksana bija patiesi noskaitusies. Dusmās viņas balss kļuva skarbi griezīga un acis zalgoja, kad viņa novērsās no pavasarīgās Parīzes ainavas.

- To es zinu. - Makss savukārt tīšām runāja maigā balsī. Šķita, ka meitas dusmas viņu pilnīgi neietekmē, un viņš mierīgi pielika vēl mazliet krējuma savai stiprajai franču kafijai. Aizvadītie gadi viņa matus bija pārvērtuši mirdzošā alvas krāsā.

- Man ir tiesības doties kopā ar tevi, tiesības tur piedalīties.

Makss bagātīgi uzzieda uz grauzdiņa sviestu, mazliet nokoda, tad nosusināja lūpas auduma salvetē.

- Nē, - viņš atteica, mīļi pasmaidīja un turpināja ēst.

Roksana bija gatava vai kliegt. Dievs viņas liecinieks, viņa patiesi gribēja... kliegt un bļaut, un kaukt. Taču tāda rīcība diez vai pārliecinā-

tu tēvu, ka viņa ir nobriedusi un pieaugusi, un gatava ieņemt savu vietu tēva biznesā.

Viņu numura viesistaba viesnīcā "Ritz" bija brīnišķīgi iekārtota, grez-na un omulīga. Savā plandošajā zīda rītakleitā, ko rotāja koši ziedi, ausīs mirguļojot glītiem smaragdiem, garajiem matiem, kas bija sapīti garā ffan-ču stila bizē, slīgstot pār muguru, Roksana te lieliski iederējās.

Taču viņas sirds un dvēsele ilgojās pēc tumšām šķērsielām un nokvēpušiem jumtiem. Viņas vēnās zem lilijas ziedlapiņai līdzīgās maigās ādas pulsēja zagles asinis. Tagad viņai atlika vienīgi pārliecināt tēvu, ka pienācis laiks viņas debijai.

- Tēt... - Viņa pati iztukšoja Maksa kafijas tasi, valdzinoši uzsmaidīdama viņam. - Es saprotu, ka tu tikai vēlies mani pasargāt.

- Tas ir vecāku vissvarīgākais pienākums.

- Tāpēc jau es tevi mīlu. Taču tev ir jāļauj man kļūt pieaugušai.

Makss uzlūkoja meitu. Kaut arī viņa lūpas bija savilktas smaida, tomēr acīs vīdēja neaprakstāmas skumjas.

- Pat visa tā maģija, ko es protu, nebūtu spējusi tevi no tā atturēt.

- Es esmu tam gatava. - Roksana izmantoja mirkli, kamēr tēvs gari nopūtās, un, saņēmusi viņa rokas savējās, paliecās uz priekšu. Viņas acis jau atkal bija kļuvušas maigas, smaids īpaši pārliecinošs. - Jau sen esmu gatava. Es esmu tikpat prasmīga kā Lūks...

- Tev nav ne jausmas, cik prasmīgs ir Lūks. - Makss papliķēja pa viņas roku un atgriezās pie savām brokastīm. Cik gan bieži viņi bija to pārsprieduši, viņš nodomāja, kopš Roksana četrpadsmit gadu vecumā bija paziņojusi, ka ir gatava piebiedroties tēvam viņa naksnīgajās izrādēs pēc darba laika beigām. Maksam toreiz nebija ne jausmas, ka Roksanai ir zināms, ar ko viņš nodarbojas, kad nodzisa skatuves starmešu gaisma un publika izklīda pa mājām.

Roksanas acis kļuva ledaini saltas. Makss gandrīz vai iesmējās. Tāda nu ir sieviešu burvība, viņš nodomāja.

- Lai cik viņš būtu prasmīgs, - viņa noteica, - es spēju būt labāka.

- Tā nav nekāda sacensība, mana mīļā.

Viņš maldās, Roksana prātoja, kad Makss piecēlās kājās, lai atkal sāktu staigāt pa istabu. Starp viņiem abiem jau gadiem ilgi bija pastāvējusi sacensība, turklāt nikna sacensība.

- Tātad iemesls ir tas, ka es neesmu vīrietis. - Ikkatrā viņas izteiktajā zilbē skanēja rūgtums.

- Ar to gan tam nav nekāda sakara. Es pat ar zināmu lepnumu sevi uzskatu par feministu. - Makss atkal nopūtās un atgrūda šķīvi sānis. - Tu esi pārāk jauna, Roksij.

Tas nu bija pagalam nepareizi. Roksana saniknota strauji apmetās riņķī.

- Man ir gandrīz astoņpadsmit. Cik vecs bija viņš, kad tu viņu pin mo reizi paņēmi sev līdzi?

- Daudzus gadus vecāks, - Makss nomurmināja. - Iekšēji. Roksana, es gribu, lai tu mācītos koledžā un apgūtu to, ko es tev nevaru iemācīt. Lai tu atklātu pati sevi.

- Es zinu, kas es esmu. - Viņa lepni pacēla galvu un izslēja plecus. Makss uz mirkli viņā saskatīja to sievieti, kāda viņa reiz būs. Viņu pārņēma tik kvēls un spējš lepnums, ka acīs sakāpa asaras. - Tu man esi iemācījis it visu, ko man vajag zināt.

- Nepavisam ne tuvu visu, - Makss klusi iebilda. - Mēs ar Liliju tevi esam turējuši sev tuvumā, varbūt pat pārāk tuvu, jo citādi mēs nemaz nevarējām. Tāpēc mēs vēlamies, lai tu paspertu soli prom no mums. Ja tu atgriezīsies atpakaļ, es būšu pārliecinājies, ka tas tev bijis pareizais solis.

- Un kā paliek ar to, ko vēlos es? - viņa noprasīja. - Es vēlos būt kopā ar tevi, kad tu dosies uz Šomē un atvērsi seifu. Es gribu zināt, kāda ir sajūta, stāvot tumsā un turot rokā Azedainas briljantus.

Makss to lieliski saprata. Viņš gan varētu nožēlot, ka izstāstījis Rok-sanai par šiem dārgakmeņiem, par to vēsturi, žilbinošo skaistumu un arī leģendām, kas savijās kopā ar šiem vizošajiem akmeņiem. Taču nožēlai viņa dzīvē nebija atvēlēts daudz vietas.

-Ja būs lemts, gan jau pienāks ari tavs laiks. Taču ne šoreiz.

- Sasodīts, es gribu...

- Tam, ko tu gribi, būs jāpagaida. - Viņa tonis bija kategorisks un negrozāms. Tikai viņam pašam vien bija zināms, cik viegli viņš jutās, kad klauvējiens pie durvīm pārtrauca abu sarunu. Viņš pamāja, lai Roksana atver durvis, un pats ķērās pie kafijas.

Roksana saņēmās, lai, apslēpusi dusmas, ar pieklājīgu smaidu sejā atvērtu durvis. Ieraugot Lūku, viņas smaids acumirklī nozuda. Skatiens, ko viņa veltīja Lūkam, bija tik ass, ka spētu pārgriezt pat kaulus.

- Dabūji kurvīti, vai ne? - Viņš plati pasmaidīja, sabāza rokas kabatās un pagāja Roksanai garām. Viņas smaržu pavedinošais, sievišķīgais

aromāts tūlīt pat iesvēla uguni Lūka dzīslās. Viņš jau bija sapratis, ka ig-norēt to nespēs, tomēr viņš varēja to noslēpt, lai Roksana nepamanītu viņa reakciju un nepriecātos par viņa mokām. - Maks! - Viņš iebāza roku sudrabotajā cepumu groziņā un pacienājās. - Domāju, tu gribēsi zināt, ka ir atvesta atlikusī aparatūra.

- Ā, beidzot! - Makss pamāja, lai Lūks apsēstos. - Iedzer kafiju! Es pats iešu pārbaudīt izkraušanu. Tu vari pakavēt Roksanai laiku.

Lai viņš izputētu, ja vēlētos palikt vienatnē ar Roksanu. Tāpat ikdienas dzīvē jau nemaz nebija tik viegli. Viņš zināja, viņš sasodīti labi zināja, ka zem rītakleitas viņai apakšā vairs nekā cita nav.

- Es iešu tev līdzi.

Lūks jau bija gandrīz piecēlies no krēsla, kad Makss izslējās un atkal atstūma viņu atpakaļ sēdus.

- Nav nepieciešams. Mēs ar Mosu parūpēsimies, lai viss būtu kārtībā. Šajā pēcpusdienā mums jau vajadzētu sākt mēģinājumus. - Makss piegāja pie spoguļa, lai sakārtotu kaklasaiti un saķemmētu ūsas.

Vai tad viņi abi paši nemanīja, kādas dzirksteles no abiem lēkā, Makss prātoja. Pat nevainīgs garāmgājējs no tām spētu aizdegties. Jaunatne, viņš nopūzdamies secināja un pasmaidīja. Spogulī viņš varēja redzēt abu atspulgus: viņi bija saspringuši kā naidīgi ielas kaķi, kaut gan abus šķīra lielākā daļa istabas.

- Ja Lilija pamodīsies, pasaki viņai, ka rītu viņa var pavadīt pēc sirds patikas. Tiksimies divos “La Palace". - Viņš pārgāja pār istabu, lai noskūpstītu meitas vaigu. - Aurevoir, ma belle![6]

- Mēs vēl neesam beiguši par šo tematu...

- Divos, - viņš atkārtoja. - Bet līdz tam laikam jūs abi varētu aiziet pastaigāties, lai izbaudītu Parīzes sauli.

Tajā pašā mirklī, kad aiz tēva aizvērās durvis, Roksana nikni paraudzījās uz Lūku.

- Es nepieļaušu, ka šoreiz man atkal jāpaliek mājās.

- Ne jau no manis tas atkarīgs.

Viņa piegāja pie galda, kur Lūks sēdēja, un trieca dūres pret linu auduma galdautu tik spēcīgi, ka porcelāna tasītes palēcās gaisā.

- Un ja nu būtu atkarīgs no tevis?

Lūks cieši ieskatījās viņai acīs. Viņš bija gatavs vai nožņaugt Roksa-nu par to, ka viņa kļuvusi tik skaista. Turklāt viņa to bija darījusi palē-

nām un tik viltīgi, dažu pēdējo gadu laikā pielavoties Lūkam klāt gluži kā zagle, lai viņam no skatiena vien aizrautos elpa.

- Es rīkotos tieši tāpat, kā šobrīd rīkojas Makss.

Tas sāpēja. Nodevībai iedurot gluži kā asam nazim, Roksana strauji ievilka elpu.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka tu vēl neesi tam gatava.

- Kā tu to zini? - Roksana strauji atmeta galvu. No logiem plūstošā gaisma atmirdzēja viņas matos, padarot tos līdzīgus uguns liesmām. Lūks baidījās, ka Roksana viņa acīs pamanījusi kaisles uguntiņas. - Kā tu zini, ka es tam vēl neesmu gatava?

Tas bija atklāts izaicinājums. Par daudz atklāts. Lūkam nosvīda plaukstas.

- Dārgakmeņu nolaupīšanu no Trimaldas villas nav iespējams pat salīdzināt ar tūristu apkrāpšanu ar paslēptajiem kauliņiem, Roksij. - Tā kā viņam bija vajadzīgs kaut kas, ko turēt rokā, viņš paņēma kafijas tasīti. Gadiem ilgie treniņi neļāva rokām trīcēt. Lūks zināja, ka viņam izdotos Roksanu sadusmot. Tas būtu vislabākais risinājums. Ja Roksana būs dusmīga, viņš spēs noturēties un nepieskarties viņas augumam. Vismaz viņš tā cerēja.

- Es visu varu izdarīt tikpat labi kā tu, Kelahan. Iekams nebiju tev iemācījusi, tu pat neprati sajaukt kārtis.

- Tev droši vien ir smagi apzināties, ka esi pārspēta.

Roksanas seja nobālēja, tad piesarka vēl košāk par rozēm, kas atradās uz galda starp viņiem. Viņa spēji izslējās, un, sev pašam par nelaimi, Lūks varēja pamanīt ikkatru viņas auguma apaļumu zem plānās rītakleitas.

-Tu, neaptēstais nekrietneli! Tu nespētu mani pārspēt pat tad, ja stāvētu uz koka kājām.

Viņš tikai pasmaidīja.

- Par kuru pēc pagājušajām viesizrādēm Ņujorkā visvairāk rakstīja prese?

- Par idiotu, kurš lika sevi ar ķēdēm piesaistīt kastes iekšpusē un iemest Istriverā tikai tādēļ vien, lai iegūtu preses atzinību. - Cik ļoti Rūkšanu tracināja fakts, ka atbrīvošanās no važām, ar ko Lūks uzstājās, bija tik aizraujošs priekšnesums. Ikreiz, kad viņš ļāva sevi ieslēgt kādā citā kastē, viņa it kā sašķēlās divās daļās: viena viņas daļa sajūsminājās par Lūka prasmi un uzdrīkstēšanos, bet otra to uzskatīja par nepieņemamu.

- Preses atzinību es panācu ar atbrīvošanos no kastes ķēdēm, - Lūks atgādināja un paņēma vienu no franču cigāriem, ar kuriem pēdējā laikā bija aizrāvies. - Ar to, ka biju vislabākais. - Viņš aizdedza šķiltavas un izpūta cigāra dūmus. - Tev vajadzētu būt apmierinātai ar saviem glītajiem trikiem, Roksij, un ar saviem glītajiem pielūdzējiem... - Kurus visus viņš ļoti labprāt nogalinātu. - Bīstamo darbu atstāj mums, tiem, kuri spēj tikt ar to galā.

Viņa kustējās ļoti strauji. Lūks to allaž Roksanā bija apbrīnojis. Viņš tikko paspēja pašaut augšup roku, lai satvertu viņas dūri, pirms tā ietriecas viņam degunā. Vēl joprojām satvēris viņas sažņaugto dūri, Lūks piecēlās kājās. Tagad viņi atradās aci pret aci, abu augumiem gandrīz vai saskaroties.

Roksana juta pār muguru pārskrienam kaisles trīsas. Dziļi iekšienē gluži kā liesma atplauka kaislas alkas, kuras viņai nekad nebija izdevies apslāpēt. Jau tāpēc vien viņa vēlējās Lūku ienīst.

- Uzmanies! - Brīdinājums izskanēja klusi, vēstot Roksanai, ka viņai izdevies uzjundīt Lūkā vismaz dusmas, ja ne ko vairāk.

- Tu domā, man bail, ka tu varētu sist pretī...

Abiem par pārsteigumu, Lūks savos saspringtajos pirkstos satvēra Roksanas zodu un pievilka viņas seju pavisam tuvu savējai. Viņas lūpas pavērās - gan izbrīnā, gan gaidās. No galvas izzuda jebkādas domas.

- Es varētu izdarīt vēl kaut ko ļaunāku. - Lūks ar mokām izrunāja šos vārdus. Kaklā bija tāda sajūta, it kā viņš censtos sagrauzt stikla gabaliņus. - Un tad mums abiem nāktos par to samaksāt.

Viņš atgrūda Roksanu, pirms bija paspējis izdarīt ko tādu, ko pēc tam pats sev nekad vairs nevarētu piedot. Iedams prom, viņš skarbi izmeta:

- Divos! Kostīmā! - Tad viņš aizcirta durvis.

Atklājusi, ka viņai trīc ceļgali, Roksana atslīga krēslā. Vairākas reizes dziļi ieelpojusi, viņa ar plaukstu paberzēja kaklu, līdz spēja norīt siekalas pāri kamolam, kas bija iesprūdis kaklā. Mirkli, pavisam īsu mirkli, Lūks bija palūkojies uz viņu kā uz sievieti. Uz sievieti, kuru viņš alktu iegūt. Sievieti, kuru viņš patiesi alka iegūt.

Vēlreiz satraukumā ieelpojusi, Roksana pakratīja galvu. Tas bija smieklīgi. Lūks viņu vienmēr bija uzskatījis vienīgi par nepieciešamu traucēkli. Un arī viņai tas bija vienaldzīgi. Viņa jau labi sen bija tikusi pāri muļķīgajām, bērnišķīgajām romantiskās aizraušanās jūtām pret Lūku.

Vīrieši viņu vispār vairs neinteresēja. Viņai bija lielāki plāni.

Lai viņa nolādēta, ja grasās gaidīt vēl četrus koledžas gadus pirms šo plānu īstenošanas. Roksana cieši saknieba lūpas. Lai viņa nolādēta, ja grasās gaidīt vēl kaut nedēļu.

Bija pienācis laiks īstenot ideju, kas jau sen brieda viņas galvā. Pēdējais laiks. Pasmaidījusi viņa saslēja augšup savas garās kājas, sakrustoja tās un nevērīgi pasniedzās pēc cigāra, ko Lūks bija atstājis aizdegtu. Viņa atzvila uz dīvāna, pūzdama griestos dūmu gredzenus. Un kala plānus.

Lūks varēja pateikties Dievam, ka viņa domas pašreiz tik daudz kas nodarbināja. Gatavojoties izrādei “La Palace" zālē un Šomē aplaupīšanas darbiņam naktī, viņam nepavisam neatlika laika, lai vēl piedevām prātotu par Roksanu.

Ja nepieminētu tās reizes trijos naktī, kad viņš mēdza pamosties, klāts ar saltiem sviedriem, pilnīgi apmulsis no sapnī redzētā. Tas bija neticami skaidrs un neticami uzbudinošs sapnis, kurā Roksanas slaidais, bālais augums bija apvijies viņējam. Viņas apburošie mati bija izplūduši rasas pielietā zaļā zālē kādā nomaļā meža klajumiņā. Un viņas valdzinošās acis bija kaisles aizmiglotas.

Ja pēc dzīves vispār pastāvētu elle, Lūks bija pārliecināts, ka viņš par šiem sapņiem vien nokļūtu ellē un sadegtu. Dieva dēļ, viņš taču bija uzaudzis kopā ar Roksanu, viņš tai bija gandrīz kā brālis! Vienīgais, kas Roksanu pasargāja no Lūka iekāres un kaisles, bija viņa prātā cieši iekaltā doma, ka darīt ar Roksanu to, pēc kā viņš alka, būtu kaut kas līdzīgs dvēseliskam asinsgrēkam.

Vēl viņu atturēja pilnīgā pārliecība, ka Roksana par viņu neizsakāmi smiesies, ja vien viņš atļausies parādīt savas jūtas.

Viņam jātiek laukā, Lūks nosprieda, kad jau duci reižu bija pārstaigājis visas numura istabas garumā un platumā. Jauka, gara pastaiga pirms vakariņām, pastaiga pa krēslaino Parīzi viņam nāktu tikai par labu. Viņš paķēra savu melno ādas jaku un apstājās spoguļa priekšā vienīgi tik ilgi, lai ar pirkstiem noglaustu matus.

Viņš nepamanīja gadu gaitā veidojušās pārmaiņas savā izskatā. Daudz kas bija palicis nemainīgs. Viņa mati vēl joprojām bija tumši, vēl joprojām biezi, vēl joprojām gari kā aktierim, vai nu brīvi pārlaisti pār apkakli, vai arī saņemti zirgastē. Viņa acis vēl joprojām bija zilas, un piķa melno skropstu garums viņu vairs neuztrauca. Lūks bija atklājis, ka viņa dzejiski pievilcīgā āriene spēj saistīt to sieviešu uzmanību, kas bija lietpratējas šajā jomā. Viņa āda vēl joprojām bija gluda, cieši piekļāvusies slaidajiem kauliem. Reiz, vēlos pusaudža gados, Lūks bija uzaudzējis ūsas, bet viņam tās nebija piestāvējušas. Tagad viņa mute bija brīva, ūsu neieskauta.

Reiz kāda atbrīvošanās priekšnesuma laikā Lūks bija salauzis degunu, bet tas saauga taisni. Tas viņam bija sagādājis nelielu vilšanos.

Divdesmit viena gada vecumā viņš bija izaudzis sešas pēdas un collu garš, ar spēcīgu miesas uzbūvi. Izbiedētais skatiens, kas Lūkam tik bieži bija raksturīgs bērnībā, tagad viņa acīs parādījās pavisam reti. Pie Maksa nodzīvotie gadi viņam bija iemācījuši kontrolēt sevi gan fiziskā, gan garīgā, gan emocionālā ziņā. Par to viņš Maksam bija pateicīgs un tāds būs vienmēr.

Un viņam ar laiku un gribasspēku izdosies atbrīvoties no tām važām, ko bija uzlikušas jūtas pret Roksanu.

Aizgriezies no spoguļa, Lūks izgāja no numura un pa garo, ar paklājiem segto gaiteni devās uz lifta pusi. Pa ceļam viņš pameta īsu skatienu uz glīto, gaišmataino istabeni, kas stūma ratiņus ar veļu.

Bija laiks pārbaudīt, vai numuros pietiek dvieļu un spilvendrānu ar piparmētru aromātu. Reiz, bērns būdams, viņš bija gulējis grāvjos, taču tagad Lūks tik ļoti bija pieradis pie šādām ērtībām, ka tās gandrīz vairs nepamanīja.

- Bon soir![7] - viņš, viegli pasmaidījis, nomurmināja, paiedams istabenei garām.

- Bon soir, monsieur![8] - Viņa žigli un kautrīgi atsmaidīja pretī, tad pieklauvēja pie numura durvīm gaiteņa pretējā pusē.

Lūks jau gandrīz bija sasniedzis liftus, kad spēji apstājās. Šīs smaržas! Roksanas smaržas. Lai viņa nolādēta, vai tiešām viņš būtu tik ļoti aizrāvies ar Roksanu, ka it visur spēj sajust viņas smaržu? Viņš strauji nopurinājās, paspēra vēl vienu soli un atkal apstājās. Tad pagriezās un piemiegtām acīm nopētīja istabeni, kura tobrīd mēģināja atslēgt numura durvis.

Šīs kājas... Pavēris muti, Lūks nopētīja garās, slaidās kājas zem formastērpa diskrētajiem melnajiem svārciņiem.

Roksanas kājas.

Viņa iegājusi jau grasījās aizvērt durvis, bet Lūks strauji iegrūda spraugā roku.

- Ko tu, pie velna, dari?

Istabene samirkšķināja skropstas.

- Pardon/*

-Nemuļķojies, Roksana! Ko tu esi sagudrojusi?

- Apklusti! - Nošņākusi šo vārdu, viņa sagrāba Lūka roku un ievilka viņu numurā. Viņa bija saniknota, bet tas varēja pagaidīt. Vispirms viņa gribēja noskaidrot atbildes uz dažiem jautājumiem. - Kā tu zināji, ka tā esmu es?

Diez vai Lūks varēja viņai stāstīt, ka viņas kājas spētu pazīt jebkurā vietā. Tāpēc viņš izvēlējās melot.

- Izbeidz! Kā tev šķiet, ko tu piemānīsi ar šādu maskarādi?

Patiesību sakot, Roksana bija lieliski maskējusies. Īsā, dzīvespriecīgi

blondā parūka radikāli pārvērta viņas izskatu. Pat viņas acu krāsa bija citāda. Lūks nosprieda, ka, mainot krāsu salikumu, viņas smaragdzaļais acu tonis bija pārvērties dūmakaini brūnā. Roksana bija pietiekami prasmīgi uzklājusi grimu, smalki pārveidojot' gan sejas ādas krāsu, gan sejas formu. Uz gurniem viņa bija uzlikusi nelielus polsterus, un Lūks bija pārliecināts, ka viņa uzvilkusi vienu no tiem viltīgi izgudrotajiem krūšturiem, kādi vispār ar likumu būtu aizliedzami nēsāt.

Tas pacēla un polsterēja krūtis, liekot vīriešiem siekaloties pēc tā, kas acīm redzami bija tikai mirāža.

- Tu melo. - Viņas balss vēl joprojām skanēja kā aizvainots čuksts. - Es desmit minūtes pavadīju Lilijas istabā, un viņa mani nepazina.

Tas tāpēc, ka viņa divu pagājušo gadu laikā nav sapņaini vērusies uz tavām kājām.

- Bet es pazinu, - Lūks atcirta, neko vairs nepaskaidrojot. - Un tagad izstāsti - ko tu esi te sadomājusi darīt?

- Es grasos nozagt Melvilas kundzes rotaslietas.

- Kā tad!

Roksanas acis uzliesmoja dusmās. Var jau būt, ka tās bija brūnas, Lūks nodomāja, bet tās bija Roksanas acis.

- Liec mani mierā! Es te iekļuvu un negrasos iziet laukā tukšām rokām. Es to visu izplānoju līdz pat pēdējam sīkumam un nepieļaušu, lai tu man visu sabojātu.

- Un ko tu grasies darīt tad, kad Melvilas kundze sāks spiegt un izsauks žandarmus?

- Es, protams, grasos izskatīties pārsteigta un satriekta, un sašutusi. Kā jau ikviens viesnīcas apmeklētājs. - Pagriezusies Roksana devās tais-nā ceļā pie tualetes galdiņa. Viņa izņēma no kabatas mutautu un izmantoja to, atverot atvilktnes, lai nepaliktu pirkstu nospiedumi.

Skaņa, ko izdeva Lūks, daļēji pauda apbrīnu un daļēji - izsmieklu.

- Vai tu domā, ka atradīsi viņas rotaslietas te vienkārši guļam atvilktnē? Viesnīcā “Ritz” tādiem nolūkiem lejā ir seifs.

Roksana viņam veltīja iznīcinošu skatienu.

- Lejā viņa tās neglabā. Vakar es noklausījos, kā viņa par to strīdējās ar savu vīru. Viņai patīk rotaslietas turēt sev tuvumā, lai ik vakaru, kad grasās kaut kur iet, viņa varētu izvēlēties piemēroto.

Viņa labi izplānojusi, Lūks nodomāja. Ļoti labi. Viņš paraudzījās apkārt, lai atrastu vēl kādu kļūdu.

- Ko tu grasies iesākt, ja kāds no viņiem ienāk numurā, kamēr tu te vēl slaisties apkārt?

- Es te negrasos slaistīties apkārt. - Strauji un droši kustēdamās, viņa aizvēra atvilktni. - Es te esmu ieradusies, lai nomainītu gultas veļu. Bet kāds būs tavs attaisnojums?

- Labi, Roksij, pajokojies - un pietiek! - Lūks satvēra viņas roku. - Mēs mēnešiem ilgi plānojām Šomē darbiņu. Es negrasos pieļaut, lai tu ar savu lēto zādzību izgāztu visu plānoto.

- Šīm abām lietām nav nekāda sakara. - Roksana izrāva savu roku no Lūka tvēriena. - Un tā nav nekāda lētā zādzība. Vai esi redzējusi, kādus dārgakmeņus šī sieviete nēsā?

- Tie varētu būt viltojumi.

-To man vajadzēs pārbaudīt. - Izliekusi vienu uzaci, viņa no kabatas izņēma juveliera lupu. - Es jau gandrīz astoņpadsmit gadus noraugos, kā strādā Makss, - viņa piebilda, ieslidinādama lupu kabatā. - Es zinu, ko daru.

- Tas, ko tu dari, ir velnišķīgi... - Izdzirdējis slēdzenē noskrapstam atslēgu, viņš spēji apklusa. - Ak, nolādēts!

- Es varētu kliegt, - viņa izsmejoši ierosināja. - Apgalvot, ka esi te ielauzies un uzbrucis man.

Nebija laika meklēt atspēkojumus. Uzmetis Roksanai niknuma pilnu skatienu, Lūks izmantoja savu vienīgo iespēju. Viņš palīda zem gultas.

Klusībā smaidīdama, Roksana sāka pārklāt gultu. Kad durvis atvērās, viņa izslējās un glīti piesarka.

- Ak, mesjē Melvil, - viņa ierunājās angļu valodā ar spēcīgu akcen-tu. - Vai man... nākt vēlāk?

- Nav nepieciešams, mīlulīt. - Viņš bija apmēram piecdesmit gadu vecs, muskuļots liela auguma teksasietis, un sasodītais franču ēdiens viņam radīja gremošanas traucējumus. - Turpini vien to, ko esi iesākusi darīt.

- Mērci.1* - Roksana nogludināja gultas pārklāju un uzbužināja spilvenus, labi apzinādamās, ka Melvila kunga skatiens pievērsts viņas sēžamvietai.

- Neatceros, ka būtu tevi šeit iepriekš redzējis.

- Šis nav... - Viņa vēl mazliet tālāk pārliecās pār gultu. Galu galā viņa varētu sagādāt miesaskārīgajam večukam priekšnesumu, kas būtu viņa samaksas vērts. - Mans parastais stāvs. - Iejuzdamas savā tēlā, viņa pagriezās un uzmeta vīrietim valšķīgu skatienu no skropstu apakšas. - Gribēsiet vēl dvieļus, mesjē? Vai varu jums ko piedāvāt?

- Paklau! - Viņš noliecās, lai pakutinātu Roksanas zodu. Viņa elpa viegli smaržoja pēc konjaka, kas nemaz nebija tik nepatīkami. - Kas tev padomā, saldumiņ?

Viņa iesmējās un atkal noplivināja skropstas.

- Ak, mesjē! Vai jūs flirtējat ar mani?

Sasodīts, viņš pavisam noteikti to vēlētos, Melvils nodomāja. Izģērbt šo mazo, glīto istabeni būtu daudz patīkamāk nekā doties uz operu, kurp viņu grasījās aizvilkt sieva. Bet tas arī prasītu daudz laika. Aizmirsis savus gremošanas traucējumus, viņš nolēma, ka varētu atrast laiku, lai mazliet pamaigotos.

- Man stipri kārojas franču gardumiņu. - Melvils papliķēja pa viņas sēžamvietu un, kad Roksana ieķiķinājās, viegli ieknieba viņas krūtī. Gulēdams zem gultas, Lūks bija pārliecināts, ka Melvils uzbudinās arvien vairāk.

Nosarkusi un aizelsusies Roksana ar lielām, brūnām acīm raudzījās augšup uz Melvilu.

- Ai, mesjē! Jūs - amerikāņi...

- Es neesmu parasts amerikānis, saldumiņ. Es esmu teksasietis.

- Ā... - Roksana ļāva viņam pakutināt savu kaklu, kamēr Lūks, sažņaudzis rokas dūrēs, bezpalīdzīgi gulēja zem gultas. - Vai taisnība tā, ko runā par teksasiešiem, mesjē? Ka viss esor... lielāks?

Melvils skaļi norēcās un cieši noskūpstīja viņu uz lūpām.

-Tieši tā, saldumiņ! Varbūt tu pati varētu par to pārliecināties? -Viņš aizmirsa gan sievu, gan savu vēderu un jau grasījās nogāzt Roksanu gultā. Lūks saspringa, gatavodamies mesties viņam virsū.

- Bet, mesjē, es esmu darbā. - Vēl joprojām ķiķinādama, Roksana atsvabinājās no Melvila skavām. - Mani atlaidīs.

- Un tad, kad būsi beigusi darbu?

Līdz galam nospēlēdama teksasiešu pieņēmumu par Franču padauzu, Roksana atkal nosarka un koķeti iekoda zobos apakšlūpu.

- Varbūt mēs varētu satikties pusnaktī. - Viņa noplivināja skropstas. - Tepat tuvumā ir neliela kafejnīca, Robēra kafejnīca, varbūt tur?

- Zini, šķiet, to es varētu. - Viņš atkal pievilka Roksanu sev klāt un ieknieba polsterētajos gurnos. - Gaidi mani tur... kā tevi sauc, dārgu-miņ?

- Monika. - Viņa ar pirkstiem noglāstīja Melvila vaigu. - Es gaidīšu pusnaktī.

Melvils viņai vēlreiz ieknieba, tad piemiedza aci un izgāja pa durvīm, sapņodams par seksu ar jauniņu francūzieti.

Roksana atslīga gultā un sāka skaļi smieties.

- Ak jā, tas nu gan bija jautri, - Lūks nomurmināja, izlīzdams no gultas apakšas. - Tu ļāvi tam izvirtulim grābstīties gar tavu augumu, praktiski gulties tev virsū, un tagad tu par to smejies. Man vajadzētu tevi iepļaukāt.

Saķērusi vēderu, Roksana vēl pēdējo reizi iesmējās.

- Ak, kļūsti taču reiz pieaudzis! - Tad viņai aizrāvās elpa, jo Lūks sagrāba viņas roku un strauji pievilka viņu kājās. Roksana zināja, ko nozīmē īstas dusmas, kad tās redzēja, un apslāpēja jebkādus iebildumus.

- Šķiet, ka tu esi pietiekami pieaugusi mūsu abu vietā. Tev tas sasodīti labi padodas, vai ne, Roksij? Cik daudziem no tiem gudrajiem koledžas puišiem, ar kuriem tu satiecies, tu esi ļāvusi grābstīties ap sevi ar sviedrainām rokām?

Šoreiz viņas piesarkums bija patiess.

- Tā nav tava darīšana.

- Pie velna, un kā vēl! Es esmu... - Traks tevis dēļ. Šie vārdi gandrīz vai paspruka pār Lūka lūpām, taču pēdējā mirklī viņš paspēja tos apslāpēt. - Kādam taču tevi jāpieskata.

- Es lieliski pati varu tikt ar to galā. - Viņa ar elkoni pastūma Lūku sānis, šausmās atklādama, ka viņai pār muguru skrien uzbudinājuma trīsas. - Un tavai zināšanai, cāļa smadzenes, viņš nemaz negrābstījās ap

mani. Tajās vietās, ko viņš grābstīja, man ir tik daudz polsteru, ka vārē-tu piebāzt veselu matraci.

- Tas nav svarīgi. - Viņš atkal pasniedzās pēc Roksanas rokas, bet viņa Lūku atgrūda. - Roksana, mēs ejam prom no šejienes. Tūlīt pat.

- Tu ej vien! Es paņemšu to, kā dēļ esmu te ieradusies. - Sagatavo-jusies aizstāvēt savu viedokli, viņa atmeta galvu. - Es to vēlos vairāk nekā jebkad. Tam krāpniekam un izvirtulim nāksies nopirkt savai sievai veselu grozu ar jaunām rotaslietām. Tā viņam vajag - sadomājies par satikšanos ar kaut kādu sīku franču padauzu lētā kafejnīcā.

Pats to negribēdams, Lūks iesmējās un noglauda ar pirkstiem matus.

- Tu esi tā franču padauza, Roksij.

- Es arī esmu tā, kas liks viņam samaksāt par laulības pārkāpšanu. -Viņas skatiens kļuva skarbs. Tajā bija tik daudz viltības, ka Lūks, pašam to negribot, viņu apbrīnoja. - Un ko tad viņš pastāstīs par mani? Viņš apgalvos, ka, ienācis istabā, sastapis šeit istabeni, un aprakstīs mani - taču ne pārāk detalizēti, jo viņš jutīsies vainīgs un nobijies. Labāk jau šādi, nekā ja viņš vispār nebūtu mani redzējis. - Viņa piegāja pie drēbju skapja un, vērīgi aplūkojusi augšējo plauktu, plati pasmaidīja. - Et, voilāl*

Vihai nācās pastiepties, lai sasniegtu trīsdaļīgo rotaslietu lādīti.

- Ak dievs, Lūk, tā noteikti sver kādas divdesmit mārciņas! - Pirms Lūks piesteidzās klāt, lai viņai palīdzētu, Roksana bija nocēlusi lādīti uz grīdas un nometusies tai līdzās. - Manējā, - viņa brīdinoši nošņācās, atgrūzdama Lūka roku. Izņēmusi no kabatas mūķīzeru saišķi, viņa izvēlējās vienu un sāka darboties ap slēdzeni.

Lai to atslēgtu, viņai bija nepieciešamas četrdesmit trīs sekundes -Lūks uzņēma laiku. Un viņam nācās atzīt, ka Roksana ir prasmīgāka -daudz prasmīgāka, nekā viņš iedomājies.

- Apžēliņ! - Atverot lādītes augšējo daļu, Roksana juta sirdi krūtīs sitamies straujāk. Pretī mirguļoja, spīdēja un zaigoja dārglietas. Viņa jutās gluži kā Aladins, kas pēta bagātību alu. Nē, nē, viņa domāja, gluži kā viens no četrdesmit laupītājiem. - Vai tās nav apburošas? - Ļaudamās aizrautībai, viņa ar roku iegrāba lādītē.

-Ja vien ir īstas. - Nebija iespējams pilnībā apspiest jau pazīstamās priecīgās trīsas, taču Lūkam izdevās saglabāt lietišķu balsi. - Un profesionālis netīksminās par nolaupītajām lietām.

- Es netīksminos. - Tad viņa atkal iesmējās un pavērsa pret Lūku savu valdzinošo smaidu. - Varbūt pavisam mazliet. Lūk, vai tās nav pasakainas?

-Ja vien... - Viņam aizlūza balss. Nācās noklepoties. - Ja vien tās ir īstas, - viņš atkārtoja.

Roksana tikai nopūtās par viņa iztēles trūkumu un izvilka lupu. Izpētījusi safīru un briljantu kaklarotu, viņa atkal notupās uz grīdas. - Viss ir īsts, Kelahan. - Tagad jau kustēdamās daudz straujāk, viņa izpētīja rotu pēc rotas un ietina tās dvieļos. - Es gan neteiktu, ka briljanti ir skaistāki par sastāvējušos ūdeni - pamatīgi sastāvējušos, bet būs jāiztiek ar tādiem pašiem. Manuprāt, tie varētu būt kādus simt sešdesmit vai simt septiņdesmit tūkstošus vērti, vai ne?

Arī Lūks pats tā bija nospriedis, taču viņš nevēlējās atzīties Roksa-nai, cik līdzīgas bijušas viņu abu domas. Viņš uzvilka Roksanu kājās, noberza no lādītes pirkstu nospiedumus, tad izmantoto dvieli atlika atpakaļ plauktā.

- Iesim!

- Atzīsties, Lūk! - Roksana aizstājās priekšā durvīm, un viņas acis smējās. - Vismaz pasaki, ka esmu labi pastrādājusi.

- Iesācēja veiksme. - Taču viņš atsmaidīja pretī.

- Ar veiksmi tam nebija nekāda sakara. - Viņa ar pirkstu iebikstīja Lūkam krūtīs. - Vai nu tev tas patīk, vai ne, Kelahan, bet tagad tev ir jauna partnere.

12................................

- Tā nav godīgi.

Roksana, tērpusies kostīmā, stāvēja tēva ģērbtuvē. Vizuļi un pērlītes uz viņas smaragda krāsas tērpa, kuram nebija piedurkņu, trīcēja gan gaismas, gan viņas dusmu iespaidā.

- Es taču pierādīju, ka spēju to darīt, - viņa neatlaidās.

- Tu pierādīji, ka esi impulsīva, pārgalvīga un ietiepīga. - Sev pa prātam izvēlējies aproču pogas smokinga kreklam, Makss spogulī sastapās ar Roksanas dusmīgo skatienu. - Un tu nedosies, es atkārtoju, tu nedosies mums līdzi uz Somē darbiņu. Tagad man vajadzīgas desmit minūtes, lai patrenētos, jaunkundz. Vai tu gribēji vēl kaut ko?

Šajā mirklī Roksana jutās gluži tāpat kā bērnībā. Apakšlūpai trīcot, viņa atslīga krēslā.

-Tēt, kāpēc tu man neuzticies?

- Gluži otrādi, es tev nešaubīdamies uzticos. Tomēr tev būtu jāuzti-cas man, ja es tev saku, ka tu vēl neesi tam sagatavota.

- Bet Melvili...

- Tas bija risks, kādu tev nemaz nevajadzēja uzņemties. - Viņš pakratīja galvu un pārgāja pāri telpai, lai satvertu plaukstā meitas zodu. Kurš gan labāk par viņu pašu zināja, kāda ir sajūta, alkstot pēc mirguļojošām mantiņām, pēc aizraujošā satraukuma, kas rodas, zogot kaut ko tumsā. Kā gan viņš varētu gribēt, lai viņa paša bērns būtu citāds?

Un, patiesību sakot, viņš bija neizsakāmi lepns par Roksanas paveikto. Tas bija dīvains lepnums, viņš pasmaidīdams nodomāja. Taču tēva lepnums paliek tēva lepnums.

- Manu skaistulīt, es tev kaut ko teikšu. Nekad, nekad neduļķo pati savu dīķi!

Roksana sarauca pieri.

- Es gan neatceros, ka tu būtu atlicis tās rotaslietas atpakaļ, tēt.

Pieķerts Makss pasmīnēja.

-Nē, - viņš negribīgi piekrita. - Tā sakot, dāvinātam briljantam zobos neskatās. Un tomēr - tas, ko ieguvi tu, ir tikai mazītiņa daļiņa no tā, ko mēs ceram iegūt šonakt. Mums tas prasījis mēnešiem ilgu plānošanu, Roksana. Laiks ir aprēķināts līdz sekundes desmitdaļām. Pat ja es šobrīd gribētu iekļaut grupā tevi vai jebkuru citu, viss tik precīzi aprēķinātais līdzsvars sašķobītos.

- Tas ir tikai aizbildinājums, - Roksana atcirta, juzdamās gluži kā maza meitene, kam aizliegts doties uz ballīti. - Nākamreiz tu izdomāsi kaut ko citu.

- Tā ir patiesība. Nākamreiz būs cita patiesība. Kad es tev jebkad esmu melojis?

Roksana jau pavēra muti, tad atkal to aizvēra. Makss bija izvairījies no patiesības, visādi rotaļājies ar to. Taču vai viņš bija Roksanai melojis? Nē, nekad.

- Es esmu tikpat prasmīga kā Lūks.

- Viņš tāpat mēdza sacīt par tavu uzstāšanos uz skatuves. Ja nu par to ierunājāmies... - Makss saņēma Roksanu aiz elkoņa, piecēla viņu kājās, tad viegli noskūpstīja roku. - Mums tūlīt jāuzstājas.

- Labi. - Viņa jau atvēra durvis, tad palūkojās pār plecu. - Tēt, es gribu savu daļu no tiem simt sešdesmit tūkstošiem.

Makss plati pasmaidīja. Vai kādam tēvam bijis tik ideāls bērns?

- To es saprotu. Tā ir mana meita.

Publika "La Palace" zālē bija kā piebārstīta ar kinozvaigznēm, Pārī-zes modelēm un tiem, kas bija pietiekami bagāti un pazīstami, lai uz-turētos kopā ar tādām slavenībām. Makss bija radījis diezgan izsmalcinātu un sarežģītu izrādi, lai izklaidētu šo publiku. Roksanai nebūtu iespējams pilnībā sekot izrādes gaitai, ja viņas domas nodarbinātu kaut kas cits.

Kā mācīta, viņa aizmirsa itin visu, tikai ne burvju mākslu. Tagad Rūkšana bija tā, kas izpildīja triku ar lidojošajām bumbiņām, - viņa ar savu slaido augumu, ģērbusies mirdzošā smaragdzaļā tērpā. Viņu vērodams, Lūks nosprieda, ka lokanā, zaļā auguma un ugunīgo matu pēc viņa izskatās kā roze garā kātā. Publiku viņas skaistums aizrāva tikpat ļoti kā sudrabotās bumbiņas, kas šūpojās un dejoja dažas collas virs Roksanas graciozajām rokām.

Lūkam gan patika ķircināt Roksanu, ka visi viņas triki esot tikai žilbinošs skaistums bez jebkāda satura. Taču patiesībā viņa bija neparasti talantīga. Pat zinot, kas slēpjas aiz viņas trika, Lūks pats bija kā apburts.

Roksana pacēla rokas. Uz katras, sākot no pleca līdz pat rokas locītavai, mirguļoja trīs bumbiņas. Skanot Debisī mūzikai, Lilija uzmeta tām smaragdzaļu zīdu, tad atkāpās ārpus starmešu gaismas. Pagriezusi rokas ar plaukstām uz augšu, Roksana lika zīdam noslīdēt uz grīdas. Un tajā pašā vietā, kur bija atradušās mirguļojošās bumbiņas, tagad tupēja baltas dūjas.

Skanot publikas aplausiem, Roksana paklanījās un nogāja no skatuves. Lūks, stāvēdams aiz kulisēm, plati uzsmaidīja Roksanai, kamēr Moss ievilināja dūjas krātiņā.

- Ar putniem tev veicās tīri labi, Roksij, bet, ja tu strādātu ar tīģeri...

- Ej pie... - Viņa apklusa tikai tāpēc vien, ka Lilija bija sekojusi viņai no skatuves un jau klakšķināja ar mēli.

- Nemaz nesāciet! - Viņa abiem mīļi noglaudīja vaigus. - Mos, mīļais, pieskati šos abus! Man jāatgriežas uz skatuves nākamajam numuram. -Viņa pārspīlēti skaļi nopūtās. - Varu apzvērēt, ka Makss nekad nepagurs, izdomājot jaunus veidus, kā sazāģēt mani gabalos. - Vēlreiz uzmetusi Lū-

kam izteiksmīgu skatienu, viņa devās uz skatuves, lai pievienotos Maksām, kas saņēma publikas aplausus.

- Tu taču zini, kas viņai kaiš, vai ne? -- Roksana klusi noprasīja.

- Lilijai nekas nekaiš. - Lūpām savelkoties smaida, Lūks noraudzījās, kā Makss uzsāk ierasto priekšnesumu ar uguns liesmu izšaušanu no pirkstu galiem, lai vēlāk pabeigtu Lilijas sazāģēšanu trīs daļās ar lāzera staru palīdzību.

- Dievs vien zina, kāpēc, taču viņa raizējas par tevi.

Tas Lūkam ķērās pie sirds, atmodinot vainas izjūtu, kas tur slēpās.

- Viņai ne par ko nav jāraizējas. Es zinu, ko daru.

Tad Roksana strauji pagriezās pret Lūku, cenzdamās apslāpēt pati savas emocijas. Šīs burvju mākslas izrādes viņai bija pārāk nozīmīgas, lai atļautos aiz kulisēm dusmu lēkmi. Viņa gan teica, ko domāja, taču darīja to čukstus.

- Tu vienmēr zini, ko dari, vai ne, Lūk? Tu visu laiku esi darījis tikai to, ko tev, sasodīts, sirds kāro, jau kopš tā laika, kad Makss un Lilija tevi pieņēma mūsu ģimenē. Nolādēts, viņi tevi mīl, un tavi izgājieni sabeidz Lilijas nervus.

Lūks apslāpēja emocijas. Tas bija vienīgais veids, kā izturēt.

--Tas ir mans darbs. Tu liec skaistām bumbiņām lidināties gaisā. Es atbrīvojos no ķēdēm. Un mēs visi zogam. - Viņa acis, dusmu zibeņus mezdamas, uzlūkoja Roksanu. - Tas ir mūsu darbs. Tā ir mūsu daba.

-Tev taču necik daudz nenozīmētu, ja tu atteiktos no šā priekšnesuma.

Kādu brīdi viņu skatieni sastapās un neatlaidās. Roksanai šķita, ka Lūka acīs ieraudzījusi kaut ko tādu, ko viņa nekad nespēs saprast.

- Tu maldies, - viņš tikai noteica un devās prom.

Roksana strauji aizgriezās uz skatuves pusi. Viņa ļoti gribēja iet Lūkam pakaļ un lūgties, lai viņš to nedarītu. Viņa zināja, ka no tā nebūs nekāda labuma, un viņa to arī nemaz negaidīja. Lūkam bija taisnība. Viņiem tas bija darbs. Lilija taču spēja saprast un novērtēt viņu zagšanu. Viņai būs jāiemācās samierināties arī ar Lūka atbrīvošanās priekšnesumiem.

Lūks allaž būs vientuļais vilks, par kādu viņu pirms tik daudziem gadiem bija nosaucis Leklērs. Viņš pats izlems un ies savu ceļu. Roksanai ienāca prātā, ka Lūkam allaž bijusi nepieciešamība kaut ko pierādīt.

Un, ja viņai jāsaka patiesību, ko pašai tik ļoti negribējās atzīt, tad šāvakara izrādes noslēguma numurs Roksanu uztrauca gandrīz tikpat ļoti kā Liliju.

Viņa uzbūra sejā smaidu, lai ne Makss, ne Lilija nevarētu pamanīt, ka ir noraizējusies. Raižu ārējās izpausmes viņa spēja kontrolēt. Tas tikai prasīja koncentrēšanos. Taču viņa nekādi nespēja aizgaiņāt tēlus, kas atkal un atkal mācās viņas domās.

Tā bija Lūka versija Hudīni trikam, izlaužoties no ūdens pildīta stikla baseina. Taču Roksanas nebeidzamajos domu murgos viņš nespēja atbrīvoties no važām.

Pēdējais priekšnesums allaž izsauca publikas ovācijas, Makss nodomāja, pagriezdams starmešu gaismu uz Lūka pusi. Neviens, pat Lilija nezināja, ko Maksam bija prasījusi apņemšanās atstāt finālu Lūka rokās. Taču bija pienācis laiks nodot stafeti, viņš prātoja, kustinādams savus vēl joprojām veiklos pirkstus, laiks nodot skatuvi jauno rokās.

Un zēns bija tik talantīgs. Tik aizrautīgs. Tik... maģisks.

Šī doma lika Maksam pasmaidīt. Pacēlās priekškars, atklājot stikla baseinu, pilnu ar ūdeni. To, cītīgi strādājot, bija izprojektējis pats Lūks. Gan dimensijas, gan stikla biezumu, pat misiņa skavas vīriešu un sieviešu kārtas burvju veidolā. Lūks zināja līdz pat pēdējai pintei, cik tajā jāielej ūdens, lai tas plūstu pāri malām, kad tajā tiks iegremdēts viņa važās sasaistītais ķermenis.

Viņš līdz pat sekundei zināja, cik laika nepieciešams, lai atbrīvotos no ķēdēm, no rokudzelžiem, no važām, kas viņu saistīja pie baseina sānu aizbīdņiem.

Un viņš zināja, cik ilgu laiku paša plaušas viņam atvēl iztikt bez skābekļa, ja kaut kas neizdotos.

Apmainījusi savu kostīmu pret pilnīgi baltu krītošu kleitu, Roksana stāvēja līdzās ūdens baseinam. Kaut arī sirds sitās neprātīgās bailēs, viņas seja bija mierīga. Tieši viņa bija tā, kas novilka Lūkam kreklu ar platajām piedurknēm, un viņš stāvēja uz skatuves līdz viduklim kails.

Viņa neskatījās uz rētām, kas baltas izspiedās uz viņa nosauļotās muguras. Visos šajos gados, kopš viņi dzīvoja kopā, Roksana ne reizi nebija tās pieminējusi. Lai cik prasmīgi viņa spēja atmūķēt slēdzenes, Lūka lepnuma aizbīdni viņa nekad neuzdrošināsies aizskart.

Viņa bija tā, kas mierīgi stāvēja līdzās, kamēr divi brīvprātīgie no publikas saslēdza ap Lūku smagās ķēdes. Viņa rokas tika sakrustotas uz krūtīm un piesaistītas tām, plaukstas saslēgtas tērauda rokudzelžos, kailās kājas pie potītēm pieķēdētas aizbīdņiem gludajā koka paliktnī.

Fonā skanot čella mūzikai, dobjai un draudīgai, paliktnis, uz kura Lūks stāvēja, tika pacelts gaisā.

- Fakti vēsta, - viņš iesāka balsī, kas plūda pāri publikas galvām, - ka diženais Hudīni miris no ievainojumiem, ko ieguvis izlaušanās priekšnesuma laikā. Kopš viņa nāves jebkura burvju mākslinieka, jeb-kura izlaušanās priekšnesuma īstenotāja lielākais izaicinājums ir bijis at-kārtot šo mēģinājumu un, izpildot to, padarīt to par savu triumfu.

Viņš palūkojās lejup, kur stāvēja Moss, juzdamies neomulīgi savā arābu tērpā un turēdams rokā milzīgu āmuru.

- Ceru, ka manam muskuļotajam draugam nebūs nepieciešams sašķaidīt stikla baseinu. - Viņš piemiedza aci uz Roksanas pusi. - Bet varbūt man būs nepieciešams lūgt apburošajai Roksanai palīdzēt man ar elpināšanu no mutes mutē.

Roksana nepievērsa uzmanību šai improvizācijai, bet publika smējās un aplaudēja.

- Kad būšu nolaists stikla baseinā, tas tiks hermētiski noslēgts. - Publika noelsās, jo paliktnis sasvērās un sagriezās riņķī. Lūks jau atkal raudzījās uz viņiem, bet šoreiz kājām gaisā. Viņš sāka dziļi elpot, lai piepildītu plaušas. Roksana pārņēma runāšanu savā ziņā.

- Izlaušanās priekšnesuma laikā mēs lūdzam klusumu zālē, kā arī lūdzam jūs pievērst uzmanību pulkstenim. - To sakot, gaismas staru kūlis pavērsās pret lielu pulksteni skatuves dziļumā. - Kad Kelahans tiks iegremdēts stikla baseinā, tas sāks skaitīt sekundes. Dāmas un kungi... -Collu pa collai Lūks tika tuvināts ūdens virsmai. Roksana koncentrēja gan skatienu, gan domas uz publikas pusi. - Kelahana rīcībā būs četras minūtes, tikai četras minūtes, lai atbrīvotos no ķēdēm, vai arī mums vajadzēs sasist stikla baseinu. Jebkuram neparedzētam gadījumam mums tepat līdzās ir ārsts.

Lūka galvai sasniedzot ūdeni, Roksanai bija jāpagriežas un izteiksmīguma dēļ jāpamāj uz viņa pusi ar roku. Viņa raudzījās, kā Lūks tiek laists arvien zemāk, līdz viņa augums bija pilnīgi iegrimis ūdenī, dzirdēja kluso klikšķi, paliktnim nokļūstot tam paredzētajā vietā stikla baseina virspusē. Lūka mati izplūda ūdenī, viņa acis - tik koši zilas - uzlūkoja Rok-sanu.

Tad tika nolaists plānais baltais aizkars, nosedzot visas četras stikla baseina sānu malas.

Pulkstenis sāka tikšķēt.

- Viena minūte, - Rūkšana paziņoja balsi, kas neatklāja pilnīgi neko no viņas iekšējām bailēm. Viņa iztēlojās, kā Lūks atbrīvojas no roku-dzelžiem. Viņa koncentrēja savu gribu un vēlējās, kaut viņš būtu atbrīvojies. Tagad viņš jau būs sācis atbrīvoties no ķēdēm.

Kad pulksteņa rādītājs bija apgājis divu minūšu loku, publikā atskanēja murmināšana. Roksana juta, ka uz plaukstām, uz skausta un muguras izspiežas salti sviedri. Parasti Lūkam izdevās atbrīvoties trīs minūtēs, augstākais, trīs minūtēs divdesmit sekundēs. Cauri baltajam aizkaram viņa kā miglā varēja saredzēt kaut kādu kustību.

Lūkam nebija nekādu iespēju saukt pēc palīdzības, viņa izbailēs nodomāja, kad pulksteņa rādītājs tuvojās trīs minūšu atzīmei. Nekādu iespēju dot zīmi, ka viņa plaušas iztukšojušās un viņam trūkst gaisa. Viņš taču varēja nomirt līdz tam brīdim, kad viņi atvilks sānis aizkaru, kad Moss paspēs sašķaidīt stikla baseinu. Viņš varēja nomirt viens un klusumā, pats savu godkārīgo mērķu sasaistīts.

- Trīs minūtes, - viņa sacīja, un tagad viņas balsī iezagās tikko jaušamas bailes, liekot publikai nepacietībā paliekties uz priekšu.

-Trīs minūtes divdesmit sekundes, - viņa sacīja un pievērsa Mosam panikas pilnu skatienu. - Trīs minūtes divdesmit piecas sekundes. Lūdzu, dāmas un kungi, saglabājiet mieru! Palieciet savās vietās! - Viņa spēji ierāva plaušās gaisu, iztēlojoties, kā smeldz Lūka plaušas. - Trīs minūtes četrdesmit sekundes.

Kāda sieviete pēdējā rindā sāka histēriski kaut ko kliegt franciski. Atbildes reakcija sākās arī pārējās rindās, līdz visa publika vai zumēja drudžainās izbailēs. Pulksteņa rādītājiem tuvojoties četru minūšu atzīmei, daudzi bija pielēkuši kājās.

- Ak dievs, Mos! - Kad vairs bija atlikušas tikai astoņas sekundes, Roksana, atmetusi ar roku priekšnesumam, parāva plāno aizkaru. Tas noslīdēja zemē tieši tajā brīdī, kad Lūks ar plecu izspieda koka paliktni. Viņš iznira ūdens virspusē, spīdīgs kā ūdrs, un kāri ievilka plaušās gaisu. Viņa acis triumfējot mirdzēja, un publika metās vētraini aplaudēt un klaigāt. Patiesi bija vērts nogaidīt tās papildu trīsdesmit sekundes, kuras viņš, jau atsvabinājies, bija pavadījis zem ūdens.

Vienu roku pacēlis, viņš stāvēja, dziļi elpodams. Viņš jau šobrīd plānoja, kā nākamajā izrādē pievienot šo papildu dramatisma devu. Pieķēries pie paliktņa, viņš reizē ar to pacēlās virs stikla baseina un tad atkal nolaidās uz skatuves. Tur nu viņš stāvēja pilēdams un klanīdamies saņēma publikas atzinību.

Mirkļa iedomā viņš satvēra Roksanas roku, galanti noliekdamies pār to un, par prieku romantiskajiem frančiem, skūpstīdams viņas pirkstus.

- Tev trīc roka, - viņš aizrādīja cauri publikas aplausu vētrai. - Ttkai nemēģini man iestāstīt, ka tu biji noraizējusies, vai izkļūšu laukā.

Kaut arī Roksanai būtu gribējies izraut savu roku no viņējās, viņa uzsmaidīja Lūkam.

- Es baidījos, ka Mosam būs jāsasit stikla baseins. Vai tu zini, cik daudz izmaksātu jauna baseina iegāde?

-To es saprotu - tā ir Roksana. - Viņš vēlreiz noskūpstīja Roksanas roku. - Man patīk tavs skopulīgais raksturs.

Šoreiz viņa tiešām atrāva savu roku. Lūka lūpas skūpstā bija pārāk ilgi kavējušās pie tās, lai viņa justos omulīgi.

-Tu man pilini virsū ūdeni, Kelahan, - viņa sacīja un pakāpās atpakaļ, lai Lūks viens varētu saņemt skatītāju atzinīgos aplausus.

Roksana beidzās vai nost no šīs sēdēšanas un gaidīšanas. Tas ir pazemojoši, viņa nodomāja, staigādama pa viesistabu, kamēr Lilija, omulīgi atlaidusies uz dīvāna, skatījās vecu melnbalto televīzijas filmu.

Šī gaidīšana līdzinājās sēdēšanai pie telefona, cerot, ka piezvanīs puisis, kas reiz aizvedis tevi uz kino, un uzaicinās tevi vēl kaut kur aiziet. Likt sievietei gaidīt bija tik tipiski vīrišķīgs ieradums.

Roksana izklāstīja savas pārdomas Lilijai un pretī saņēma piekrītošu murmināšanu.

- Manuprāt, viņi to jau darījuši kopš laika gala. - Roksana atkrita uz krēsla, tad atkal nemierīgi piecēlās kājās, lai atvilktu plānos aizkarus un paraudzītos pilsētas ugunīs. - Alu cilvēki devās medībās un atstāja sievietes sēžam pie ugunskura. Vikingi izvaroja un laupīja, kamēr viņu sievietes palika gaidām viņus mājās. Kovboji aizjāja saulrietā, zvejnieki devās jūrā, un kareivji aizgāja karā. Un kur tajā brīdī bijām mēs? - Roksana noprasīja, strauji pagriežoties un noplivinot savu košo puķaino rītakleitu. - Stāvējām pie loga un gaidījām, gaidījām vilcienu stacijās, aplikušas šķīstības jostas, vai arī sēdējām pie sasodītā telefona. Nu, es gan negribu, lai vīrietis noteiktu manu dzīvi.

- Mīlestība. - Ekrānā parādoties beigu titriem, Lilija sirsnīgi izšņaukā-jās. - Tā, kas nosaka sievietes dzīvi, ir mīlestība, mīlulīt, nevis vīrietis.

- Nu, tad lai tā iet pie velna!

- Ai nē! Tas ir labākais, kas dzīvē pastāv. - Lilija nopūtās, juzdamās apmierināta ar tikko redzēto mīlas stāstu, tā traģiskajām beigām un ve-

selīgo izraudašanos. - Makss tikai rīkojas tā, ka uzskata par vislabāko un pareizāko tev pašai.

- Un kā paliek ar to, ko es uzskatu par pareizu? - Roksana noprasīja.

-Tev tam vēl atliks viss pasaules laiks. - Lilija sagrozījās uz dīvāna,

ietīdamās ciešāk savā mīļākajā rītakleitā - no raiba zīda, apdarināta ar sārtām strausa spalvām. - Gadi aizskrien tik ātri, Roksij. Tagad tu to ne-spēj iztēloties, bet, pirms esi to pamanījusi, tie jau aiztraucas garām. Ja šie gadi nav mīlestības piepildīti, tad galu galā esi tos nodzīvojusi tukšā. Lai ko tu dzīvē izvēlētos, ja tavai izvēlei cauri vīsies mīlestība, tu būsi izvēlējusies pareizi.

Ar Liliju strīdēties nebija jēgas, Roksana nodomāja. Viņa bija ne-glābjami romantiska savā dvēselē. Roksana lepojās ar to, ka pati ir daudz praktiskāka sieviete.

- Vai tev nekad nav gribējies doties kopā ar viņiem? Vai tev nekad nav gribējies tur piedalīties?

- Es jau tāpat visur piedalos. - Lilija pasmaidīja, izskatīdamās jauna un skaista, un apmierināta. - Es piedalos ar to, ka esmu šeit. Es zinu, ka Makss ienāks pa šīm durvīm un viņam acīs būs tas īpašais skatiens. Tas skatiens, kas vēstīs, ka viņš ir paveicis tieši to, ko vēlējies. Un viņam būs nepieciešams to izstāstīt man, dalīties tajā ar mani. Es viņam būšu vajadzīga, lai varētu apliecināt, cik viņš ir veikls un gudrs.

- Un tev ar to pietiek? - Lai cik ļoti Roksana mīlēja abus divus, viņu tas pārsteidza un šķita briesmīgi. - Būt Maksa patmīlības skaļai atbalsotajai?

Lilijas smaids nozuda. Maigi zilās acis uzliesmoja marmora saltumā.

- Es daru tieši to, ko vēlos, Roksana. Visu šo gadu laikā, kopš esmu kopā ar Maksu, viņš nekad, ne reizes nav mani izmantojis vai arī tīši aizskāris manas jūtas. Varbūt tev tas necik daudz nenozīmē, bet man ar to pilnīgi pietiek. Viņš ir maigs un labsirdīgs, un viņš man sniedz it visu, ko vien es varētu vēlēties.

- Piedod! - Roksana patiesi nožēloja sacīto un pasniedzās, lai saņemtu Lilijas roku. Viņa nožēloja, ka aizskārusi Lilijas jūtas. Nožēloja arī to, ka viņas neatkarīgā dvēsele to nespēja saprast. - Es jūtos nejauki, ka viņi neņēma mani līdzi, un tagad es savas dusmas izgāžu uz tevi,

- Mīlulīt, mēs nevaram visi domāt vienādi, ne arī justies vienādi vai būt vienādi. Tu... - Lilija paliecās uz priekšu, lai saņemtu rokās Roksa-nas seju. - Tu esi sava tēva meita.

- Varbūt viņš labprātāk būtu gribējis dēlu.

Lilijas satvēriens kļuva ciešāks.

- Pat domāt tā nemēģini!

- Lūks aizbrauca turp kopā ar viņu. - Vārdos iespraucās Roksanas aizvainotās patmīlības rūgtums. - Bet es sēžu te un nositu laiku.

- Roksij, tev ir tikai septiņpadsmit gadu.

-Tādā gadījumā es ienīstu septiņpadsmit gadu vecumu. - Viņa at-kal pielēca kājās, rītakleitas zīdam noplīvojot ap augumu, piegāja pie loga un atrāva to vaļā. Gluži kā ūdeni viņa malkoja naksnīgo gaisu. - Es ienīstu to, ka man viss vēl jāgaida, ka visi apgalvo, cik man vēl ir daudz laika.

- Protams, tev tas nepatīk. - Pētot Roksanas seju, Lilijai lūpās parādījās smaids un acīs atkal jaunas asaras. Viņa ir tik skaista, Lilija nodomāja. Tik alku pārpilna. Cik neprātīgs vecums ir septiņpadsmit gadu. Cik brīnišķīgi un reizē briesmīgi atrasties uz bīstamās robežas starp bērnību un sievišķību. - Es tev varētu dot kādu padomu, bet varbūt tas nebūs tas, ko tu vēlies dzirdēt.

Roksana pavērsa seju pret maigo pavasara nakti un aizvēra acis. Kā lai viņa varētu izskaidrot tās dedzinošās, nemiera pilnās alkas, kas plosījās viņā, ja nespēja tajās atzīties pat pati sev?

- Padoms jau nesāpina, taču tā pieņemšana bieži sagādā sāpes.

Lilija iesmējās, jo tas bija viens no Maksa teicieniem.

-Tad izvēlies kompromisu! - Izdzirdējusi šo vārdu, Roksana novaidējās, taču Lilija turpināja. - Kompromiss nav tik sāpīgs, ja tu pati esi tā, kas diktē noteikumus. - Kad Roksana ar domīgi mirdzošām acīm pagriezās uz viņas pusi, Lilija apmierināta piecēlās kājās. - Tu esi sieviete. Vai tu gribi, lai būtu citādi?

Roksanas lūpas savilkās smaida, atceroties pašas atvieglojumu un lepnumu, kad krūtis beidzot bija sākušas piebriest.

- Nē. Nē, to es negribu.

-Tad izmanto to, ka esi sieviete, mīļā! - Lilija uzlika roku uz Roksanas pleca. - Tā izmantošana nepavisam nenozīmē, ka tu to izmanto...

- Ļaunprātīgi? - Roksana ieminējās, un Lilija plati pasmaidīja.

- Tieši tā. Tu gluži vienkārši izmanto priekšrocības, kādas tev dotas. Liec tām strādāt savā labā. Gan smadzenēm, gan savam izskatam, gan sievišķībai. Mazulīt, sievietes, kuras tā darījušas, jau vairākus gadsimtus bijušas vienlīdzīgas ar vīriešiem. Tikai vīrieši ne vienmēr to ir apzinājušies, tas arī viss.

- Es par to padomāšu. - Izlēmīgi pamājusi, viņa noskūpstīja Liliju uz vaiga. - Paldies! - Izdzirdot durvīs pagriežamies atslēgu, viņa sastinga, tad piespieda sevi nomierināties. Lilija viņai līdzās jau trīsēja aizrautīgā satraukumā. Roksanu tas gan mulsināja, gan arī priecēja. Pēc visiem šiem viņu kopā pavadītajiem gadiem, viņa prātoja, kad Makss ienāca pa durvīm. Makss vēl joprojām spēja likt Lilijai izjust šīs satraukuma trīsas.

Roksanai ienāca prātā, ka nez vai arī viņas dzīvē reiz būs kāds cilvēks, kurš sniegs viņai tikpat lieliskas izjūtas.

Tūlīt aiz Maksa istabā ienāca Lūks, plati pasmaidīja un pameta Rūkšanai somu.

-- Vēl arvien nomodā? - Neizsakāmi apmierināts ar savu triumfu, Makss jau skūpstīja Liliju. - Ko gan vēl vairāk varētu vēlēties vīrietis, Lūk, kā atgriezties mājās pēc veiksmīgi paveikta darba un atrast te gaidām divas burvīgas dāmas?

- Aukstu alu, - Lūks atbildēja, dodoties uz mazā bāriņa pusi. - Tajā mantu glabātavā pēc tam, kad bijām atslēguši elektrību, bija vismaz piecdesmit grādu karsts. - Lūks atkorķēja alus pudeli un pusi tās satura ielēja savā izkaltušajā rīklē.

Viņš izskatījās kā barbars, Roksana nodomāja, žvadzinādama rokā somu. Tumšiem matiem, nosvīdis, acīm redzami vīrišķīgs. Tā kā, raugoties uz viņu, Roksanas pašas rīkle kļuva sausa, viņa atkal pievērsās tēvam. Sis nu bija vīrietis, viņa apmierināta nodomāja, kas zināja, ko nozīmē stils. Aristokrātisks pirāts, spīdīgi ieziestām ūsām, pedantiski izgludinātām melnām biksēm, tumšais kašmira džemperis viegli smaržoja pēc odekolona.

Apsēdusies uz atzveltnes krēsla malas, viņa nosprieda, ka pasaulē ir izcili zagļi un tikai zagļi.

- Kur Moss un Leklērs? - Lilija pajautāja.

- Abi jau aizgāja gulēt. Es vēl uzaicināju Lūku uz vienu glāzīti pirms gulētiešanas. Manu mīļo zēn, varbūt tu varētu atvērt to “Chardormay" pudeli, kuru nolikām atdzesēties?

- Protams. - Atkorķēdams pudeli, viņš pameta skatienu uz Roksa-nu. - Vai tu nevēlies redzēt, kas atrodas somā, Roksij?

- Droši vien vēlos. - Viņa nebija gribējusi izrādīt pārāk lielu nepacietību. Katrā ziņā nebija gribējusi, lai abi vīrieši pārmērīgi lepotos ar paveikto. Tomēr, izberot somas saturu savās rokās, nekāds gribasspēks nespēja apslāpēt pārsteiguma saucienu no viņas lūpām. - Ak! - Roksana iesaucās, kad plaukstā iezaigojās briljanti. Un tad vēlreiz atkārtoja: - Ak!

- Pievilcīgi, vai ne? - Makss saņēma somu un izkratīja atlikušos dārgakmeņus Lilijas kopā saliktajās plaukstās. - Krievu baltie briljanti, apaļi noslīpēti, ideāla kvalitāte. Ko tu teiksi, Lūk, pusotra miljona?

- Manuprāt, gandrīz divi. - Viņš pasniedza Roksanai vīna glāzi un Lilijai paredzēto nolika uz galda.

- Varbūt tev taisnība. - Makss klusi pateicās, kad Lūks pienesa glāzi viņam. - Atzīšos, ka arī mani pārņēma vilinājums būt mantkārīgam. Tobrīd, kad stāvējām tajā mantu kambarī. - Aizvēris acis, viņš spēja iztēloties to mirkli. - Viss utilitārā tērauda mirdzums, un pašā seifā vesels klājiens smaragdu, satīru un rubīnu. Ak, Lilij, kāda tur bija patiesa skaistuma pārbagātība! Kaklarotas apburošākajos toņos. Visdažādāko formu rotas, gan stūrainas, gan bumbierveidīgas, piespraudes un diadēmas. -Viņš nopūtās. - Tomēr šos glītos akmentiņus būs daudz vieglāk pārvadāt un ieguldīt.

Lūkam īpaši prātā bija palikuši burvīgi izkārtoti smaragdi, briljanti, topāzs un ametists, iestrādāti kalta zelta koljē bizantiešu stilā. Viņš bija iztēlojies, kā apliktu rotu ap Roksanas kaklu, paceļot viņas kuplos, smagos matus un aizsprādzējot to. Ar to viņa būtu izskatījusies kā karaliene.

Viņš būtu mēģinājis izstāstīt Roksanai, ka jutis nepieciešamību redzēt viņu to nēsājam, nepieciešamību pasniegt viņai kaut ko tādu, ko neviens cits nespētu.

Un viņa būtu smējusies.

Maksa balsij pārtraucot iztēles ainas, Lūks pakratīja galvu.

- Ko? Tu kaut ko teici?

- Vai esi par kaut ko aizdomājies?

- Nē. - Ar paša gribas piepūli viņš lika pazust gan savām fantāzijām, gan drūmajam skatienam. - Esmu tikai noguris, tas arī viss. Sī bija gara diena, tūlīt iešu gulēt.

Mātes instinkti bija spēcīgāki nekā dārgakmeņu mirdzums. Lilija pilnīgi aizmirsa plaukstās mirguļojošos briljantus.

- Mīļais, vai tu nevēlies kādu sviestmaizi vai ko citu? Tu gandrīz vai nepieskāries vakariņām.

- Es neko nevēlos. - Viņš noskūpstīja Liliju: vispirms uz kreisā vaiga, tad uz labā, kā bija pieradis darīt jau daudzus gadus. - Arlabunakti, Lilij! Arlabunakti, Maks!

- Tu lieliski pastrādāji, Lūk, - Makss piebilda. - Izgulies labi!

Lūks atvēra durvis un vēlreiz paraudzījās pār plecu. Viņi visi trīs bija sapulcējušies kopā. Centrā Makss ar Liliju, kas bija iekārtojusies viņam

padusē, Roksana uz krēsla roku balsta, piespiedusi galvu tēvam pie sāna, plaukstā turēdama ledaini baltos dārgakmeņus.

Ģimenes portrets, viņš nodomāja. Viņa ģimene. Lūka skatiens aizslīdēja pie Roksanas un brīdi uzkavējās. Viņš ļoti centīsies atcerēties, ka Roksana pieder pie viņa ģimenes.

- Līdz rītam, Roksij)

Viņš aizvēra durvis un devās prom pa gaiteni pats uz savu istabu, kur, kā viņš zināja, pavadīs visu atlikušo nakts daļu, sapņojot par balvu, kas bija iegūstama vēl daudz grūtāk par briljantiem.

Roksana jau nākamajā dienā pierādīja Lūkam, ka viņa bažas bijušas pamatotas. Tajā pašā mirklī, kad bija beidzies mēģinājums, viņa uzsēdās uz motocikla aiz muguras blondam, izskatīgam puisim, jautri pamāja atvadu sveicienu, ar rokām apskāva tā franču nekrietneļa vidukli, un abi aiztraucās, lai iejuktu trakajā Parīzes satiksmē.

- Sasodīts, kas tas tāds bija? - Lūks noprasīja.

Makss apstājās pie ziedu pārdevēja un nopirka neļķi, ko iespraust sev pogcaurumā.

- Kas tad?

- Tas āksts, ar kuru tikko prom aizšāvās Roksana.

- A, tas puisis. - Makss pasmaržoja sarkano ziedu, pirms ielika tā kātu savā pogcaurumā. - Antuāns, Alistērs vai kaut kas tamlīdzīgs. Sorbon-nas universitātes students. Man šķiet, ka mākslinieks.

- Tu ļāvi viņai aizbraukt ar čali, kuru nemaz nepazīsti? - Tas bija drausmīgi. Tas bija prātam neaptverami. Un neizsakāmi sāpīgi. - Ar kaut kādu franču čali?

- Roksana viņu pazīst, - Makss aizrādīja. Apmierināts ar dzīvi kopumā, viņš dziļi ieelpoja pavasarīgo gaisu. - Kad Lilija būs pārģērbusies, mēs droši vien visi paēdīsim pusdienas kādā mierīgā ielas kafejnīcā.

- Kā tu spēj domāt par ēšanu? - Lūks strauji apmetās riņķī un apspieda vēlēšanos sagrābt Maksu aiz rīkles. - Tava meita tikko ir aizbraukusi ar pilnīgu svešinieku. Kā tu zini, vai viņš nav kāds maniaks?

Makss iesmējās un nolēma no puķu tirgotāja nopirkt duci rožu Lilijai.

- Roksana pati lieliski tiks ar viņu galā.

- Viņš blenza uz Roksanas kājām, - Lūks nikni paziņoja.

-Jā, laikam gan. Būtu grūti viņu par to vainot. Ā, rau, arī Lilija! -Viņš pasniedza Lilijai rozes un teatrāli paklanījās, sasmīdinot viņu.

Roksana patiesi lieliski pavadīja laiku. Viņa bija apmierināta gan ar pikniku ārpus pilsētas, gan pļavas ziedu smaržu, gan franču mākslinieku, kurš viņai zem kastaņas lasīja dzeju.

Viņa ar prieku bija izbaudījusi šo gaisotni, maigos, kaislīgos skūpstus, bezgala romantiskajā valodā čukstus izteiktos mīlas apliecinājumus. Viņa atgriezās savā istabā vēl daļēji aizsapņojusies, ar slepenu smaidu uz lūpām un zvaigžņu mirdzumu acīs.

- Sasodīts, ko tu visu laiku darīji?

Viņa apvaldīja kliedzienu, neveikli pakāpās soli atpakaļ un neizpratnē raudzījās uz Lūku. Lūks sēdēja uz viņas krēsla pie loga, rokā turēdams alus pudeli, pelnutraukā līdzās atstātu cigāra galu, ar neizsakāmu niknumu acīs.

- Nolādēts, Kelahan, tu mani nobiedēji līdz nāvei. Ko tu dari manā istabā?

- Gaidu, kamēr tu izlemsi atgriezties.

Kad Roksanas sirds atkal sāka pukstēt ierastajā ritmā, viņa atmeta matus no pleciem. Tie bija izspūruši vējā no straujā brauciena, un Lūkam bija jādomā par sievieti, kas tikko piecēlusies no gultas pēc kaislīga, pārgalvīga seksa. Tas bija vēl viens iemesls viņa neprātīgajam niknumam.

- Nesaprotu, par ko tu runā. Man vēl atlikusi vesela stunda, pirms mums būs jādodas uz teātri.

Viņa bija ļāvusi tam nekrietnelim sevi skūpstīt. Ak jā, Lūks to zināja. To pierādīja viņas izturēšanās, viņas maigās, viegli pietūkušās lūpas, sapņainais acu skatiens. Viņas svārki bija saburzīti. Viņa bija ļāvusi, lai tas nekrietnelis viņu atgulda zālē un...

Lūks nemaz nespēja par to domāt.

Viņam jau pilnīgi pietika ar to, ka mājās Roksana skraidīja uz satikšanos ar amerikāņu puišiem. Un tagad vēl ar frančiem.

Jebkurai pacietībai taču bija robežas.

- Es gribu zināt - kas noticis ar tavām smadzenēm? Par ko tu domāji, dodamās izbraukumā ar kaut kādu lišķīgu franču glumiķi, vārdā Alistērs?

- Es biju piknikā, - Roksana atcirta. - Un viņš nav ne lišķis, ne glu-miķis. Viņš ir jauks un emocionāls jauns vīrietis. Mākslinieks. - Viņa gluži vai trieca šos vārdus Lūkam sejā. - Un tavai zināšanai - viņa vārds ir Alēns.

- Es par to nospļaujos, kāds ir viņa vārds. - Lūks gausi piecēlās kā-jās. Viņš vēl joprojām atradās maldīgā pārliecībā, ka spēj kontrolēt sa-vas emocijas. - Tu ar viņu vairs nekur neiesi.

Roksana mirkli bija pārāk pārsteigta, lai runātu. Bet tikai mirkli.

- Pie velna, kā tev šķiet, kas tu tāds esi? - Viņa tuvojās Lūkam, lai iebelztu viņam ar dūri pa krūtīm. - Es varu iet, ar ko vien pati vēlos.

Lūks satvēra viņas roku un spēcīgi pievilka sev klāt.

- Sapņo vien!

Roksana paslēja augšup zodu un uzlūkoja viņu ar niknumā kvēlojošām acīm.

- Kā tu domā, kas mani atturēs? Tu? Tev nav nekādas teikšanas par to, ko es daru, Kelahan. Ne tagad, ne jebkad citreiz.

- Tu maldies. - Lūks to izgrūda caur zobiem. Viņa roka bija ieķērusies Roksanas matos un nevarēja no tiem atrauties. Šķiet, viņš nespēja valdīties. Viņš spēja vienīgi saost Roksanas aromātu un dzīvespriecīgo zāles un saules smaržu. Pļavas ziedu smaržu. Jau doma vien, ka cits kāds atradies viņai tik tuvu, iesvēla Lūkā neprātīgu niknumu. Atradies tik tuvu, lai pieskartos viņai. Lai izbaudītu viņas lūpas. - Tu viņam ļāvi sev pieskarties. Ja tu vēlreiz to darīsi, es viņu nogalināšu.

Roksana gan būtu pasmējusies par šiem draudiem vai arī kaut ko atkliegusi pretī. Taču Lūka acīs viņa pamanīja, ka tā ir taisnība. Vienīgais veids, kā apspiest bailes, kas jau kāpa kaklā, bija dusmas.

- Tu esi zaudējis prātu. Ja viņš man pieskārās, tad tikai tāpēc, ka es pati to vēlējos. Tāpēc ka man tas patīk. - Viņa zināja, ka pateikusi nepareizos vārdus, taču nespēja apslāpēt liesmas, ko Lūks bija iededzis. - Un es gribu, lai tu novāktu savas rokas no manis. Tūlīt pat.

- Tiešām? - Viņa balss bija tik maiga, tik liega kā zīds. Tas Roksanu biedēja vairāk, daudz vairāk nekā viņa izsmējīgie draudi. - Varbūt mēs šo te varētu uzskatīt par bezmaksas mācību stundu? - Viņš nolādēja sevi jau tajā pašā mirklī, kad viņa mute piekļāvās Roksanas lūpām.

Viņa nepretojās un neiebilda. Viņa vispār vairs nebija pārliecināta, ka turpina elpot. Kā gan lai viņa to spētu, ja kaisle pārņēma augumu tik spēji un nevaldāmi, ka sadedzināja it visu, kas stājās ceļā? Pat domas. Tas, ko viņa izjuta šobrīd, nekādā ziņā nelīdzinājās maigajiem, vieglajiem franču mākslinieka skūpstiem. Tas nepavisam nelīdzinājās neveiklajiem vai uzpūtīgajiem apskāvieniem, kādus bija mēģinājuši īstenot tie puiši, ar kuriem viņa bija satikusies. Tas, ko viņa tagad izjuta, bija kaut kas mežonīgs, kaut kas primitīvs, kaut kas satriecošs. Viņa prātoja, ka diez vai pasaulē atrodama kāda sieviete, kas gribētu, lai viņu skūpstītu citādi.

Lūka mute tik ideāli piekļāvās viņējai. Viņa nenoskūtās bārdas rugāji, kas viegli skrāpēja Roksanas ādu, tikai vēl vairāk pastiprināja galvu reibinošo apziņu, ka beidzot viņu apskāvis īsts vīrietis. No Lūka viņas augumā ieplūda atklāta agresija, izmisīga kaisle, patiesas dusmas, padarot šo skūpstu par kaut ko tādu, ko viņa vēl nekad nebija pieredzējusi. Īsais, neprātīgais mirklis bija it viss, par ko viņa jebkad sapņojusi.

Vēl joprojām turēdams rokā Roksanas matus, Lūks atlieca viņas galvu atpakaļ. Pat ja viņam jānonāk ellē, viņš vismaz to darīs ar apziņu, ka Šis grēks bijis tā vērts. Viņš nemaz nedomāja, pat neuzdrošinājās domāt, tikai ļāva savai mēlei iespraukties starp viņas pavērtajām lūpām, lai pilnībā izbaudītu šo skūpstu.

Viņas lūpas bija tieši tādas, kā Lūks tās bija iztēlojies, un vēl daudz labākas. Maigas un reizē spēcīgas, un seksīgas. Roksanas tūlītējā un svelmaini kaislīgā atdošanās skūpstam lika Lūkam ieelsties kaislē. Viņas augums saspringa un sāka baudā trīsēt līdzās viņējam, viņas mute atsaucās uz viņa neprātīgajām, nevaldāmajām alkām. Viņas lūpas piekļāvās Lūka lūpām, mēmi veidojot viņa vārdu. Viņš tvēra Roksanas baudpilnās elsas, gluži kā izbadējies cilvēks tvertu maizes garoziņu.

Lūks alka, izmisīgi alka atguldīt viņu gultā. Noplēst viņas drēbes un spēji iegremdēties viņas auguma dziļumos. Just, kā izliecas Roksanas ķermenis, ieskaujot viņa paša augumu. Viņš nespēja paelpot, tik ļoti pēc tā alka.

Bija tāda pati sajūta, kā ieslēgtam stikla baseinā. Sagūstītam. Ar pēdējām gaisa paliekām. Viņa sirds un plaušas bija saspringtas. Viņš tās vairs nespēja kontrolēt. Viņš vairs neko nespēja kontrolēt.

Lūks spēji atrāvās, pūlēdamies ievilkt plaušās gaisu un atgūt kaut pēdējās saprāta paliekas. Roksana vēl joprojām bija piekļāvusies pie viņa auguma, ar satumsušām un kaisles pārpilnām acīm, maigās lūpas viegli pavērusi, gaidot, kad tām tiks sniegts vēl kas vairāk. Lūku pārņēma kauna un iekāres viļņi, uzjundot tik pretrunīgu emociju uzplūdus, ka viņš strauji atgrūda Roksanu sānis.

- Lūk...

- Nevajag. - Viņš bija uzbudināts un tramīgs kā ērzelis, ja Roksana viņam tagad pieskarsies, kaut tikai pieskarsies, viņš iegūs meiteni gluži

kā dzīvnieks. Lai pasargātu Roksanu no tādām sekām, viņš aizsargājās ar visu to niknumu, ko izjuta pats pret sevi par nupat gandrīz izdarīto, vēršot dusmas tieši pret Roksanu. - Mācību stunda par brīvu, - viņš atkārtoja un izlikās, ka neredz ne Roksanas lūpas ieplešamies pārsteigumā, ne arī viņas acīs parādāmies aizvainojuma un sāpju spīdumu. - Tāda veida attieksme tevi sagaidīs tad, ja iesi uz randiņiem ar vīriešiem, kurus tu nepazīsti.

Roksanai piemita savs lepnums, un viņa bija diezgan laba aktrise, lai izmantotu savu talantu izmisuma un pazemojuma slēpšanai.

- Vai nav dīvaini? Tu esi vienīgais, kurš jebkad pret mani izrādījis šādu attieksmi. Un tevi es pazīstu. Vai vismaz man šķita, ka pazīstu. - Viņa uzgrieza Lūkam muguru un raudzījās laukā pa logu. Viņa pati sev nosolījās, ka neraudās. Un, ja arī raudās, tad Lūks to neredzēs. - Pazudi no manas istabas, Kelahan! Ja tu vēl reizi man tā pieskarsies, tev būs par to jāsamaksā.

Lūks nodomāja, ka viņš jau tagad par to maksāja. Viņš savilka roku dūrē, lai neļautu tai noglāstīt Roksanas matus. Lai neļautu sev viņu lūgties. Viņš devās uz durvju pusi.

- Es to teicu pavisam nopietni, Roksana.

Roksana pār plecu veltīja viņam naidpilnu skatienu.

- Es arī.

13................................

Roksana pieņēma Lilijas padomu un pieļāva kompromisu ar Maksu, kaut gan viņa pati to labprātāk uztvēra kā līgumu. Viņa apsolījās iestāties Tu-lanas universitātē un nopietni pievērsties savai koledžas izglītībai. Ja pēc gada viņa vēl joprojām vēlēsies pievienoties tēva ne tik publiskajiem darbiem, viņa tiks pieņemta par mācekli.

Roksanai šis kompromiss bija tieši pa prātam. Pirmkārt, tāpēc, ka viņai patika mācīšanās process. Otrkārt, tāpēc, ka viņai nebija ne mazākās vēlēšanās nodoties domām par piedalīšanos tēva darbā.

Skatuves karjeras un izglītošanās dēļ viņai radās vēl viena papildu priekšrocība: ierobežots brīvais laiks. Lūka sabiedrībā viņa centās uzturēties, cik maz vien bija iespējams.

Viņa būtu piedevusi Lūkam, ka tas dusmās sakliedzis un mēģinājis viņai kaut ko pavēlēt. Viņa pavisam noteikti būtu piedevusi viņam to

skūpstu. Taču viņa nemūžam nepiedos to, ka viņš vienu no pašiem burvīgākajiem mirkļiem viņas dzīvē pārvērtis parastā mācību stundā, ko speciālists sniedzis studentei.

Viņa bija profesionāle pārāk lielā mērā, lai ļautu šīm nesaskaņām ietekmēt savu vai viņa darbu. Mēģinājumos viņa trenējās kopā ar Lūku. Vakaru pēc vakara viņi kopīgi uzstājās, un gludi noritošajās izrādēs neviens pat nepamanīja izlaužamies viņu iekšējās izjūtas.

Ja trupa devās turnejā, viņi ceļoja kopā bez jebkādiem starpgadījumiem - kā pieklājīgi svešinieki, kuriem lemts no vienas vietas uz citu pārvietoties kopīgā lidmašīnā vai vilcienā, vai mašīnā.

Tikai vienu reizi, kad Lilija izteica bažas, ka Lūka izlaušanās priekšnesumi kļūst arvien sarežģītāki un arvien bīstamāki, Roksana ļāva vaļu savām apslēptajām emocijām.

- Lai taču viņš to dara! - viņa bija atcirtusi. - Tādiem vīriešiem kā viņš vienmēr vajag kaut ko pierādīt.

Roksanas nelielā un saldā atriebība izpaudās tā, ka viņa satikās ar vairākiem pievilcīgiem vīriešiem. Viņa tos bieži veda uz mājām, uzaicināja vakariņās, gāja uz ballītēm, apmeklēja dažādus kursus. Viņa jutās ļoti iepriecināta, ja kārtējais smukulītis - kā Lilija bija ieradusi tos saukt - izrādes laikā atradās publikas rindās. Un viņa jutās ļoti iepriecināta, apzinoties, ka to pamanījis arī Lūks.

Viņa vairāk sliecās uz izglītoto vīriešu pusi, jo viņu saistīja attīstīts prāts. Savā ziņā iemesls bija arī tas, ka viņa zināja: lai kā Makss bija mudinājis, Lūks nebija ticis tālāk par vienu gadu koledžā. Viņa izjuta patiesu apmierinājumu, reizēm nevērīgi piebilstot, ka Metjū studē jurisprudenci vai Filips raksta maģistra darbu ekonomikā.

Roksana pati bija izvēlējusies studēt mākslas vēsturi un dārgakmeņu izpēti. Viņas mērķis, Maksam par lielu iepriecinājumu, bija papildināt zināšanas jomā, ko viņa šobrīd dēvēja par savu vaļasprieku, ja cilvēks bija paredzējis nodarboties ar diženu mākslas priekšmetu un dārgakmeņu zādzību, viņa klāstīja tēvam, tad jābūt pamatīgai izpratnei par šo lietu izcelšanos un vērtību.

Makss lepojās, ka viņam ir tik attapīga meita.

Viņš priecājās arī par to, ka bija pieaugusi viņa burvju mākslinieka reputācija un trupa bija kļuvusi patiesi populāra. Viņš ļoti lepojās ar gada labākā burvju mākslinieka balvu, ko bija saņēmis no Burvju mākslas akadēmijas. Viņš vairs neuzskatīja, ka vajadzētu izvairīties no plašākas popularitātes. Noveli bija piedalījušies divos veiksmīgos televīzijas rai-

dījumos, un Makss nesen bija parakstījis līgumu par grāmatas sarakstīšanu burvju mākslas jomā.

Pirms mēneša viņš bija atbrīvojis kādu Baltimoras lēdiju no opālu un briljantu piespraudes un tai pieskaņotiem auskariem. Savu peļņas daļu -pēc desmitās tiesas nomaksāšanas - viņš bija izmantojis, lai apmaksātu pētījumus jomā, kas bija kļuvusi par viņa nozīmīgāko intereses objektu, -pētījumus par filozofu akmeni.

Daži to uzskatīja par leģendu. Maksam tas bija dzīves mērķis, it īpaši nozīmīgs tagad, kad abas viņa karjeras bija sasniegušas zenītu. Viņš gribēja paturēt to plaukstā - šo akmeni, kas bija kļuvis par burvju mākslinieku sapni. Ne tikai tādēļ, lai pārvērstu dzelzi zeltā, bet gan kā pierādījumu it visam, ko viņš apguvis, panācis, ņēmis un sniedzis pretī savas dzīves laikā. Šajā sakarībā viņš jau bija savācis grāmatas, kartes, izgriezumus no vēstulēm un dienasgrāmatām.

Filozofu akmens atrašana būs Maksimiliana Novēla pats diženākais sasniegums. Kad viņš to būs ieguvis, viņam šķita - vismaz viņš tā cerēja -, ka tad varēs doties pelnītā atpūtā. Viņi abi ar Liliju apceļos pasauli kā dīkdienīgi tūristi, bet viņu bērni turpinās attīstīt Noveļu tradīcijas.

Kad Ņūorleānā iestājās vēsa, lietaina ziema, Makss bija mierā ar visu pasauli. Laiku pa laikam mitruma dēļ uznākušās sāpju lēkmes rokās varēja remdēt ar pāris aspirīna tabletēm un nepievērst tām īpašu uzmanību.

Roksanai patika lietus. Viņa jutās tik omulīgi un sapņaini, raugoties, kā tas sitas pret ietvēm un plūst lejup pa loga rūti. Viņa stāvēja uz Džeral-da balkona zem nojumītes un raudzījās, kā smalkais, vēsais lietus aizgai-ņā no ielām gājējus. Ja viņa dziļi ievilka elpu, tad varēja sajust smaržojam kafiju ar pienu, ko Džeralds gatavoja savā mazītiņajā virtuvē.

Ir jauki būt šeit, viņa nodomāja, izbaudot brīvo lietaino vakaru. Viņai patika būt kopā ar Džeraldu, un, pēc Roksanas domām, viņš bija asprātīgs un mīļš. Viņš bija vīrietis, kam patika klausīties Geršvina mūziku un skatīties ārzemju filmas. Viņa mazais dzīvoklītis virs suvenīru veikala bija piekrauts ar grāmatām un mūzikas ierakstiem, un videokasetēm. Džeralds studēja kino zinības un jau bija savācis vairāk filmu, nekā Roksana bija paredzējusi noskatīties visā savā mūžā.

Šovakar viņi bija paredzējuši skatīties Ingmārā Rergmaņa “Zemeņu lauku” un Hičkoka “Reiboni”.

- Vai tev nav auksti? - Džeralds stāvēja šaurajā durvju ailā, pastiepis uz viņas pusi džemperi. Varbūt viņš bija kādu puscollu īsāks par Roksa-

nu, taču ar platiem pleciem, kas radīja ilūziju par lielāku augumu. Viņam bija gari, taisni smilškrāsas mati, kas - pēc Roksanas domām, tik mīļi - krita viņam uz pieres. Viņam bija spēcīgi izteikti vadoņa tipa vīrieša sejas vaibsti, kas Roksanai mazliet atgādināja Harisonu Fordu. Viņa maigās brūnās acis vēl izteiksmīgākas padarīja cienīgās brilles bruņrupu-ča čaulas ietvaros.

- Ne gluži. - Tomēr viņa ienāca atpakaļ istabā. - Izskatās, ka visā pilsētā šovakar uz ielām vairs nav nevienas dzīvas dvēseles. Visi ir omulīgi iekārtojušies mājās.

Džeralds nolika džemperi sānis.

- Es priecājos, ka tu esi omulīgi iekārtojusies šajā mājā.

- Es arī. - Viņa pastiepa lūpas uz Džeralda pusi, lai saņemtu vieglu skūpstu. - Man te patīk.

Viņi satikās jau gandrīz mēnesi, bet šī bija pirmā reize, kad Roksana bija viņa dzīvoklī.

Tā iekārtojums nepārprotami liecināja, ka te dzīvo uzcītīgs students. Sienas greznoja filmu plakāti, ielīkušais dīvāns bija pārklāts ar pabālējušu segu, apbružātais koka rakstāmgalds, kas bija iebīdīts istabas stūrī, nokrauts ar grāmatām. Toties viņa elektroniskās iekārtas bija īsts mākslas darbs.

- Kā noprotu, šie video piederumi ir tuvākās nākotnes vēstneši.

- Šā gadu desmita beigās videomagnetofoni amerikāņu mājās būs tikpat ierasti kā televizori. It visiem piederēs videokameras. - Viņš plati pasmaidīja un noglāstīja savējo. - It visur uzradīsies amatieru video režisori. - Viņš pieskārās Roksanas matiem: ugunīgu cirtu virpulim, ko viņa nesen bija nogriezusi līdz pleciem. - Varbūt kādreiz tu man ļausi arī sevi uzņemt filmā.

- Mani? - Šī doma viņai lika iesmieties. - Es gan nespēju to iztēloties.

Džeralds to spēja. Saņēmis Roksanas roku, Džeralds pieveda viņu pie dīvāna.

- Vispirms Bergmani, labi?

- Labi. - Roksana paņēma kafijas tasīti un iekārtojās Džeraldam pie sāniem. Džeralds nospieda dažas podziņas uz tālvadības pults. Viena no tām iedarbināja videomagnetofonu, bet otra ieslēdza videokameru, kuru viņš viltīgi bija novietojis starp grāmatu kaudzēm.

Roksana nosprieda, ka viņa pieder pie plebejiem, taču Bergmaņa filma viņu nepavisam neaizrāva. Tad jau labāk skatīties autosacīkstes, vi-

ņa nodomāja, cenzdamās pievērst uzmanību melnbaltajiem kinomākslas kadriem, kas gausi pārvietojās uz ekrāna.

Viņai nebija iebildumu pret Džeralda roku, kas apskāva viņas augu-mu. Viņš smaržoja pēc piparmētru mutes skalojamā līdzekļa un maiga, lēta odekolona. Viņa neiebilda pret puiša pirkstu maigajiem glāstiem aug-šup un lejup pa viņas roku. Kad Džeralds pagriezās, lai viņu noskūpstītu, Rūkšana bez iebildumiem atlieca galvu un saņēma piedāvāto skūpstu.

Bet, kad viņa mēģināja atraisīties no skūpsta, Džeralda apskāviens kļuva ciešāks.

- Džerald! - Viņa viegli iesmējās un aizgrieza galvu sānis. - Tu palaidīsi garām filmu.

- Esmu to redzējis iepriekš. - Viņa balss bija kaisles pārpilna un aizelsusies, kamēr viņš noklāja skūpstiem Roksanas kaklu.

- Bet es neesmu. - Viņa gan neuztraucās, vismaz ne pārāk. Varbūt viņa bija mazliet dusmīga, jo Džeralds tik atklāti izrādīja savu kaisli un uzbudinājumu, taču ne uztraukusies.

-Vai tev šī filma neliekas erotiska? Tās tēli, tās izsmalcinātība?

- Ne gluži. - Roksanai tā šķita garlaicīga un vienmuļa, tikpat vienmuļa kā tas, ka Džeralds cieši spieda viņas muguru pret dīvāna spilventiņiem. - Bet droši vien es neesmu pārāk vērīga skatītāja. - Viņa gan aizgriezās no Džeralda mutes, taču nebija pietiekami žigla, lai apturētu viņa pirkstus, kas sāka knibināties ap viņas blūzītes pogām. - Izbeidz, Džerald! - Roksana negribēja aizvainot Džeraldu: ne viņa jūtas, ne arī kā citādi. - Ne jau tāpēc es te ierados, un ne jau to es tagad vēlos.

- Esmu alcis pēc tevis jau kopš pirmās reizes, kad tevi ieraudzīju. -Viņam izdevās atbīdīt Roksanas kājas vienu no otras, un viņš sāka berzēt savu piebriedušo locekli pret viņas augumu. Roksana juta, ka cauri dusmām pavīd arī pirmās panikas dzirkstis. - Tūlīt es tevi izģērbšu, mīlulīt, un padarīšu par zvaigzni.

- Nē, tu to nedarīsi vis. - Kad Džeralda roka apņēma viņas krūti un sāka to spaidīt, Roksana sāka nopietni pretoties. Pieaugošās bailes lika viņas balsij ietrīcēties. Tā bija kļūda, to viņa aptvēra tajā pašā mirklī, kad Džeralda elpa uzbudinājumā kļuva arvien straujāka. - Nolāpīts, kāp nost no manis! - Viņa pretojās gluži kā mustangs un dzirdēja pārplīstam savas blūzes audumu.

- Tev patīk ar cīniņu, mīlulīt? Man nav iebildumu. - Sviedrainām, nepacietīgām rokām viņš satvēra Roksanas džinsu rāvējslēdzēju. - Tas ir labi. Labāk izskatīsies. Mēs to vēlāk noskatīsimies.

ISO

- Tu, nekrietneli! - Roksana pat neapzinājās, vai izvēlējusies piemērotu brīdi vai arī bailes likušas viņai strauji pacelt elkoni un pamatīgi iebelzt Džeraldam pa deniņiem tā, ka viņš atrāvās. Viņa nevilcinājās, bet savilka roku dūrē un trieca to pret Džeralda degunu.

No tā izšļācās asinis, nošļakstot viņas blūzi. Džeralds iesmilkstējās kā kucēns, kam iesperts. Viņš strauji pacēla rokas pie sejas, aizgrūzdams projām brilles. Roksana pietrausās kājās, paķēra savu brezenta somu un spēcīgi ar abām rokām zvēla ar to pa viņa seju.

Viņa brilles aizlidoja pāri visai istabai.

- Ei, ei! - Asinīm ritot pa pirkstu starpām, viņš bolīja acis uz Roksa-nas pusi. - Tu salauzi manu sasodīto degunu!

- Tikai mēģini vēlreiz kaut ko tādu atkārtot ar mani vai arī ar jebkuru citu man pazīstamu meiteni, un es salauzīšu tavu sasodīto locekli!

Džeralds mēģināja piecelties kājās, tad no jauna atslīga atpakaļ uz dīvāna, jo Roksana nostājās boksera pozā un pastiepa uz priekšu abas dūres.

- Panāc tik tuvāk! - viņa draudēja. Tagad viņai acīs bija asaras, bet tās nebija baiļu asaras. Tās bija patiesu dusmu asaras. - Vai gribi ar mani pacīnīties, neģēli?

Viņš pakratīja galvu un, satvēris dīvāna pārklāja stūri, piespieda to pie deguna, lai apturētu asiņošanu.

- Ej projām! Ak Jēzu, tu esi nenormāla!

-Jā. - Roksana juta, ka viņai uznāk histērija. Viņa atklāja, ka vēlas viņam iesist vēlreiz. Viņa gribēja sist un sist, un dauzīt Džeraldu, kamēr viņš jutīsies tikpat pārbijies un bezpalīdzīgs, kāda pirms neilga laika bijusi viņa pati. - Atceries to labi, glumiķi, un turies no manis pa gabalu! -Viņa izgāja no istabas un aizcirta durvis, atstājot Džeraldu vāvuļojam par slimnīcām un tiesāšanos.

Kad Roksana jau bija nogājusi veselu kvartālu un meklēja taksometru, viņa piepeši aptvēra Džeralda sacīto. Padarīšu tevi par zvaigzni? Vēlāk mēs to noskatīsimies? Apjēgusi šo vārdu jēgu, viņa skaļi iekliedzās.

Tas nekrietnelis noteikti visu to bija filmējis.

Bija tāda sajūta, it kā viņš atgrieztos murgā. Kaut arī lietus bija kļuvis par smalku smidzināšanu, šis vakars bija auksts un nožēlojams. Nekas nebūtu precīzāk atbildis Lūka noskaņojumam.

Viņam rokā bija vēstule - vēstule, kas viņu spēji atsvieda draudīgajā pagātnē. Kobs. Tas nelietis bija viņu atradis. Stāvēdams Noveļu pagalmā, kamēr aiz jakas apkakles spraucās smalkas lietus lāses, Lūks prātoja, kāpēc vispār jebkad ļāvis sev noticēt, ka no pagātnes važām ir iespējams atbrīvoties.

Lai cik viņš bija gudrs, lai cik veiksmīgs un stiprs, tagad viņš atkal bija pārvērties mazajā, iebiedētajā zēnā. Lai to izdarītu, bija nepieciešu' mi tikai daži uz papīra lapas uzrakstīti vārdi.

Kelahan, ilgu laiku neesam tikušies. Nevaru vien sagaidīt, l<ad varēsim parunāties par vecajiem laikiem. Ja negribi zaudēt savu šiko stāvokli, šovakar desmitos satiecies ar mani Bodina bārā Burbona ielā. Pat nemēģini no manis izvairīties, citādi man nāksies tā jauki un pamatīgi aprunāties ar taviem draugiem Noveliem. Els Kobs.

Lūks bija vēlējies nepievērst šai zīmītei uzmanību. Viņš bija vēlējies pasmieties un saplēst papīra gabalu mazās, nenozīmīgās strēmelītēs, lai pierādītu, cik maz tas nozīmē tam cilvēkam, par kādu viņš bija kļuvis. Taču viņa rokas bija trīcējušas. Viņa vēders bija pārvērties glumu mezgliņu kamolā. Un viņš zināja, kā jau allaž bija zinājis, ka no savas pagātnes nav iespējams izbēgt. Ne arī no iepriekš pārdzīvotā.

Tomēr viņš vairs nebija bērns, kas baidās ieraudzīt skapī briesmoni. Viņš saburzīja zīmīti, iebāza to kabatā un izgāja uz ielas. Viņš sastapsies šovakar ar Kobu un kaut kā atradīs iespēju, lai pazustu gan viņš, gan it viss, ko viņš pārstāvēja.

Lietus samērcēja viņa jaku un kurpes, tas nomāca viņu pašu. Sagumušiem pleciem, lamādamies uz visu pasauli, viņš devās uz ielas stūra pusi. Kad pie ietves tuvāk piegrieza kāds taksometrs, Lūks vilcinājās, nespēdams izlemt, vai viņa noskaņojumu labāk ietekmētu sauss brauciens vai slapja pastaiga.

Ieraudzījis no taksometra izkāpjam Roksanu, viņš aizmirsa abas iespējas. Viņa bija parocīgs mērķis, uz ko izgāzt slikto noskaņojumu.

- Jau tik ātri atgriezies? - viņš uzsauca. - Vai tad tavs četracainais draugs nespēja tevi pienācīgi izklaidēt?

- Ej pie velna, Kelahan! - Galvu noliekusi, Roksana steigšus devās viņam garām, cerēdama neviena nepamanīta iekļūt mājā. Taču Lūks jutās pietiekami nejauki, lai turpinātu viņu izsmiet.

- Ei! - Viņš satvēra Roksanas roku un atkal pagrieza viņu uz savu pusi. - Tev gan ir daži... - Ieraudzījis, kādā stāvoklī ir viņas drēbes, Lūks spēji apklusa. Viņas kokvilnas blūze zem košās jakas bija pārplēsta un nošļakstīta ar asinīm. Panikā dunošu sirdi Lūks sagrāba viņas plecus un cieši saspieda. - Kas ar tevi notika?

- Nekas. Liec mani mierā!

Lūks viņu spēcīgi sapurināja.

- Kas notika? - Balss šķita ieķērusies kaklā, it kā tai būtu jāizlaužas garām asām žiletēm. - Mīļā, kas notika?

- Nekas, - viņa atkārtoja un nesaprata, kāpēc viņa tagad sākusi trīcēt. Tagad taču viss bija galā. Galā un beidzies. - Džeralda priekšstats par to, kāpēc esmu ieradusies viņa dzīvoklī, atšķīrās no manējā. - Viņa izslēja zodu, jau sagatavojusies uzklausīt Lūka pamācības. - Man nācās viņu atgriezt no šiem maldiem.

Viņa dzirdēja Lūku noelšamies - taču nevis aiz pārsteiguma. Tas vairāk izklausījās pēc zvēra rēkoņas. Palūkojusies augšup viņa sejā, Roksa-na juta, ka viņas jau tā nemierīgais pulss apstājies pilnībā. Lūka acis līdzinājās stiklam, turklāt tādam, ar ko var dziļi saskrāpēt miesu.

- Es viņu nogalināšu. - Lūka pirksti ieķērās Roksanas plecos tik stipri, ka viņa iekliedzās. Lūks viņu palaida vaļā tik strauji, ka Roksana salīgojās un gandrīz paklupa. Kad viņa atguva līdzsvaru, viņai nācās skriet, lai panāktu Lūku.

- Lūk! Izbeidz! - Viņa satvēra Lūka piedurkni. Kaut arī viņas sirds bailēs sastinga, kad Lūks pagriezās pret viņu, acīm zvērojot, zobus atie-zis, viņa neatlaidās. - Nekas taču nenotika. Nekas. Man nekas nekaiš.

- Tu visa esi asiņaina.

- Tās nav manas asinis. - Roksana atgrūda no sejas slapjos matus un pūlējās smaidīt. - Nomierinies! Man patīk tavs bruņnieciskums, bet es jau pati ar to tiku galā. Tu pat nemaz nezini, kur tas idiots dzīvo.

Gan viņš to atradīs. Lūku nezin kāpēc vadīja pārliecība, ka viņš spēs uziet tā nelieša pēdas, gluži kā vilks izseko trusi. Bet Roksanas roka uz viņa piedurknes bija sākusi trīcēt.

- Vai viņš tev nodarīja pāri? - Lūkam bija milzīgi jāpūlas novaldīt savu balsi mierīgu un līdzsvarotu, taču viņam šķita, ka Roksanai tas šobrīd noteikti varētu palīdzēt. - Izstāsti man visu patiesību, Roksij! Vai viņš tevi izvaroja?

- Nē. - Viņa nepretojās, kad Lūka rokas apskāva viņas augumu. Viņa aptvēra, ka ne jau bailes liek viņai trīcēt. Tā bija nomācošā nodevības apziņa. Viņa bija pazinusi Džeraldu, viņai puisis bija paticis, bet viņš jau iepriekš bija sagatavojies uzspiest viņai seksu. - Nē, viņš mani neiz-varoja. Es zvēru.

- Viņš pārplēsa tavu blūzi.

Šoreiz viņas smaids bija mazliet drošāks.

- Viņš apgalvoja, ka es esot salauzusi viņam degunu, bet man šķiet, ka es to tikai sasitu. - Viņa iesmējās un piekļāva galvu pie Lūka pleca. Bija tik laba sajūta, stāvot te lietū kopā ar viņu, jūtot viņa vienmērīgos un spēcīgos sirdspukstus. Roksanai ienāca prātā, ka ikreiz, kad viņai klājās patiesi grūti, Lūks allaž bija viņai līdzās. Tas sniedza patiesu mierinājumu. - Tev vajadzēja dzirdēt, kā viņš spiedza, Lūk! Es negribu, lai par to uzzinātu Makss vai Lilija. Lūdzu!

- Maksam ir tiesības...

- Es zinu. - Viņa atkal pacēla galvu. Lietus lāses pilēja pār viņas seju kā asaras. - Tam nav nekāda sakara ar tiesībām. Tas viņu tikai sāpinātu un izbiedētu. Un tagad tas tāpat jau ir galā, tāpēc - ko viņš tur vairs varētu līdzēt?

- Es neko neteikšu. Ja...

- Es jau zināju, ka būs kāds “ja”.

-Ja, - Lūks atkārtoja, ar pirkstu pasliedams uz augšu viņas zodu, - ja tu man atļausi aprunāties ar to neģēli. Lai es pārliecinātos, ka viņš turpmāk turēsies no tevis pa gabalu.

- Tici, man ne par ko nav jāraizējas. Var gadīties, ka viņš pat iesūdzēs mani tiesā, tāpēc es viņam nedrīkstēšu tuvoties vismaz piecsimt pēdu attālumā.

- Es runāšu vai nu ar viņu, vai arī ar Maksu.

- Nolādēts! - Roksana nopūtās, apsvēra savas iespējas, tad paraustīja plecus. - Labi, es tev pateikšu, kur viņu atrast, ja...

-Jā, kā tad. Ja - kas?

- Ja tu apzvērēsi, ka tā būs tikai aprunāšanās. Es negribu un nav arī nepieciešams, lai tu ietu un sadauzītu kādam ģīmi manis dēļ. - Viņa atkal pasmaidīja un zināja, ka abi šobrīd domā par Semu Vaijatu. - Šoreiz es to visu paveicu pati.

- Es tikai aprunāšos, - Lūks apsolīja. Ja vien viņš uz vietas nenospriedīs, ka ir nepieciešams kaut kas vairāk.

- Patiesībā tu man varētu izdarīt kādu pakalpojumu. - Roksana atraisījās no Lūka apskāvieniem, jo lūgums nebūs parasts. - Neesmu pilnīgi pārliecināta, bet, manuprāt... spriežot pēc tā, ko viņš teica, kad mēģināja...

- Kas?

- Manuprāt, viņam kaut kur bija videokamera. Viņš filmēja to, kas notiek, saproti?

Lūks atvēra muti, tad atkal to aizvēra. Varbūt labi vien bija, ka viņš jutās tik pārsteigts, ka nespēja parunāt.

- Kā, lūdzu?

- Viņš specializējas kino jomā, - Roksana steigšus skaidroja. - Patie-si aizrāvies ar filmām un traks uz videoaparatūru. Tieši tāpēc ari es biju aizgājusi uz viņa dzīvokli. Lai noskatītos pāris klasikas filmu. Un viņš... -Viņa izpūta elpu, kas gaisā veidoja miglas mākonīti, līdz to aizskaloja lietus. - Esmu gandrīz pārliecināta, ka viņš bija ieslēdzis videokameru, lai mēs pēc tam varētu paskatīties paši uz sevi.

- Nolāpītais perversais stulbenis!

-Nūjā, bet es tā nospriedu: ja tu gribi ar viņu aprunāties, vai tu ne-varētu panākt, lai viņš tev atdod to filmu vai lenti, vai kas nu tas, sasodīts, varētu būt?

- Es to dabūšu. Ja tu vēl kādreiz sastrādāsi kaut ko tamlīdzīgu...

- Es sastrādāšu? - Viņa spēji iesprieda rokas sānos. - Paklau, cāļa smadzenes, es gandrīz vai tiku izvarota! Tas mani padara par cietušo, skaidrs? Es nedarīju neko tādu, lai izpelnītos šādu attieksmi.

- Es nedomāju...

- Pie velna, ko tu domāji! Tas ir tik tipiski vīriešiem. - Viņa strauji aizgriezās, paspēra divus soļus, tad atkal pagriezās uz Lūka pusi. - Droši vien es pati uzprasījos, vai ne? Es ievilināju to nabaga bezpalīdzīgo puisi savos tīklos un, kad situācija kļuva nekontrolējama, metos vainot viņu.

- Apklusti! - Viņš pievilka Roksanu sev klāt un cieši apskāva.

- Piedod! Es patiesi nebiju tā domājis. Ak dievs, Roksana, vai tu nesaproti, ka pārbiedēji mani? Es nezinu, ko būtu izdarījis, ja viņš būtu tevi... - Lūks piespieda lūpas pie Roksanas matiem. - Es nezinu, ko būtu izdarījis.

- Ir jau labi. - Pār viņas muguru atkal pārskrēja trīsas. - Ir jau labi.

- Labi. - Viņš kaut ko klusi murmināja un glāstīja Roksanu, mēģinādams viņu nomierināt, bet paša lūpas jau meklēja Roksanas lūpas.

- Neviens tev nekad vairs nenodarīs pāri. - Uz viņas lūpām bija lietus lāses. Lūks tās viegli un maigi noskūpstīja, tad atgriezās, lai gūtu vēl vairāk. Roksanas rokas, pastiepušās augšup, spēcīgi un droši apvijās viņam ap kaklu un pašas augums jau piekļāvās viņam kā vasks. Lūks brīdi ļāva sev izbaudīt šo burvīgo mirkli, apskaujot viņu un iztēlojoties, ka tā varētu būt īstenība.

- Vai jūties labāk? - Kad Lūks atstūma Roksanu no sevis, viņa balss bija saspringta.

- Es jūtos brīnišķīgi. - Viņas balss skanēja kā migla, kas vijās pa zemi gar viņu abu kājām. Kad viņa pastiepa roku pie Lūka vaiga, viņš to spēji satvēra un piekļāva tai savas lūpas. Roksana brīnījās, kā lietus lāses nesāk čūkstēt, nokrītot uz viņas kaislē degošā auguma.

- Roksij... būs labāk... - Viņš spēji apklusa, jo cauri lietus priekška-ram parādījās kāda vīrieša stāvs. Lūks jau grasījās vienkārši pabīdīt Rok' sanu malā, taču pēkšņi aptvēra, ka lūkojas Koba sejā, Koba acīs, un juta, ka visa viņa dzīve šajā mirklī sagriežas kājām gaisā.

Kāds gan viņš bijis muļķis, kaut uz mirkli aizmirsdams, ka viņam šonakt jāstājas pretī pašam saviem dēmoniem.

Bet, ja arī viņš tur neko nespēja līdzēt, tad vismaz varēja panākt to, lai šī neglītā lieta neskartu Roksanu.

- Ej iekšā! - viņš pavēlēja.

- Bet, Lūk...

- Ej iekšā! Tūlīt pat. - Viņš vilka Roksanu uz vārtu un pagalma pusi. - Man vēl kaut kas jānokārto.

- Es tevi pagaidīšu.

- Nē, negaidi! - Kad Lūks pagriezās, Roksana vienu īsu mirkli ieskatījās viņa acīs un redzēja tajās slēptās mokas.

Lūks aizgāja lietū, lai vaigu vaigā sastaptos ar seno pagātnes murgu.

- Sen neesam redzējušies, sīkais. - Els Kobs sēdēja piekvēpušajā Bur-bona ielas striptīzbārā un smēķēja cigareti. Šī vieta bija tieši atbilstoša viņa gaumei: te oda pēc sastāvējušiem dzērieniem un bezpersoniska seksa, sievietes nogurušām acīm grozīja gurnus un ļumīgus apaļumus. Kobs zināja, ka Lūks viņam sekos.

Lūks bija uzlicis vienu roku uz viņa krēsla atzveltnes. Viņš centās piespiest sevi atslābināties, ar visu gribasspēku nepieļaut, lai domās atgrieztos nepatīkamās pagātnes ainas.

- Ko tu gribi?

- Kaut ko iedzert, mazliet aprunāties. - Kobs ar skatienu gluži vai apgrābstīja oficiantes krūtis, ļaujot acīm noslīdēt līdz pat viņas kājstarpei. - Dubulto viskiju.

- Melno Džeku, - Lūks piebilda, zinādams, ka viņa ierastais alus nespēs attīrīt domas un sajūtas.

- Vīrieša dzēriens. - Kobs plati pasmaidīja, atklādams no tabakas nodzeltējušus zobus. Dzeršanā aizvadītie gadi nebija darījuši viņam neko labu. Pat šajā krēslainajā gaismā Lūks varēja pamanīt uz viņa sejas izspiedušos pārplīsušus kapilārus, kas nepārprotami vēstīja, ka acu priekšā ir nelabojams žūpa. Kobs bija pārāk pieņēmies svarā ap vidukli, tā ka adītais džemperis bija izstiepies pāri resnajam vēderam.

- Es tev prasīju, ko tu gribi.

Kamēr tika pasniegti viņu dzērieni, Kobs neko neteica. Viņš pacēla savu glāzi, iedzēra pamatīgu malku un paraudzījās uz skatuves pusi. Neaprakstāma auguma rudmate šobrīd pa vienam vien vilka nost franču istabenes formastērpa gabalus. Nupat viņa bija palikusi vienās biksītēs un pūkainās čībiņās.

- Jēziņ, tu tikai paskaties uz tās maukas pupiem! - Kobs iztukšoja savu glāzi un pamāja, lai viņam atnes citu. Viņš plati uzsmaidīja Lūkam. - Kas tev lēcies, zēniņ, vai tad tev nepatīk paskatīties uz smukulītēm?

- Ko tu dari Ņūorleānā?

- Izbaudu nelielu atvaļinājumu. - Dejotāja sakustināja savas apjomīgās krūtis un saspieda tās kopā. Kobs aplaizīja lūpas. - Tā kā esmu tepat tuvumā, nospriedu apciemot arī tevi. Vai tu negrasies apjautāties par savu māti ?

Lūks piesardzīgi malkoja viskiju, ļaujot ugunīgajam dzērienam slīdēt lejup un atkausēt sastingušos muskuļus.

-Nē.

- Tas ir pretdabiski. - Kobs iesmējās. - Viņa tagad dzīvo Portlendā. Laiku pa laikam mēs vēl joprojām satiekamies. Vai zini, viņa tagad par to sākusi prasīt naudu. - Viņš baudkāri piemiedza Lūkam ar aci un izskatījās ļoti apmierināts, kad pamanīja saspringstam Lūka zoda muskuļus. - Taču vecā labā Megija ir pietiekami sentimentāla, lai sniegtu man baudu par brīvu, kad es kādreiz pieklauvēju pie viņas durvīm. Vai gribi, lai nododu viņai no tevis sveicienus?

- Es negribu, lai tu viņai jebko nodotu no manis.

-Tev ir nekrietna attieksme. - Kobs iedzēra vēl dažus malkus viskija, kamēr mūzika bārā kļuva arvien skaļāka un nevaldāmāka. Kāds no vīriešiem mēģināja uzrāpties uz skatuves un tika nogrūsts zemē. - Tev vienmēr tāda bijusi. Ja tu būtu uzkavējies mājās vēl kādu brītiņu ilgāk, es tev būtu iedauzījis zināmu devu cieņas.

Dusmās liesmojošām acīm Lūks paliecās uz priekšu.

- Vai arī būtu pārvērtis mani prostitūtā.

- Tev bija jumts virs galvas un ēdamais, ko bāzt vēderā. - Kobs paraustīja plecus un turpināja dzert. - Cerēju, ka tu par to samaksāsi. - Viņam pat prātā nenāca baidīties no Lūka. Viņš pārāk labi atcerējās, cik

viegli bijis iebiedēt Lūku ar pāris pamatīgiem siksnas belzieniem. - Bet tas jau tagad ir aiz muguras, vai ne? Pēdējā laikā tu esi kļuvis par sasodīti lielu slavenību. Gandrīz vai nogāzos no kājām ar visu džina glāzi, kad redzēju tevi televīzija. - Viņš iesmējās savā viskija glāzē. - Dieva dēļ, kļuvis par burvju mākslinieku! Esi iemācījies, kā pamāt ar savu burvju nūjiņu, ko, Lūk? - Viņš skaļi ierēcās pats par savu jociņu, līdz acīs izsprāga asaras. - Jūs abi ar to večuku tur tiešām varējāt labi izvērsties.

Kad Lūks sagrāba viņu aiz apkakles, Koba smiekli pārvērtās klepošanā. Tagad viņu sejas atradās pavisam tuvu viena otrai, tik tuvu, lai Lūks cauri bāra dzērienu un tabakas dūmu smārdam varētu saost viskija dvaku viņa elpā.

- Ko tu gribi? - viņš atkārtoja, skaidri un lēni izrunādams katru vārdu.

- Gribi ar mani cīnīties, zēniņ? - Allaž gatavs uz piedalīšanos tračos, Kobs ar saviem gaļīgajiem pirkstiem aptvēra Lūka roku locītavas. Viņš garv jutās pārsteigts, atklājis, cik spēcīgi ir Lūka muskuļi, tomēr ne mirkli nešaubījās par savu pārākumu. - Vai gribi ar mani kauties?

Lūks patiesi to gribēja, viņa augums vai trīcēja vēlmē piesist šo vīrieti. Taču kaut kur dziļi iekšienē, kādā viņa daļiņā, vēl joprojām mitinājās tas pārbiedētais mazais zēns, kas atcerējās ādas siksnas cirtienus un neciešamo smeldzi, kad siksna pieskārās maigajai ādai.

- Es negribu atrasties kopā ar tevi pat vienā štatā.

- Sī ir brīva valsts. - Būdams pietiekami prātīgs, lai apzinātos, ka ar kautiņu nepanāks to, kā dēļ te ieradies, Kobs strauji atbrīvojās no Lūka tvēriena un pasūtīja vēl vienu glāzi. - Lieta tā, ka tev nāksies par it visu samaksāt. Tu ar saviem burvju trikiem pelni labu naudiņu.

- Vai to tu vēlies? - Lūks būtu smējies, ja vien riebums nebūtu iesprūdis kaklā kā kamols. - Vai gribi, lai es tev dodu naudu?

- Es taču palīdzēju tevi uzaudzināt, vai ne? Mani pat varētu dēvēt par kaut ko līdzīgu tavam tēvam.

Tagad Lūks patiesi iesmējās. Viņa smieklos bija tik daudz niknuma, ka apkārtesošie cilvēki piesardzīgi pameta skatienu uz viņa pusi.

- Ej pie velna! - Pirms viņš paspēja piecelties, Kobs sagrāba viņa piedurkni.

- Es varētu sagādāt nepatikšanas gan tev, gan tam vecajam, ar kuru tu esi sapinies. Man atliek tikai pāris reižu piezvanīt dažiem reportieriem. Kā tu domā, ko teiks televīzijas producenti, kad būs izlasījuši patiesību par tevi? Kelahans - tā tu tagad sevi dēvē, vai ne? Vienkārši Kelahans.

Burvju mākslinieks, kas spēj atbrīvoties no važām, un vīriešu kārtas prostitūta.

- Tie ir meli. - Taču Lūks bija nobālējis, un Kobs to pamanīja. Lūkam atmiņā atgriezās viss bērnībā pieredzētais: resnās rokas, kas grābstījās gar viņa augumu, sviedru smārds un smagā, aprautā elpošana. - Es viņam neļāvu sev pieskarties.

- Tu nezini, kas notika pēc tam, kad es tevi sasitu līdz bezsamaņai. -Kobs jutās apmierināts, pamanīdams, ka viņa meli sākuši iedarboties. Viņš ar baudu nolūkojās šausmās, šaubās un riebumā, kas atspoguļojās Lūka acīs. - Lai nu kā, cilvēki sāks par to prātot, vai ne? Tādi cilvēki kā seksīgā mazulīte, ar kuru tu kavēji sev laiku pirms neilga brītiņa. Kā tev šķiet, vai viņa ļausies taviem glāstiem, uzzinājusi, ka divpadsmit gadu vecumā tu izklaidēji perversus zilos? - Viņš gan pasmaidīja, taču acīs saglabājās naida liesmas. - Un nav nekādas nozīmes, vai tie ir meli vai balta Dieva patiesība, zēniņ, vismaz ne tad vairs, kad tas jau būs nodrukāts avīzēs.

- Es tevi nogalināšu. - Lūku pārmāca nelabums, uz pieres izspiedās sviedru lāsītes.

- Vienkāršāk būs tad, ja tu man samaksāsi. - Būdams pārliecināts, ka ir stāvokļa noteicējs, Kobs izvilka vēl vienu cigareti. - Daudz man nevajag. Sākumam pāris tūkstošu. - Viņš izpūta dūmus uz Lūka pusi. - No rītdienas. Tad es tev atrakstīšu pa rindiņai, norādot, cik lielu summu es gribēšu un kur tev to nosūtīt. Pretējā gadījumā... es došos taisnā ceļā pie preses. Man nāksies viņiem izstāstīt, kā tu pārdevies perversiem vīriešiem, kā pameti vienu savu nabaga bēdu sagrauzto māti, kā sapinies ar to Noveļu. Man šķiet, ka viņš būs pārkāpis vismaz pāris likumu, tā pieņemdams aizbēgušu bērnu savā ģimenē. Un ļaudis varētu padomāt, ka viņš tevi izmantojis arī citā veidā. Tu jau pats saproti. - Kobs atkal pasmaidīja, juzdamies apmierināts par Lūka sejā pamanīto pretīguma izteiksmi. - Es varētu likt cilvēkiem aizdomāties, vai viņš nesaņēma par brīvu to, ko tu citiem vīriešiem pārdevi par naudu.

- Nejauc tur iekšā Maksu!

- Es jau labprāt, - Kobs labvēlīgi papleta rokas. - Tu man rītvakar atnes divus tūkstošus - uz šejieni. Tas būs tavas labās gribas apliecinājums. Pēc tam es došos savu ceļu. Ja tu rītvakar neparādīsies šeit, man tikai atliks paviesoties "National Enquirer" redakcijā. Nedomāju vis, ka daudzas mazas meitenītes un zēni, un viņu mammītes un tētuki gribēs noraudzīties tāda burvju mākslinieka trikos, kas izklaidējis vīriešus. No-

teikti ne. - Viņš ievilka vēl vienu cigaretes Jūmu. - Baidos, ka tu vairs nevarēsi uzstāties Anglijas karalienes priekšā, ja būsi apsūdzēts homoseksuālismā. Tā to lietu sauc angļi. Homoseksuālisms. - Kobs vēlreiz iesmējās un piecēlās kājās. - Rītvakar. Es tevi gaidīšu.

Lūks palika sēžam, kur sēdējis, pūlēdamies atvilkt elpu. Meli, sasodīti meli. Viņš taču to varēja pierādīt, vai ne? Rokai trīcot, viņš pasniedzās pēc savas glāzes. Neviens taču neticēs, neviens nespētu noticēt, ka Makss...

Juzdamies pavisam pretīgi, viņš piespieda plaukstas pie acīm.

Kobam bija taisnība: kad tas tiks publicēts laikrakstos, kad cilvēki sāks prašņāt un sačukstēties, tad vairs nebūs svarīgi, vai tā ir taisnība vai meli. Viņš jau būs aptraipīts, un tad nāks kauns un izmisums.

Lūks pats to spētu izturēt, taču viņš nespēja samierināties ar domu, ka šīs runas skars arī Maksu un Liliju. Un Roksanu. Augstais Dievs, Rūkšanu! Aizmiedzis acis, viņš norija atlikušo viskiju. Tad pasūtīja vēl vienu un iekārtojās ērtāk, lai no bēdām piedzertos.

Roksana viņu gaidīja. Neviena nepamanīta, viņa bija iegājusi mājā un ielavījusies savā istabā. Ilga, karsta vanna bija aizgainījusi lielāko daļu smeldzes, arī daļu mulsuma. Tad viņa iekārtojās uz balkona, lai gaidītu Lūku.

Viņa redzēja Lūku streipuļojam cauri lietum un miglai, vēroja, kā viņš steberē un apstājas, lai pēc brīža atkal turpinātu ceļu piedzēruša cilvēka pārspīlētajā piesardzībā. Viņas bažas un apmulsums pārvērtās neaprakstāmās dusmās.

Lūks bija pametis viņu nervozējam un stāvam lietū un devies projām, lai uzmeklētu pudeli. Vai arī, spriežot pēc viņa izskata, vairākas pudeles. Roksana piecēlās kājās, cieši savilka savas rītakleitas jostu - gluži kā kareivis, kas sagatavojas kaujai, - un steidzās lejup, lai pārtvertu Lūku pagalmā.

-Tu, plānprātiņ!

Viņš pastreipuļoja atpakaļ, cenzdamies noturēt līdzsvaru uz piepeši slidenā bruģa, un muļķīgi pasmaidīja.

- Mazulīt, ko tu te dari lietū? Saķersi iesnas. - Viņš grīļodamies paspēra soli uz priekšu. - Ak dievs, tu izskaties tik skaista, Roksij! Tu mani padari traku.

- Acīmredzot. - Tas nebija nekāds labais kompliments, kad vārdi tika izšļupstēti gandrīz nesaprotami. Kad Lūks salīgojās, Roksana neapzināti pastiepās uz priekšu, lai satvertu viņa roku. - Ceru, ka rīt no rīta tev būs par to jāsamaksā.

- Rītvakar, - viņš nomurmināja, kamēr galva šķira griežamies uz pleciem. - Man būs jāsamaksā rītvakar.

- Tev vēl vajadzētu tik ilgi nodzīvot. - Roksana nopūtās, tomēr aplika vienu Lūka roku sev ap pleciem un daļēji uzvēla viņu sev virsū. - Aiziet, Kelahan, paraudzīsimies, vai varam aizdabūt piedzērušos īru līdz gultai, neuzmodinot visu māju.

- Mans vecvectēvs nācis no Slaigo grāfistes. To man reiz stāstīja vecā dāma. Vai esmu par to minējis?

- Nē. - Roksana klusi noelsās, pūlēdamās pavilkt viņa svaru uz sē-taspuses durvīm.

- Viņam vajadzēja būt tādai balsij kā eņģelim. Zini, viņš dziedāja krodziņos. - Kad viņš atlieca galvu, lietus - tik vēss un patīkams - atveldzēja viņa seju. - Tas maitas gabals nekad nav bijis mans tēvs. Manī no viņa nav ne kripatiņas.

- Nē, spriežot pēc tā, kā tu od, tevī ir tikai galons viskija.

Lūks plati pasmaidīja un smagi atzvēlās pret durvīm, pirms Roksana paspēja tās atvērt.

-J Piedod! Tu gan labi smaržo, Roksij. Kā lietus lāses uz pļavu ziediem.

- Ā, tu mums esi īru dzejnieks. - No piepūles piesarkusi, viņa ar vienu roku uzslēja Lūku stāvus, bet ar otru atvēra durvis.

- Es tikai priecājos, ka tev nav tādi pupi kā tai padauzai, ko šovakar redzēju uz skatuves. Nedomāju vis, ka man tas patiktu.

- Kādai padauzai? - Roksana, skaļi čukstēdama, noprasīja, pirms aptvēra, ko viņš gribējis pateikt. - Lai nu paliek.

- Mani gan īpaši nesajūsmina vērot, kā kaut kāda dāmīte izģērbjas, ja telpā ir vēl pāris duču zeļļu. Zini, viens pret vienu būtu vairāk manā stilā.

- Satriecoši. - Bez vismazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem viņa pagrūda Lūku pret virtuves galdu. - Pamet mani vienu lietū un pats aizskrien uz striptīzbāru. Tu nu gan esi īsts princis, Kelahan.

- Es esmu nekrietnelis, - viņš dzērāja jautrībā atsaucās. - Tāds piedzimis, tāds arī nomiršu. - Kad Roksana centās virzīt viņu uz kāpņu pusi, viņš sagrīļojās. - Varbūt man vajadzētu viņu nogalināt. Tad tā lieta būtu tīrāka.

- Nē, tu man apsolīji, ka tikai parunāsies ar viņu.

Lūks ar plaukstu pārbrauca pār seju, lai pārliecinātos, ka tā vēl aizvien ir savā vietā.

- Ar ko parunāšos?

- Ar Džeraldu.

- Jā, jā. - Jau uz pirmā pakāpiena viņš paklupa un, kaut arī smagi novēlās zemē, šķita to nemanām. Roksanai par šausmām, viņš gluži vienkārši izstiepās uz kāpnēm un gatavojās gulēt. - Tas ir tik drausmīgi, tik sasodīti drausmīgi, kad viņš tā lien virsū. Un ja apzinies, ka varbūt tev neizdosies to novērst. To, ka viņš grābstās gar tevi un siekalojas. Ak dievs... -Viņa balss apsīka līdz vārgam čukstam. - Nemaz negribas par to domāt.

- Tad nedomā! Domā par to, kā tikt augšā pa kāpnēm.

- Man mazliet jāpaguļ, - Lūks nomurmināja, juzdamies pavisam sadusmots, kad Roksana centās viņu raustīt un piesliet kājās. - Liec mani mierā!

- Tu te nepaliksi guļam, lai cik piedzēries un muļķis tu būtu. Lilija pārnervozēsies, no rīta tevi te atrazdama.

- Lilija... - Viņš nopūtās un, paklausot Roksanas pamudinājumiem, sāka trausties augšup pa pakāpieniem. - Pirmā sieviete, kuru es jebkad esmu mīlējis. Viņa ir vislabākā. Neviens nekad nesāpinās Liliju.

- Protams, ne. Aiziet, vēl tikai pavisam mazu gabaliņu! - Roksanai pūloties pavilkt Lūku, viņas rītakleita bija pavērusies. Lūkam atklājās apburošs, uzbudinošs skats uz viņas gludo balto augšstilbu. Pat viskijs nemazināja Lūka asiņu straujo skrējienu.

- Es nonākšu ellē... - Lūks vaidēdams iesmējās, kamēr Roksana pūlējās viņu apklusināt. - Pa taisno ellē. Ak dievs, kaut tu laiku pa laikam kaut ko pavilktu apakšā zem savas rītakleitas. Ļauj man tikai mazliet... -Bet, kad Lūks pastiepa roku, lai pieskartos, tikai pieskartos gludajai baltajai ādai, viņš sagumis atkrita uz augšējā pakāpiena.

- Slejies kājās, Kelahan! - Roksana nošņāca viņam ausī. - Es neļaušu, lai tu pamodinātu Maksu un Liliju.

- Labi jau labi. - Viņš centās norīt siekalas, bet tās garšoja kā inde. Viņam pašam izdevās pieslieties uz ceļiem, un, kad Roksana uzvilka viņu kājās, viņš no visas sirds centās nostāvēt taisni. - Vai man būs nelaba dūša? - viņš pajautāja, jūtot, kā pakrūte sažņaudzas.

- Es tā ceru, - Roksana caur zobiem izgrūda, daļēji nešūs, daļēji vilkšus iedabūjusi viņu guļamistabā. - Es no visas sirds tā ceru.

- Man tas riebjas. Liek atcerēties to reizi, kad Moss iedeva manu pirmo cigareti. Es vairs nekad nepiedzeršos, Roksij.

- Kā tad. Klāt esam... Nolādēts!

Lūks gāzās uz gultas pusi. Kaut ari Roksana kustējās ātri, viņa nepaguva izvairīties, tāpēc iegāzās gultā līdz ar Lūku. Lūks uzvēlās viņai virsū tik spēcīgi, ka viņai pilnīgi aizrāvās elpa.

-Trausies nost no manis, Kelahan!

Viņa atbilde skanēja kā nesaprotama murmināšana. Tā kā Lūka elpa oda pēc viskija, Roksana aizgrieza galvu sānis. Lūka lūpas miegaini skūpstīja viņas kaklu.

- Izbeidz! Ak... sasodīts! - Viņas lāsts noslēdzās ar apslāpētām kaisles elsām. Kad Lūks satvēra viņas krūti, Roksanas augumu pārņēma bauda -spēcīga un grēcīga. Viņš negrābstījās un nespaidīja, viņš tikai turēja to kā savu īpašumu.

- Maiga, - viņš murmināja. - Maigā Roksana. - Viņa pirksti cauri plānajam zīda audumam gausi un izklaidīgi glāstīja, bet lūpas skūpstīja viņas kaklu.

- Lūk, noskūpsti mani... - Augumam jau degot kaislē, viņa centās pagriezt muti pret Lūka lūpām. - Noskūpsti mani tā kā iepriekš!

- Jā-a... - Viņš gari nopūtās un aizmiga.

- Lūk! - Roksana sapurināja viņa plecus. Tas nevar būt, viņa pati sev teica, taču ne divas reizes vienā vakarā. Bet, saņēmusi rokā Lūka matu šķipsnu, lai pavilktu atpakaļ viņa galvu, Roksana redzēja, ka viņš ir pilnīgi atslēdzies. Griezdama zobus un klusībā lādēdamās, viņa atgrūda Lūka nejutīgo augumu sānis.

Viņa atstāja Lūku guļam apģērbušos un atkritušu šķērsām gultā un pati devās prom, lai izmēģinātu laiku laikos pārbaudīto aukstas dušas terapiju.

14...............................

Lūks gandrīz vai iedzina pats sevi nāvē. Pa vidu starp mokošajām paģirām un diezgan nenoturīgo emocionālo stāvokli viņš atklāja, ka ir zaudējis laika un līdzsvara izjūtu. Viņš pats to lieliski apzinājās. Izlaušanās mākslā bija noteikumi - grūti un ātri izpildāmi noteikumi. Tie gluži vienkārši iezīmēja robežu starp dzīvību un nāvi.

Bet, izvēloties spēlēt atbilstoši noteikumiem, ignorējot savu lepnumu, viņš atstāja maz manevrēšanas iespēju. Lūks patlaban turpināja pirmās izrādes izlaušanās priekšnesumu, ļaudams ieģērbt sevi trako kreklā

un saslēgt savas kājas važās, pirms tika ievietots dzelzs kastē skatuves centrā.

Kastē bija karsts, tumšs un trūka gaisa. Gluži kā kapenēs, kā seifā. Kā sienas skapī. Kā vienmēr, Lūks sākumā juta jau pazīstamos panikas uzplūdus. Viņš bija slazdā.

Ārā tu netiksi, zēniņ, Lūkam galvā skanēja Koba balss. Netiksi ārā, iekams es tevi neizlaidīšu. Un neaizmirsti to!

Viņu atkal pārņēma senās, bezpalīdzīgās bailes, gluži kā smīnoši maskēti bandīti, kas slēpās tumsā, gatavi uzbrukt un atņemt viņam iespēju pašam kontrolēt situāciju. Viņš elpoja gausi un sekli, lai, atsvabinot rokas, reizē nomierinātu satrauktos nervus.

Viņš spēja izkļūt laukā. Viņš jau katru reizi bija pierādījis, ka neviens vairs nekad nespēs turēt viņu ieslēgtu. Koncentrēdamies savam uzdevumam, viņš domās pagriezās gar nākamo ielas stūri.

Tur viņu gaidīja Kobs.

Man ir atslēga, tu mazais nekrietneli, un tu paliksi tieši turpat, kur es tevi ieslēdzu. Tev pienācis laiks pārliecināties, kurš te ir situācijas noteicējs.

Atmiņā no jauna atausa sienas skapis un mazais zēns, kas šņukstēdams ar sasaistītām jēlām rokām dauzīja pa tā durvīm. Lūkam aizrāvās elpa, sirds mežonīgi sita krūtīs, dunoņai atbalsojoties jau tā sāpošajā galvā. Vēderā gluži kā skāba jūra krājās nelabums. Atkal atgriezās bailes, līdzīgi mazītiņiem kukainīšiem tās durstīja sviedriem klāto ādu.

Dzelzs ķēdēm iegriežoties roku locītavās, Lūks iešņācās sāpēs. Vienu neprātīgu mirkli viņš centās tās nokratīt, kā izmisis katordznieks mēģina nokratīt savas važas. Un viņš saoda paša asiņu varam līdzīgo dvaku.

Tu elpo pārāk strauji, viņš sev aizrādīja, satraukts par plaušu bezpalīdzīgo svelpjošo skaņu, pūloties uztvert skābekli. Nomierinies, nolādēts, nomierinies!

Viņš sāka izlocīt ķermeni, un jau pazīstamās un paredzamās sāpes locītavās šoreiz palīdzēja. Iegrozot plecu pašam neaptveramā stāvoklī, viņš rada iespēju kustēties sasietā krekla iekšpusē.

Dunoņa deniņos lika viņam nolādēt viskiju. Viņš bija spiests atkal apstāties, lai vēlreiz koncentrētos un spētu ignorēt sāpes.

Galva reiba, pārāk spilgti atgādinot viņa stāvokli pagājušajā naktī... un Roksanu. Sīs atmiņas mācās virsū un neatlaidās, lai arī kā viņš cen-

tās tās atvairīt un koncentrēties roku atsvabināšanai. Viņas āda, viņas maigā baltā āda, un paša roka to glāsta. Roksanas augums, tik piekļāvīgs un padevīgs, zem viņa auguma.

Dievs, augstais Dievs, vai tiešām viņš bija pavedis Roksanu, vai tiešām izmantojis savas nepatikšanas un dzērumu, lai piepildītu fantāzijas, kas viņu vajājušas jau gadiem ilgi?

Pār Lūka augumu mazām straumītēm ritēja sviedri. Viņš bija aizmirsis fiksēt laiku, un tā bija milzīga kļūda. Viņš varēja sevi nolādēt. Kad viņš beidzot bija atbrīvojies no sasietā krekla, samocītie muskuļi un roku locītavas smeldza sāpēs. Tagad viņam vairs atlika tikai dauzīt pa kastes sienām - dauzīt tā, kā reiz bija dauzījis pa sienas skapja durvīm.

Viņi to atvērs, izlaidīs viņu laukā, ļaus ieelpot svaigu gaisu. Lūks atmeta galvu, sāpīgi atdauzīdams to pret kastes sānu malu. Galvā iesmeldzās neciešama sāpe, un aizvērto acu priekšā sāka riņķot uzmācīgo un mokošo atmiņu tēli.

Ņirdzošais Kobs, kas klāsta pretīgus melus.

Par Kobu viņš parūpēsies, Lūks sev nosolījās. Tam bija vajadzīga vienīgi nauda.

Roksana. Acu priekšā nostājās skati no videolentes, kuru viņš ar iebiedēšanu bija dabūjis no Džeralda. Domās viņš dzirdēja skaņu, plīstot Roksanas blūzītei, dzirdēja viņas apslāpētos lūgumus, lai Džeralds laiž viņu vaļā. Iztēlē viņš redzēja izšļākušās asinis, kad Roksana atbrīvojās no Džeralda skavām, gandrīz vai spēja saost to smārdu.

Un kā viņa bija izskatījusies, augstais Dievs, kā viņa bija izskatījusies, tā stāvēdama ar sažņaugtām dūrēm, gatava cīņai, augumu izslējusi kā amazone, izstarojot ap sevi drosmi, lai gan acīs spīdēja baiļu un dusmu liesmiņas.

Tobrīd, skatoties filmu, viņš bija vēlējies apskaut Roksanu un aizgai-ņāt ar saviem glāstiem visas viņas raizes. Tieši tāpat, kā viņš bija vēlējies sasist jau tā apskrambāto un sadauzīto Džeraldu glumā mīkstā masā.

Bet, lai arī cik dusmīgs bija Lūks, viņš bija arī tikpat nokaunējies. Vai viņš, akls savā dzērumā un iekārē, bija nodarījis Roksanai to, ko Džeralds bija tikai mēģinājis nodarīt?

Nē. Ko viņš te muļķojās? Vai tad viņš nebija atmodies ar nelabu dūšu, sāpošu galvu un pilnībā apģērbies? Visā pilnībā, pat ar kurpēm kājās. Garša viņa mutē nebija no Roksanas skūpstiem, bet gan beigta skunksa smaka no sastāvējuša viskija.

Iekāre un šantāža. Neviena no tām nebija tā vērta, lai to dēļ mirtu. Viņš pacēla trīcošo roku un sev sāpīgi iesita pa seju, tad vēlreiz, lai skaudrās sāpes aizgaiņātu miglu, kas bija pārņēmusi viņa smadzenes.

Tad viņš ķērās pie kāju ķēžu atraisīšanas, piesardzīgi izmantodams pavisam maz atlikušo gaisu.

- Jau pārāk ilgi. - Satvērusi tēva piedurkni, Roksana savā balsī saklausīja panikas pieskaņu. - Tēt, viņš tur iekšā jau ir veselas divas minūtes ilgāk, nekā vajadzētu.

- Es zinu. - Makss uzlika savu ledusauksto roku uz meitas plaukstas. -- Viņam vēl ir laiks. - Nebija nekādas jēgas viņai stāstīt, ka ģērbtuvē viņam bija pieticis uzmest vienu vienīgu skatienu Lūka bālajai sejai ar iekritušajām acīm, lai pieprasītu šo priekšnesuma daļu šāvakara izrādē.

Tāpat nebija jēgas klāstīt arī to, ka Lūks bija viņu pārliecinājis par pretējo. Zēns tagad bija izaudzis par vīrieti, un vara un noteikšana bija viņa paša rokās.

- Kaut kas nav tā, kā vajadzētu. - Roksana jau spēja iztēloties, kā Lūks bezsamaņā bezpalīdzīgi smok. - Sasodīts! - Viņa spēji apmetās riņķī, nolēmusi steigties aiz kulisēm un atņemt Mosam atslēgas. Pirms viņa paspēja spert soli, kastes vāks ar troksni atsprāga vaļā.

Priekšnesuma patiesi iespaidoti, skatītāji skaļi aplaudēja. Sviedriem noplūdis, Lūks paklanījās un kāri tvēra plaušās gaisu. Kad Makss pamanīja, ka Lūks salīgojas un sakopo spēkus, lai nostāvētu, viņš pamāja Rok-sanai un pats tūlīt izgāja priekšā, lai novērstu publikas uzmanību ar dažiem veikliem trikiem.

- Idiots! Muļķis! Cāļa smadzenes! - Roksana caur zobiem izgrūda apvainojumus, vienlaikus plati smaidīdama publikas virzienā, tad saņēma Lūka roku un noveda viņu no skatuves. - Ko tu, pie velna, centies panākt?

Lilija jau atradās turpat līdzās ar lielu ūdens glāzi un dvieli. Lūks izdzēra visu līdz pēdējai pilītei. Viņu šausmināja tas, ka viņš vēl joprojām jutās tik vārgs.

- Galvenokārt es centos izkļūt laukā, - viņš atbildēja, noslaucīdams no pieres sviedrus. Kad viņš salīgojās, Roksana apskāva viņu ap vidukli. Pašas satrauktajiem sirdspukstiem dunot ausīs, viņa turpināja Lūku bārt.

-Tu nemaz nedrīkstēji šovakar piedalīties izrādē pēc dzeršanā pavadītās nakts.

- Man bija jāpiedalās izrādē, - Lūks viņai atgādināja. Bija tik laba sajūta, pat pārāk laba, kad Roksana turēja viņu cieši apskautu. Viņš atraisījās no apskāvieniem un devās uz savu ģērbtuvi. Gluži kā dusmīgs terjers Roksana sekoja viņam pa pēdām.

- Sovbizness nenozīmē, ka tev tādēļ būtu jādzen pašam sevi nāvē. Un ja tu... - Pie Lūka ģērbtuves durvīm viņa apstājās. - Ak, Lūk, tu asiņo!

Viņš palūkojās lejup, kur no viņa roku locītavām un potītēm sūcās asinis.

- Gadījās neliela problēma ar kāju ķēdēm. - Pirms Roksana paspēja iesteigties ģērbtuvē, Lūks pacēla augšup roku, lai viņu apstādinātu. - Es gribu pārģērbties.

-Tev nepieciešams apstrādāt šīs brūces. Ļauj man...

- Es teicu, ka gribu pārģērbties. - Tagad tas, kas Roksanu apturēja, bija vēsais skatiens Lūka acīs. - Es pats varu par tām parūpēties.

Roksana saknieba lūpas, lai tās netrīcētu. Vai tad Lūks nezināja, ka salts atteikums viņu sāpina simtreiz vairāk nekā dusmīgs vārds? Viņa paslēja augšup zodu. Protams, viņš to zināja. Kurš gan lai to zinātu labāk?

- Kāpēc tu pret mani tā izturies, Lūk? Pēc vakarvakara...

4 Es biju piedzēries, - viņš skarbi atsaucās, bet Roksana papurināja galvu.

- Pirms tu piedzēries. Kad tu mani skūpstīji.

Dziļi Lūkā iedegās kaisles liesmiņas. Vīrietim jābūt aklam, lai neredzētu, ko viņam piedāvāja Roksanas acu skatiens. Viņš juta nelabumu, iekāri un bija neizsakāmi noguris.

- Tu biji satraukusies, - viņš apbrīnojamā mierā izrunāja. - Es arī. Es tikai centos panākt, lai tu justos labāk, tas arī viss.

Roksanā uzliesmoja lepnums.

- Tu esi melis. Tu mani gribēji.

Lūks viņai veltīja īpaši izsmējīgu smaidu. Tik daudz paškontroles viņam vēl bija atlicis.

- Mazulīt, ja nu es pagājušo desmit gadu laikā esmu kaut ko apguvis, tad tas ir: paņemt to, ko es gribu. - Rokas pie sāniem sažņaudzās dūrēs, bet acis palika izsmējīga uzjautrinājuma pilnas. - Savas mazās fantāzijas vari vīt ap glīti ģērbtajiem koledžas puišiem. Un tagad man vēl šis tas jānokārto līdz nākamās izrādes sākumam.

Viņš nekaunīgi aizvēra durvis Roksanas deguna priekšā, tad smagi atspiedās pret tām.

Gandrīz izgāzies, Kelahan, viņš nodomāja, aizvērdams acis. Turklāt ne vienā jomā vien. Tā kā sāpes bija kļuvušas neciešamas, Lūks atgrū-dās no durvīm, lai uzmeklētu kādu aspirīna tableti. Viņam jāiet satikties ar Kobu, un viņš būs bruņojies ar diviem tūkstošiem un skaidru galvu.

Neviens labāk par Maksimilianu Noveļu nezināja, cik svarīgi ir ievērot paredzēto laiku. Viņš pacietīgi gaidīja visu otro izrādi, neizteikdams nevienu piezīmi, neko nekritizēdams. Viņš kategoriski atspēkoja gan Lilijas, gan Roksanas iebildumus, kad Lūks pēdējā vakara izrādē atkal nolaidās dzelzs kastē. Makss pats labi zināja: ja cilvēks nestājas pretī saviem dēmoniem, tad tie viņu aprij pilnībā.

Mājās viņš pieklājīgi uzaicināja Lūku ienākt viesistabā iedzert kādu glāzīti, un Lūks vēl nebija paspējis pieņemt vai noraidīt uzaicinājumu, kad Makss jau bija iegājis istabā, lai divās glāzēs ielietu konjaku.

- Man īsti nav noskaņojuma dzert. - Jau iedomājoties vien par alkoholu, Lūks juta, ka vēderā viss sagriežas.

Makss tikai iekārtojās savā iemīļotajā krēslā, sildīdams plaukstās konjaka glāzīti.

- Nē? Nu, tādā gadījumā pakavē man laiku, kamēr es izdzeršu savējo.

- Man šī bija gara un nogurdinoša diena, - Lūks iesāka, stāvēdams pie durvīm.

- Pavisam noteikti. - Makss pacēla roku un norādīja ar slaidajiem pirkstiem uz krēsla pusi. - Apsēdies!

Viņa balsī joprojām saglabājās spēks, tas pats spēks, kas reiz bija licis divpadsmit gadu vecam zēnam gaidīt satumsušās skatuves malā. Lūks apsēdās un izņēma cigāru. Grozīdams to pirkstos, viņš gaidīja, līdz Makss ierunāsies.

- Ir dažādas metodes, kā izdarīt pašnāvību. - Maksa balss bija mierīga, gluži kā cilvēkam, kurš iekārtojies ērtāk, lai izstāstītu pasaku. - Taču jāatzīst, ka es tās visas un katru atsevišķi uzskatu par gļēvulības izpausmi. Tomēr. - Pamājis ar roku, viņš laipni pasmaidīja. - Šāda veida izvēle ir ļoti personiska. Vai tu man piekrīti?

Lūks nesaprata, uz ko Makss tēmē. Bet, tā kā viņš jau sen bija iemācījies, ka jābūt piesardzīgam ar vārdiem, kad Makss izlika lamatas, viņš tikai paraustīja plecus.

- Daiļrunīga atbilde, - Makss sarkastiski aizrādīja, un Lūks aizdomās piemiedza acis. - Ja tev atkal ienāks prātā apsvērt šādu iespēju, - Makss

turpināja, iedzēris malku konjaka un atzinīgi novērtējis tā garšu, - es tev ieteiktu kādu ātrāku un tīrāku metodi, piemēram, izmantot revolveri, kas atrodas manā guļamistabā skapja augšējā plauktā. - Lūks nepaspēja neko vairāk kā vien pārsteigumā samirkšķināt acis, kad Makss jau bija meties uz priekšu, ar vienu roku vēl joprojām viegli satvēris glāzi, ar otru spēcīgi saķerdams Lūku aiz krekla apkakles. Kad abu sejas atradās pavisam tuvu viena otrai, Makss ierunājās klusā un savaldīgā niknumā, kas atspoguļojās arī viņa acīs. •- Nekad vairs neizmanto manu skatuvi vai burvju mākslas paņēmienus kaut kam tik gļēvulīgam kā pašnāvība!

- Maks, Dieva dēļ! - Lūks juta spēcīgos, veiklos pirkstus sakļaujamies ap savu kaklu, gluži vai izspiežot no viņa vārdus, tad atkal palaižam vaļā.

- Es nekad neesmu pacēlis roku pret tevi. - Šobrīd savaldīšanās, kas Maksu bija vadījusi visu otrās izrādes laiku un arī pēc tam, sāka šķobīties, tāpēc viņš piecēlās un aizgriezās, lai spētu runāt. - Nu jau pagājis desmit gadu, un es esmu turējis to solījumu, ko tev devu. Tagad es tevi brīdinu, ka to pārkāpšu. Ja tu jebkad vēl mēģināsi darīt kaut ko tamlīdzīgu, es tevi sitīšu, kamēr tu nāksi pie prāta. - Viņš pagriezās atpakaļ, nopētīdams Lūku ar satumsušām, spožām acīm. - Dabiski, es būšu spiests lūgt, lai Moss tevi tajā laikā pietur, bet varu solīt, ka zinu, kur sist, lai sāpētu visvairāk.

Sākumā Lūku pārņēma dusmas. Viņš pielēca kājās, gatavs izkliegt niknus izaicinājuma un nolieguma vārdus. Taču tad viņš lampas gaismā pamanīja, ka Maksa acīs spīd nevis dusmas, bet gan asaras. Tas Lūku pazemoja vēl vairāk, nekā būtu panākuši tūkstoš sitieni.

- Man nevajadzēja šovakar uzstāties, - viņš klusi sacīja. - Es biju pilnīgi zaudējis laika izjūtu. Man bija vairākas problēmas, kuras nespēju atvairīt no savām domām. Es gan to apzinājos, bet nevarēju... Es nemēģināju nodarīt sev pāri, Maks, es tev zvēru. Tā bija tikai muļķība un lepnums.

-Tas pats vien ir, vai ne? - Makss iedzēra vēl vienu malku, lai norītu kamolu, kas krājās kaklā. - Tu novedi Liliju līdz asarām. Man ir grūti tev to piedot.

Pirmo reizi pēc vairākiem gadiem Lūks juta stindzinošas bailes, ka viņš tiks atstumts. Ka viņš zaudēs to, kas viņam bija kļuvis tik nenovērtējami dārgs.

- Es nepadomāju, ko daru. - Lūks zināja, ka tas ir vājš attaisnojums. Daļa viņa būtības gribēja atklāti izstāstīt visus iemeslus. Bet, ja viņš nevarēja darīt neko citu, tad vismaz šo te viņiem varēja pietaupīt. - Es aprunāšos ar Liliju. Centīšos to nokārtot.

- Es ļoti ceru, ka tu to darīsi. - Kļuvis mierīgāks, Makss pasniedzās, lai uzliktu roku Lūkam uz pleca. Tas sniedza mierinājumu un tādu sapratni, ka vairs nebija nepieciešami nekādi vārdi. - Vai tas ir kādas sievietes dēļ?

Lūks iedomājās par Roksanu un par to, kā paša rokas svilušas alkās viņai pieskarties. Daļēji tas bija viens no iemesliem, kas aizmigloja viņa prātu, vēl klāt Kobs un pārāk daudz izdzertā viskija. Viņš spēja vienīgi paraustīt plecus.

- Es gan tev varētu sacīt, ka neviena sieviete nav tavas dzīvības vai sirdsmiera vērta. Bet tie, protams, būs meli. -Tagad Makss savilka lūpas smaida un viegli saspieda pirkstus. - Tomēr dažas tādas ir, un vīrietis, kurš tādu sievieti atrod, ir reizē svētīts un nolādēts. Vai gribi par to aprunāties?

- Nē, - Lūks aizžņaugtā balsī ar pūlēm atbildēja. Doma, ka būtu jāapspriež viņa tumšās, neprātīgās alkas pret Roksanu ar viņas pašas tēvu, lika Lūkam balansēt uz robežas starp smiešanos un kliegšanu. - Es kontrolēju situāciju.

- Ļoti labi. Tad varbūt tu gribētu dzirdēt par nākamo darbiņu?

-Jā. Protams.

Priecādamies, ka šī lieta nokārtota, Makss apsēdās ērtāk krēslā.

-Leklērs ir uzgājis interesantu informāciju. Kāds pazīstams, ievērojams politiķis lepnā Mērilendas priekšpilsētā netālu no mūsu valsts galvaspilsētas uztur savu mīļāko. - Makss apklusa, lai iedzertu. Ieinteresēts stāsta turpinājumā, Lūks pasniedzās pēc savas glāzes. Viņa vēderā vairs nebija tādas sajūtas kā mīnu laukā. - Mūsu tautas kalpam nav iebildumu pret kukuļņemšanu - manuprāt, tas gan ir īpaši negodīgs iztikas pelnīšanas veids, bet tā nu ir sanācis. Taču viņš ir pietiekami prātīgs, lai neradītu iemeslu tenkām, un netērē šos papildu ienākumus sava dzīvesveida uzlabošanai. Viņš klusi iegulda naudu dārglietās un mākslas priekšmetos un savus ieguldījumus glabā pie mīļākās.

- Tai nu gan jābūt satriecošai mīļākajai.

- Tieši tā. - Makss palocīja galvu un noglauda ar pirkstu savas kuplās ūsas. - Ir grūti iztēloties, kāpēc vīrietis, kas krāpj sievu un savus vēlētājus, uztic sievietei, kura viņam palīdz šajā krāpšanā, apmēram divus miljonus vērtus nieciņus. - Makss viegli nopūtās, kā allaž satriekts un iepriecināts par cilvēka dabas nepastāvību. - Diez vai es to atzītu šīs mājas

brīnišķīgo dāmu priekšā, bet vīrieti nevar vazāt aiz deguna, toties var vazāt aiz locekļa.

Lūks plati pasmaidīja.

- Man šķita, ka ceļš uz vīrieša sirdi ved caur vēderu.

- Ak, tā arī ir, manu mīļo zēn, tā arī ir. Ja vien mēs runājam par vēdera apakšējo daļu. Galu galā, kaut arī dzīvnieki ar intelektu, mēs tomēr esam un paliekam dzīvnieki. Mēs iegrimstam sievietes miesā, vai ne? Burtiski. Cik daudzi no mums spēj turēties pretī ilūzijai par atgriešanos dzemdē?

Lūks sarauca uzacis.

- Es gan neteiktu, ka, mīlējoties ar sievieti, es domātu par tādām lietām.

Makss saskalināja savu konjaku. Viņš bija izvēlējies šo apkārtceļu, lai panāktu, ka Lūks izrunājas, taču Makss bieži deva priekšroku apkārtceļam.

- Es gribu sacīt to, Lūk, ka zināmā stadijā - paldies Dievam! - intelekts atslēdzas un dzīvnieciskās tieksmes ņem virsroku. Ja tu it visu izdari pareizi, tad tu vispār nedomā. Doma ir tā, kas strādā vispirms, gan uzmanības piesaistīšanas, gan flirtēšanas, gan pavedināšanas un romantiskās mīlestības procesā. Taču, kad vīrietis jau atrodas sievietē, kad abi saplūst vienā, tad prāts atslēdzas un vīrietis zaudē jebkādu paškontroli. Laikam jau tāpēc sekss ir daudz bīstamāks nekā karš un pēc tā daudz vairāk tīko.

Lūkam atlika vienīgi pakratīt galvu.

- Nav nemaz tik grūti izbaudīt mīlēšanos un reizē saglabāt vēsu prātu.

- Acīmredzot tu vēl neesi atradis īsto sievieti. Bet tu jau vēl esi jauns, -Makss labvēlīgi piebilda. - Tā. - Viņš paliecās uz priekšu. - Tagad par mūsu ceļojumu uz Vašingtonu.

Plānošanas darbs aizņēma sešus mēnešus. Zādzības detaļas vajadzēja izstrādāt un noslīpēt tikpat rūpīgi, kā gatavojoties uzstāties uz skatuves izrādēs, kas Noveliem bija paredzētas Kenedija centrā.

Aprīlī, kad ķirši bija pilni smaržīgu ziedu, Lūks devās ceļojumā uz bagāto Potomaku Mērilendas štatā. Nomaskējies gaiši svītrotā uzvalkā, blondā parūkā, ar pielīmētu bārdu, viņš kopā ar kādu dedzīgu nekustamo īpašumu aģentu izbraukāja tuvāko apkārtni. Runādams aprautajā Bos-tonas akcentā, viņš uzdevās par Čārlzu B. Holdermenu, kāda pārtikuša Jaunanglijas rūpnieka pārstāvi, kuru interesē mājas iegāde elegantā galvaspilsētas priekšpilsētā.

Lūks priecājās par šo ceļojumu - gan paša ceļojuma dēļ, gan arī tāpēc, ka papildu labums bija iespēja kādu laiku būt prom no Roksanas. Viņa bija izvēlējusies atriebties, izmantojot visnekrietnāko un iedarbīgāko paņēmienu. Izturoties tā, it kā nekad nekas vispār nebūtu noticis.

Lūks jau vairākus mēnešus nebija kārtīgi atpūties, tāpēc šo braucienu uzskatīja par atvaļinājumu. Piedevām viņu gaidīja grezns viesnīcas numurs klusajā un respektablajā Medisonā, kas bija slavena ar savu tūrisma industriju. It īpaši Lūkam patika Smitsona galerijā izstādītie dārgakmeņi - un iespēja būt vienam.

Kopā ar nekustamo īpašumu aģentu viņš apmeklēja visas sarakstā pieminētās mājas, apbraukāja visus paredzētos objektus. Jautājumi, ko Lūks uzdeva kā potenciālā pircēja pārstāvis, saskanēja ar tiem, kurus viņš uzdeva informācijas iegūšanai kā potenciālais zaglis.

Kas dzīvo kaimiņos, un ar ko kaimiņi nodarbojas? Vai apkārtnē ir trokšņaini suņi? Vai policija veic reidus pa tuvāko apkārtni? Kādu firmu varētu ieteikt drošības sistēmas ierīkošanai mājās? Un tā tālāk.

Vēlāk tajā pašā pēcpusdienā Lūks griezās pie Mirandas Līsbergas personiski. Viņš devās pa bruģēto celiņu, kuru no abām pusēm ieskāva puķu dobes, un pieklauvēja pie ozolkoka un krāsainā stikla durvīm.

Viņš zināja, ko redzēs. Viņš jau bija izpētījis elegantās, mazliet vairāk nekā trīsdesmit gadu vecās blondīnes fotogrāfijas. Viņa bija labi kopta, ar satriecošu augumu un ledaini zilām acīm. Ar nožēlu viņš klausījās, kā mājas iekšpusē spalgi ievaukšķas pāris suņu. Lūks gan zināja, ka viņai ir divi spici, žēl vienīgi, ka tie taisīja tik spalgu troksni.

Kad viņa atvēra durvis, Lūks jutās pārsteigts, ieraugot rūpīgi koptos blondos matus aizmugurē saņemtus ciešā zirgastē un smalko seju ar elegantajiem vaibstiem mitru no sviedriem. Ap kaklu Miranda bija apmetusi dvieli. Pievilcīgais, sievišķīgais augums bija iespīlēts mazītiņā divdaļīgā koši violetā bikini tipa sporta tērpā.

Viņa pacēla rokās abus suņus un mierinot piespieda tos pie krūtīm, kas gluži kā sniegbalti mēneši pacēlās virs viņas apspīlētās bikini augšdaļas.

Lūks neaplaizīja lūpas - taču tāda doma viņam ienāca prātā. Viņš sāka saprast, kāpēc jaukais senators šo savu mazo dāvaniņu turēja paslēptu no citu acīm.

Fotogrāfijās viņa bija apburoša, izskatīdamās vēsa un atturīga. Tagad, stāvot acu priekšā, viņa izstaroja tik daudz seksapīla, lai dažos mirkļos padarītu vīrieti aklu. Teju, teju tas notika arī ar Lūku.

- Atvainojiet! - Viņš uzsmaidīja un ierunājās ar Čārlzam piemītošo Jaunanglijas akcentu. - Piedodiet par traucējumu! - Suņi vēl arvien vaukšķēja, tādēļ Lūkam nācās runāt skaļāk, lai pārkliegtu troksni. - Mani sauc Holdermens. Čārlzs Holdermens.

-Jā? - Miranda nopētīja viņu no galvas līdz kājām, it kā viņš būtu kāda galerijā skatāma skulptūra. - Esmu jūs redzējusi tuvākajā apkārtnē.

- Mans darba devējs interesējas par īpašuma iegādi šajā apvidū. -Lūks atkal pasmaidīja. Holdermena pieklājīgā sarkanbrūnā kaklasaite pamazām sāka žņaugt viņa kaklu.

- Atvainojiet, bet mana māja nav paredzēta pārdošanai.

- To es saprotu. Vai jūs varētu veltīt man brīdi sava laika? Ja jūs ērtāk jūtaties ārā, tad varam runāties tepat.

- Kāpēc lai es ārā justos ērtāk? - Viņa sarauca smalki izliekto uzaci un nomērīja ar skatienu Lūku. Jauns, spēcīgas miesas uzbūves, savaldīgs. Miranda noliecās, lai noliktu suņus uz nospodrinātās dēļu grīdas - šī kustība burvīgi sakustināja viņas bikini augšdaļu -, un viegli uzšāva abiem pa pēcpusi, lai tie aši skrietu prom. Tā kā Mirandas mīļākais bija izbraucis no pilsētas, lai gandrīz divas nedēļas vāktu vēlētāju balsis, viņa jutās garlaikota. Čārlzs B. Holdermens šķita interesants laika kavēklis. - Par ko jūs gribējāt runāt ar mani?

- Ak, par ainavas veidošanu. - Viņš ar piepūli atrāva skatienu no Mirandas kuplajām krūtīm. - Manam darba devējam ir ļoti specifiskas prasības pret mājas apkārtni un dārziem. Jūsu mājas apkārtne ļoti lielā mērā atbilst viņa prasībām. Es gribēju uzzināt, vai jūs pati izveidojāt ak-meņdārzu mājas pagalma pusē?

Viņa iesmējās, ar dvieli paberzēdama no sviedriem spīdīgo rieviņu staip krūtīm.

- Mīļais cilvēk, es pat neatšķiru atraitnīti no petūnijas. Es izmantoju speciālista pakalpojumus.

- Ā! Tad varbūt jūs man varētu nosaukt viņa vārdu un iedot telefona numuru. - Allaž izdarīgais Holdermens no krūšu kabatiņas izņēma plānu bloknotu ādas vākos. - Es jums būtu ļoti pateicīgs.

- Droši vien es jums varētu izlīdzēt. - Viņa piespieda pirkstu pie lūpām. - Nāciet iekšā! Es sameklēšu vizītkarti.

-Jūs esat ļoti laipna. - Lūks atlika bloknotu kabatā un visu savu uzmanību veltīja foajē izpētei, centrālajām kāpnēm un istabu skaitam un izvietojumam priekštelpas abās malās. - Jūsu māja ir apburoša.

-Jā. Pirms dažiem mēnešiem liku tajā izdarīt remontu.

Visas sienas un virsmas bija pasteļtoņos, ar ziedu rakstiem. Mierīgi un sievišķīgi. Mirandas satriecošais augums koši violetajā mikroskopiskajā tērpā šajā vidē izstaroja tikpat satriecošu seksapīlu. Tas raisīja iztēlē ainas par mīlēšanos ziedu pilnā pļavā.

Lūks apstājās, lai novērstu domas no viņas auguma, un sāka apbrīnot kādu Koro gleznu.

- Izsmalcināts darbs, - viņš sacīja, kad Miranda paskatījās pāri plecam.

- jūs interesējaties par gleznām? - Nostājusies līdzās, lai kopīgi aplūkotu gleznu, viņa jautāja un viegli uzmeta lūpu.

- Jā, esmu patiess mākslas apbrīnotājs. Koro ar savu sapņaino stilu ir viens no maniem mīļākajiem gleznotājiem.

- Nūjā, Koro. - Viņai bija pilnīgi vienaldzīgs mākslinieka stils, bet viņa līdz pēdējam centam zināja šīs gleznas vērtību. - Nekad neesmu varējusi saprast, kāpēc cilvēki vēlas gleznot kokus un krūmus.

Lūks atkal pasmaidīja.

- Varbūt tāpēc, lai liktu cilvēkiem prātot, kas atrodas aiz tiem.

Miranda par to pasmējās.

- Labi teikts, Čārlz, ļoti labi. Virtuvē man ir vizītkaršu katalogs. Varbūt jūs kopā ar mani iedzertu kaut ko vēsu, kamēr es atradīšu jums vajadzīgā ainavu arhitekta numuru?

- Ar patiesu prieku.

Arī virtuvē saglabājās tas pats maigais sievišķīgais šarms, ko Lūks bija pamanījis visā pārējā mājas daļā. Uz gaiši violetām un ziloņkaula krāsas plastikāta virsmām saulē gozējās podiņos iestādītas santpaulijas. Visas sadzīves ierīces bija iestrādātas pārējā virtuves iekārtā. Virtuves centrā uz bāli sārta paklāja stāvēja apaļš galds ar stikla virsmu un četri polsterēti bāra krēsli. No mūzikas centra dārdoši skanēja Edija van Hālena spalgā ģitāras melodija, kas šķita patiesi neiederamies šajā gaisotnē.

- Kad jūs pieklauvējāt, es mazliet trenējos. - Viņa piegāja pie ledusskapja, lai paņemtu limonādes krūzi. - Ziniet, man patīk uzturēt sevi formā. - Viņa nolika uz galda krūzi un noglāstīja ar plaukstām savus gurnus. - Šāda veida mūzika liek man svīst.

Lūks ievilka mēli dziļi mutē, lai tā neizkārtos laukā, un atbildēja Hol-dermena stilā.

- Esmu pārliecināts, ka tā ļoti stimulē.

- Kā tad! — Pasmējusies viņa izņēma divas glāzes un ielēja limonādi. - Sēdieties, Čārlz! Es sameklēšu vizītkarti.

Viegli pieskandinot vienu glāzi pie otras, viņa tās nolika uz galda, tad, garām ejot, tikko jaušami pieskārās viņam un devās pie kāda skapīša. Viņas uzbudinošā smarža trāpīja Lūkam taisni ap jostasvietu. Šobrīd viņš nodomāja, ka šā ķermeņa apvidus detaļas nav varējis likt lietā jau kopš tās reizes, kad pārlieku lielā izdzertā viskija daudzuma dēļ aizmidzis kā nosists virsū Roksanai.

Atjēdzies, zēniņ, viņš nodomāja un, pirms paņēma dzērienu, iztaisnoja kaklasaites mezglu.

- Skaista diena, - viņš saviesīgi iesāka sarunu, kamēr Miranda rakņājās pa plauktiņu. - Jums veicies, ka varat būt mājās, lai to izbaudītu.

- Ak, es diezgan lielā mērā pati nosaku savu laiku. Džordžtaunā man ir neliels apģērbu veikaliņš. Varētu teikt, ka tā es pelnu iztiku, bet man ir pārvaldnieks, kas atbild par ikdienas darījumiem. - Viņa izņēma no plauktiņa vizītkarti un stāvēja, ar tās galu viegli uzsizdama pa plaukstu. - Vai jūs esat precējies, Čārlz?

- Nē. Šķīries.

- Es arī. - Viņa apmierināti pasmaidīja. - Es atklāju, ka man pašai patīk būt noteicējai par savu māju un savu dzīvi. Cik ilgi jūs uzkavēsieties šajā apvidū?

- Ak, diemžēl vairs tikai dienu vai divas. Vai nu mans darba devējs šeit iegādāsies īpašumu, vai ne, mans darbiņš te būs pabeigts.

- Un pēc tam jūs atgriezīsieties...

- Bostonā.

- Hmm... - Tas bija labi. īstenībā tas bija ideāli. Ja viņš būtu paredzējis te uzturēties ilgāk, Miranda pacienātu viņu ar limonādi, iedotu ainavu arhitekta vizītkarti un palaistu prom, bet šobrīd viņš bija lielisks risinājums divām garām un nomācošas vientulības pilnām nedēļām. Laiku pa laikam - neuzkrītoši un slepus - Mirandai patika nomainīt partnerus un dejas.

Viņa šo vīrieti nepazina un senators arī ne. Ātrs sekss ar svešinieku viņai sagādātu lielāku dvēseles mieru nekā vesela stunda uz tā sasodītā trenažiera.

- Jā... - Viņa noslidināja plaukstu lejup, lai viegli paberzētu savas kājstarpes apvidū. - Tātad varētu teikt, ka jūs būsiet... iekšā un ārā.

Lūks paspēja nolikt glāzi, pirms tā izslīdētu viņam no rokas.

-Jā, tā varētu sacīt.

-Ja jau jūs esat šeit. - Vērodama Lūku, viņa ieslidināja vizītkarti savu bikini tipa biksīšu trijstūrītī. - Jūs pats varētu paņemt to, ko vēlaties.

Lūks vilcinājās tikai pavisam īsu mirkli. Viss nerisinājās gluži tādā veidā, kā viņš bija iztēlojies. Bet, kā teiktu Makss, viena spontanitātes unce it veselas plānošanas mārciņas vērta.

- Kāpēc gan ne? - Viņš piecēlās kājās un, kustēdamies daudz strau-jāk, nekā Miranda būtu gaidījusi, iebāza pirkstu aiz mazliet nolaisto bik-sīšu malas. Viņas kājstaipe bija karsta un valga kā geizers.

Kamēr viņa pārsteigumā atrāvās atpakaļ, lūpām jau izdvešot pirmo iekāres pilno kliedzienu, Lūks ātri novilka viņas biksītes. Ar divām ašām kustībām viņš jau bija atbrīvojis savu bikšu priekšu un spēcīgi trieca lo-cekli viņas gaidošajās miesās. Pirmais orgasms Mirandai nāca kā pārsteigums. Sasodīts, paskatoties vien uz šo vīrieti, viņa nebūtu nosaukusi viņu par tik gudru.

- Ak Jēziņ! - Viņas acis plaši iepletās baudā. Tad Lūka plaukstas bija satvērušas viņas gurnus un pacēlušas viņu augšup pārsteidzoši spēcīgās rokās tā, ka viņas kājas apvijās ap Lūka vidukli. Izdvesusi dažas nesakarīgas elsas un cieši piekļāvusies viņam, Miranda ļāvās neprātīgam mīlas skrējienam.

Lūks viņu vēroja. Viņa asinis dzīslās pulsēja karstas un straujas, ķermenis šķita žilbinoša mākoņa ieskauts, ko izstaroja sekss. Bet viņa prāts -tas bija pietiekami skaidrs, tāpēc viņš pamanīja gan tikko jaušamās grumbiņas ap viņas acīm, gan to, kā laiku pa laikam ātri izšāvās viņas mēle. Lūks zināja, ka suņi ir ielavījušies virtuvē, nervozi un ziņkāri klausīdamies savas saimnieces izdvestajās skaņās. Viņi bija palīduši zem stikla galda un vaukšķēja.

No pastiprinātājiem dārdoši skanēja van Hālena kaukšana. Lūks piemēroja savu ritmu viņa taurēšanai, padarīdams to tikpat satricinošu un neprātīgu. Viņš varēja saskaitīt, cik reižu Miranda izjutusi orgasmu, un pamanīja, ka pēc trešā viņa kļuvusi pavisam slābana un padevīga. Pats sev par prieku viņš dāvāja Mirandai vēl vienu orgasmu, tad ļāvās pats savējam. Bet pat šajā kulminācijas brīdī viņš saglabāja kontroli pār to, kas notiek, lai neļautu Mirandai sasist galvu pret baltā ozolkoka virtuves skapja durvīm un atturētu Mirandu ieķerties viņa matos un noraut parūku.

- Augstais Dievs! - Miranda būtu bezspēkā noslīdējusi uz grīdas, ja vien Lūks nenoturētu viņu ar savu dīvaino spēku. - Kas gan būtu domājis, ka zem tava lietišķā uzvalka slēpjas kaut kas tāds?

-Tikai mans drēbnieks. - Ar nelielu novēlošanos viņš atlieca atpakaļ Mirandas galvu, lai sievieti noskūpstītu.

- Kā tu teici, kad tev jādodas prom?

- Īstenībā rītvakar. Bet šodien man ir mazliet laika. - Un to viņš varētu lietderīgi izmantot, lai izpētītu māju. - Vai tev ir gulta?

Miranda apvija rokas ap viņa kaklu.

- Man tās ir četras. Kurā tu gribētu sākt?

- Tu izskaties ļoti pašapmierināts, - Leklērs aizrādīja, kad Lūks no-meta savus koferus Ņūorleānas mājas foajē.

- Esmu labi pastrādājis. Kāpēc gan lai es nebūtu apmierināts? - Lūks atvēra portfeli un izņēma bloknotu, kas bija pilns ar pierakstiem un zīmējumiem. -Te ir mājas telpu izkārtojums. Divi seifi, viens lielajā guļamistabā, otrs dzīvojamā istabā. Lejasstāva priekštelpā viņai ir Koro glezna un virs gultas sasodīti labs Monē darbs.

Leklērs, pārskatīdams pierakstus, nokremšļojās.

- Un nez kā gan tu atklāji to gleznu un seifu viņas guļamistabā, mori omi?

- Es viņai ļāvu tā pamatīgi mani izklaidēt gultā. - Lūks, plati smaidīdams, novilka ādas jaku. - Es jūtos tik lēts.

- Casse pas won cceur,[9] - Leklērs nomurmināja uzjautrinājumā mirdzošām acīm. - Nākamreiz es parūpēšos, lai Makss sūta mani.

- Bonne c/iance,[10] vecīt! Stunda kopā ar to dāmīti noliks tevi gar zemi. Augstais Dievs, tu neticēsi, kādas pozas viņa... - Lūks apklusa pusvārdā, jo kāpņu augšgalā izdzirdēja kādu skaņu. Tur stāvēja Roksana, ar vienu roku satvērusi margas. Viņas seja bija vienaldzīga, pat vēsa, tikai divi koši sārti plankumi uz vaigiem varēja nozīmēt apmulsumu vai dusmas. Neteikusi ne vārda, viņa pagriezās un aizgāja. Lūks dzirdēja atbalsojamies viņas aizcirsto durvju troksni.

Tagad Lūks patiešām jutās lēts un netīrs. Viņš ar prieku būtu Roksa-nu par to nožņaudzis.

- Sasodīts, kāpēc tu man neteici, ka viņa ir šeit?

- Tu neprasīji, - Leklērs vienkārši atbildēja. - Starp citu, Makss ir savā kabinetā. Viņš gribēs dzirdēt, ko tu esi noskaidrojis.

Augšstāvā Roksana gulēja uz mutes gultā, cenzdamās apspiest neprātīgo vēlmi plēst traukus un mest tos pret sienu. Viņa negrasījās sagādāt Lūkam tādu apmierinājumu. Viņai Lūks nebija vajadzīgs, viņa nemaz Lūku negribēja. Lūks viņai bija pilnīgi vienaldzīgs. Ja jau viņam patika pavadīt laiku, drāžoties ar bagātām un vulgārām padauzām, tad tā nu bija tikai viņa paša problēma.

Ak, bet kaut viņš nonāktu elles ugunīs par to, ka viņam šī nodarbe sagādājusi baudu!

Bija ducis - nu vismaz pusducis - vīriešu, kas būtu vairāk nekā laimīgi par iespēju atbrīvot viņu no jaunavības nastas. Varbūt pienācis laiks izvēlēties vienu no viņiem.

Galu galā arī viņa varētu lielīties. Viņa varētu plātīties ar saviem seksuālajiem piedzīvojumiem Lūkam deguna priekšā, līdz viņš aizrītos.

Nē, lai viņa nolādēta, ja aizvainojuma dēļ pieņemtu šādu lēmumu.

Un lai viņa divreiz nolādēta, Roksana nosprieda, ja šoreiz mierīgi pakāpsies maliņā un gaidīs, kamēr vīrieši izbaudīs visu jautrību. Kad viņi brauks uz to māju Potomakā, Roksana pavisam noteikti dosies turp kopā ar viņiem.

Lai pēc tam nāk kaut pastardiena vai ūdens plūdi.

- Es esmu pilnībā sagatavojusies, tēt. - Roksana pārlika glīti salocītu blūzi no sava kofera viesnīcas “Ritz" numura skapja atvilktnē. - Un savu norunas daļu esmu izpildījusi. - Augstākajā atvilktnē viņa glīti novietoja savu veļu. - Esmu pabeigusi pirmo kursu Tulanā ar labu vidējo atzīmi. Kad rudenī atsāksies nodarbības, esmu nolēmusi turpināt tieši tādā pašā garā.

- Es to augstu vērtēju, Roksana. - Makss stāvēja, uzgriezis muguru logam, aiz kura Vašingtonas karstā vasaras saule cepināja ietves, ceļot gaisā piekvēpušu garaiņu viļņus. - Bet šis darbs ir prasījis daudzu mēnešu plānošanu. Prātīgāk tomēr būtu, ja tu iesāktu ar kādu mazāk nozīmīgu darbu.

- Es dodu priekšroku sākt ar visaugstākā līmeņa darbiem. - Ar iedzimtam kārtīgumam raksturīgu nevērīgu precizitāti viņa sāka izkārtot sienas skapī kleitas un kokteiļu tērpus. - Es neesmu nekāda iesācēja, un tu to zini. Jau kopš bērna gadiem esmu bijusi šīs tavas dzīves jomas sastāvdaļa - diemžēl tikai aiz kadra. Es labi protu atmūķēt slēdzeni un bieži to izdaru ātrāk nekā Leklērs. - Viņa rūpīgi nogludināja kādu zīda svārku kroku. - Ar Mosa palīdzību esmu diezgan labi apguvusi motorus un mehānismus. - Aizvērusi skapja durvis, viņa mīlīgi uzlūkoja tēvu. - Par datoriem es zinu vairāk nekā jebkurš no jums. Tu pats zini, ka šīs prasmes ir nenovērtējami svarīgas.

- Un es patiesi augstu novērtēju tavu palīdzību šā darbiņa sākotnējās izpētes laikā. Tomēr...

- Nebūs nekāda “tomēr”, tēt. Ir pienācis laiks.

- Mums jāpadomā gan par fiziskiem, gan garīgiem aspektiem, - Makss nerimās.

- Vai tu domā, ka visu pēdējo gadu piecas stundas nedēļā esmu trenējusies tikai savas veselības dēļ? - viņa atcirta. Tagad viņi bija nonākuši krustcelēs. Roksana izvēlējās savu virzienu un iesprieda rokas gurnos. - Vai tu man stājies ceļā tāpēc, ka tevi, manu tēvu, māc sirdsapziņas pārmetumi, ka aizvedīsi mani pa negodīgu taciņu?

- Protams, ne! - Makss izskatījās pārsteigts, tad apvainots. - Tavai zināšanai, to, ko es daru, es uzskatu par senu un vērtīgu mākslu. Zagšana ir laika pārbaudi izturējusi godājama profesija. To nedrīkst jaukt ar huligānu piekopto cilvēku aplaupīšanu uz ielām vai to asinskāro lempju izdarībām, kuri, pistolēm spīdot, ielaužas bankās. Mēs šķirojam tos, ko apžogam. Mēs esam romantiķi. - Viņa balss kļuva dedzīgi skaļa. - Mēs esam mākslinieki.

- Ļoti labi. - Roksana piegāja pie tēva, lai noskūpstītu viņu uz vaiga. - Kad mēs sāksim?

Makss nolūkojās viņas smaidīgajā, pašapmierinātajā sejā un sāka smieties.

- Tu dari godu manam darbam, Roksana.

- Es zinu, Maks. - Viņa vēlreiz noskūpstīja tēvu, - Es zinu.

15................................

Kenedija centrs tika iznomāts liela apjoma izrādēm, un šo izrādi filmēja valsts televīzijas kameras, lai rudenī parādītu īpašā programmā. Simt divas minūtes garo šovu Makss bija izveidojis kā trīs cēlienu izrādi ar izsmalcinātiem tērpiem, iesaistot pilnu orķestri un sarežģītus apgaismojuma elementus.

Izrādes sākumā uz aptumšotās skatuves atradās Makss viens pats, viena vienīga starmeša gluži kā mēness apspīdēts. Viņš bija ietinies tumšzilā samta apmetnī, izaustā ar mirguļojošu sudrabu. Vienā rokā viņš turēja sudraba zizli, kas zaigoja starmeša gaismā. Otrā plaukstā viņš bija satvēris kristāla bumbu.

Tā būtu varējis izskatīties Merlins, kas buras, lai panāktu labvēlīgu zvaigžņu stāvokli karaļa piedzimšanai.

Maksa temats bija burvestības, un viņš ar pašcieņu un teatrālu izteiksmi tēloja melnās maģijas meistaru. Viņš pacēla bumbu uz pašiem pirkstu galiņiem. Bumbai pulsējot mirguļojošā gaismā, Makss publikai stāstīja par burvestībām un pūķiem, un alķīmiju, un diženajiem burvjiem. Kamēr visi vēroja un klausījās, jau tagad aizrāvušies ar dramatisko tēlojumu, bumba, paklausot Maksa skaļi izteiktajiem buramvārdiem, sāka lidināties gaisā - gar samta apmetņa krokām, virs burvju zižļa -, līdz virpuļodama sāka griezties virs Maksa galvas. Visu laiku tā pulsēja savā iekšējā gaismā, te uzliesmojot purpursārta un safīrzila, te iedzirkstījot Maksa augšup pavērstajā sejā dzintara un smaragda krāsas. Bumbai strauji krītot lejup, skatītāji noelsās, tad atkal aplaudēja, kad tā apstājās - tikai dažas collas pirms izšķīšanas uz skatuves, lai sāktu griezties apkārt arvien plašākos lokos un pamazām celtos augšup Maksa izstiepto roku virzienā. Vēl reizi tā apstājās virs viņa pirkstu galiņiem. Makss vienu reizi uzsita bumbai ar mirguļojošo zizli un pameta to augstu gaisā. Bumba pārvērtās sudrabainā lietū un izlija pār skatuvi, līdz beidzot viss kļuva melns.

Kad pēc dažām sekundēm atkal iedegās gaismas, skatuves centrā stāvēja Roksana. Viņa bija ģērbusies viscaur vizuļojošā sudrabainā tērpā, matos mirdzēja zvaigznes, ap kailajām rokām plīvoja spoži spīguļi. Viņa stāvēja, taisni izslējusies kā zobens, rokas sakrustojusi pār krūtīm, ar aizvērtām acīm. Kad orķestris sāka spēlēt etīdi no Bēthovena sestās simfonijas, viņa salīgojās un atvēra acis.

Viņa ierunājās par burvestībām un zaudēto mīlu, par raganu burvju mākslu, kas tikusi vērsta nepareizā virzienā. Kad viņa atlaida vaļā rokas un pacēla tās augstu virs galvas, no pirkstu galiem izšāvās uguns dzirksteles. Viņas mati kā ugunīgi viļņi, sniedzoties gandrīz līdz pleciem, sāka plīvot neredzamā vējā. Starmeša gaismas loks kļuva plašāks, atklājot Rok-sanai līdzās nelielu galdiņu, uz kura atradās zvans, grāmata un neaizdegta svece. Sakļāvusi plaukstas, viņa uzbūra tajās uguni, līdz liesmas šāvās augšup un plaka, it kā tās elpotu. Tuvinot plaukstas svecei, no tām izlija uguns liesmas un no sveces degļa uzšāvās zeltaini mirguļojoša uguns.

Pietika viena Roksanas rokas vēziena, un grāmatas lapas sāka palēnām šķirties, tad temps kļuva ātrāks, līdz tās jau virpuļoja. Zvans pacēlās no galdiņa, apstādamies gaisā starp viņas izstieptajām plaukstām. Rok-sanai pavēcinot plaukstas, zvans iezvanījās. Piepeši zem galda, kur visu laiku bija tukšums, spoži iedegās trīs sveces. Liesmas šāvās arvien aug-

stāk un augstāk, līdz visu galdiņu jau bija pārņēmusi uguns, bet pati Rūkšana ar liesmu un ēnu ieskautu seju stāvēja aiz galdiņa. Viņa spēji pastiepa uz priekšu rokas, un no uguns pāri palika tikai dūmi. Tajā pašā mirklī iedegās vēl viens starmetis, apgaismojot skatuves kreiso pusi, kur stāvēja Lūks.

Viņš bija ģērbies spīdīgā melnā tērpā ar spīdīgiem zelta apšuvumiem. Lilijas prasmīgi uzklātais grims īpaši izcēla viņa vaigu kaulus un vairāk izlieca uzacis. Viņa piķa melnie mati, gandrīz tikpat gari kā Roksanai, brīvi plūda pār pleciem. Roksanai Lūks šķita kā satīra un pirāta krustojums. Viņas nodevīgā sirds iepukstējās straujāk, bet viņa tūlīt apvaldīja savas alkas.

Pāri vijīgajiem dūmiem viņa uzlūkoja Lūku. Viņa šķita tik izaicinoša: ar atmestu galvu, vienu roku pacēlusi augšup, otru pastiepusi uz sāniem. No viņas pirkstu galiņiem Lūka virzienā aizšāvās uguns dzirksteles. Viņš pastiepa roku un šķietami tās satvēra. Šai divkaujai turpinoties, publika vētraini aplaudēja. Pretinieki virzījās arvien tuvāk viens otram, dūmu aizsegti, mezdami uguni viens otra virzienā, bet skatuves starmeši cēlās augšup sārtos un zeltainos toņos, imitējot saullēktu.

Roksana strauji aizlika roku priekšā acīm, it kā aizsargātos. Tad viņas rokas slābani nolaidās gar sāniem un galva noslīga uz krūtīm. Sudrabotajam tērpam žilbinoši vizuļojot, viņa sašūpojās, it kā viņas augums neredzamām saitēm būtu saistīts ar Lūka rokām. Lūks virzījās viņai apkārt, ar rokām tuvodamies tikai dažu collu attālumā no viņas auguma, taču ne reizi nepieskaroties. Izpletis savu plaukstu Roksanas sejas priekšā, Lūks lika viņai iegrimt transā, tad gausi, gausi lika viņas augumam liekties atpakaļ un atpakaļ. Roksanas kājas atrāvās no skatuves un pacēlās gaisā. Viņas mugura bija pavisam taisna - kā šķēps. Lūks pamazām cēla Roksanu gaisā, līdz viņa gulēja vairs tikai uz zilu dūmu mākoņa.

Lūks vienu reizi apgriezās apkārt, un, kad viņš atkal pavērsa seju pret skatītājiem, viņam rokā bija tievs, sudrabots riņķis. Graciozi kā dejotājs, viņš virzījās gar Roksanu no kājām līdz galvai, izslidinot viņas augumu cauri riņķim. Improvizējot viņš paliecās uz priekšu, it kā vēlētos viņu noskūpstīt. Kad viņa lūpas apstājās pavisam tuvu Roksanas lūpām, Lūks juta, ka viņas augums saspringst.

- Nesabojā priekšnesumu, Roksij! - viņš nočukstēja, tad strauji norāva savu apmetni un pārmeta to pār Roksanas augumu. Kādu mirkli tas tā arī turējās, līdz auguma apveidi zem tā šķita izkūstam. Kad apmetnis noslīdēja uz grīdas, Lūka rokās parādījās balts gulbis.

Aiz skatuves atskanēja pērkona grāviens. Lūks noliecās pēc sava apmetņa, lūgdams Dievu, kaut sasodītais gulbis šoreiz neieknābtu. Viņš sa-kņupa uz skatuves un pārmeta pār galvu apmetni. Un izgaisa.

- Man tava improvizēšana šķita bezjēdzīga, - Roksana Lūkam paziņoja, kad abi sastapās aiz kulisēm.

- Ak tā? - Viņš padeva gulbi Mosam un uzsmaidīja Roksanai. - Manuprāt, tas bija jauks piesitiens. Vai tev tas patika, Mos?

Moss noglaudīja gulbi - viņš bija vienīgais, kurš to spēja, nebīstoties par savu pirkstu drošību.

- Nu... laikam jau. Man tagad jāpabaro Mirtla.

- Dzirdēji? - Lūks pamāja uz aizejošā Mosa pusi. - Viņam patika.

- Tikai mēģini to atkārtot, un es pati sarīkošu tev improvizāciju. -Viņa iedūra ar pirkstu Lūkam kreklā. - Rezultātā tev būs asiņaina lūpa.

Roksana nepaspēja doties prom, Lūks satvēra viņas roku. Spriežot pēc aplausiem, Makss un Lilija lieliski izklaidēja publiku. Lūka paša emocijas bija kļuvušas neaptveramas. Viņam šķita, ka nekad dzīvē nav juties labāk.

- Paklau, Roksij, tas, ko mēs darām uz skatuves, ir teātris. Darbs. Tāpat kā tas, ko mēs rītnakt darīsim Potomakā. - Kaut kāds iekšējais dēmons lika viņam pārvietoties, veiksmīgi iespiežot Roksanu starp savu augumu un sienu. - Tur nav nekā personiska.

Asinis strauji sitās galvā, Roksanai tomēr ar pūlēm izdevās draudzīgi pasmaidīt.

- Var jau būt, ka tev taisnība.

Lūks spēja sajust viņas aromātu - smaržas, grimu, tikko jaušamu skatuves sviedru dvaku.

- Protams, man ir taisnība. Tas ir tikai... - Kad Roksana ietrieca elkoni viņam pakrūtē, Lūks spēji noelsās. Viņa pavisam viegli izspruka no sprosta un pasmaidīja jau daudz sirsnīgāk. - Nekā personiska, - viņa saldā balstiņā piebilda. Tad viņa iegāja savā ģērbtuvē un aizvēra - aizslēdza -tās durvis. Bija pienācis laiks mainīt tērpus.

Nākamajā reizē, kad viņi sastapās, abus šķīra rikai plāna finiera siena. Viņi bija ieslēgti apmāna lādē, un, lai samainītos, viņu rīcībā bija tikai dažas sekundes.

- Izdari rikai tā vēlreiz, mazā! - Lūks nošņācās, kamēr viņi mainījās vietām. - Zvēru, ka es tev sitīšu pretī.

- Ak! Es jau trīcu no bailēm. - Skanot vētrainiem aplausiem, Rūkšana izlīda no lādes Lūka pusē.

Pēc priekšnesuma beigām abi dziļi paklanījās. Lūks ieknieba Rakšanai tik stipri, lai paliktu zilums. Roksana sāpīgi iespēra viņam pa potīti.

Lūks paklanījās ar plašu žestu, no zila gaisa izvilkdams rozes un pēc tam pasniegdams tās Roksanai. Viņa tās pieņēma, taču pirms viņas reveransa Lūks strauji sakustējās. Viņš nekādā ziņā negrasījās samierināties ar to, ka viņas sitiens paliktu neatriebts. Ar pārspīlētu žestu atliekdams Roksanas augumu atpakaļ, Lūks viņu noskūpstīja.

Apmierinātajai publikai tas izskatījās kā skūpsts. Patiesībā Lūks viņai iekoda.

- Tu, nekrietneli! - Roksana piespieda trīcošās lūpas pavērties platā smaida. Viņi atgāja skatuves dziļumā, un pēdējo iznācienu uzsāka Makss. Lūks saņēma Roksanas roku. Kad viņa sagrāba Lūka īkšķi un spēcīgi izgrieza, viņam panikā iepletās acis.

- Jēziņ, Roksij, tikai ne rokas! Bez rokām es nespēju strādāt.

- Tad neliec tās man klāt, draudziņ. - Apmierināta, ka Lūka īkšķis smelgs tikpat ļoti kā viņas apakšlūpa, Roksana palaida viņa pirkstu vaļā. Abi kopā viņi pievienojās Maksam un Lilijai skatuves vidū, lai vēl reizi paklanītos publikai.

- Man patīk šovbizness, - Roksana paziņoja, aizrautīgi iesmiedamās.

Viņas smiekli izdzēsa no Lūka galvas domu par viņas iepļaukāšanu.

Viņš vēlreiz saņēma Roksanas roku, tikai tagad darīja to daudz piesardzīgāk.

- Man arī.

Roksana uzskatīja, ka benefice izdevusies diezgan labi. Elegantā pieņemšana Baltajā namā pielika šim vakaram ideālu punktu. Viņa zināja, ka Makss ir nelokāmi apolitisks. Viņš gan piedalījās vēlēšanās, uzskatīdams to par savu pienākumu un tiesībām, taču lielākoties darīja to tikpat bezrūpīgi, kā piedalījās riskantās spēlēs.

Pati politika Maksam šķita vienaldzīga.

Arī Roksana nesajūsminājās par Vašingtonas politiku. Taču viņai patika oficiālā, bieži pat pompozā gaisotne, ko izstaroja politiķi. Cik ļoti šī vide atšķīrās no Ņūorleānas, viņa nodomāja, apbrīnodama grezni ģērbušos un mazliet saīgušos dejotājus, kas virpuļoja pa deju grīdu.

- Šķiet, tu esi likusi maģijai strādāt savā labā.

Roksana pagriezās, un viņas pieklājīgais smaids, kas neko neizteica, pārvērtās šokā.

-Sem! Ko tu te dari?

- Izbaudu svētkus. Gandrīz tikpat ļoti, kā izbaudīju tavu uzstāšanos. - Viņš saņēma Roksanas roku un pacēla pie lūpām viņas stīvos pirkstus.

Viņš bija krietni pārvērties. Kalsnais puisis pieticīgajā apģērbā bija kļuvis par slaidu vīrieti nevainojamā uzvalkā. Viņa smilškrāsas mati bija apgriezti tikpat konservatīvā stilā, kāds bija viņa tērps. Pirkstā spīdēja tikai viens neuzkrītošs briljanta gredzens. Sema lūpām pieskaroties viņas ādai, Roksana uztvēra vieglu vīriešu odekolona smaržu.

Sems bija gludi skuvies un tikpat labi kopts kā nospodrinātie antīkie priekšmeti, kas bija redzami visā Baltajā namā. Tāpat kā gaiss, kuru Sems elpoja, ap viņu veidojās spēcīgā un nemaldīgi pazīstamā bagātības un panākumu aura. Un, kā jau visiem politiķiem, Roksana domāja, zem šīs žilbinošās auras slēpās tikko jaušams korupcijas smārds.

- Tu esi pieaugusi, Roksana. Un kļuvusi tik skaista.

Roksana spēji atrāva savu roku. Vietā, kur viņš pieskārās, āda šķita kā notirpusi, it kā viņa būtu pielīdusi pārāk tuvu strāvai, kas varētu izrādīties nāvējoša.

- Es par tevi varētu teikt to pašu.

Sems nozibināja baltos zobus. Tte, kurus viņš bija zaudējis kautiņā ar Lūku, bija glīti nomainīti ar mākslīgajiem.

- Varētu gan... kamēr mēs dejosim.

Viņa būtu varējusi atteikt deju: vai nu kategoriski, vai pieklājīgi, vai flirtējoši. To viņa prata. Taču Roksanu māca ziņkārība. Neteikusi ne vārda, viņa kopā ar Semu izgāja uz deju grīdas, un abi iejuka pārējo pulkā.

-Jāsaka, - viņa iesāka, juzdamās vairāk nekā pārsteigta, redzot viņu tik pārtikušu un pašapmierinātu, - ka Baltais nams gan ir pēdējā vieta, kur es varētu iedomāties tevi atkal sastapt. Bet... - Viņa ieskatījās Se-mam acīs. - Vairākums kaķu nokrīt uz kājām.

-Ak, es gan allaž esmu plānojis tevi - jūs visus - sastapt vēlreiz. Dīvaini, kā liktenim labpaticies, lai tas notiktu šādos... ietekmīgos apstākļos. - Viņš pievilka Roksanu sev tuvāk, ar baudu nolūkodamies, kā viņa tur savu slaido, liego augumu tik stīvi un sasprindzināti un tomēr lieliski un tik līgani pakļaujas viņa vadībai dejā. - Šāvakara izrāde bija pamatīgs solis uz augšu salīdzinājumā ar tiem sīkajiem trikiem Franču kvartāla piekvēpušajā klubā. Pat vēl labāka nekā tas šovs, ar ko Makss uzstājās “Maģijas pilī”.

- Viņš ir vislabākais šajā jomā.

- Viņa talants ir fenomenāls, - Sems piekrita. Viņš nolieca savu seju pavisam tuvu Roksanas sejai un vēroja, kā viņa ar aizdomām piemiedz acis. Viņas seksuālais tuvums gluži kā ķieģelis spieda krustu rajonā. Sems mazliet sagrozījās, lai Roksana sajustu viņa piebriedušo dzimumlocekli. -Taču jāatzīst, ka tieši tavs un Lūka priekšnesums man lika skatīties ar aizturētu elpu. Tas bija ļoti seksīgs numuriņš.

- Tā bija ilūzija, - Roksana salti atsaucās. - Ar seksu tai nebija nekāda sakara.

-Ja zālē bija kāds vīrietis, kas neuzbudinājās, kad tu lidinājies, Lūka roku vadīta, tad to var saukt par mirušu un apglabātu. - Viņš nodomāja, cik interesanti būtu Roksanu iegūt. Just, kā viņa gribot vai negribot uzbudinās zem viņa roku pieskārieniem. Tā būtu skaista atmaksa, turklāt viņš izbaudītu kaislīgu, nevaldāmu seksu. - Varu tev apliecināt, ka es esmu dzīvs.

Roksana sajuta, ka vēdera muskuļi saraujas kamolā, taču viņa nenolaida skatienu.

-Ja tu domā, ka es jūtos glaimota tavas piebriedušās bikšu priekšas dēļ, Sem, tad tu maldies. - Viņa patiesi apmierināta pamanīja, ka Sema lūpas dusmās sakniebjas, tikai tad viņa turpināja. Un - jā, viņa pamanīja, ka, Sema acis nav mainījušās. Tās bija tādas pašas: nekaunīgas, viltīgas un draudīgi nekrietnas. - Kurp tu devies, kad pameti Ņūorleānu?

Tbgad Sems ne vien vēlējās viņu iegūt, bet vispirms gribēja viņu sāpināt.

- Šur un tur.

- Un šur un tur tevi atveda... - Viņa pamāja. - Uz šejieni?

- Pa apvedceļiem. Pašreiz es esmu Tenesī štata senatora labā roka.

- Tu joko.

- Nepavisam ne. - Viņš izpleta plaukstu pār Roksanas dibenu. - Esmu senatora galvenais padomdevējs. Un es plānoju būt vēl daudz kas nozīmīgāks.

Roksanai bija vajadzīgs tikai mirklis, lai atgūtos.

-Jā, laikam jau tas sader kopā, jo politika ir pati izcilākā krāpšanas forma. Vai pagātnes piedzīvojumi netraucēs tavu godkārīgo mērķu sasniegšanai?

-Tieši otrādi. Mana grūtā bērnība ļauj man ar pavisam jaunu un līdzjūtīgu pieeju uztvert mūsu bērnu- mūsu valsts visnozīmīgāko resursu -problēmas. Esmu ideāls paraugs, lai parādītu viņiem, ko iespējams dzīvē sasniegt.

- Kā nojaušu, tu savā dzīves aprakstā neiekļāvi faktu, ka izmantoji bērnu, kas nenojautā, ka palīdz tev apzagt viņa draugus?

- Mēs nu gan bijām lieliska komanda. - Senas iesmējās, it kā viņa nodevība nebūtu bijis nekas vairāk kā joks. - Un tagad mūsu komanda varētu būt pat vēl labāka.

- Piedod, ka tā saku, bet man šī doma šķiet pretīga. - Roksana pa-smaidīja un noplivināja skropstas. Kad viņa grasījās pakāpties nostāk, Sems satvēra viņas roku tik cieši, ka Roksana sāpēs saviebās.

- Manuprāt, ir dažas lietas, kam labāk būtu palikt noslēptām atmiņas miglājos. Vai tev tā nešķiet, Roksana? Galu galā, ja tu piepeši izjustu vēlēšanos patenkot par savu seno paziņu, man būtu jādara tas pats. -Ledaini saltām acīm uzlūkojot Roksanu, Sems spēji pierāva viņu sev klāt. Nevērīgam garāmgājējam izskatītos, ka viņi nolēmuši skūpstīties. - Es tomēr tūlīt pat nepametu Ņūorleānu. Es īpaši uzkavējos, lai pavērotu, kas notiek, un uzdotu dažus jautājumus. Lai šo to noskaidrotu. Ja vien es ļoti nekļūdos, tev labāk patiktu, ja šīs dažas lietas tiktu turētas noslēpumā.

Roksana juta, ka nobāl. Lai cik ļoti viņa spēja kontrolēt pati sevi, viņa nespēja tikt galā ar savu rudmatei raksturīgo nodevīgi jutīgo ādu.

- Es nesaprotu, par ko tu runā. Tu man dari sāpes.

- Es labprāt no tā izvairītos. - Viņš palaida vaļīgāk Roksanas roku. - Ja nu vienīgi daudz intīmākos apstākļos. Ko tu teiktu par mierīgām pavēlām vakariņām, kur mēs varētu atjaunot savu seno pazīšanos?

- Nē. Es saprotu, ka tas varētu būt trieciens tavam pašlepnumam, taču man nav ne vismazākās intereses ne par tavu pagātni, ne tagadni, ne nākotni.

- Tādā gadījumā nerunāsim par darījumiem. - Viņš piespieda muti pie Roksanas auss un iečukstēja tajā tik vulgāru piedāvājumu, ka Roksana nezināja, satrūkties vai skaļi iesmieties. Viņai neradās izdevība darīt ne vienu, ne otru, jo kāda roka spēji satvēra viņas augšdelmu un parāva Semu atpakaļ.

- Novāc rokas no viņas! - Dusmās zvērojošām acīm Lūks nostājās starp Roksanu un Semu. Viņš jau atkal jutās kā sešpadsmit gadu vecs un gatavs mesties kautiņā. - Pat neuzdrīksties viņai jebkad pieskarties!

- Nu, izskatās, ka esmu uzkāpis kādam uz varžacīm. - Apzinātā pretstatā Lūka aizsmakušajiem čukstiem Sems runāja pavisam jautrā balsī. Galu galā viņam tomēr bijusi taisnība. Ne visas tās dzirksteles, ko viņš bija redzējis lidojam pa skatuvi, bijušas tikai specefektu un burvju mākslas rezultāts.

- Lūk! - Labi apzinādamās, ka abu virzienā jau pavēršas vairākas galvas, Roksana ielika roku Lūkam elkonī. Tas viņai deva iespēju ielaist nagus viņam ādā. - Pieņemšana Baltajā namā nav īstā vieta, kur sacelt skandālu. - Runādama viņa jautri smaidīja.

- Viņa ir saprātīga un apburoša. - Sems pamāja uz Roksanas pusi, taču nenovērsa skatienu no Lūka. Viņš vēl joprojām juta to pašu, ko agrāk, un pats par to priecājās. Dziļi sirdī viņš vēl joprojām izjuta zemisku greizsirdību un naidu. - Es tavā vietā paklausītu dāmu, Kelahan. Galu galā šī ir mana teritorija, nevis tavējā.

- Vai tu zini, cik tavā plaukstā ir kaulu? - Lūks ierunājās ļoti laipnā balsī, kaut arī viņa acis vēstīja, ka viņš gatavs Semu nogalināt. - Ja tu viņai vēl reizi pieskarsies, es tev palīdzēšu to noskaidrot. Jo es salauzīšu katru no tiem un visus kopā.

- Izbeidziet! Es neesmu nekāds kauls, par kuru jums abiem vajadzētu cīkstēties. - Atvieglota viņa pamanīja, ka cauri pūlim uz viņu pusi nāk tēvs un Lilija. - Izbeigsim ķildoties, labi? Tēti! - Dedzīgā entuziasmā viņa pagriezās pret Maksu. - Tu neticēsi, ko mēs te sastapām. Semu Vaijatu. Pēc visa šā laika.

- Maks! - Glums kā zutis Sems pastiepa roku, tad brīvajā rokā saņēma Lilijas pirkstus, lai tos noskūpstītu. - Un Lilija. Vēl apburošāka nekā agrāk.

- Tu nekad neuzminēsi, ar ko Sems pēdējā laikā nodarbojas. - Roksana turpināja' pļāpāt, it kā te būtu notikusi senu dārgu draugu atkaltik-šanās.

Makss nebija no tiem, kas ilgi saglabātu nepatiku pret kādu. Tomēr viņš bija cilvēks, kas nezaudēja modrību.

-Tātad esi pievērsies politikai.

-Jā, ser. Varētu teikt, ka darīju to jūsu ietekmē.

-Tiešām?

- Jūs man iemācījāt iziet publikas priekšā. - Sems plati pasmaidīja, gluži kā politiskā reklāmas plakātā, liecinot par veiksmi un jaunības enerģiju. - Senator BuŠfīld, ser! - Sems uzlūkoja labi ģērbušos vīrieti ar paretiem matiem, nogurušām brūnām acīm un iešķību smaidu. - Kā noprotu, jūs esat pazīstams ar Noveliem.

- Jā, jā! - Kaut arī Tenesī štata senatora sejā bija jaušamas noguruma pazīmes, viņa rokas spiediens bija spēcīgs un sirsnīgs. - Lieliska izrāde, kā jau jums teicu, Novel.

- Es par jums iepriekš neieminējos, senator, jo gribēju pārsteigt savus senos draugus. - Uzmetis jautru skatienu Lūkam, Serns uzlika roku uz Maksa pleca. - Kādreiz es vairākus mēnešus pavadīju pie viņiem kā izcila burvju mākslinieka māceklis.

- Ko tu neteiksi! - Bušfīlda acis ieinteresētībā iemirdzējās.

- Bet tā ir. - Sems pasmaidīja un sacerēja pasaciņu, kā šis augstsirdīgais cilvēks un viņa ģimene sirsnīgi pieņēmuši pie sevis apmulsušu un ilūzijas zaudējušu jaunekli. - Diemžēl, - viņš beidza savu stāstu,

- es nebiju izveicīgs uz skatuves. Bet, kad devos projām no Novelicm, man bija skaidrs dzīves mērķis. - Viņš iesmējās un slepus novilka ar pirkstu pār Roksanas muguru. - Bez viņiem es šobrīd neatrastos tur, kur esmu.

- Es jums teikšu tā. - Bušfīlds tēvišķīgi uzsita Semam uz pleca. - Šis puisis tālu tiks. Viņš ir ass kā nagla un glums kā zutis. - Viņš piemiedza acis uz Maksa pusi. - Var jau būt, ka viņš nebija labs triku meistars, taču viņš lieliski prot savaldzināt mūsu vēlētājas.

- Valdzinājuma Semam nekad nav trūcis, - Makss ieteicās. - Ja nu vienīgi koncentrēšanās, lai sasniegtu mērķi.

- Tagad esmu koncentrējies. - Sems pameta skatienu uz Lūku. - Es lieliski zinu, kā darīt to, kas jādara.

- Tas glumais nekrietnelis grābstījās ap tevi.

Roksana tikai nopūtās. Bija grūti noticēt, ka Lūks jau atkal runā par to pašu. Varbūt tāpēc, ka gandrīz visas divdesmit četras stundas viņai bija izdevies izvairīties no Lūka sabiedrības.

- Mēs tikai dejojām, muļķīti.

- Viņš bija piebāzis lūpas tev pie kakla.

- Viņš vismaz nekoda. - Viņa uzmeta Lūkam pārākuma pilnu skatienu un atslīga ērtāk sēdeklī. Moss klusi vadīja mašīnu cauri priekšpilsētai, gausi apbraukādams vairākus lokus ap Mirandas māju. - Izvelc galvu no notekas, Kelahan, un pievērsies darbam!

- Man gribētos zināt, kas viņam padomā, - Lūks nomurmināja.

- Šāda nejauša sastapšanās ar viņu mums nekādu labu veiksmi nesola.

- Veiksme ir un paliek veiksme, manu zēn, - no priekšējā sēdekļa ierunājās Makss. - Tikai mūsu pašu darbība to padara labu vai sliktu. -Apmierināts ar pašreizējo gaisotni, Makss novilka savu žaketi un balto krūtežu, zem kuras slēpās plāns, melns džemperis.

Lūks un Roksana uz pakaļējā sēdekļa veica līdzīgas pārmaiņas savā apģērbā.

- Turies no viņa pa gabalu!

- Ej pie velna!

- Bērni! - Makss paraudzījās atpakaļ un pakratīja galvu. - Ja jūs uzvedīsieties slikti, tētis neņems jūs līdzi meklēt apslēptās bagātības. Trīsdesmit piecas minūtes, - viņš sacīja Mosam. - Ne vairāk, ne mazāk.

- Labi, Maks. - Viņš apstādināja mašīnu pie ietves, tad pagriezās atpakaļ. Viņa sejā bija plats, laimīgs smaids. - Lai tev veicas, Roksij!

- Paldies, Mos! - Viņa paliecās uz priekšu, lai noskūpstītu Mosu, tad izkāpa no mašīnas.

Nakts bija klusa un mitra. Pavisam nodilušā mēness gaismu gandrīz pilnīgi aizsedza dūmaka, un tveice cēlās augšup gluži kā mākonis. Roksana sajuta rožu, jasmīnu un tikko pļautas zāles smaržu un nesen laistītas trūdvielām bagātas augsnes aromātu.

Kā ēnas viņi virzījās pāri zālienam, palavoties garām acālijām, kas vairs nebija pilnos ziedos, un vasaras dālijām, kas tikko sāka plaukt. Viņiem.garām pašāvās vēl kāda ēna, Roksana spēji uzgrūdās virsū Lūkam. Sirds krūtīs skaļi iedunējās.

Bet tas bija tikai kaķis, kas steidzās noķert noklīdušu peli vai sameklēt draudzeni.

- Nervozē, Roksij? - Tumsā iezibējās Lūka zobi.

- Nē. - Sadusmojusies viņa steidzās tālāk, ādas somas smaguma nomierināta.

- Tepat netālu ir mežs, - Lūks nočukstēja viņai pie pašas auss. - Tomēr es šaubos, vai te ir vilki. Varbūt pāris savvaļas suņu.

- Lej vien! - Tomēr viņa neomulīgi ieskatījās puskrēslā, vai neieraudzīs dzeltenas acis vai ilkņus.

Kā jau plānots, pie mājas austrumu spārna viņi izšķīrās: Lūks devās pārgriezt telefona vadus, Makss - atvienot signalizācijas sistēmu.

- Tam nepieciešama īpaša pieeja, - Makss pacietīgi sniedza norādījumus meitai. - Nedrīkst ne steigties, ne ļauties pārliekai pašpārliecībai. Galvenais ir treniņš, - viņš sacīja, kā jau neskaitāmi daudz reižu bija teicis mēģinājumos. - Māksliniekam nekad nebūs par daudz treniņu. Pat visizcilākā balerīna visu savu profesionālo dzīvi turpina apmeklēt dejošanas nodarbības.

Roksana vēroja, kā viņš izstiepj vadiņus un noņem tiem izolāciju. Tas bija lēns un nogurdinošs darbs. Roksana turēja pavērstu lukturīti un vēroja ikkatru tēva kustību.

- Iekšā ir sistēma, kas darbojas pēc koda principa. Ja rīkojas īpaši smalki, to ir iespējams nobloķēt no šejienes.

- Kā tu zināsi, ka esi to nobloķējis?

Makss pasmaidīja un papliķēja viņai pa roku, nepievērsdams uzmanību smeldzīgajām sāpēm pirkstos.

- Ticība kopā ar intuīciju un pieredzi. Un... nodzisīs tā mazā gaismiņa tur, augšā. Et voila![11] - viņš nočukstēja; kad sarkanā spuldzīte nodzisa.

- Pagājušas sešas minūtes. - Viņiem aizmugurē notupās Lūks.

- Negriezīsim stiklu. - Virzoties uz terases durvīm mājas otrā pusē, Makss sniedza norādījumus. - Durvju stikls ir pieslēgts signalizācijai, un pat ar atslēgtu signalizāciju tas būs sarežģīti - un prasīs daudz vairāk laika nekā atslēgas atmūķēšana.

Viņš izvilka savu mūķīzeru saišķi, ko pirms vismaz trīsdesmit gadiem viņam bija uzdāvinājis Leklērs. Ar zināmu svinīgumu viņš to pasniedza Roksariai.

- Izmēģini, kā tev veiksies, mana mīļā!

- Jēziņ, Maks, tas vilksies mūžīgi!

Roksana vispirms nikni pablenza uz Lūku, tad noliecās un ķērās pie darba. Pat Lūks viņai tagad nespēja sabojāt šo mirkli. Viņa strādāja tā, kā bija mācījis tēvs. Pacietīgi. Ausi piespiedusi pavisam tuvu pie durvīm, acis rāmi aizvērusi, tikpat jutīgām rokām kā ķirurgam, viņa darbojās ap slēdzeni.

Viņa iztēlojās sevi atrodamies slēdzenes iekšpusē un maigām rokām darbojamies ap reversmehānismu. Bīdām to, velkam un manevrējam.

Izdzirdot kluso klikšķi, viņa viegli pasmaidīja. Ak, cik salda bija šī sajūta!

- Gluži kā mūzika, - viņa nočukstēja, Maksa acīs parādījās lepnuma pilnas asaras.

- Divas minūtes trīsdesmit astoņas sekundes. - Piespiedis hronometra podziņu, Makss uzlūkoja Lūku. - Manuprāt, tikpat labi, kā ir izdevies tev.

Iesācēja veiksme, Lūks nodomāja, tomēr bija tik prātīgs, lai šo viedokli paturētu pie sevis. Viņi kopā iegāja pa durvīm, tad atkal izšķīrās.

Lūka piegādātais mājas plāns bija tik pilnīgs, ka viņiem nebija radusies vajadzība uzpirkt nevienu kalpotāju, lai to iegūtu. Roksanai bija uzdots parūpēties par gleznām. Viņa uzmanīgi izgrieza tās no ietvariem un sarullējusi ielika savā mugursomā Koro un Monē gleznas un kādu īpaši izcilu Pisaro ielas skatu, tad atgriezās dzīvojamā istabā pie tēva.

Viņa labi zināja, ka nedrīkst traucēt Maksu darbā. Viņa pirksti darbojās ap seifa cipariem. Roksanai šķita, ka viņš izskatās kā Merlins, izveicīgais burvis. Viņas sirdi pārņēma aizkustinājums.

Kad seifa durvis atvērās, viņi abi pasmaidījās.

-Tagad ātri, mīļā! - Makss atvēra samta kārbiņas un garās plakanās lādītes un meta to saturu ādas somā. Gribēdama pierādīt, ka viņa labi apguvusi mācīto, Roksana izņēma lupu un lukturīša stara gaismā aplūkoja dārgakmeņus kādā safīra piespraudē.

- Berlīnes zilie safīri, - viņa nomurmināja. - Ar izcilu...

Tieši tobrīd viņi izdzirdēja ievaukšķamies suni.

- Ak, sasodīts!

- Mierīgi! - Makss uzlika plaukstu uz viņas rokas. - Tiklīdz manīsi pirmās nepatikšanas, tu dosies laukā pa durvīm un atgriezīsies pie Mosa.

Roksanas nervi saspringa kā bandžo stīgas, bet lojalitāte izrādījās spēcīgāka.

- Es tevi nepametīšu.

- Pametīsi gan! - Strauji kustēdamies, Makss iztukšoja seifu.

Augšstāvā Lūks saviebies uzlūkoja ņurdošos spicus. Viņš tos nebija

aizmirsis. No šeit pavadītās pēcpusdienas viņš zināja, ka tie mēdz gulēt savas saimnieces gultā.

Tieši tāpēc viņš bija ielicis savā somā divus gaļīgus kaulus.

Viņš izvilka kaulus un sastinga, kad Miranda samiegojusies kaut ko norūca uz suņu pusi un apgriezās uz otriem sāniem. Tad viņš pieplaka pie zemes, pārvēršoties par ēnu, un pavicināja kaulus.

Pat tad, kad Miranda viegli iekrācās, Lūks nerunāja un neuzdrošinājās riskēt. Bet suņiem nebija nepieciešams nekāds mutisks pamudinājums. Saoduši ēdamo, viņi nolēca no gultas un iecirta žokļus kaulos.

Apmierināts ar panākto, Lūks atbīdīja nomaskēto grāmatplaukta daļu un ķērās pie seifa atvēršanas.

Tts, ka istabā gulēja sieviete, maz.liet traucēja koncentrēties. Ne jau tāpēc, ka Lūks jau iepriekš nebūtu aplaupījis māju, kurā turpat netālu gulētu kāda sieviete. Bet viņš vēl nekad nebija to darījis tādas sievietes tuvumā, ar kuru pārgulējis.

Taču tas visam piešķīra vēl interesantāku pieskaņu, viņš nodomāja.

Turklāt viņš labi zināja, ka saldi smaržīgā Miranda guļ pilnīgi kaila.

Satraukums, ko viņš allaž, atmūķējot seifu, bija izjutis kā mazliet seksuālu uzbudinājumu, tagad dramatiski pieauga. Kad Lūks beidzot bija atvēris seifu, viņa dzimumloceklis bija ārkārtīgi piebriedis, un viņam nācās apspiest smieklus par šīs situācijas absurdumu.

Jebkurā gadījumā viņš taču varēja iekāpt gultā Mirandai līdzās un pavest viņu vēl daļēji aizmigušu. Galu galā viņam bija tā priekšrocība, ka viņš labi zināja, kas Mirandai patīk vislabāk.

Un Lūkam nebija ne vismazāko šaubu, ka Miranda viņu tumsā pazīs.

Tas neapšaubāmi būtu aizraujoši, taču laiks nebija Lūka pusē.

Protams, bija jādomā, vai rīkojies pareizi un tā, kā tobrīd būtu visizdevīgāk. Tā būtu teicis Makss. Taču, ja tā padomā, viņš teica arī to, ka dzelzs jākaļ, kamēr tā karsta.

Augstais Dievs, Lūks nodomāja, viņa paša dzelzs gabals šobrīd bija tik karsts, ka ar to varētu izkausēt akmeņus.

Žēl gan, mazulīt, viņš nodomāja, vēl uzmezdams pēdējo skatienu gultā guļošajai Mirandai. Nez vai viņa pazudušo dārgakmeņu vietā nevēlētos saņemt neprātīgu kompensāciju gultā? Tad Lūkam vajadzēja apspiest vēl vienu smieklu lēkmi, un viņš gluži kā sapītām kājām izgāja no istabas.

- Tu kavējies par divām minūtēm. - Roksana stāvēja kāpņu lejas-galā un dusmīgi uzšņāca viņam. - Es jau grasījos doties augšā. - Viņas acis samiedzās, cenšoties kaut ko saskatīt tumsā. - Kāpēc tu tik dīvaini staigā?

Lūks tikai apslāpēti iesmējās, klibodams lejup pa kāpnēm.

- Vai tu esi ievainots? Vai tu... - Ieraudzījusi, kas tieši viņu traucē staigāt, Roksana spēji apklusa. - Ak dievs, tu nu gan esi perverss!

- Es esmu tikai veselīgs amerikāņu puisis, Roksij.

- Tu esi slims, - viņa atcirta, nezin kāpēc izjuzdama greizsirdību. - Tas ir pretīgi.

-Normāli. Sāpīgi, taču normāli.

- Ak, bērni! - Gluži kā pacietīgs skolotājs, Makss abiem bargi parādīja ar pirkstu. - Varbūt mēs varētu to apspriest mašīnā?

Arī visiem trim steidzoties pāri zālienam, Roksana čukstus pārmeta Lūkam. Kad viņi bija sasnieguši mašīnu, visus gluži vienkārši pārņēma neizmērojamais prieks par šovakar paveikto. Roksana smiedamās ietrausās mašīnā aiz Mosa. Viņa noskūpstīja Mosu, kaut gan puisis tobrīd rāmi vadīja mašīnu prom pa ielu. Tad atskanēja vēl viens skaļš skūpsts - tas bija domāts Maksam. Un tad, tā kā Roksana jutās devīga - un varbūt pavisam mazlietiņ atriebīga -, viņa pagriezās un cieši piekļāva savas lūpas Lūka mutei.

- Ak dievs!

- Ceru, ka tev tas sagādā ciešanas. - Atlaidusies sēdeklī ērtāk, viņa piespieda pie krūtīm dārgakmeņiem pildīto ādas somu. - Labi, tēt. Ko mēs darīsim, kad mūs aicinās atkārtot šo priekšnesumu?

16................................

Roksana nemierīgi soļoja no pērlītēm izrotātā lampas abažūra D’Amū-tas kundzes veikaliņā līdz gleznas rāmim, no kristāla burvju nūjiņas līdz dārgakmeņiem rotātai lādītei. Pabālējušos džinsos un platā Ņūorleānas sporta komandas krekliņā viņa izskatījās ļoti līdzīga tai meitenei, kāda bija patiesībā. Tikko koledžu beigusi studente, kas to vien gaida, kad beidzot sāksies viņas īstā dzīve.

D'Amūras kundze rūpīgi noskaitīja atlikumu pircējam. Pēc trīsdesmit šajā biznesā nostrādātajiem gadiem viņa vēl joprojām iztika bez tādiem moderniem niekiem kā kases aparāts. Vecā, ar roku apgleznotā cigāru kārba zem letes viņai noderēja par labu aizstājēju.

- Uz redzēšanos! - viņa sacīja, pakratīdama galvu, kad pircējs izgāja no veikala ar izbāztu papagaili padusē. Ak, šie tūristi, viņa nodomāja, tie bija gatavi pirkt it visu. - Tā, mīlulīt, vai atnāci man parādīt savu jauno koledžas diplomu?

- Nē. Manuprāt, Makss liks to ierāmēt bronzas ietvarā. - Roksana viegli pasmaidīja, rotaļādamās ar porcelāna tasīti, kam bija zeltīta maliņa. - Varētu domāt, ka esmu atklājusi līdzekli, kā izārstēt vēzi, nevis tikai nolauzusi četrus gadus Tulanā.

- Augstskolas beigšana, ja esi piektā savā kursā, nemaz nav tik nenozīmīgs sasniegums.

Roksana vienaldzīgi paraustīja plecus. Viņa jutās satraukta, pavisam satraukta, taču īsti nespēja atrast šim satraukumam iemeslu.

- Galvenais bija iestāties. Man ir laba atmiņa, lai atcerētos sīkumus.

- Un vai tas būtu tas, kas tevi uztrauc?

- Nē. - Roksana nolika tasīti un, lai nomierinātos, ievilka elpu.

- Es uztraucos par savu tēvu. - Bija tāds atvieglojums izteikt to skaļi.

- Viņa rokas vairs nav tādas, kā bijušas.

Šis bija temats, par kuru viņa nespēja runāt ne ar vienu, pat ar Liliju ne. Viņi visi zināja, ka Maksu ir pārmācis artrīts, kura dēļ pietūkst viņa roku kauliņi un kļūst stīvi viņa reiz tik izveicīgie pirksti. Viņi bija izmēģinājuši gan ārstus, gan medikamentus, gan masāžas. Roksana zināja, ka fiziskās sāpes Maksam vēl nenozīmē tik daudz kā bailes zaudēt to, ko viņš uzskatīja par vissvarīgāko. Savas burvju mākslinieka spējas.

- Pat Makss nespēj likt laikam apstāties, petiti^12.

- Es zinu. Es saprotu. Taču es nespēju ar to samierināties. Tas viņu emocionāli ļoti spēcīgi ietekmē, D’Amūras kundze. Viņš visu laiku prāto, viņš pārāk daudz laika pavada vienatnē savā kabinetā un pie saviem pētījumiem par to sasodīto burvju akmeni. Viss kļuva vēl ļaunāk, kopš pagājušajā gadā Lūks pārcēlās dzīvot uz savu māju.

D’Amūras kundze sarauca pieri par Roksanas balsī dzirdēto rūgtumu.

- Roksana, kad puisis kļūst par vīrieti, viņam nepieciešama pašam sava māja.

- Viņš pārcēlās tikai tādēļ, lai varētu vest pie sevis sievietes.

D’Amūras kundzes lūpas savilkās smaida.

- Tas ir diezgan svarīgs iemesls. Un viņš vēl joprojām dzīvo pavisam netālu, šajā pašā kvartālā. Vai tad viņš neturpina darbu kopā ar Maksu?

-Jā, jā! - Roksana nepacietīgi pamāja ar roku. - Es nemaz negribēju novirzīties no iesāktā temata. Tētis ir tas, kura dēļ esmu noraizējusies. Kopš viņš kļuvis kā apmāts ar to nolādēto akmeni, es vairs nespēju ar viņu izrunāties tik atklāti kā agrāk.

- Akmeni? Pastāsti man - kas tas par akmeni?

Roksana piegāja tuvāk letei. Viņa paņēma taro kāršu komplektu, ko kundze tur bija atstājusi, un sāka tās jaukt.

- Tas ir filozofu akmens. Tas ir mīts, D’Amūras kundze, ilūzija. Leģenda vēsta, ka tas var pārvērst zeltā it visu, kam vien pieskaras. Un... -Viņa ar zīmīgu skatienu ielūkojās D’Amūras kundzes sejā. - Novecojušajiem tas spēj atgriezt jaunību. Un slimajiem - veselību.

- Un tu tādām lietām netici? Tu, kas visu savu līdzšinējo dzīvi esi pavadījusi, burvju mākslas ieskauta.

- Es zinu, kas nepieciešams, lai šāda burvju māksla rastos. - Roksana pārcēla kārtis un sāka izlikt ķeltu krustu. - Tam vajadzīgi sviedri un treniņi, precīza laika izjūta un publikas uzmanības novēršana. Emocijas un teatrāla izteiksme. Es ticu burvju mākslai, kundze, nevis burvju akmeņiem. Es neticu pārdabiskajam.

- Skaidrs. - D’Amūras kundze izbrīnījusies paraudzījās uz letes izlikto kāršu virzienā. - Un tomēr tu meklē atbildes Šeit?

- Hmm? - Aizrāvusies ar izlikto kāršu skaidrošanu, Roksana sarauca pieri. Tad viņa nosarka. - Tas tikai tāds laika kavēklis. - Pirms viņa paspēja savākt izliktās kārtis, kundze satvēra viņas roku.

- Nav labi pārtraukt kāršu lasīšanu. - Viņa pati pārliecās pār izliktajām kārtīm. - Meitene ir gatava kļūt par sievieti. Priekšā paredzams ceļojums, turklāt pavisam drīz. Gan burtiskā, gan pārnestā nozīmē.

Roksana pasmaidīja. Viņa nespēja apvaldīt smaidu.

- Mēs dosimies braucienā ar kuģi uz ziemeļu štatiem. Mēs tur, protams, arī uzstāsimies. Makss to uzskata par darbīgu atvaļinājumu.

- Gatavojies pārmaiņām! - D’Amūras kundze uzsita pa laimesrata kārti. - Piepildīsies tavs sapnis - ja vien pati būsi diezgan gudra. Un tad tu to zaudēsi. Kāda cilvēka dēļ, kurš nāks no pagātnes. Trd būs bēdas un skumjas. Un laiks, lai atgūtos.

- Un nāves kārts? - Roksana pārsteigta atklāja, ka, uzlūkojot smīnošo skeletu, viņai uzmetusies zosāda.

- Nāve jau kopš pirmā elpas vilciena seko pa pēdām dzīvībai. - Kundze ar pirkstu viegli noglāstīja kārti. - Tu esi pārāk jauna, lai justu to čukstam sev ausī. Bet šī nāve nemaz nav nāve. Dodies savā ceļojumā, maziņā, un mācies!

Lūks jau sen bija gatavs doties ceļā. Nebija nekā tāda, ko viņš vēlētos vēl vairāk kā aizkļūt prom no pilsētas. Uz viņa galdiņa ar uzrakstītu adresi un uzspiestu zīmogu atradās pēdējais Kobam domātais naudas sūtījums.

Šo gadu laikā Koba naudas pieprasījumi bija tikpat regulāri kā bankai maksājamie kredīta procenti. Tad divi tūkstoši, tad četri, katru gadu kopā vidēji piecdesmit tūkstoši.

Lūkam nebija iebildumu pret naudas tēriņiem. Viņam tās bija daudz. Tomēr ikreiz, kad viņš savā pastkastītē atrada vienkāršo balto aploksni, viņam bija jāapspiež nomācoša nelabuma sajūta.

Tur parasti bija rakstīts “2 K”. Vai varbūt, ja Kobam klājās pavisam plāni, tad “5 K” un abonenta kastītes numurs. Nekā vairāk.

Četru gadu laikā Lūks atkal un atkal varēja pārvērtēt Koba prāta spē-jas. Šis vīrs bija daudz gudrāks, nekā Lūks jebkad varētu par viņu domāt. Muļķis būtu pieprasījis lielu summu un ātri iztukšojis šo aku. Taču Kobs, vecais labais siksnas vicinātājs Els, zināja, cik vērtīgi ir tad, ja ūdens tek nedaudz, bet vienmērīgi.

Tāpēc Lūks bija gatavs doties prom - prom no šīm pastkartēm, no neomulīgajām tirpām uz sava skausta, no bažām par Maksa pārlieku lielo apsēstību ar neeksistējošo burvju akmeni.

Uz kuģa viņi būs pārāk aizņemti, lai raizētos par šādām lietām, jo tad būs jādomā par izrādēm, ostām, kurās kuģis piestās, un vērtīgo darbiņu, ko viņi bija ieplānojuši Manhetenā.

Kad patiesi atliks mazliet brīva laika, Lūks plānoja paplunčāties peldbaseinā vai uzlikt austiņas, iebāzt degunu grāmatā un gaidīt, līdz kāda oficiante precību gados pienesīs viņam aukstu alu.

Visā visumā dzīve bija jauka. Šveices banku kontos Lūkam bija noguldīts mazliet vairāk nekā divi miljoni dolāru, tikpat daudz ieguldīts dažādās akcijās, obligācijās un citos vērtspapīros Savienotajās Valstīs, līdz ar dažiem pieticīgiem ieguldījumiem nekustamajos īpašumos. Viņa drēbju skapī karājās "Savilc Rouvi” un “Annām” uzvalki, kaut gan viņš vēl joprojām deva priekšroku “Levi’s” džinsiem. Var jau būt, ka "Nikes" firmas apavos viņš jutās omulīgāk, bet apavu plauktos viņam bija arī lieliski nospodrinātas “Gucct” kurpes un izmeklēti “John Lobb" firmas zābaki. Viņš brauca ar antīku “Corvette" un lidoja ar savu privāto “Cessna’’ lidmašīnu. Viņš aizrāvās ar ārzemju cigāriem un franču šampanieti, un viņam bija vājība uz itāliešu sievietēm.

Viņš prātoja, ka pusbadā dzīvojušais kabatzaglis bija pārvērties izsmalcinātā, kosmopolītiskā vīrietī.

Lai uzturētu šādu tēlu, viņam bija jāpacieš neliela šantāža un jāap-spiež neliela, uzmācīga, nemitīga vajadzība.

Roksana.

Bet, ja tā padomā, Makss viņam bija mācījis nekad neskaitīt zaudējumus, ja vien uz spēles nebija likts savs lepnums.

Lūks paņēma līdzi kafijas krūzi un izgāja uz terases, lai palūkotos, kas notiek Džeksona laukumā. Tur bija meitenes glītās vasarīgās kleitās, bērni ratiņos, vīrieši ar fotoaparātiem pār pleciem. Lūks pamanīja trīs melnos puikas dejojam stepu. Viņu kājas kustējās neprātīgā tempā. Pat no šā attāluma Lūks varēja sadzirdēt jautros klikšķus un klaboņu, viņu kājām piesitoties asfaltam. Apkārt bija sapulcējies paliels pūlītis, un tas Lūku iepriecināja.

Tā sieviete, kuru viņš bija dzirdējis dziedam savā pirmajā Ņūorleānā aizvadītajā dienā, vairs šajā kvartālā nedziedāja. Lūkam pietrūka viņas balss skaņas, un, lai gan viņš tā arī vairs nekad nebija izjutis tik lielu emocionālo saiti ar jebkuru citu ielas dziedātāju, viņš apmierināti noraudzījās, kā ielas mākslinieku kartona kārbas pildās ar sudraba monētām.

Bez Maksa, viņš nodomāja, bez Maksa un Lilijas viņam, iespējams, būtu klājies vēl daudz grūtāk nekā šiem ielas dejotājiem.

Viņa piere savilkās grumbās. Viņš zināja, kāpēc Makss arvien vairāk triku un tuvplāna ilūziju nodod viņa un Roksanas ziņā. Lūkam šķita, ka viņš saprot, kāpēc Makss tik daudz no tā laika, ko reiz bija pedantiski paredzējis mēģinājumiem, velta pētījumiem par to sasodīto filozofu akmeni. Un šī izpratne sāpināja.

Makss pamazām kļuva vecs, un tas notika tieši Lūka acu priekšā.

Pie durvīm pieklauvēja. Lūks negribīgi novērsās no ielas skata pētīšanas. Kad viņš atvēra durvis, viņa nožēla pārvērtās priekā.

- Lilija! - Lūks noliecās, lai viņu noskūpstītu un ieelpotu viņas apburoši pazīstamās "Chanel" smaržas, tad izņēma viņai no rokām daudzās kārbas un somas, ko viņa turēja.

- Es biju iepirkties. - Viņa iesmējās un pieglauda savus mīkstos gaišos matus. - Laikam tas ir acīm redzams. Man uzmācās vēlēšanās iegriezties pie tevis. Ceru, ka tev nav iebildumu.

- Man nav un nebūs iebildumu. - Lūks nolika viņas pirkumus uz krēsla līdzās galdiņam. - Vai esi gatava piedāvāt Maksam šķiršanos un pārcelties dzīvot pie manis?

Lilija atkal iesmējās - pērļainus, dzirkstošam šampanietim līdzīgos smieklus, kas Lūkam tik ļoti patika. Būdama vairāk nekā četrdesmit gadu veca, Lilija vēl joprojām bija tikpat krāšņa un skaista kā toreiz, kad Lūks pirmo reizi redzēja viņu uz skatuves. Lai saglabātu šādu ilūziju, bija nepieciešams pamatīgs sievietes burvju mākslas arsenāls, bet Lilijai tie bija neierobežotā daudzumā.

-Ja es to darītu, tad dāmītes, kuras te iegriežas, kļūtu trakas.

- īstās sievietes dēļ es pamestu viņas visas.

Šoreiz Lilija nesmējās, taču viņas acis nezaudēja priecīgo izteiksmi.

- Ak, esmu pārliecināta, ka tu drīz tādu satiksi, mīļais. Es jau kļūstu veca, gaidīdama, kamēr tu kaut ko darīsi šajā virzienā. Bet, - viņa turpināja, pirms Lūks paspēja iebilst, - es neierados šeit, lai runātos par tavu mīlas dzīvi, lai arī tā varētu šķist aizraujoša.

Lūks plati pasmaidīja.

- Tevis dēļ man jāsarkst.

- Diez vai. - Lilija lepojās ar viņu, tik ļoti lepojās, ka sirds draudēja pārplīst. Lūks bija gara auguma un izsmalcināts, un apburoši pievilcīgs. Un - tas bija vēl daudz svarīgāk - viņā mita labestība, ko, Lilija zināja, viņa pati bija Lūkā ieaudzinājusi. - F.s iegriezos paraudzīties, vai tev nav nepieciešama palīdzība, lai sakravātos, vai varbūt tev kaut ko vajag nopirkt, kamēr vēl staigāju pa veikaliem. Varbūt zeķes vai apakšveļu?

Lūks nespēja turēties pretī savām jūtām. Nolicis krūzīti sānis, viņš saņēma plaukstās Lilijas seju un atkal viņu noskūpstīja.

- Es tevi mīlu, Lilij.

Lilijai priekā piesarka vaigi.

- Arī es tevi mīlu. Es zinu, cik ļoti vīriešiem nepatīk iegādāties apakšveļu un tamlīdzīgas lietas.

- Man to ir daudz.

- Tavā apakšveļā noteikti ir papilnam caurumu vai arī saplīsušas visas gumijas.

Ar pavisam nopietnu skatienu Lūks pacēla roku.

- Zvēru pie Dieva, es neieliku somās nevienas apakšbikses, kurās man būtu kauns parādīties, ja tāda vajadzība rastos.

Lilija nošņaukājās, taču viņas acīs bija smieklu dzirkstelītes.

- Tu mani izzobo.

~ Jā. Ko tu teiktu par tasi kafijas?

- Es labprātāk iedzertu kaut ko aukstu, ja tev kas tāds ir.

- Limonādi? - Lūks atkal devās uz virtuves pusi. - Šorīt, kad spiedu sulu no tiem sasodītajiem citroniem, man droši vien bija priekšnojauta, ka tu iegriezīsies.

-Tu pagatavoji svaigu sulu? Pats?- Lilija tikpat lepna būtu jutusies, ja Lūks būtu saņēmis Nobela prēmiju.

Lūks izņēma apaļīgu bāli zaļa stikla krūzi un tai pieskaņotas glāzes. Viņa virtuve bija glīta un maza ar vecmodīgu divriņķu gāzes plīti un zemu ledusskapi ar noapaļotiem stūriem. Pēc Lilijas domām, visjaukākie te bija puķu podi ar istabas augiem uz palodzes.

- Es zinu, ka tu esi ļoti prasmīgs. - Lilijai tikai mazliet smeldza tas, ka Lūks tik viegli varēja iztikt bez viņas. - Tu vienmēr esi spējis izdarīt

visu, ko vien esi iedomājies. - Viņa paņēma Lūka piedāvāto glāzi un, iemetusi tajā ledus gabaliņus, atkal iegāja dzīvojamā istabā. - Tev ir patiesi laba gaume.

Pamanīdams, kā Lilija maigi noglāsta viņa divvietīgā dīvāniņa un antīkās kumodes virsmu, Lūks sarauca pieri.

- Esmu to mantoj is.

- No Maksa, es zinu. Jo man ir briesmīga gaume. Man patīk košas lietas.

- Lai ko es būtu mantojis, tas man ir no jums abiem. - Saņēmis Lilijas roku, Lūks viņu apsēdināja sev līdzās uz dīvāniņa. - Ko tas viss nozīmē, Lilij?

-Nozīmē? Es jau tev teicu, ka iegriezos, garām ejot.

- Tavās acīs ir raizes.

- Kurai sievietei tad nav? - Tomēr viņas skatiens novērsās.

Lūks ar pirkstu kauliņiem noglāstīja Lilijas vaigu. Tas vēl joprojām bija tikpat maigs kā bērnam.

- Ļauj, es tev palīdzēšu.

Ar to pilnīgi pietika, lai sagrautu trauslo aizsardzības mūri, ko Lilijai bija izdevies uzcelt, pirms viņa klauvēja pie Lūka durvīm. Viņas acis aizmiglojās ar asarām, tāpēc Lūks izņēma viņai no rokas glāzi, nolika to līdzās un apskāva viņu.

- Es uzvedos muļķīgi. Es zinu, ka tāda esmu, bet neko nevaru sev padarīt.

- Ir jau labi. - Lūks noskūpstīja viņas matus un deniņus un gaidīja, kad viņa turpinās.

- Man šķiet, ka Makss mani vairs nemīl.

- Ko? - Lūks bija gribējis izrādīt līdzjūtību, mierinājumu un atbalstu, taču nu viņš parāvās atpakaļ un iesmējās. - Kādas muļķības! Ak, sasodīts! - viņš nomurmināja, kad Lilija sāka bezpalīdzīgi šņukstēt. - Nevajag. Lūdzu, Lilij, neraudi! - Sievietes asaras bija vienīgais, pret ko Lūks nespēja cīnīties. - Piedod, ka es smējos. Kas gan tev liek domāt tādas muļķības?

- Viņš... viņš... - Tas bija vienīgais, ko Lilija spēja bilst, skaļi raudādama viņam pie pleca.

Maini taktiku, Lūks nodomāja un sāka glāstīt viņas muguru.

- Labi, labi, mīļā, tikai neraizējies! Es tūlīt pat došos turp un piekaušu viņu tāpēc, ka viņš tevi sāpinājis.

Pa vidu asarām atskanēja arī smieklu šaltis. Lilija nekaunējās ne par savām asarām, ne smiekliem. Viņa bija iemācījusies nekad nekaunēties no tā, kas sagādāja patīkamas izjūtas.

- Vienkārši es viņu tik ļoti mīlu, saproti? Viņš ir vislabākais, kas jebkad atgadījies manā dzīvē. Tu nemaz nezini, kāda bija mana dzīve pirms tam.

- Nē. - Lūks kļuva nopietns un pieglauda vaigu pie viņas matiem. - Nezinu gan.

- Mēs bijām tik nabadzīgi. Bet tas nebija nekas briesmīgs, jo mana mamma bija brīnišķīga. Pat pēc tēta nāves viņa prata visu saturēt kopā. Viņa allaž parūpējās, lai mums būtu kaut mazliet liekas naudiņas: kādai kinofilmai, kādam saldējumam. Es sākumā nezināju, to es atklāju tikai vēlāk, ka viņa reizēm ņēma naudu no vīriešiem. Taču viņa nebija padauza. - Lilija pacēla asarām izvagoto seju. - Tas vienkārši bija veids, kā uzturēt bērnus.

- Tad tu vari ar viņu lepoties.

Lilija nosprieda, ka nevienai mātei nekad nav bijis prātīgāka dēla.

- Es jau biju vienreiz precējusies. Makss to zina, taču neviens cits gan ne.

- Tādā gadījumā arī tagad neviens cits to nezinās, ja tu tā vēlies.

- Tā bija kļūda, briesmīga kļūda. Man bija tikai septiņpadsmit gadu, un viņš bija tik pievilcīgs. - Viņa viegli pasmaidīja, labi apzinādamās, cik muļķīgi tas skanējis. - Es paliku stāvoklī, tāpēc mēs apprecējāmies. Viņam nepatika dzīvot nabadzībā un nepatika sieva, kas no rītiem mocījās ar nelabumu. Laiku pa laikam viņš mani iekaustīja.

Viņa juta, ka Lūks saspringst, tāpēc mazliet sakaunējās un steigšus turpināja:

- Kad viņš sāka tā izturēties regulāri, es paziņoju, ka iešu no viņa prom. Mamma mani bija audzinājusi kaut kam labākam nekā būt kādam par boksa maisu. Viņš man paziņoja, ka mana mamma esot padauza un es esot tāda pati. Toreiz viņš mani piekāva pamatīgi, un es zaudēju bērniņu. - Atceroties tos laikus, viņa nodrebinājās. - Tas radīja zināmas pārmaiņas manā organismā, un ārsti sacīja, ka man nekad vairs nevarēšot būt bērni.

- Man tik ļoti žēl! - Lūku pārņēma bezpalīdzība. Pilnīga bezpalīdzība.

- Es tev to stāstu tādēļ, lai tu saprastu, kāda ir mana pagātne. Apmēram ap to laiku nomira mana mamma. Manuprāt, apziņa par to, cik smagi viņa strādājusi, lai es dzīvē varētu saņemt vislabāko, bija tā, kas darīja mani stipru. Tāpēc pat tad, kad viņš ieradās pie manis un sacīja, ka nožēlojot izdarīto un nekad vairs mani nesitīšot, es tomēr aizgāju prom no viņa un sāku strādāt ceļojošā cirka trupā. Zīlēju, pārdevu suvenīrus. Rādīju vienkāršus trikus. Tur es iepazinos ar Maksu. Pat tajos agrākajos laikos viņš jau bija īsts burvju mākslinieks. Es iepazinu viņu un mazo Roksanu. Man šķiet, es viņus abus iemīlēju tik stipri, ka likās, sirds tūlīt pārsprāgs no mīlestības. Viņš bija zaudējis savu sievu un varbūt arī daļiņu sevis paša. Es viņu gribēju dabūt, tāpēc rīkojos tā, kā rīkotos jebkura prātīga sieviete, un savaldzināju viņu.

Lūks piekļāva viņu sev tuvāk.

- Varu saderēt, ka viņš tam velnišķīgi pretojās, vai ne?

Lilija iesmējās un nopūtās.

- Viņš būtu varējis paņemt to, ko es viņam sniedzu, un pēc tam mani aizmirst. Bet viņš tā nedarīja. Viņš mani pieņēma savā ģimenē. Izturējās pret mani kā pret dāmu. Viņš man parādīja, kādām jābūt patiesām attiecībām starp vīrieti un sievieti. Viņš mani padarīja par savas ģimenes locekli. Un pats svarīgākais - viņš mīlēja mani manis pašas dēļ, vai saproti, kā es to domāju?

-Jā, es saprotu. Taču nedomāju, ka tas viss bija tikai no vienas puses, Lilij. Esmu pārliecināts, ka arī tu no savas puses sniedzi viņam to pašu.

- Es vienmēr centos to darīt. Lūk, nu jau gandrīz divdesmit gadus es neesmu pārstājusi viņu mīlēt. Un tagad man šķiet, ka es neizturētu, ja man nāktos viņu zaudēt.

- Kas tev liek domāt, ka tu varētu viņu zaudēt? Viņš ir kā bez prāta tevis dēļ. Tas ir tas, kā dēļ jūsu ģimenē esmu juties vislabāk: kā jūs abi izturaties viens pret otru.

- Viņš pamazām attālinās no manis. - Lilija pāris reižu dziļi ieelpoja, lai balss netrīcētu. - Ak, viņš vēl joprojām ir mīļš pret mani, kad vien atceras, ka es esmu tuvumā. Makss nekad tīši nesāpinātu mani vai kādu citu. Taču viņš neskaitāmas stundas pavada vienatnē, pārlasīdams grāmatas un pierakstus, un dienasgrāmatas. Tas nolādētais akmens! - Viņa nošņaukājās un iebāza roku kabatā, lai izvilktu mežģīņu kabatlakatiņu. - Sākumā man šķira, ka tas būs kaut kas interesants. - Viņa izšņauca degunu. - Ja nu tiešām tas eksistētu? Taču viņš ar to ir tik apsēsts, ka pavisam maz vairs atliek laika jebkam citam. Un viņš tik bieži daudz ko aizmirst. - Viņa bažīgi kodīja apakšlūpu un lauzīja rokas.-Tās ir tikai nenozīmīgas lietas. Piemēram, tikšanās laiki un paredzētās maltītes. Pagājušajā nedēļā mēs gandrīz vai nokavējām izrādes sākumu, jo viņš to bija pilnīgi aizmirsis. Es zinu, ka viņš ir noraizējies, jo vairs nespēj izdarīt dažus burvju trikus, un tas ietekmē viņa... - Lilija nepabeidza teikumu, prātojot, kā lai to smalkjūtīgāk pasaka. - Es gribu teikt, ka Makss seksuālajā ziņā vienmēr bijis aktīvs. Bet pēdējā laikā mēs gandrīz nemaz... saproti pats.

Lūks saprata, tomēr patiesi vēlējās, kaut nesaprastu.

- Nu, es... jā.

- Taču es nedomāju tikai pašas darbības. Es vairāk runāju par romantisko pusi. Vakaros viņš vairs nepagriežas pret mani, viņš vairs nesaņem manu roku savējā, vairs neskatās uz mani ar tādu izteiksmi. - Pār viņas skropstu pārritēja vēl viena asara un nopilēja tālāk pār vaigu.

- Viņš ir apmulsis, Lilij. Tas arī viss. Visa šī spriedze pirms vēl vienas televīzijas programmas, vēl vienas grāmatas uzrakstīšana, atgriešanās un ceļojums pa Eiropu. Tad vēl mūsu darbiņi. Makss allaž plānošanas un darba izpildes gaitā pārāk daudz darāmā uzņēmies pats.

Lūks negrasījās piebilst, ka viņu pēdējā darbiņa laikā viņš atradis Maksu gluži kā transā stāvam atvērta seifa priekšā. Vai arī to, ka Maksām bijušas nepieciešamas gandrīz piecas minūtes, lai atjēgtos un atcerētos, kur viņš atrodas un ko tur dara.

- Vai zini, ko es domāju? - viņš sacīja, paņemdams bezjēdzīgo mežģīņu drāniņu un pats noslaucīdams Lilijas asaras. - Es domāju, ka tu esi tikpat saspringusi un pārnervozējusies kā Makss: gan par Roksijas augstskolas izlaidumu, gan gatavošanos šīs vasaras izrādēm. Un es... pagaidi! -Viņš satvēra Lilijas roku un pagrieza ar plaukstu uz augšu. - Es redzu, ka tev priekšā garš jūras ceļojums, - viņš turpināja, bet Lilija dzidri iesmējās. - Mēnesnīcas naktis, sāļais jūras vējš. Romantika. - Viņš piemiedza Lilijai ar aci. - Un lielisks sekss.

- Tu neproti zīlēt pēc plaukstas.

- Tu taču man iemācīji, vai atceries? - Viņš piespieda lūpas pie Lilijas plaukstas, tad saņēma viņas pirkstus savējos. - Tu esi visskaistākā sieviete, kādu es jebkad esmu pazinis, un Makss tevi mīl - gandrīz tikpat ļoti, cik tevi mīlu es. Ei, tikai, lūdzu, nesāc atkal birdināt asaras!

- Labi. - Viņa mirkšķināja acis, lai atvairītu asaras. - Labi.

- Es gribu, lai tu man tici, ka viss nokārtosies. Mēs uz kādu laiciņu dosimies prom no visām raizēm, atpūtīsimies un dzersim šampanieti uz kuģa pakaļgala klāja.

- Varbūt viņam itin vienkārši nepieciešams atpūsties. - Lilijas pie-ci sakustējās vēl pēdējā nopūtā. - Es negribēju visas savas raizes izgāzt uz tevi, Lūk, patiesi negribēju. Tomēr es ļoti priecājos, ka tu mani uz-klausīji.

- Es arī. Vari izgāzt savas raizes uz mani, kad vien to vēlies.

- Esmu jau beigusi. - Lilija pieslējās sēdus un notrausa no skropstām asaras. - Vai esi pārliecināts, ka nevēlies, lai es sakravāju tavus koferus?

- Es to jau izdarīju. Un tikpat ļoti kā tu gaidu, kad rit no rīta dosi-mies ceļā.

-Jā, es arī to gaidu. - Atguvusies viņa pasniedzās pēc limonādes un mazliet iedzēra, lai nomierinātu kņudinošo kaklu. - Tomēr es vēl neko neesmu sakravājusi. Roksana jau visu glīti un kārtīgi salikusi, turklāt tikai divos koferos. Es nezinu, kā viņai tas izdodas.

- Tā knīpa bijusi pedantiski kārtīga un organizēta jau kopš astoņu gadu vecuma.

- Hmm... - Lilija atkal iedzēra limonādi un vēroja Lūku. - Tagad viņai vairs nav astoņi gadi. Pagaidi vien, līdz redzēsi, kādu kokteiļkleitu viņa iegādājās kapteiņa rīkotajai ballei.

Lūks tikai paraustīja plecus un atlaidās ērtāk krēslā.

-r Un tu pati? Vai tavās iepirkumu somās ir kādi seksīgi apģērba gabali?

- Pavisam nedaudz.

Labi zinādams, cik ļoti Lilijai patīk izrādīt savus pirkumus, Lūks iesaistījās šajā spēlē.

- Vai tu man tos parādīsi?

- Varbūt. - Viņa noplivināja vēl joprojām mitrās skropstas un pagriezās, lai atkal jau noliktu glāzi sānis. Viņas skatiens nevērīgi pārslīdēja pār vēstuli, ko Lūks bija atstājis uz galda, tad spēji pievērsās tai un sastinga. - Kobs. - Viņas balss sāka nervozi trīsēt. - Kāpēc tu viņam raksti?

- Es nerakstu. - Klusībā pats sevi nolādēdams, viņš paķēra aploksni un iebāza to kabatā. - Tas nav nekas īpašs.

- Nemelo man! - Viņas balss piepeši bija kļuvusi griezīga kā stikls. -Nekad neuzdrīksties man melot!

- Es nemeloju. Es teicu, ka es viņam nerakstu.

- Kas tad ir šajā aploksnē?

Lūka seja kļuva noslēgta un neko neizpauda.

- Ar tevi tam nav nekāda sakara.

Lilija brīdi neko neteica, taču viņas asaru izvagotajā sejā atspoguļojās neskaitāmas emocijas.

- Tam, kas notiek ar tevi, ir vistiešākais sakars ar mani, - viņa klusi sacīja un piecēlās kājās. - Vai vismaz es tā biju domājusi. Būs labāk, ja es iešu.

- Neej prom! - Lūks atkal nikni nolādējās, tad uzlika plaukstu uz Lilijas rokas. - Sasodīts, Lilij, neskaties uz mani tā! Es cenšos tikt ar to galā vienīgajā man zināmajā veidā. Atstāj to manā ziņā!

- Protams. - Viņai piemita dažām sievietēm raksturīgā prasme izskatīties pavisam mierīgai, taču tajā pašā laikā satriekt vīrieti līdz sirds dziļumiem. - Tu rīt pirms astoņiem būsi mūsu mājās, vai ne? Mēs taču nedrīkstam nokavēt reisu.

- Pie velna! Es viņam maksāju, skaidrs? Laiku pa laikam es viņam nosūtu mazliet naudas, un viņš mani liek mierā. - Lūka acis bija drausmīga niknuma pilnas. - Viņš mūs visus liek mierā.

Lilija piekrītoši pamāja un atkal apsēdās.

- Viņš tevi šantažē?

- Tas vēl ir pieklājīgs vārds. Maigs vārds. - Dusmodamies pats uz sevi, Lūks spēji piegāja pie loga. - Es varu atļauties būt pieklājīgs.

- Kāpēc?

Lūks t ikai pakratīja galvu. Ne viņai, ne arī jebkuram citam viņš nekad to nestāstīs. Ne par to, kas noticis pagātnē, ne par ļaunajiem murgiem, kas viņu vajāja dienu vai divas ikreiz pēc tam, kad viņš savā pastkastītē uzgāja šo vienkāršo balto aploksni.

- Kamēr vien tu viņam maksāsi, viņš no tevis neatstāsies, - Lūkam tieši aiz muguras klusi ierunājās Lilija. Viņa maigi uzlika roku uz Lūka pleca. - Viņš nekad tevi neliks mierā.

- Var jau būt, ka ne. Taču viņš zina kaut ko tādu, par ko man ir pietiekami liels kauns, lai es labprātīgi viņam maksātu par klusēšanu. - Stepa dejotāji aizgājuši uz labākām peļņas vietām, Lūks nodomāja. Parkā laidelējās baloži. - Un viņš var netieši vēl vairāk sagrozīt patiesību, savīt tādus melus, ka es nespēšu vairs dzīvot. Tāpēc esmu gatavs katrreiz samaksāt tos dažus tūkstošus, lai uzturētu šo miera ilūziju. Tas ir tā vērts.

-Vai tad tu nezini, ka viņš vairs nespēj tevi sāpināt?

- Nē. - Viņš atkal pagriezās pret Liliju, un ikkatrā viņa muskulī atspoguļojās mokoša spriedze. - Es par to neesmu pārliecināts. Vēl ļaunāk, es nezinu, kurus man tuvus cilvēkus vēl viņš varētu sāpināt. Es nepieļaušu, lai kaut kas tāds būtu iespējams, Lilij. Pat ja tu to lūgsi, es ne-klausīšu.

- Es tev to nelūgšu. Es lūgšu vienīgi to, lai tu man uzticētos un ne-pieciešamības gadījumos grieztos pie manis. Vienmēr. - Viņa pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja Lūka vaigu. - Es zinu, ka esmu muļķe un kašķīga...

- Izbeidz!

Lilija tikai iesmējās.

- Mīļais, es lieliski zinu, kāda esmu. Un es to nepavisam nenožēloju. Esmu pusmūža sieviete, kas lieto pārlieku daudz kosmētikas un kas labprātāk nomirs nekā ļaus parādīties pirmajam sirmajam matam. Taču es aizstāvu tos, kurus mīlu. Tevi es mīlu jau ļoti ilgu laiku. Vari sūtīt to čeku, ja uzskati to par nepieciešamu. Un, ja viņš prasīs vairāk, nekā tu vari atļauties tērēt, tad griezies pie manis. Esmu arī sev nolikusi nebaltai dienai.

- Paldies! - Lūks noklepojās. Bet parasti viņš pārāk daudz neprasa.

- Ir vēl kaut kas, ko es gribētu, lai tu atceries uz visiem laikiem. Nav nekā tāda, ko Lu esi darījis vai vēl varētu darīt, par ko es justos apkaunota. - Viņa pagriezās un sāka vākt kopā savas somas. - Būs labāk, ja posīšos uz mājām. Man paies puse nakts, kamēr izlemšu, ko likt koferos un ko ne. Ak šausmas! -Viņa piespieda plaukstas pie vaigiem. - Man vispirms jāsaved kārtībā seja. Es taču nevaru iziet uz ielas ar notecējušu skropstu tušu. - Paķērusi rokā somiņu, viņa metās uz vannas istabu. - Ak, Lūk, vai zini, tu varētu braukt mājās kopā ar mani un pārgulēt nakti savā vecajā istabā. Tad tev būs vieglāk rīt no rīta savākt visas mantas.

Viņai taisnība, Lūks nodomāja, iebāzdams rokas kabatās. Un būtu tik patīkami atgriezties mājās, kaut vismaz uz vienu nakti.

- Es tūlīt pat paņemšu savas somas, - viņš uzsauca Lilijai. - Tu tiksi eleganti aizvesta mājās.

17................................

Publikas izklaidētāju apartamenti uz “Amerikāņu princeses” klāja gluži tik grezni nebija, kā Roksana cerēja. Tā kā viņiem, māksliniekiem, bija piešķirti īpaši apstākļi, viņiem bija ierādītas ārmalas kajītes, kas atradās pavisam nedaudz virs ūdens līmeņa.

Kajīte ar divām guļvietām bija pavisam mazītiņa, tāpēc Roksana ju-tās pateicīga, ka nākamo sešu nedēļu laikā viņa nebūs spiesta tajā dalīties vēl ar kādu. Viņas praktiskā daba neļāva ilgi lūkoties laukā pa iluminatoru, ber lika izkravāt abu koferu saturu. Kā jau parasti, it viss tika glīti salocīts un ielikts plauktos vai iekārts mazajā sienas skapī. Viņa bija romantiski noskaņota un vēlējās nokļūt uz klāja tajā brīdī, kad kuģis signalizēs par atiešanu no krasta.

Viņa mierīgi sakārtoja plauktos antīkās pudelītes un burciņas, kuras bija krājusi gadiem ilgi un kuras bija rūpīgi piepildītas ar smaržām un losjoniem. Tos bija tik sasodīti grūti iesaiņot, lai nesaplīstu, un Rok-sana zināja, ka plastmasas pudelītes būtu daudz praktiskākas. Bet, redzot izliktu visu šo brīnišķīgo kolekciju dažādās krāsās un dažādās formās, viņa neviļus pasmaidīja. Papildu svars un papildu pūles bija tā vērtas.

Vispirms viņa ieskatījās spogulī, priecādamās, ka mati jau atkal atauguši pāri pleciem pēc diezgan neapdomīgā lēmuma pirms diviem gadiem nogriezt tos līdz zodam. Arī mati viņai sagādāja diezgan daudz pūļu, milzum daudz laika bija vajadzīgs, lai tos izžāvētu un sakoptu. Taču Roksana rūpējās par savu izskatu un uzskatīja, ka viņas laiks un pūles ir veltītas vērtīgiem mērķiem.

Apmierināta, ka radiotranslācija pārraida arī klasisko mūziku, viņa vēl pielaboja grimu: mazliet bronzas krāsas ēnu uz plakstiņiem, mazliet sārtuma uz vaigu kauliem. Tā nebija iedomība par savu izskatu, vismaz ne gluži, viņa pati sev apgalvoja. Noveļu trupas pienākums uz kuģa bija visu laiku uzturēties citu pasažieru sabiedrībā, būt atsaucīgiem pret pasažieriem, runīgiem un patīkamiem sarunu biedriem.

Tas bija diezgan viegls darbs, lai gūtu iespēju sešas nedēļas ceļot gluži kā elegantā peldošā viesnīcā.

Paķērusi ietilpīgo brezenta somu, Roksana izgāja no kajītes un kāpa uz klāja. Pasažieri jau drūzmējās šaurajos gaiteņos, meklēdami savas kajītes vai pētīdami apkārtni. Durvju priekšā kaudzēs bija sakrauta bagāža. Zagles daba jautri uzjundīja Roksanas sirdi. Būtu tik nožēlojami vienkārši paņemt pa nieciņam šeit, pa lietiņai tur. Gluži kā plūcot margrietiņas, viņa prātoja, uzsmaidīdama apaļīgam vīrietim ar beisbola cepuri galvā, kurš spraucās viņai garām.

Vēl jau atliks daudz laika jautrībai un spēlēm, Roksana sev atgādināja. Sešas garas nedēļas vērtīgi pavadīta laika. Bet šajā pēcpusdienā viņa bija brīva. Kāpņu augšgalā viņa pagriezās, izgāja cauri “Lido” atpūtas telpai, tad uz klāja kuģa pakaļgalā, kur daži enerģiski pasažieri jau sūca bezmaksas kokteiļus, filmēja ar videokamerām vai gluži vienkārši stāvēja, atspiedušies pret margām, gaidot, kad varēs pamāt ardievas Manhe-tenas debesskrāpjiem.

Roksana no viesmīļa paplātes paņēma glāzi ar koši sārtu šķidrumu un, sūkdama pārlieku saldo ruma dzērienu, vēroja nedaudzos sapulcējušos pasažierus.

Roksana sprieda, ka aptuvenais vidējais pasažieru vecums varētu būt sešdesmit pieci. Bija ari dažas ģimenes ar bērniem, nedaudzi jaunlaulātie, taču lielākoties ceļotāji bija padzīvojuši pāri, neprecēti cilvēki vidējos gados un daži padzīvojuši žigolo, kas cerēja atrast sev piemērotu laupījumu.

- Varbūt mums šo te vajadzētu nosaukt par geriatrisku kuģi, - pavisam tuvu viņai pie auss ierunājās Lūks, un Roksana gandrīz vai izšļakstīja savu ruma kokteili.

- Manuprāt, te ir ļoti jauki.

- Es jau neteicu, ka nav. - Lūka balss skanēja dzēlīgi, taču viņš aplika roku Roksanai ap pleciem. Viņš bija nospriedis: ja dažas nākamās nedēļas viņiem būs jāatrodas tik relatīvi tuvu, tad vajadzētu izturēties civilizēti. - Paskaties uz to ripu!

Lūks bija palaidis garām ruma kokteiļus un paņēmis alus pudeli un tagad, turēdams to rokā, pamāja uz kustīgu džentlmeni ar sirmiem matiem, pabiezā tumšzilā džemperi un spodri baltās biksēs. Viņš jau bija sapulcinājis ap sevi bariņu vecāku dāmu.

-Tas ir Glaunais Džo.

-No Palmbīčas glaunajiem, - Roksana uzjautrināta piebilda. - Vai gribi saderēt, ka viņš pretīgi dejo čačača?

- Droši vien māk tikai kādu rumbu. Un tur! - Lūks atkal pamāja, tikai ar savas sarauktās uzacs palīdzību vien liekot Roksanai pavērst skatienu sānis. Līdzās margām stāvēja sabozusies liela auguma blondīne satriecošā sārtā treniņtērpā. Ap kaklu viņai bija pārmests fotoaparāts un tālskata siksniņa, un viņa rosīgi cilāja te vienu, te otru aparātu, neaizmirstot iebaudīt ari pa malciņam ruma kokteiļa. - Tūriste Sallija.

- Viņa ir no snobiem.

Lūks tikai pasmaidīja.

- Klau, tagad izvēlies tu kādu!

Roksana pārskatīja klāju, tad pielika mēles galiņu pie augšlūpas.

- Hmm... Es ņemšu to tur. Smukulīti Tomu.

Lūks nopētīja kuģa virsnieku: nosauļojies brūns, ar blondiem matiem, viņš izskatījās patiesi pievilcīgs savā baltajā formastērpā. Lūka garastāvoklis tūlīt pat sabojājās.

-Ja vien tev patīk tāda tipa vīrieši.

- Patīk gan. - Nespēdama turēties pretī kārdinājumam, Roksana pārspīlēti nopūtās. - Ak, un kā vēl patīk! Skaties, tur nāk Moss! - Roksana dedzīgi pamāja, lai paaicinātu viņu pienākt tuvāk. - Kā tev šeit patīk?

- Te ir lieliski. - Viņa lielā bālā seja bija piesarkusi patiesā priekā. Zem puķotā krekla ar īsajām piedurknēm, kuru viņam bija izvēlējusies Lilija, izspiedās muskuļi. - Man ļāva nokāpt mašīntelpā. Tagad man jāparūpējas par izrādes piederumiem un visu pārējo, taču man apsolīja, ka vēlāk es varēšu uzkāpt uz kapteiņa tiltiņa un tur visu apskatīt.

- Vai tur lejā ir arī dāmas? - Lūks prasīja.

- Mašīntelpā? - Moss plati pasmaidīja un pašļūkāja kājas. - Nav. Vienīgi bildēs uz sienām.

- Turies kopā ar mani, vecīt! Es tev atradīšu dažas pavisam īstas.

- Liec viņu mierā, tu staigājošais hormonu vergs! - Lai aizstāvētu Mosu, Roksana ielika roku viņa elkonī. - Klausieties! - Viņa sarāvās, jo no kuģa svilpes atskanēja divi gari pūtieni. - Mēs atejam no krasta.

- Vienu klāju augstāk, - Lūks nomurmināja, kad Roksana sāka staipīt kaklu.

Viņa pacēla galvu un ieraudzīja savus tuviniekus. Liliju, saposušos plandošā zilā vasaras kleitā, Maksu - satriecoši pievilcīgu spodri baltā žaketē un tumšzilās biksēs, un Leklēru, kurš gluži kā ēna slējās aiz viņiem.

- Gan ar viņu viss būs kārtībā. - Lūks saņēma Roksanas roku savējā un sakļāva abu pirkstus.

- Protams, tā būs. - Roksana aizgaiņāja šaubas. - Kāpsim augšā! Es gribu mazliet pafotografēt.

Izrādījās, ka šeit tomēr nebūs nekādas pastaigas pa pludmali. Jau pirmā kuģa personāla sanāksme izgaisināja jebkādas cerības, ka paredzēts vienkārši bezmaksas brauciens. Noveliem jau tajā pašā vakarā līdz ar ciliem māksliniekiem bija jāsniedz neliela izrāde, lai sveiktu kuģa pasažierus. Uz kuģa bija kāda franču estrādes dziedātāja, komiķis, kurš papildināja savus monologus ar žonglēšanu, un dziesmu un deju grupa ar sešiem dalībniekiem.

Papildus izrādēm viņiem lika lūgts palīdzēt ikdienas norisēs, sākot no loterijām līdz pat ekskursijām krastā. Kad atklājās, ka Roksana te-koši runā franciski, viņu nekavējoties piespieda palīdzēt abiem kuģa tulkiem.

Tika nolasīti kuģa noteikumi. Viņiem obligāti bija jābūt draudzīgiem un laipniem pret pasažieriem. Taču nedrīkstēja atļauties pārlieku tuvas attiecības. Dzeramnaudas ņemt nebija atļauts, dzeršana netika atzīta. Maltītes varēja nobaudīt tikai tad, kad bija paēduši pasažieri. Un, ja jūrā rastos ārkārtēja situācija, apkalpes un personāla locekļi varēs uzvilkt glābšanas vestes tikai tad, ja visi pasažieri būs drošībā.

Kad tika izdalīti nedēļai paredzētie pienākumi, daži vairāk pieredzējuši personāla locekļi sāka kurnēt. Atbildīgais par ceļojumu Džeks - jauneklīgs veterāns ar desmit gadu pieredzi uz izpriecu kuģiem - ar to tika galā pavisam vienkārši.

-Ja jums kaut kas nepieciešams, tikai pajautājiet. Un nepievērsiet uzmanību šiem īgņām! Vairākums papildu darbu, ja uzturas kopā ar pasažieriem, ir tīrā izprieca.

- Tā jau viņš apgalvo gan. - Slaida, gara auguma blondīne, vārdā Dorija, zīmīgi palūkojās uz Lūku. - Dariet man zināmu, ja būs nepieciešama kāda palīdzība, lai iejustos ceļošanas gaisotnē. - Viņa uzsmaidīja Roksanai, lai arī viņu ietvertu šajā uzaicinājumā. - Pusčetros mums paredzēts mēģinājums kino zālē. Tas ir uz augšējā klāja, kuģa pakaļgalā.

- Un pirmā izrāde ir astoņos, - Džeks noteica. - Tagad varat mazliet atpūsties un iepazīties ar kuģa izkārtojumu.

Roksana saņēma “Amerikāņu princeses” krekliņu sarkanā krāsā, plāksnīti vārdam, ko pie tā piespraust, un draudzīgu uzsitienu pa plecu veiksmei. Viņa izstaigāja kuģi, piedalījās mēģinājumā, tad vēlreiz apstaigāja klājus, atbildēdama uz jautājumiem, smaidīdama un vēlēdama pasažieriem jauku ceļojumu.

Pēcpusdiena jau sliecās uz vakaru, kad viņai izdevās no pasažieru pamatīgi iztukšotās bufetes nočiept ābolu un dažus siera gabaliņus un slepus aiznest tos uz ģērbtuvei pielāgoto noliktavas telpu, kur viņām ar Liliju bija paredzēts pārģērbties pirmajai izrādei.

- Viņu ir tik daudz, - Roksana klāstīja, pa starpu cenzdamās nokost pa ābola kumosiņam. - Un viņi ir ļoti ziņkāri.

- Visi ir tik jauki un draudzīgi. - Lilija veikli izvairījās, lai neiegāz-tos no kartona pagatavotā cietuma kamerā, un iespraucās savā kostīmā.

- Zini, es sastapu cilvēkus no visām valsts malām. Patiesi ir tāda sajūta, it kā mēs atkal ceļotu apkārt ar trupu.

- Maksam te patīk, vai ne?

- Ļoti patīk. Viņam jau tagad te ļoti patīk.

Rūkšanai ar to pietika, kaut gan viņai nācās piespiest roku pie vēdera, jo kuģis sašūpojās.

- Kā tev šķiet, vai tas ilgi tā turpināsies?

- Kas, mīļā?

- Šūpošanās. - Viņa izpūta aizturēto elpu, nolika ābolu sānis un pasniedzās pēc kostīma.

- A, kuģa šūpošanās? Ir tāda sajūta, it kā atrastos šūpulī, vai ne? Tas ir tik jauki un nomierina.

-Jā. Kā tad! - Roksana ar pūlēm norija siekalas.

Viņai izdevās izturēt pirmo izrādi, bet tad “nomierinošā” šūpošanās pašas vēderā lika viņai traukties lejup uz savu kajīti. Kad nelabums tik ko bija pārgājis, mazajā telpā ienāca Lūks.

- Es aizslēdzu durvis, - viņa sacīja ar visu pašcieņu, kādu vien varēja sakopot, sēdēdama uz grīdas.

- Zinu. Man bija nepieciešamas gandrīz trīsdesmit sekundes, lai tās atmūķētu.

- Es gribēju teikt: ja jau biju aizslēgusi durvis, varbūt es vēlējos palikt viena.

- Hmm... - Lūks samitrināja drāniņu aukstā ūdenī. Viņš palīdzēja Roksanai piecelties un aizveda viņu līdz gultai. - Apsēdies! Uzliec šo te uz skausta!

Viņš to izdarīja pats, izvilinādams no Roksanas garu un pateicības pilnu nopūtu.

- Kā tu zināji, ka man ir nelabi?

Lūks ar plaukstu pārvilka pār viņas vizuļojošo smaragda krāsas kleitu.

- Tava seja bija tādā pašā krāsā kā tavs kostīms. Tā ir neapšaubāma nelabuma pazīme.

- Tagad es atkal jūtos labi. - Roksana vismaz cerēja, ka tā ir. - Es pie tā pieradīšu. - Kad viņa pacēla skatienu uz Lūku, viņas acis bija patiesu bažu pilnas. - Vai tev tā nešķiet?

- Protams, pieradīsi. - Bija pavisam nepierasti redzēt Roksanu Noveļu tik viegli ievainojamu; tik nepierasti, ka Lūkam vajadzēja apspiest vēlēšanos piekļaut viņu sev klāt un aizgaiņāt visas viņas bažas. - Iedzer šīs pāris ripiņas! - Viņš pastiepa Roksanai divas baltas tabletes.

- Diez vai tas ir morfins.

- Diemžēl nav. Tikai dramamīns. Rij tās nost un uzdzer pāris ingveralus malku! Tā, redzi. - Tikpat prasmīgi kā medicīnas māsa viņš apgrieza drāniņu otrādi un atkal piespieda pie viņas skausta vēsāko pusi. - Ja tās tevi neuzmundrinās, tad par tevi parūpēsies kuģa ārsts.

- Muļķīgi. - Vairāk gan dusmīga nekā apmulsusi, viņa izdzēra vēl dažus ingveralus malkus un lūdza Dievu, kaut tie nekāptu uz augšu. - Es taču varēju vizināties jebkurā karuselī un nekad neko tamlīdzīgu nejutu. Pietiek ar vienu vakaru uz kuģa, un man jau kļūst nelabi.

-Tas pāries. - Tā kā viņas sejas krāsa jau atkal bija kļuvusi gandrīz normāla, Lūks nosprieda, ka nelabums jau ir pāri. - Ja tu nejūties īpaši labi, mēs otrajā izrādē varētu tevi aizstāt.

- Nekādā ziņā! - Viņa piecēlās kājās, cerēdama, ka viss organisms būs stabilizējies. - Neviens no Noveliem nekad nepadodas grūtību priekšā. Dod man minūti laika! - Viņa atgriezās vannas istabā, lai izskalotu muti un pielabotu grimu. - Laikam palieku tava parādniece, - viņa sacīja, iznākusi no vannas istabas.

- Mīļā, tu man esi daudz vairāk parādā. Vai esi gatava?

- Protams, esmu gatava. - Viņa atvēra durvis un izgāja laukā. - Lūk, mums taču nevienam nav par to jāieminas, vai ne?

Lūks izbrīnījies sarauca pieri.

- Par ko jāieminas?

- Labi. - Roksana viņam uzsmaidīja. - Esmu tev dubulta parādniece.

Tā kā pāris nākamajās dienās nelabums neatkārtojās, Roksana bija spiesta domāt, ka šā kuģa šūpošanās bijusi tikai vēl viens faktors it visā pārējā, ko veidoja stress, rums gandrīz tukšā dūšā un nervi. Tās gan nebija īpaši patīkamas atziņas sievietei, kura allaž lepojusies, ka spēj tikt galā ar jebko, kas vien gadās viņas ceļā. Tomēr Roksanas dienas bija pārāk piesātinātas, lai daudz prātotu par šo tematu.

Džekam bijusi taisnība, viņa nosprieda. Lielākā daļa darba patiesi bija izprieca. Viņai patika kuģa pasažieri, kā arī spēles un pasākumi visas dienas garumā, lai pasažieri visu laiku tiktu izklaidēti. Arī pārējie viņas ģimenes locekļi pamazām iejutās Šajā gaisotnē. Makss un Lilija piedalījās deju konkursa žūrijā, Moss lielāko daļu laika pavadīja mašīņtelpā un apkalpes locekļu kopējās telpās, un Leklērs bija atradis vēl trīs pokera spēlmaņus.

Līdz ar katru uz kuģa aizvadīto stundu pamazām pagaisa stress, ko viņa nemaz nebija vēlējusies paņemt sev līdzi uz klāja. Tas būtu izgaisis pavisam, ja vien Roksana nebūtu pagriezusies uz klāja kāpņu pusi un ieraudzījusi tur stāvam pavisam apjukušo Maksu.

- Tēti? - Viņš neko neatbildēja, tāpēc Roksana pagāja tuvāk un pieskārās viņa rokai. - Tēti?

Makss sarāvās, un Roksana redzēja viņa acīs paniku. Uz mirkli asinis sastinga viņas dzīslās. Tēva acīs viņa bija pamanījusi ne tikai paniku, bet arī apjukumu. Makss viņu nepazina. Viņš lūkojās Roksanai sejā un viņu nepazina.

- Tēt, - viņa atkal ierunājās, nespēdama piespiest sevi, lai balss netrīcētu. - Va> tu jūties labi?

Viņš samirkšķināja acis, žoklī saspringa muskuļi. Gluži kā migla, kas lēni ceļas augšup, pamazām no viņa acu skatiena izzuda apjukums, dodot vietu dusmām.

- Protams, es jūtos labi! Kāpēc lai es tā nejustos?

- Nu, man šķita, ka tu... - Viņa ar piespiešanos uzbūra sejā smaidu. - Man šķiet, tu esi apmaldījies. Ar mani tā notiek nepārtraukti.

- Es ļoti labi zinu, kurp dodos. - Makss juta kaklā spēcīgi dunam pulsu. Viņš gandrīz vai spēja to sadzirdēt. Viņš nebija zinājis, kurp dodas. Vienu mirkli viņš nebija spējis atcerēties, ne kur viņš atrodas, ne ko šeit dara. Patiesas bailes lika viņam sakliegt uz meitu. - Man nav vajadzīgs neviens, kas man sekotu pa pēdām. Un man nepatīk, ja mani izprašņā par ikvienu manu kustību.

- Piedod! - No Roksanas vaigiem nozuda sārtums. - Es tikai gāju uz tavu kajīti. - Viņa pamanīja, ka Makss pasitis padusē kādu grāmatu. Apbružātu antīku alķīmijas grāmatu. - Es nekādā ziņā negribēju tevi izprašņāt. - Ietinusies sava ievainotā lepnuma plīvurā, viņa strauji pagāja Maksām garām.

Maksu pārņēma kauna vilnis, un viņš pastiepa roku uz Roksanas pusi.

- Piedod! Es biju aizdomājies par kaut ko citu.

Roksana tikai paraustīja plecus; šāds izteikti sievišķīgs žests liktu zemoties ne vienam vīrietim vien.

Makss izņēma savu atslēgu, lai atvērtu kajītes durvis. Moss, Leklērs un Lūks jau viņus gaidīja.

- Labi, mīlīši. - Makss atvilka vienīgo krēslu, kas stāvēja pie rakstāmgalda, un apsēdās. - Laiks ķerties pie darba.

-Vēl nav atnākusi Lilija, - Lūks aizrādīja, izskatīdamies noraizējies, kad Makss ar tukšu skatienu paraudzījās visapkārt telpai.

- A, patiesi.

Roksana pārtrauca neomulīgo klusumu.

- Vismaz ducis pasažieru jau pieteikušies talantu izrādei, kas notiks nedēļas nogalē. Tai vajadzētu būt aizraujošai.

- Uz cik tu gribi saderēt, ka šeit kāds izpildīs “Upi mēnesnīcā”? -Lūks jautāja.

Roksana nervozi paberzēja rokas, taču pasmaidīja.

- Nekādu derību! Es dzirdēju, ka Steineres kundze dejojot stepu. Varbūt... - Viņa apklusa, juzdamās atvieglota, kad kajītē iesteidzās Lilija.

- Atvainojiet par nokavēšanos! - Viņa bija glīti piesarkusi un rokā nesa somiņu un fotoaparātu. - Pie peldbaseina norisinājās sacensības ledus figūru veidošanā, un es tur aizkavējos. Kāds izveidoja neticami apburošu pāvu. - Viņa uzsmaidīja Maksam, kurš tikai izklaidīgi pamāja.

- Nu labi, tātad - kas mums te ir?

Leklērs sakrustoja rokas aiz muguras.

- Dimato pāris septiņi simti sešdesmit septītajā kajītē. Briljanta auskari, iespējams, divu karātu vērti, “Rolex” pulkstenis un piecu līdz sešu karātu safīra kulons.

- Dimato pāris atzīmē savu piecdesmito kāzu gadadienu, - Roksana iejaucās sarunā, noraudama vienu vīnogu no augļu groziņa uz rakstāmgalda. - Kulons ir viņas kāzu gadadienas dāvana. Viņi abi kopā ir tik bezgala mīļi.

Makss saprotoši pasmaidīja.

- Tādā gadījumā - kas vēl mums ir?

- Nu, Galegeres kundze seši simti divdesmitajā kajītē, - Roksana ieteicās. - Rubīnu komplekts: rokassprādze, kaklarota, auskari. Izskatās seni.

- Ak, viņa ir tik burvīga sieviete! - Lilija lūdzoši uzlūkoja Roksanu. - Es aizvakar dzēru tēju kopā ar viņu. Viņa dzīvo Roanokā, Virdžīnijas štatā, un viņai ir divi kaķi.

- Vēl kāds pretendents? - Makss pamāja uz pārējo pusi.

- Ir Hārvijs Volless četri simti trīsdesmit sestajā kajītē. - Lūks paraustīja plecus. - Briljanta aproču pogas, kaklasaites saspraude, vēl viens “Rolex". Bet... Sasodīts, viņš ir tik jautrs večuks!

- Viņš ir jauks, - Moss iestarpināja. - Viņš man izstāstīja visu par savu “De Soto”, kuru pārbūvējis 1962. gadā.

- Džeimisoni, - Leklērs caur zobiem izgrūda. - Septiņi simti desmitā kajīte. Briljanta gredzens, īpatnēji slīpēts, apmēram pieci karāti. Rubīna gredzens, iespējams, Birmas rubīni, apmēram tikpat daudz karātu. Antī-ka smaragda broša...

- Nensija un Džons Džeimisoni? - Makss viņu pārtrauca. - Vēl vakar es patīkami pavadīju laiku, kopā ar viņiem uz augšējā klāja spēlējot bridžu. Viņš darbojas pārtikas rūpniecībā, un viņai pieder grāmatu veikaliņš.

- Bon Dieu.'[13] - Leklērs nomurmināja.

- Mēs esam sentimentāls bariņš, vai ne? - Roksana papliķēja pa Lek-lēra roku. ~ Un esmu pārliecināta, ka tev sagādājam vienas vienīgas galvassāpes. - Paņēmusi vēl vienu vīnogu, viņa sakrustoja kājas zem sevis. - Es patiešām nevaru būt mierā ar to, ka mēs apzagtu cilvēkus, ar kuriem diendienā dzīvojam blakus. It īpaši tad, ja mums viņi tik ļoti patīk.

Makss pacēla augšup rokas un piesita ar pirkstiem pie zoda.

- Tev taisnība, Roksana. Kad mūs ar citiem cilvēkiem saista emocionālas saites, apzagt viņus vairs nav nekāda prieka. - Viņš pārskatīja telpu, nopētīdams katra seju. - Tātad esam vienojušies? Šonedēļ neviena kandidāta?

Visi piekrītoši pamāja, vienīgi Leklērs grieza zobus.

- Nenokariet galvu! - Lūks paņēma Maksa atlikušo minerālūdeni un pacēla to kā tostā. - Mums vēl atlikusi lielākā daļa no sešām nedēļām. Gan jau uz klāja uzkāps arī kāds pasažieris, kas mums nepatiks.

-Tātad pasludinām pārtraukumu.

- Vai tev ir mirklītis laika? - Lūks pavaicāja Maksam, kad visi jau grasījās iet prom.

- Bez šaubām!

Lūks nogaidīja, kamēr viņi palika vieni, tomēr arī tad viņš runāja klusā balsī.

- Pie velna, kāpēc tu dari pāri Lilijai?

Maksam pārsteigumā pavērās mute.

- Kā, lūdzu?

- Sasodīts, Maks, tu viņai salauz sirdi!

- Tas ir absurds. - Dziļi aizvainots, Makss piecēlās no krēsla, lai paņemtu savu grāmatu. - Kur tu dzirdēji tik smieklīgu informāciju?

- No Lilijas. - Pārāk dusmīgs, lai atcerētos par cieņu, Lūks paķēra no viņa rokas grāmatu un nometa to gultā. - Iepriekšējā dienā, pirms mēs devāmies uz Ņujorku, viņa iegriezās pie manis. Nolādēts, viņa raudāja tevis dēļ.

- Es? Es? - Šīs domas satriekts, Makss atkal apsēdās. - Kādā veidā?

-- Ar nevērību, - Lūks izgrūda. - Ar neinteresēšanos par viņu. Tu esi tik sasodīti apsēsts ar to burvju akmeni, ka nemaz vairs nespēj saskatīt, kas notiek tavu acu priekšā. Lilija domā, ka tu viņu vairs nemīli. Un, redzot to, kā tu esi pret viņu izturējies pēdējo pāris dienu laikā, man ir pilnīgi skaidrs, kā viņai šāda doma ienākusi prātā.

Pavisam bāls un nekustīgs Makss raudzījās uz Lūku.

-Tā ir pavisam muļķīga doma. Viņai nav nekāda iemesla šaubīties par manām jūtām.

- Patiešām? - Lūks apsēdās uz gultas malas un paliecās uz priekšu.

- Kad bija pēdējā reize, kad tu papūlējies viņai pateikt, kādas ir tavas jūtas? Vai esi sēdējis kopā ar viņu mēnesnīcā un klausījies jūras šalkās? Tu zini, cik svarīgas viņai ir sīkas lietiņas, bet vai tu esi pacenties viņai tās sniegt? Vai šo gultu tu esi izmantojis citiem nolūkiem, nevis tikai gulēšanai?

- Tu šauj pār strīpu! - Makss stīvi izslējās kā dzelts. - Tas jau nu gan ir par daudz!

-(Pie velna, lai tā būtu! Es negrasos stāvēt malā un noraudzīties uz sāpjpilno skatienu viņas acīs. Viņa tevis dēļ būtu gatava basām kājām staigāt pa stikliem, bet tu nespēj pat papūlēties un veltīt viņai desmit minūtes sava dārgā laika.

- Tu maldies. - Makss drūmi noraudzījās uz savu sažņaugto dūri.

- Un, ja Lilija jūtas tā, kā tu saki, tad arī viņa ir maldījusies. Es viņu mīlu. Es vienmēr esmu viņu mīlējis.

- Man gan tā nešķita. Kad viņa ienāca kajītē, tu uz viņu pat nepaskatījies.

- Tā bija lietišķa sanāksme, - Makss iesāka, bet tad apklusa. Viņš savdabīgā veidā allaž bija lepojies ar savu godīgumu. - Var jau būt, ka pēdējā laikā esmu bijis mazliet izklaidīgs un vairāk aizņemts ar sevi. -Viņš atrāva skatienu no sāpošajām rokām. - Es nekādā ziņā viņu nesāpinātu. Tad jau es labāk izgrieztu pats sev sirdi nekā sāpinātu Liliju.

- Saki to viņai! - Lūks pagriezās uz durvju pusi. - Nevis man.

- Pagaidi! - Makss piespieda pirkstus pie acīm. Ja viņš pieļāvis kļūdu, viņš darīs visu iespējamo, lai to izlabotu. Viņa lūpās ievijās viegls smaids. Un to viņš izlabos pienācīgā stilā. - Man nepieciešams, lai tu man izdarītu kādu pakalpojumu.

Lūks vilcinājās ar atbildi, un tas Maksam rādija, cik patiesi dusmīgs viņš ir. Un cik milzīga ir paša vaina.

' - Kādu?

- Pirmkārt, es gribētu, lai šī saruna paliek starp mums. Otrkārt, pēc šā vakara pēdējās izrādes es ļoti vēlētos, lai tu aizkavētu Liliju un apmēram trīsdesmit minūtes neļautu viņai nākt uz kajīti. Un pēc tam es gribu, lai tu pārliecinies, ka viņa dodas tieši uz šejieni.

- Labi.

-Lūk?

Viņš jau bija uzlicis roku uz durvju roktura, taču apstājās un pagriezās atpakaļ.

-Ja?

- Paldies! Laiku pa laikam katram cilvēkam nepieciešams, lai kāds viņam norādītu paša trūkumus un to, ar ko katrs ir svētīts. Tu esi izdarījis abas šīs lietas.

- Galvenais, parūpējies, lai viņa justos labi.

- Ak, noteikti. - Makss tagad plati pasmaidīja. - Vismaz to nu es tev varu apsolīt noteikti.

- Mēs labi pastrādājām. - Roksana smagi atkrita uz krēsla diskozāles malā. Otra šā vakara izrāde bija izdevusies tikpat veiksmīgi kā pirmā.

- Mēs viņus pilnīgi satriecām. - Lūks atsēdās un izstiepa kājas. - Protams, ņemot vērā šā pūļa vecumu, tas nemaz nebija grūti izdarāms.

Roksana iesmējās.

-Nekļūsti nejauks! Labāk esi noderīgs un atnes man un Lilijai kaut ko dzeramu!

- Ak, man šķiet, es šoreiz atteikšos. - Lilija palūkojās visapkārt spoži apgaismotajai zālei, vai neieraudzīs Maksu. - Jūs, jaunie, varat turpināt izklaidēšanos tālāk.

- Nekādā ziņā! - Lūks satvēra viņas roku. - Tu taču negrasies pamest mani, pat nenodejojusi vienu deju. - Smiedamies viņš izvilka Liliju deju zāles vidū, kur skaļi skanēja Maikla Džeksona balss.

- Vai tā ir tava sāncense? - Uz Lūka atbrīvotā krēsla atsēdās Dorija.

- Viņai ir ļoti grūti līdzināties.

- Viņa ir patiesi burvīga, - Dorija piekrita un pieaicināja viesmīli. - Līdz ar apburošo dabu viņai ir tik satriecošs augums. Vai gribi ko dzeramu?

- Glāzi baltvīna, - Roksana izlēma. - Kokteili Lilijai un alu Lūkam.

-Tādā gadījumā divus alus, - Dorija piebilda, tad atkal pārliecās pār galdiņu. Mūzika bija skaļa, taču ne nomācoša. Deju zālē nedaudzie pasažieri mēģināja izlocīties līdzi Džeksona straujajam mūzikas ritmam.

Kad tika pasniegti viņu dzērieni, Dorija turpināja:

- Pirmos dzērienus es izmaksāju. Man patīk strādāt uz izpriecu kuģiem. Vairākums cilvēku te ierodas, vēlēdamies patiesi labi atpūsties. Tas padara darbu vienkāršāku. Turklāt var sastapt dažādus cilvēkus. Runājot par cilvēkiem, - viņa iedzēra pamatīgu alus malku, - kāda viņam vaina?

Roksana palūkojās uz to pusi, kur Lūks zālē dejoja ar Liliju.

- Vaina?

-Nu, viņš ir patiesi pievilcīgs, enerģisks, neprecējies. Seksuāli normāls, vai ne?

Roksana iesmējās.

- Pavisam noteikti heteroseksuāls.

- Tad kā tas nāk, ka tu neesi metusies viņam virsū?

Roksana gandrīz aizrijās ar vīnu.

- Metusies viņam virsū?

- Roksana, viņš nudien ir gards kumosiņš. - Lai pierādītu, ka patiešām tā domā, Dorija aplaizīja lūpas. - Es labprāt pati pamēģinātu, taču man nepatīk peldēties kāda cita baseinā.

Dziļi ievilkusi elpu, Roksana pakratīja galvu.

-Es tevi nesapratu, Dorij.

- Nu, jūs abi. Tas taču ir tik acīm redzams.

- Ak tā? Kas ir acīm redzams?

-Jūsu starpā zibsnī tik daudz seksuālu dzirksteļu, ka varētu aizdedzināt visu šo kuģi.

Tā kā sārtums Roksanas sejā te uzradās, te nozuda, viņai atlika vienīgi cerēt, ka to var izskaidrot ar krāsainajām diskotēkas ugunīm.

- Tu esi nepareizi sapratusi.

- Ak tā? - Dorija atkal paraudzījās uz Lūku, tad mazliet iedzēra un pagriezās pret Roksanu. - Vai tu gribi teikt, ka nevēlies viņu?

- Nē. Tas ir, jā. Tas ir... - Viņa nebija radusi uzbudināties. - Es gribu teikt, ka mūsu attiecības nav tādas.

- Vai tāpēc, ka tu nevēlies, lai tās tādas būtu?

-Tāpēc... tāpēc, ka tās tādas nav.

- Kā tad! Nu, vispār man nepatīk bāzt savu degunu citu darīšanās.

Roksana iesmējās.

- Ak jā, par to nu es tikko pārliecinājos.

- Lai nu kā, ja man tomēr vajadzētu bāzt savu degunu, es tev piedāvātu šo vienkāršo, laika pārbaudīto padomu. - Dorija sirsnīgi pasmaidīja. - Ieintriģēt, apmulsināt, savaldzināt. Un, ja tas nelīdzēs, tad lec viņam virsū! Tagad man jāiet.

-Jā. Gan tiksimies. - Roksana raudzījās savā vīna glāzē, ar pirkstiem vilkdama līnijas pa glāzes ārmalu. Viņa bija tā aizdomājusies, ka satrūkās, kad Lūks un Lilija atgriezās.

- Ak, tas bija jautri! - Gandrīz vai bez elpas Lilija pasniedzās pēc glāzes.

- Izdzer savu glāzi, un mēs atkal iesim dejot.

- Neparko! - Lilija atvēcinājās abām rokām. - Ej dejot ar Roksiju!

Roksana atkal gandrīz aizrijās un koši piesarka.

- Nomierinies! - Lūks uzsita viņai pa muguru. - Vai gribi padejot, Roksij ?

- Nē. Varbūt vēlāk. - Viss viņas augums satraukumā trīsēja. Sirds uztvēra šo ritmu un sāka dobji dauzīties pret ribām. Vai tās būtu seksuālās dzirksteles? Ja tā, tad tās spēja nogalināt. Viņa atkal iedzēra vīnu, bet šoreiz mazliet piesardzīgāk. Ieintriģēt? Nu labi, viņa pamēģinās. - Man patika vērot jūs abus deju zālē. - Viņa ar plaukstu viegli pieskārās Lūka rokai. - Tev ir dažas ļoti lieliskas kustības, Kelahan.

Lūks neizpratnē uzlūkoja Roksanu. Kas tas par spīdumu viņas acīs? Pamanot tādu citas sievietes skatienā, viņš to būtu uztvēris par aicinājumu. Taču Roksana? Viņš sāka prātot, kur viņa vispirms saskrāpēs vai iekodīs.

- Pateicos! - Viņš paņēma alus glāzi un nevērīgi paraudzījās pulkstenī.

- Vai tev paredzēts pavēlāks randiņš? - Roksana iemurrājās.

- Kas? Nē.

Klau, Lilija prātoja, vai tas nav interesanti? Kaķa un peles spēlītes, un Roksana šoreiz bija kaķa lomā.

-Jums abiem vajadzētu iziet pastaigā pa klāju. Ir tik burvīgs vakars!

- Laba doma. Mēs to varētu darīt visi trīs. - Lūks satvēra Lilijas roku un piesardzīgi uzlūkoja Roksanu. Vēl viņam desmit minūtes jāaizkavē Lilija, un tad, šķita, visprātīgāk būs laisties lapās.

- Nē, nē, es esmu mazliet nogurusi. - Lilija izlikās plati nožāvājamies. - Labāk iešu lejā uz kajīti un likšos gulēt.

- Tu vēl neesi izdzērusi savu glāzi. - Lūks atkal apsēdās un cieši turēja Lilijas roku savējā. - Un es tev visu laiku gribēju pajautāt... - Ko? Ko lai jautā? -Ā, kā tu domā, vai rīt Sidnejā līs?

- Austrālijā? - Lilija izbrīnījusies vaicāja.

- Nē, Jaunskotijā. No rīta mēs tur piestāsim krastā. Man... ē... ir pāris brīvu stundu, un es nodomāju, ka varētu doties uz pilsētu un to aplūkot.

Klau, viņš taču pavisam sanervozējies, Roksana atklāja, un viņai tas šķita savādi mīļi. Tas satrauca.

- Es arī, - viņa nomurmināja. - Vai gribi, lai tev piebiedrojos?

-Nu...

- Es patiesi jūtos nogurusi. - Lilija vēlreiz nožāvājās un atbrīvoja savu roku no Lūka tvēriena. - Izklaidējieties labi!

Sasodīts, Lūks nodomāja. Viņam atlika vienīgi cerēt, ka aizkavējis Liliju pietiekami ilgi.

- Es arī pats esmu mazliet noguris. - Lilijai aizejot, Lūks piecēlās kājās. Un viegli noelsās, kad, arī Roksanai pieceļoties, abu augumi saskārās.

- Pastaiga pa klāju darīs tavu miegu saldāku. - Viņa atlieca galvu tā, ka abi stāvēja aci pret aci un gandrīz muti pie mutes. Lūks sajuta, ka viņa lūpas notrīs.

- Nē. - Viņš iztēlojās visu to, ko gribētu darīt ar Roksanu sāļā jūras vēja ieskautajā mēnesnīcas gaismā. - Varu garantēt, ka nepadarīs vis. Arī tev ir jāliekas gulēt.

- Nedomāju vis. - Viņa ar pirkstu noglāstīja Lūka roku. - Ceru, ka tuvumā ir kāds, kas gribētu dejot un pastaigāties. - Viņa ar lūpām viegli pieskārās Lūka mutei. - Arlabunakti, Kelahan!

-Jā. - Viņš noraudzījās, kā Roksana aiziet un pieliecas pie galdiņa, kur daži izklaidēties atnākušie pasažieri baudīja kokteiļus. Lūks šaubījās, vai šonakt vispār spēs aizvērt acis.

Lilija atslēdza kajītes durvis un smaidīdama iztēlojās, kā Roksana un Lūks roku rokā pastaigājas mēnesnīcā. Ilgu laiku viņa bija gaidījusi, līdz abi viņas bērni atradīs viens otru. Varbūt šovakar, Lilija nodomāja un. atvērusi durvis, ieraudzīja sveču gaismu un rozes, skanēja mūzika.

- Ak! - Viņa stāvēja durvīs pret bālo gaiteņa gaismu kā tumšs siluets. Makss pakāpās prom no galda, uz kura jau gaidīja atvērta šampanieša pudele. Viņš piegāja pie Lilijas un pasniedza vienu vienīgu sārtu rozi.

Neko neteikdams, viņš saņēma Lilijas roku, pacēla to pie lūpām un noskūpstīja, tad aizvēra aiz viņas durvis. Un aizslēdza.

- Ak, Maks!

- Ceru, ka nav par vēlu sarīkot nelielas jūrā došanās svinības.

- Nē. - Lilija saknieba lūpas, lai apvaldītu asaras. - Nav vis par vēlu. Tas nekad nevar būt. par vēlu.

Saņēmis Lilijas seju plaukstās, Makss mazliet atgāza viņas galvu.

- Mana sirds, - viņš nomurmināja. Viņa lūpas, piekļaujoties Lilijas lūpām, bija tik maigas un tik spēcīgas. Tad skūpsts kļuva dziļāks un ilgāks, līdz abu lūpas savijās lēnā, abiem pazīstamā dejā.

Kad Makss viņu mazliet atbīdīja no sevis, Lilija pamanīja, ka viņa acīs atkal jau parādījies šķelmīgais mirdzums, kas viņai tik ļoti patika.

- Varbūt es varētu tev kaut ko palūgt?

-Tu taču zini, ka drīksti lūgt it visu.

-To purpursārto peņuāru, ko tu ieliki koferī! Vai tu to uzvilksi, kamēr es piepildīšu šampanieša glāzes?

18................................

Beidzot Lūks to bija aptvēris. Viņam bija vajadzīgas divas dienas un tikpat daudz neomulīgā nemierā pavadītu nakšu, taču beidzot viņš to bija aptvēris.

Roksana centās panākt, lai viņš zaudētu prātu.

Tas bija vienīgais saprotamais izskaidrojums Roksanas uzvedībai. Nevarēja teikt, ka viņa pārāk biezi uzsmaidītu Lūkam. Taču kā viņa smaidīja! Ar to savādi sievišķīgo mirdzumu acīs, kas nozīmēja aicinājumu līdz ar izaicinājumu un uzjautrinājumu. Lūks pat nedrīkstēja dusmoties, ka Roksana piespiedusi viņu piedalīties deju paraugdemonstrējumos - aizbildinoties, ka jāpiedalās arī personāla pārstāvjiem, - tāpēc viņam vajadzēja turēt Roksanu savās rokās, ieelpot viņas matu smaržu, kamēr viņas gurni kustējās rumbas ritmā zem viņa plaukstām.

Nebija iespējams dusmoties par to, ka pēcpusdienā Roksana nejauši sastapusi Lūku Kvebekā, kad pati bija beigusi savus tulka darbus krasta ekskursijas laikā, ne arī to, ka viņa bija likusi Lūkam ar patiesu prieku izbaudīt staigāšanu no veikala uz veikalu, pērkot dāvanas un suvenīrus, saldējuma ēšanu un spraukšanos cauri tūristu pilnajām šaurajām ieliņām, lai noklausītos ielas muzikantu spēlējam harmonikas.

Patiesību sakot, Lūks nepavisam nespēja dusmoties, ka Roksana parūpējās, lai nepaietu neviena diena, kari viņa nebūtu sniegusi Lūkam vieglu, it kā nevērīgu skūpstu, kas uzbudināja visu viņa ķermeni, gluži tāpat kā maizes garoziņa vēl vairāk sakairināja izsalkuša cilvēka ēstgribu.

Nē, viņš nespēja dusmoties ne par vienu no šīm atsevišķajām izpausmēm, kamēr vien nebija salicis visas kopā līdz ar tām ne tik taustāmajām, taču tikpat iedarbīgajām trīsām, kas viņu pārņēma ikreiz, kad Rok-sana atradās ne vairāk kā piecu pēdu attālumā no viņa.

Visu ceļu augšup pa ārējām kāpnēm no “Lido” klāja uz augšējo klāju un no turienes uz karalisko klāju Lūks klusībā īgņojās. Viņš te nebija nekāds muļķīgs izsūtāmais zēns, un viņš gandrīz vai bija atļāvies kaut ko tādu pateikt Džekam. Taču Lūkam būtu ļoti grūti paskaidrot to, kāpēc viņš tik kategoriski atsakās lūgt Roksanu, lai viņa palīdzētu pasažieru sveikšanas ceremonijā kapteiņa atvadu ballē.

Viņi vēl joprojām bija noenkurojušies Kvebekā. No augšējām margām Lūks varēja saskatīt burvīgos pakalnus, stāvās ieliņas, viesnīcas “Cha-teau Frontenac" elegantos torņus. Viņš atcerējās, cik jauki bijis kopā ar Roksanu klīst pa vecpilsētas ieliņām, klausīties viņas smieklos, redzēt, kā viņas acis priecīgi iemirdzas.

Lūks nezināja, kā ar tik sasodīti brālīgām jūtām spēs izturēt vēl atlikušās piecas nedēļas.

Viņš pagriezās. Gandrīz visi klāja krēsli bija tukši. Tā kā viņiem bija paredzēts doties prom no pilsētas tikai vakarā, lielākā daļa pasažieru bija nolēmuši līdz pat pēdējam brīdim pavadīt laiku krastā. Tie, kuri labprātāk atpūtās uz klāja, kavējās divus klājus zemāk, baudīdami smalkmaizītes, kas tika pasniegtas pie tējas.

Taču Roksāna bija šeit, izstiepusies uz klāja krēsla un uzlikusi spo-guļbritles. Viņa turēja rokā grāmatu un bija tērpusies mazītiņā bikini peldkostīmā, kas aizsedza tikai to, ko prasīja likums.

Lūks, klusībā nikni nolamājies, piegāja viņai klāt.

Roksana zināja, ka viņš ir šeit, bija zinājusi jau kopš tā brīža, kad viņš bija uzkāpis augšā un pagriezies pret margām. Jau veselas piecas minūtes viņa raudzījās vienā un tajā pašā romāna lappusē un jutās pateicīga, ka viņai ticis atvēlēts laiks, lai nomierinātu savu sirdi, kas neprātīgi pukstēja.

Viņa laiski pāršķīra lappusi, tad pasniedzās pēc jau sasilušā dzēriena uz galdiņa līdzās.

- Tev patīk dzīvot bīstamu dzīvi.

Viņa pacēla galvu, izlieca uzaci, tad pabīdīja brilles lejup tik tālu, lai varētu saskatīt tām pāri.

-Tiešām?

- Rudmate, kas sēž saulē, tā vien prasās pēc apdegumiem. - Patiesi-bu sakot, viņas āda nebija ne nosauļota, ne apdegusi. Tā bija burvīgi sārta kā nogatavojies persiks.

- Es pārāk ilgi saulē neuzturos. - Viņa pasmaidīja un atkal atbīdīja brilles atpakaļ. Cauri ķermenim izplūda patīkamas iekāres vilnis. - Un, lai nodrošinātos, visa esmu noziedusies ar losjonu. - Pavisam gausi viņa ar pirkstu pārvilka pār spīdīgo augšstilbu. - Vai tu iedevi Lilijai mežģīņu vēdekli, ko viņai nopirki?

-Jā. - Lai būtu pārliecināts, ka neatļausies neko neprātīgu, Lūks iebāza trīsošās rokas kabatās. - Tev bija taisnība. Viņa bija sajūsmināta.

- Nu redzi? Tev tikai man jāuzticas.

Viņa sakustējās, pavisam mazliet, taču Lūks pamanīja ikkatru viņas muskuļu vibrāciju, ikkatru sīkumu. Mazās auskaru stīpiņas viņas ausīs, mirdzošo smalko zelta ķēdīti ar ametista piekariņu viņai ap kaklu, to, kā viņas mati, augšā sasieti mezglā, nepaklausīgi vijās katrs uz savu pusi, erotisko smaržu losjonam, ko viņa bija uzziedusi sev uz ādas.

Nogalināt viņu būtu par maz, lai atriebtos par šādu izturēšanos.

- Džeks gribēja zināt, vai tu šovakar varētu palīdzēt viesu uzņemšanā. Viena no meitenēm ir saķērusi vīrusu.

- Ak, domāju, ka es to varētu. - Viņa pacēla kāju augšup un laiski izstiepa ceļgalu. - Vai gribi padzerties? - Viņa piedāvāja Lūkam jau novadējušos kolu. - Izskatās, ka tev ir karsti.

- Man ir labi. - Vai arī tā būs, kad viņam izdosies pakustināt kājas, kas šķita kā pienaglotas klājam līdzās viņas krēslam. - Vai tev nevajadzētu iet uz kajīti un gatavoties?

- Man vēl ir diezgan daudz laika. Vai izdarīsi man kādu pakalpojumu? - Viņa laiski izstaipījās kā apmierināta kaķene, tad paņēma no galdiņa losjona pudelīti un viegli pameta to Lūkam. - Iezied man muguru, labi?

- Muguru?

- Jā-a. - Viņa nolaida lejā krēsla atzveltni, apgriezās uz vēdera un piespieda seju pie krēsla. - Es to nevaru aizsniegt.

Lūks jutās pārsteigts, ka losjons neizplūst gluži kā geizers, tik cieši viņš saspieda pudelīti.

- Tava mugura arī tāpat izskatās labi.

- Esi nu tik labs un izpalīdzi! - Ieslēpusi seju plaukstās, viņa nopūtās, kā jau pieklātos atslābušai sievietei. Taču aiz spoguļbrillēm viņas acis bija plati atvērtas un vērīgas. - Nebūtu prātīgi, ja es lūgtu to izdarīt kādam matrozim.

Tas arī bija izšķirošais teikums. Sakodis zobus, Lūks nometās līdzās krēslam un izspieda losjonu uz viņas lāpstiņām. Roksana jau atkal nopūtās, un viņas lūpās iegūla smaids.

-Cik patīkama sajūta! - viņa murmināja. - Silti.

- Iemesls varētu būt saulē turētā pudelīte. - Lūks ar pirkstu galiņiem sāka profesionāli ieziest losjonu, vismaz viņam pašam tā šķita. Galu galā tā bija tikai mugura. Ada un kauli. Maiga, zīdaina āda. Slaidi, smalki kauli. Roksanas augums liegi kustējās zem viņa roku pieskārieniem, un Lūks apspieda kaisles elsas.

Roksana izjuta patiesu labsajūtu. Lūka rokas uz viņas slidenās ādas darīja brīnumus: uzbūra iztēles ainas, aizdedza iekāres liesmas, aizmigloja prātu. Taču Lūks nebija vienīgais, kurš pārzināja savaldīšanās un kontroles paņēmienus. Ierunājoties Roksanas balss bija mazliet aizsmakusi, taču var jau būt, ka to varēja izskaidrot ar sildīšanos saulē, nevis ar uzbudinājumu.

-Tev jāatāķē peldkostīma augša.

Lūka rokas spēji pārtrauca masēšanu. Roksana savās brillēs saskatīja viņa pārsteigto sejas izteiksmi.

-4 Kā, lūdzu?

- Bikini augšu, - viņa atkārtoja. - Atāķē to, citādi iesauļosies svītra.

- Protams. - Kas tur liels, viņš pats sev sacīja, taču pirms vienkāršā slēdzīša atāķēšanas viņa rokas divreiz tam pietuvojās un atkal atrāvās no tā, līdz viņš bija pārliecināts, ka gribasspēka pietiks.

Tagad Roksana patiesi aizvēra acis, lai labāk izjustu ikkatru saviļņojošās baudas uzplūdu.

- Mmm... Tu varētu dabūt darbu uz apakšējā klāja pie Ingas.

- Pie Ingas? - Dīvaini, bet, šķiet, viņš nekad nebija ievērojis, cik apburoši viduklī pāriet viņas mugura.

- Viņa ir masiere. Vakar vakarā biju pie viņas uz pusstundu ilgu masāžas seansu, bet ar tevi viņu nevar pat salīdzināt, Kelahan. Zini, tētis vienmēr apbrīnojis tavas rokas. - Viņa trīsošā balsī iesmējās, jo Lūka pirksti virzījās uz viņas dibena pusi. Ja viņa nesmietos, tad būtu spiesta elsot baudā. - Protams, pavisam citu iemeslu dēļ. Kas attiecas uz mani, es... -Viņa nepabeidza teikumu līdz galam, jo labpatikā iemurrājās, kad Lūka plaukstas sāka glāstīt viņas sānus ap ribām.

Augstais Dievs, viņas kauli gluži vai kusa zem Lūka roku pieskārieniem. Tās bija neizsakāmi erotiskas izjūtas: just, kā ar katru viņa plaukstās kustību augums kļūst arvien kaislīgāks, arvien liegāks. Lūku māca neizsakāmi liels vilinājums pieskarties viņas skaustam. Jau doma vien, kā viņš piekļautu tam savas lūpas, izbaudot losjona samitrināto ādu, viņai notrīsot baudā, sadzina Lūkam mutē siekalas. Nemaz nevajadzēja pārāk piepūlēt fantāziju, lai iztēlotos, kā viņš apveļ Roksanu otrādi, kā šis smieklīgais smaragdzaļais drēbes gabaliņš noslīd zemē, ļaujot viņam izbaudīt glāsmainās krūtis. Kā Roksana ieelsojas baudā, kā pasniedzas viņam pretī, kā atveras viņam.

Un tad, un tad beidzot...

Tieši paša saraustītā elpa bija tā, kas atgrieza Lūku realitātē. Viņa plaukstas bija apstājušās pie Roksanas krūtīm, pirksti gatavi ieslīdēt zem vaļīgās peldkostīma augšdaļas, lai beidzot izbaudītu viņas zīdainos apaļumus.

Viņa trīsēja baudā, neapšaubāmi tikpat uzbudināta kā Lūks.

Viņi taču ir uz atklāta klāja, Lūks šausmās nodomāja. Gaišā dienas laikā. Un - pats ļaunākais - viņi bija tik tuvās radnieciskās attiecībās, cik vien spēj būt divi cilvēki, kuri nav asinsradinieki.

Viņš strauji parāva atpakaļ rokas un pēc diviem neveikliem mēģinājumiem satvēra losjona pudelīti.

- Būs jau labi.

Rok sanas augums notrīcēja nepiepildītā solījuma dēļ. Viņa pacēla galvu, automātiski pastiepdama augšup roku, lai saturētu atāķēto bikini augšdaļu, bet ar otru roku atbīdīdama saulesbrilles. Šoreiz viņas acis aiz tām bija gan satumsušas no vilšanās, gan arī tumšas iekāres pilnas.

- Tiešām?

Dusmodamies par to, cik bezrūpīgi Roksana spēj sagraut viņa apņemšanos, Lūks ar saspringtiem pirkstiem satvēra viņas zodu.

- Es tikko parūpējos, lai tu neapdedzinātos, Roksij. Izdari mums abiem pakalpojumu un turies tālāk no uguns!

Roksana piespieda sevi pasmaidīt.

- Par kuru no mums abiem tu īsti raizējies, Kelahan?

Tā kā Lūks nezināja atbildi, viņš atrāvās no Roksanas un piecēlās kājās.

-Nepārbaudi manu pacietību, Roksij!

Taču es noteikti un nepārprotami esmu nolēmusi pārbaudīt Lūka pacietību, Roksana nodomāja, raugoties, kā viņš pāriet pār klāju un kāpj lejā pa dzelzs kāpnēm. Viņa bija nolēmusi pārbaudīt Lūka pacietību, līdz tā lūzīs: lai arī kā, bet lūzīs.

* * *

- Uz ko tu dusmojies, vilcēn?

- Ne uz vienu. - Lūks kopā ar Lefelēru stāvēja pie kazino durvīm, vērojot, kā pa Montekarlo klāja deju zāli līgani kustas pāri. Poļu mūziķu kvartets spēlēja “Nakti un dienu".

- Tad kāpēc tu esi tik īgns? - Leklērs paraustīja ienīsto kaklasaiti, ko viņš bija spiests nēsāt pirmās izpriecu brauciena tūres pēdējā vakarā. - Tavu acu skatiens liek vīriešiem atkāpties un sievietēm nopūsties un trīcēt.

Būdams nomāktā garastāvoklī, Lūks tomēr savilka lūpas smaida.

- Varbūt man tieši tas patīk. Kur ir tā franču lapsiņa ar sudrabotajiem matiem, ap kuru tu te ošņājies?

- Marija Klēra. Viņa tūlīt atnāks. - Leklērs ievilka dūmu no savas pīpes, kamēr Lūks aizdedza cigāru. - Viņa ir glīta sieviete. Uz kauliem pietiekami daudz miesas, un sirdī īsta uguns. - Viņš pasmaidīja un skaļi paberzēja pīpes kātu pret zobiem. - Bagāta atraitne vīrietim ir kā Dieva dāvana. Viņai ir jaukas rotaslietas. Burvīgas. - Viņš noskūpstīja savus pirkstu galiņus un nopūtās. - Vakar vakarā es turēju rokā viņas opāla kulonu. Desmit karātu, mans draugs, varbūt divpadsmit, ko ietver ducis desrnitstūrainu briljantu. Bet tu un visi pārējie, jūs liekat man justies vainīgam, pat ja es iedomājos, ka varētu viņai to nozagt. Tāpēc rīt es pamāšu viņai ardievas, un viņa dosies mājup uz Monreālu ar savu opālu un saviem briljantiem, ar savu izsmalcināti veidoto rubīna gredzenu un neskaitāmi daudzām citām dārglietām, kuru zudums salauztu viņas sirdi. Es būšu nolaupījis vienīgi viņas nevainību.

Lūks uzjautrināts uzlika roku uz Leklēra pleca.

- Reizēm, mans draugs, ar to pietiek. - Viņš palūkojās uz atpūtas istabas ieejas durvju pusi.

Tur stāvēja Roksana, un viņasToku patlaban skūpstīja kuģa kapteiņa palīgs. Nepietika ar to vien, ka tas bija gara auguma, nosauļojies brūns un grieķis. Vēl vairāk Lūka pašcieņu aizskāra tas, cik seksīgi Roksana smējās.

Viņas kleita bija īsa, mirguļojošu akvamarīnu krāsā. Tā kā kleitai nebija lencīšu, Roksanas rokas un pleci bija kaili. Mugurpusē vispār nebija gandrīz nekā. Vienīgais auduma gabaliņš bija kārdinoši aptīts zemu ap gurniem.

Šajā pēcpusdienā nosauļotā āda atvizēja bāli zeltaina, kontrastējot ar sapņaini zilo tērpu. Matus viņa bija saņēmusi augšup ar dārgakmeņiem

rotātu sprādzi, un to kuplums ikvienu vīrieti vilināja atlaist tos vaļā un noraudzīties, kā tie ugunīgi izplūst pār pleciem.

- Tik viegli viņa cauri netiks.

-Ko?

- Es zinu, kas viņai padomā, - Lūks klusi nomurmināja. - Un nekas viņai no tā nesanāks. - Viņš devās pie bāra, lai izdzertu viskija glāzi. Lek-lērs palika stāvam, kur bijis, un iesmējās.

- Ir jau sanācis, mans mīļais vilcēn. Šī lapsiņa ir sagūstījusi vilku.

Pēc divām stundām Roksana stāvēja aiz kulisēm, gaidīdama savu pin mo priekšnesumu. Ceļojuma pēdējā vakarā izrādē piedalījās visi mākslinieki, kas bija uz kuģa. Noveli savukārt bija paredzējuši atstāt publiku ar pārsteigumā pavērtām mutēm.

Makss un Lilija jau izpelnījās aplausus ar vienu no savām “Pārzāģētās sievietes" variācijām. Tajā pašā brīdī, kad Lilija atkal bija “salikta kopā”, lai varētu paklanīties, uz skatuves izsteidzās Lūks izklaidēt publiku ar pļāpāšanu un kabatzagļa trikiem.

Skaidrodams ieplānoto izlaušanās priekšnesumu no rokudzelžiem un aizslēgtas lādes, viņš pasauca divus brīvprātīgos no zāles un sāka viņus nekaunīgi apzagt, par lielu prieku skatītājiem.

Pietika ar rokas mājienu, un viņš pirmajam vīrietim aiz galvas šūpoja tā pulksteni, tajā pašā laikā turpinādams novērst abu apmulsušo brīvprātīgo uzmanību ar rokudzelžiem, kurus piedāvāja apskatīt. Abu acu priekšā Lūks paņēma viņu naudas makus, kabatas nažus un izvilka sīknaudu no kabatām.

-Tā, tiklīdz tie būs saslēgti, manā rīcībā būs trīsdesmit sekundes, Harij! - Viņš uzsmaidīja maza auguma vīrietim ar brillēm, kurš stāvēja viņam līdzās. - Es taču drīkstu saukt jūs par Hariju?

- Protams.

- Labi, Harij, es gribēšu, lai jūs uzņemtu laiku. Vai jūsu pulkstenī ir sekunžu rādītāji?

- Ak jā! - Labprāt vēlēdamies palīdzēt, Harijs pabīdīja augšup savu piedurkni un pārsteigts uzlūkoja tukšo rokas locītavu.

- Viņš patiesi ir talantīgs, vai ne? - Pār Roksanas plecu paglūnēja Dorija.

Lūks beidza priekšnesumu, abi vīrieši kaunīgi pasmaidīja, kad viņi saņēma atpakaļ savas mantas. Orķestris sāka spēlēt dzīvespriecīgu melodiju, norādot, ka numurs beidzies.

-- Jūs bijāt lieliski. Tagad varat atpūsties. Un neraizējieties! - Viņš piemiedza aci un pasniedza Harijam kaklasaiti, ko bija noņēmis tam no kakla. Tad viņš ar plaukstu notrausa Harija kreklu, pēc tam žaketi un saraustīja tās piedurknes.

- Ko viņš tur dara? Tēlo sulaini, vai? - Dorija noprasīja.

- Labāk skaties!

Lūks raustīja piedurknes un pieglauda uzvalka audumu, un noņēma pieķērušos puteklīšus, tad vēlreiz pastiepa plaukstu, lai sirsnīgi pakratītu vīrieša roku. Kad Harijs pagriezās, lai kāptu nost no skatuves, Lūks satvēra viņa krekla apkaklīti aiz muguras. Atkal jau rokas mājiens, un viņš turēja rokā Harija gaišzilo kreklu, kamēr Harijs pats neizpratnē blenza uz savām kailajām krūtīm, kas rēgojās zem uzvalka žaketes.

- Apžēliņ! Kā viņš to paveica? Kā viņš izdabūja krekla piedurknes laukā no žaketes?

Roksana iesmējās, tā viņa smējās ikreiz, skatoties, kā Lūks izdara šo triku.

- Atvaino, amata noslēpums. - Roksana plati pasmaidīja un devās uz skatuves, lai sāktu savu uzstāšanos.

Šajā priekšnesumā viņa darbojās kopā ar Lūku, katrs no savas skatuves puses gluži kā dvīņi izpildīdami veiklus burvju trikus. Arī viņas kostīms bija tieši tāds pats kā Lūkam: smokings ar vizuļojošiem atlokiem. Pats svarīgākais bija precīzi ievērot laiku un būt izveicīgam. Viņu rokās parādījās un nozuda dažādi priekšmeti, gan pieņemoties skaitā, gan mainot krāsu un izmērus.

Priekšnesuma noslēgumā Lūks ierunājās par savu izlaušanos no lādes, cenzdamies pierunāt šķietami negribīgo Roksanu viņam palīdzēt.

- Nu, lūdzu, Roksij, neliec man justies tik neomulīgi visu šo jauko cilvēku priekšā!

- Dari vien visu pats, Kelahan! Es zinu, kas notika iepriekšējā reizē.

Lūks pagriezās pret skatītājiem un noplātīja rokas.

- Kas gan tur īpašs, ka viņa uz pāris stundām izgaisa? Galu galā es viņu dabūju atpakaļ.

’-Nē.

- Nu, lūdzu! - Roksana atkal papurināja galvu, un Lūks teatrāli nopūtās. - Nu labi, tad vismaz paturi lādei priekšā aizklāju.

Roksana ar piemiegtām, aizdomu pilnām acīm nopētīja Lūku.

- Vai tu gribi, lai es tikai paturu aizklāju?

-jā.

- Bez jokiem?

- Pilnīgi. - Viņš pagriezās uz sāniem un pārspīlēti izteiksmīgi piemiedza ar aci.

- Labi. Es to darīšu, bet vienīgi tāpēc, ka mums ir tik lieliska publika. Zini ko, es tev pat aplikšu rokudzelžus.

Viņa sāka šūpot tos gaisā, publika locījās smieklos, jo Lūks bija plati ieplētis acis un pārmeklēja ar rokām kabatas.

- Diezgan veikls gājiens, Roksana.

- Man vēl padomā daudz triku. Nostājies, kā nākas, Kelahan!

Atkal jau atskanēja mūzika, un Lūks pastiepa uz priekšu rokas. Ar

plašām, pārspīlētām kustībām Roksana aplika viņam rokudzelžus, aizslēdza tos, tad izvilka ķēdi un aplika arī to viņam ap rokām. Tad viņa pagrieza lādi pret publiku un atvēra vāku, lai katrs varētu redzēt, ka tai ir četras sānu malas un dibens. Lūks ierāpās lādē, un, izmantodama to, ka viņam ir sasaistītas rokas, Roksana noliecās, lai sniegtu viņam ciešu skūpstu.

- Lai veicas! - Tad viņa spēji pagrūda Lūka galvu uz leju un aizvēra vāku. Pavilkusi aizbīdņus, viņa izņēma no kabatas atslēgu un aizslēdza katru aizbīdni. Paņēmusi baltu aizkaru, viņa nostājās uz lādes vāka un ļāva audumam slīdēt lejup, līdz tas bija pārklājis it visu, kas atradās zemāk par viņas zodu.

- Es skaitīšu līdz trīs! - viņa uzsauca. - Viens. Divi.

Viņas galva nozuda, un tās vietā parādījās Lūka galva.

- Trīs.

Publika sāka skaļi smieties, un, kad Lūks nolaida lejā aizkaru, aplausi kļuva vētraini. Tagad viņš bija ģērbies baltā smokingā ar sudrabotiem atlokiem. Viņš ar plašu vērienu paklanījās, tad izklaidīgi palūkojās pār plecu. No lādes iekšpuses atskanēja skaļa dauzīšanās.

- Ak vai! Kaut ko aizmirsu. - Viņš ar pirkstiem uzsita knipi, un tajos parādījās atslēga. Atslēdzis lādi, viņš atbīdīja aizbīdņus un strauji pacēla vāku.

- Asprātīgi, Kelahan. Patiesi asprātīgi.

Viņš tikai plati pasmaidīja un, pasniedzies lejup, uz rokām izcēla Rok-sanu laukā. Arī viņa bija ģērbusies baltā smokingā, un tagad viņas rokas bija saslēgtas rokudzelžos un aptītas ar ķēdi. Ar Roksanu rokās Lūks vēl pēdējo reizi paklanījās, tad nonesa viņu no skatuves.

- Kārtībā? - viņš nomurmināja.

-Gandrīz. Ir.

Lūks atkal pagriezās aplausu virzienā. Viņš vēl joprojām nesa Roksa-nu uz rokām, tikai tagad viņas rokas bija brīvas, bet Lūka rokas saslēgtas rokudzelžos.

- Tu gan varēji kustēties par pāris sekundēm ātrāk, - Lūks aizrādīja, nolicis Roksanu zemē pie viņas ģērbtuves durvīm. - Sākuma triku laikā tu nepārtraukti mazlietiņ kavējies.

- Nē, tu visu laiku mazlietiņ steidzies. - Roksana smaidīja, jo bija jutusi, cik spēcīgi sitās Lūka sirds, kad viņš nesa Roksanu nost no skatuves. - Vai gribi strīdēties, Kelahan?

- Nē. Taču pastrādā ar savu sasodīto laika izjūtu.

- Sapratu, - viņa nomurmināja, kad Lūks aizgriezās.

Viņa patiesi cerēja, ka ir sapratusi pareizi. Dievs viņas liecinieks, viņa bija nobijusies kā diegs, bet tas bija jādara - vai nu tagad, vai nekad. Jau piekto reizi viņa spogulī pārbaudīja savu izskatu. Mati bija mākslinieciski izspūruši, sejai uzlikts pavisam viegls grims. Garā ziloņkaula krāsas rītakleita burvīgi piekļāvās visām auguma formām. Viņa izsmidzināja gaisā mazliet smaržu, tad izgāja cauri šim smaržu mākonim. Cieši izlēmusi, viņa devās laukā no savas kajītes, tad tālāk pa gaiteni un apstājās pie Lūka kajītes durvīm pretējā pusē.

Viņš bija ģērbies tikai pelēkās treniņbiksēs un, cenšoties noskaņoties gulētiešanai, vēl izstrādāja dažas izlaušanās priekšnesuma detaļas.

Izdzirdējis klauvējienu pie durvīm, Lūks tikai kaut ko norūca. Izklaidīgais skatiens, kad viņš, durvīm atveroties, pacēla galvu, pārvērtās patiesā pārsteigumā, ieraugot Roksanu.

- Kas tad nu? Vai kaut kas atgadījies?

- Nedomāju vis. - Viņa atspiedās pret durvīm. Tā nebija tik daudz provokatīva kustība, kā nogaidīšana, lai kājas pārstātu trīcēt. Viņa pagrieza atslēgu slēdzenē. - Es vingrinos savā laika izjūtā, - viņa paziņoja, dodamās pāri telpai. Lūks piecēlās kājās, sagatavojies raidīt viņu prom. Pietika Roksanai pielikt plaukstu pie viņa kailajām krūtīm, un visa Lūka apņēmība pagaisa, bet viņš pats trīsēja uzbudinājumā. - Tev bija taisnība. - Viņa piekļāva plaukstu pie Lūka spēcīgi pukstošās sirds. Tas viņai deva papildu drosmi un pārgalvību, viņa juta arī iekāri. - Par manu laika izjūtu, atceries? Šis ir viens no tiem gadījumiem, kad man vajadzēja enerģiski rīkoties jau daudz agrāk.

Lūks juta, ka nervi sāk kaukt gluži kā trokšņainas bremzes. Roksana smaržoja tik grēcīgi un patīkami.

- Esmu aizņemts, Roksana, un tagad ir pārāk vēls, lai minētu mīklas.

- Šīs mīklas atminējumu tu jau zini. - Dobji un bezrūpīgi iesmēju-sies, viņa viegli virzīja plaukstas augšup pa Lūka krūtīm līdz pat pleciem. Viņa muskuļi bija tik spēcīgi un tik saspringti. - Kas notiek, ja vīrieti un sievieti atstāj divatā vēlu vakarā un mazītiņā telpā?

- Es teicu... - Bet Roksana kustējās daudz ātrāk un piekļāva viņa lūpām savējās. Lūks nekādi nespēja turēties pretī vēlmei atbildēt uz šo skūpstu, jo pa visu ķermeni gluži kā tīģeris pa atvērtām krātiņa durtiņām izšāvās iekāre. Taču Lūks spēja to atturēt no turpmākās darbības. Viņš lūdza Dievu, kaut to spētu.

-Tā. - Roksana vienu reizi viegli noskūpstīja Lūku, tad vēl un vēlreiz, pēc tam mazliet atkāpās, lai viņam uzsmaidītu. - Es biju pārliecināta, ka tu zini atminējumu.

Lai gan Lūkam tas prasīja visu savaldīšanos, viņš ļāva savām rokām noslīdēt no Roksanas auguma un pakāpās sānis.

- Spēlīte beigusies. Tagad pazūdi! Man jāstrādā.

Kā ass duncis sirdī iecirtās aizvainojums. Labi, Roksana nodomāja, var jau būt, ka viņai būs jāasiņo, taču viņa negrasījās atkāpties bez cīņas. Viņa bija nonākusi pie Dorijas padomā minētā savaldzināšanas posma. Lai viņa nolādēta, ja ļaus Lūkam pamanīt, cik ļoti pārbijusies šobrīd jūtas.

-Jau tad, kad man bija divpadsmit gadu, tu ar šādiem paņēmieniem necik daudz nepanāci. - Viņa piegāja Lūkam tuvāk, virzīdamās projām no gaismas un arī Lūku veikli iedzīdama krēslainajā telpas kaktā. - Tagad tas nepavisam nederēs. Tu mani vēro. - Viņas lūpas bija izliektas raganiskā un pašpārliecinātā izteiksmē. Viņa pagāja vēl tuvāk, tā ka Lūkam vajadzēja spēji pastiept uz priekšu rokas, lai atturētu viņas ķermeni no bīstamas tuvošanās un saskarsmes ar savējo. - Kad esmu otrā telpas malā, es varu sajust, kā tu mani vēro. Es gandrīz vai spēju sadzirdēt, par ko tu domā, tā vērodams. - Viņas acis bija kā tumša, dziļa jūra, un Lūks jau pamazām slīka tajā. Kad Roksana ierunājās, viņas balss ieskāva Lūku kā miglā. - Tu prāto, kā tas varētu būt starp mums abiem. - Viņa saņēma rokā Lūka zodu, ar saviem slaidajiem pirkstiem noglāstīdama viņa zoda līniju. It viss, ko viņš juta, it viss, ko viņš gribēja, traucās prom spēji un dobji pa asinīm no viņa smadzenēm. - Es arī prātoju par to pašu. Tu prāto, kā būtu, ja mani iegūtu, kāda būtu sajūta, darot ar mani visas tās slepenās lietiņas, ko esi alcis darīt. Un es prātoju par to pašu.

Lūks vairs tikai ar piepūli spēja paelpot. Ikkatrs elpas vilciens piepildīja viņu ar Roksanas smaržu, līdz viņam šķita, ka viņš uzsprāgs. Ja tā bija savaklzināšana, tad viņš vēl nekad neko tādu nebija pieredzējis, nekad nebija pat iztēlojies, ka Roksana varētu tik prasmīgi sapīt viņu savos kaisles pilnajos valgos. Sagūstīts, tas bija vienīgais, par ko viņš spēja domāt. Viņš bija sagūstīts - neaprakstāmu alku važās. Un vienīgo izeju no turienes varēja parādīt viņa paša pamazām izsīkstošais gribasspēks.

Roksanas matos iemirdzējās lampas gaisma. Pat nedomādams, ko dara, Lūks jau bija pacēlis roku un saņēmis saujā šīs vizuļojošās liesmas.

- Tu nemaz nezini, ko es alkstu darīt. Ja tu to zinātu, tu kliegdama bēgtu prom.

Viņas ilgas bija daudz spēcīgākas nekā bailes, tāpēc viņa paliecās uz priekšu.

- Es nebēgšu. Man nav bail.

-- Tev pietrūkst prāta, lai baidītos. - Taču viņam gan prāta pietika. Viņš palaida vaļā Roksanas matus un spēji atgrūda viņu. - Es neesmu viens no taviem uzticamajiem koledžas puišiem, Roksij. Es nebūšu pieklājīgs un tev neko nesolīšu, un neteikšu tev tādus vārdus, ko tu šķietami vēlētos dzirdēt. Manī iekšā ir tas, no kurienes es esmu nācis, un tāds es palikšu, lai kas arī parādītos uz ārieni. - Roksana viņa acīs ieraudzīja kaut ko uzliesmojam: varbūt riebumu pašam pret sevi, varbūt nožēlu vai dusmas - to viņa nezināja. Tad šīs liesmas apdzisa. - Tāpēc esi nu laba meitene un bēdz prom!

Roksana sajuta kaklā kāpjam asaras, taču viņas galva palika augsti pacelta un acis sausas.

- Es nekad neesmu bijusi laba meitene. Un es nekur neiešu.

Lūks nopūtās. Viņa nopūta šķita tik uzjautrinoši nikna, ka Roksana sarāvās.

- Roksij, tu mani nostādi tādā situācijā, ka būšu spiests aizvainot tavas jūtas. - Kājās, šķiet, dūrās saplēsti stikli, kad viņš piegāja pie Roksanas un noglaudīja viņai galvu. Lūks zināja, ka pļauka viņu tik ļoti neaizvainotu. - Es zinu, tu esi ļoti pūlējusies, lai mēģinātu sarīkot šo diženo savaldzināšanas izrādi. Un es patiesi jūtos glaimots, ka tu esi tik romantiski manī ieķērusies.

- Ieķērusies? - Roksana ar pūlēm izmocīja, kad atguva spēju runāt. Pēc dusmu zibeņiem viņas acīs Lūks noprata, ka viņš ir nospiedis pareizo pogu.

- Tas ir tik mīļi, un es patiesi spēju to novērtēt, bet mani tas gluži vienkārši neinteresē. Tu neesi mans tips, mīļā. - Viņš nevērīgi atslējās pret plauktu. - Tu esi glīta, un es negrasos izlikties, ka šo gadu laikā, kopš esam izrādes partneri, man nebūtu radušās dažas interesantas fantāzijas attiecībā uz tevi, taču būsim nu reālisti.

- Tu... - Atraidījuma trieciens gandrīz vai lika Roksanai noslīgt ceļos. - Tu vēlies teikt, ka negribi mani.

- Tieši to es vēlos teikt. - Viņš izvilka no plaukta cigāru. - Es tevi negribu, Roksana.

Roksana būtu viņam noticējusi. Viņa balss bija tik maiga, tik aizbildinoša, tik aizvainojoša. Viņa acīs vīdēja uzjautrinājuma dzirkstelītes, kas grieza kā žiletes asmens, ap viņa lūpām vijās tikko jaušams smaids. Roksana būtu viņam noticējusi. Taču viņa pamanīja, ka Lūka rokas ir sažņaugtas dūrēs tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuvuši balti. Viņš jau bija sapluinījis paņemto cigāru.

Brīdi viņa turēja galvu nodurtu, apzinādamās, ka tieši tik ilgs laiks viņai nepieciešams, lai uzburtu acīs triumfa pilnu mirdzumu.

- Nu, lai tā būtu, Lūk. Es tev palūgšu tikai vienu.

Lūks dziļi ievilka elpu, jau izbaudīdams atvieglojumu.

- Neraizējies, Roksij, es to nevienam nestāstīšu.

- Ne jau to! - Viņa spēji izslēja galvu, un viņas skaistuma satriecošais spēks nekavējoties nodzēsa bezrūpīgo smaidu Lūka sejā. - Tts, kas man tev jālūdz, ir - pierādi to.

Viņa pasniedzās un atraisīja jostu sev ap vidukli.

- Izbeidz! - Lūks nometa sapluinīto cigāru un pakāpās atpakaļ. - Ak dievs, Roksana, kā tev šķiet, ko tu dari?

- Vienkārši parādu tev to, ko tu negribi, kā tu apgalvo. - Nenolaizdama acis no Lūka, viņa sakustināja plecus, ziloņkaula krāsas zīda rītakleita noslīdēja uz grīdas. Zem tās atklājās vēl viens zīda ģērbs: plāns krekliņš tādā pašā liegā ziloņkaula krāsā, apšūts ar mežģīnēm. Kamēr Lūks pūlējās atgūt elpu, no viņas pleca pavedinoši noslīdēja krekliņa lencīte. - Ja tu saki taisnību, tad tam nevajadzētu radīt nekādas problēmas. Vai ne?

- Apģērbies! - Viņa balss mežģījās kā dzērājam. - Ej prom! Vai tev tiešām nav nekāda lepnuma?

- Ak, tā nu man ir papilnam. - Un tas vēl vairāk pieauga, kad viņa pamanīja bezpalīdzīgo iekāri Lūka acīs. - Vienīgais, kā man šobrīd šķiet pietrūkstam, ir kauns. - Zīdam liegi šalcot ap augumu, Roksana devās pie Lūka. - Šobrīd, - viņa nomurmināja, apvijusi rokas ap Lūka kaklu,

- šķiet, man kauna nav atlicis ne kripatiņas. - Pacēlusi augšup galvu, viņa viegli pieskārās Lūka apakšlūpai. Viņa baudas elsas lika Roksanai dobji iesmieties. - Pasaki man vēlreiz, ka es tevi neinteresēju. - Viņas lūpas kaisli pieplaka pie Lūka mutes. - Pasaki man to vēlreiz!

- Nolādēts, Roksij! - Lūka rokas jau atkal cieši satvēra viņas matus.

- Vai to tu vēlies? - Viņš strauji apgrieza Roksanu, viņa atsitās pret plauktu, kamēr Lūka mute jau nevaldāmi izbaudīja viņējo. - Vai gribi redzēt, ko es varu ar tevi izdarīt, ko varu likt darīt tev? - Tā Lūka daļiņa, kas vēl joprojām cerēja tikt cauri sveikā, centās izmantot cietsirdību un atgrūst Roksanu. - Vai gribi tikt izmantota un atgrūsta?

Viņa izaicinājumā atmeta galvu.

- Mēģini to izdarīt!

Ikreiz, atraujot savas lūpas no viņas mutes, Lūks nolādēja gan Rok-sanu, gan pats sevi. Dusmas viņā plosījās pat tad, kad viņš aizvilka Rūkšanu uz gultu un līdz ar viņu atslīga uz matrača. Bez jebkāda maiguma, bez jebkādas līdzjūtības viņš glāstīja Roksanas augumu, pārplēsdams zīda krekliņu, ieskrambādams viņas ādu un ienīzdams pats sevi par nevaldāmo uzbudinājumu, kas viņu pārņēma ikreiz, kad Roksana ievaidējās vai ieelsojās kaislē.

Tagad viņš abus divus iegrūdīs ellē, Lūks nodomāja. Bet Dievs viņa liecinieks, vispirms viņš ļaus abiem doties straujā un kaislīgā ceļojumā uz paradīzi.

Pašas alku un baiļu juceklī Roksana tomēr juta Lūka dusmas. Un viņa nevaldāmo iekāri. Lūks bija melojis, viņa nodomāja, skaļi iekliegdamās, kad Lūka mute alkaini pieskārās viņas krūtij.

Ak, kā viņš bija melojis!

Viņa ievija pirkstus Lūka matos un notrīsēja. Šī bija patiesība, šis neprātīgais, plosošais sajūtu juceklis bija patiesība. Viss pārējais bija ilūzija, izlikšanās, krāpšana.

Kad Lūks pacēla galvu, lai palūkotos uz Roksanu, viņš bija kā bez elpas. Bez elpas un sakauts. Taču dusmas nezin kādā veidā bija pagaisušas, gluži tāpat kā pazūd burvju mākslinieks dūmu mutulī.

Roksanas augums zem viņa vibrēja, gluži kā lieliski noregulēts mašīnas motors pirms izšķirošā brauciena. Lūks bija gatavs doties ar viņu ceļā, to nu viņš saprata, taču viņam bija bail - drausmīgi bail -, ka viņš zaudēs pār to kontroli, pirms abi avarēs un sadegs.

Apzinādamies, ka ir pazudis, viņš piekļāva pieri klāt Roksanas sejai.

- Ak, Roksij, - viņš nomurmināja un maigi noglāstīja ar pirkstiem viņas plecus.

Roksana nevilcinādamās apvija rokas ap viņa kaklu.

- Uzklausi mani, Kelahan, ja tu tagad apstāsies, tad man būs tevi jānogalina.

Smiekli bija kā atpestīšana, taču arī tie neatviegloja sasprindzinājumu viņa ķermeņa dziļumos.

- Roksij, tagad es spētu apstāties vienīgi tad, ja jau būtu miris. -Viņš pacēla galvu. Roksana pazina koncentrēšanās izteiksmi Lūka sejā, tādu pašu, kādu viņa bija redzējusi jau dučiem reižu, kad Lūks gatavojās kādam sarežģītam trikam vai bīstamam izlaušanās numuram. - Mēs pārkāpām robežu, Roksana. Šovakar es vairs nevaru ļaut, lai tu aizej.

Roksanas sejā pamazām atplauka smaids.

- Paldies Dievam!

Lūks pakratīja galvu.

- Labāk būtu, ja tu lūgtu Dievu, - viņš brīdināja un piekļāva savu muti Roksanas lūpām.

19................................

Beidzot! Tā bija pēdējā sakarīgā doma, kas pazibēja Roksanas galvā, kad Lūka mute kaislīgi un nevaldāmi piekļāvās viņējai. Beidzot!

Cita sieviete varbūt gaidītu maigus vārdus, liegus glāstus, valdzinošu pierunāšanu. Roķsanai tagad tas vairs nebija vajadzīgs. Ikkatru vēlmi, kuru viņa jebkad lolojusi, ikkatru fantāziju, ko viņa jebkad slepus iztēlojusies, tagad apmierināja neprātīgās, pavēlošās alkas, ko pieprasīja Lūka rokas un lūpas.

Roksana viņam sniedza visvairāk iekāroto un visgrūtāk gūstamo balvu, ko sieviete spēj sniegt vīrietim. Pilnīgu atdošanos.

Tas bija viņas spēks un viņas triumfs.

Visu šo laiku viņā kautrīgi dīgušās alkas tagad uzplauka pilnos ziedos. Ar tām savijās bailes, radot tik nevaldāmas izjūtas, ka viņa no tām trīcēja. Viņa nebija zinājusi, pat ne savos visslepenākajos sapņos nebija zinājusi, ka iespējams izjust kaut ko tādu.

Reizē bezpalīdzību un spēku. Reizē neprātu un prātu.

Roksana atkal iesmējās patiesā baudā par šo ātram, trakulīgam braucienam līdzīgo sajūtu: te spēji traucoties kalnā, te metoties lejup straujos, galvu reibinošos pagriezienos, brāžoties cauri slepeno alku tumšiem necaurredzamiem tuneļiem. Viņa cieši piekļāvās Lūkam, ne jau meklē' dama atbalstu, bet gan tādēļ, lai būtu pilnīgi pārliecināta, ka Lūks dosies šajā aizrautīgajā braucienā kopā ar viņu.

Viņas nopūtas, viņas elsas tikai palielināja Lūka iekāri. Tā, kas atradās zem viņa, bija Roksana: viņas slaidais, lunkanais augums notrīsēja pie katra viņa pieskāriena, kaislīgā mute tiecās pretī viņējai, smarža šķita izgaisinām viņa pēdējās saprāta paliekas.

Lūkam vairs nebija vajadzības domāt - viņš vairs vispār nespēja domāt. Vēlāk gan viņš atcerēsies, kā Makss runājis par dzīvniecisko instinktu pārsvaru pār cilvēcisko saprātu. Taču pašlaik Lūks tieši tāds arī bija, ņemdams to, pēc kā tik nevaldāmi alka viņa ķermenis.

Telpā vēl joprojām spoži spīdēja lampa, nepavisam neradot romantisku noskaņu. Gultas pārklājs, ko viņi nebija papūlējušies noņemt, bija stīvs un berzējās gar miesu. Šaurā gulta līgojās līdzi kuģim. Taču Roksa-nas augums kaislīgi tiecās pretī viņa augumam, un Lūkam vairs neeksistēja nekas cits kā tikai viņa un tas, ko viņa tik pārdroši piedāvāja.

Viņš alka vēl vairāk, kāroja vēl vairāk, tāpēc norāva saplēsto krekliņu sānis, lai pilnībā atklātu visu Roksanas augumu.

Nepacietīga un strauja, viņa roka traucās lejup un sajuta, ka viņa jau ir karsta, valga un gaidpilna. Ar vienu vienīgu raupju glāstu viņš lika Roksanai sasniegt pirmo satriecošo orgasmu.

Viņa jutās tā, it kā būtu pārplēsta uz pusēm tikpat vienkārši kā ziloņkaula krāsas zīda apģērbs. Viņas ķermenis izliecās, notrīcēja un šķita uzsprāgstam, pirms prāts spēja tam izsekot līdzi. Kad Roksana, vēl joprojām satriekta un apmulsusi, tiecās uz priekšu pie Lūka, viņš jau atkal, ar glāstiem un skūpstiem pārklādams valgo, trīsošo miesu, lika viņai sasniegt neprātīgās baudas virsotni.

Roksana gribēja teikt viņam, lai pagaida, lai ļauj mirkli atvilkt elpu un atgūt spēju domāt. Bet Lūks neklausīdamies dzina viņu tālāk baudas un iekāres kalna virsotnē, līdz viņa vairs spēja tikai saraustīti elsot un saprāts vairs nelikās iespējams.

Kā izbadējies viņš alkaini baudīja Roksanas krūtis, vispirms vienu, tad otru, liekot lietā zobus un mēli, un lūpas tā, ka Roksanai atlika vienīgi atbildēt ar kaisles pilnām alkainām trīsām, kas radās kaut kur dziļi iekšienē un izplatījās pa visu ķermeni, līdz beigās pat viņas kauli trīsēja iekārē.

- Vēl... - Viņas rokas alka kāda atbalsta punkta, pirksti alkaini ieķērās saburzītajā gultas pārklājā. - Vel... - Viņa vēlreiz ieelsojās bez jebkāda kauna.

Elpai aizraujoties, Lūks pārvilka pār gurniem vaļīgās treniņbikses. Asinis galvā dunēja, tikpat neprātīgi un nežēlīgi traukdamās pa visiem locekļiem. Trīcēdams gluži kā satrakojies ērzelis, viņš pārliecās pār Rūkšanas augumu, saņēma viņas gurnus, pacēla tos augšup un dziļi trieca savu locekli viņas gaidpilnajā augumā.

Viņa skaļi iekliedzās un izliecās kā loks, kad ķermeni gluži kā spožs zibens pāršalca skaudra sāpe, kas šķita ledaini salta pretstatā kaislē degošajam augumam. Viņas gurni noraustījās, cenšoties atbrīvoties no šīs sāpes, Lūks spēji ievaidējās.

- Ak, Roksana! - Sviedriem izspiežoties uz pieres, Lūks centās apspiest visas alkas, lai nesakustētos un atkal nenodarītu viņai sāpes. - Žēlīgais Dievs!

Jaunava. Viņš pakratīja galvu izmisīgā mēģinājumā padarīt to skaidru, kamēr paša ķermenis atradās kā uz naža asmens, trīsēdams nožēlā un alkdams piepildījuma. Viņa bija jaunava, un viņš ietriecis viņā savu locekli kā sasodītu kravas auto.

- Piedod! Mīļā, piedod! - Bezjēdzīgi vārdi, viņš nodomāja, raudzīdamies, kā pār viņas vaigiem sāk ritēt pirmās asaras. Lūks atbalstījās uz rokām un sagatavojās izvilkt savu locekli no viņas miesām, cik maigi vien iespējams. - Es tev vairs nenodarīšu sāpes.

Pār Roksanas lūpām atskanēja trīsošas elsas. Viņas augums vēl izjuta sāpes, pa visu ķermeni izplūstošas sāpes, bet reizē arī kādas maigākas un dziļākas alkas. Un tām visām pa vidu vēl nepiepildītas svētlaimes apjausmu. Sajūtot, ka Lūks grasās atrauties no viņas, Roksana instinktīvi sakļāva gurnus ciešāk.

- Nekusties! - Kad Roksana ar gurnu kustībām atkal ievilka viņu sevī, Lūka vēderā atsākās nervoza kņudināšana. - Dieva dēļ, ne... - Šī vibrējošā bauda gandrīz vai darīja viņu traku. - Es tūlīt pārtraukšu.

Roksana atvēra acis un ieskatījās viņa acīs.

- Pie velna, pat nesapņo! - Noskaņojusies nākamajam sāpju vilnim, viņa vēl ciešāk aptvēra Lūka gurnus. Viņai šķita, ka dzirdējusi Lūku nolādamies. Tomēr viņa nebija par to pārliecināta. Vairs nebija nekādu sāpju, tikai dziļa, galvu reibinoša, svētlaimīga bauda. Viņa tai ļāvās, juta to veļamies cauri savam ķermenim, satricinot visu viņas miesu tā, ka neeksistēja vairs nekas cits, itin nekas cits kā vien nevaldāma bauda šajā savienošanās mirklī.

Lūks nespēja turēties pretī kārdinājumam. Viņa ķermenis vairs ne-pakļāvās gribai, un viņš jutās par to pateicīgs Dievam. Apslēpis seju Rok-sanas matos, Lūks ļāvās viņai un svētlaimei.

Roksanai viņas augums likās tikpat trausls kā stikls. Viņa baidījās pa-kustēties, baidījās, ka varētu saplīst tūkstoš mazos mirguļojošos gabaliņos. Tātad šī bija tā sajūta, ko apdziedājuši dzejnieki, viņa nodomāja. Roksanas lūpās atplauka šķelmīgs smaids. Tas noteikti bija jauks pārdzīvojums, kaut arī viņa šaubījās, vai vēlētos par to sacerēt sonetus.

Taču visvairāk viņai patika šī daļa. Viņa nopūtās un riskēja pakust ināt roku, lai noglāstītu Lūka muguru. Šī daļa bija tik burvīga: tā gulēt un just sev cieši blakus strauji un spēcīgi pukstam mīļotā sirdi. Viņa ļoti labprāt paliktu šādā stāvoklī dienām ilgi.

Taču Lūks sakustējās. Kad gulta salīgojās, Roksana saviebās. Tajā vietā, kur Lūks bija iegājis viņā, viņa nejutās pārāk patīkami. Nevēlēdamās zaudēt omulīgo tuvības sajūtu, viņa saritinājās pavisam klāt Lūkam, kurš bija pagriezies uz muguras.

Nebija neviena tik nekrietna vārda, kādā viņš varētu sevi nodēvēt, Lūks prātoja, ar neko neredzošu skatienu raudzīdamies griestos. Viņš bija ieguvis Roksanu gluži kā dzīvnieks, bez jebkāda maiguma, bez smalkuma. Viņš aizvēra acis. Ja viņu nenobeigs paša vainas apziņa, tad to noteikti izdarīs Makss.

Bet pagaidām viņam bija jāmēģina vērst par labu to, ko viņš tik nevērīgi sapostījis.

- Roksij...

- Hmm...

- Es esmu atbildīgs par to, kas noticis.

Roksana sapņaini vēl ciešāk pieglauda galvu viņam pie pleca.

- Labi.

- Es negribu, lai tu par to uztrauktos vai arī justos vainīga.

- Par ko?

- Par šo te. - Lūka balsī ieskanējās nepacietība. Vai tiešām viņai jā-izklausās tik miegainai, tik seksīgai, tik sasodīti apmierinātai?-Tā bija kļūda, bet tas nenozīmē, ka tā ir sagrāvusi visu nākotni.

Roksana atvēra vienu aci, tad otru. Smaids, kas bija ievijies viņas lūpās, pārvērtās pārsteiguma rievā.

- Kļūda? Vai tu gribi man iestāstīt, ka viss, kas nupat notika, bija kļūda?

- Protams, tā bija kļūda. - Lūks iztrausās no gultas, uzmeklēdams savas treniņbikses, pirms paša ķermenis ļāvies vilinājumam šo kļūdu atkārtot vēlreiz. - Tam ir dučiem iemeslu. - Sakodis zobus, viņš atkal palūkojās uz Roksanu. Tagad viņa bija piecēlusies sēdus, sajauktie mati krita pār pleciem un pavedinoši vijās pār krūtīm. Ieraugot asins traipu uz saburzītā gultas pārklāja, Lūks gandrīz aizmirsa pamazām atkal pieaugošo iekāri.

- Tiešām? - Roksanas burvīgā, sapņainā sajūta bija pagaisusi. Ja Lūks nebūtu bijis tik aizņemts ar sevis lamāšanu, viņš būtu pamanījis cīņas liesmas Roksanas acīs. - Varbūt tu man varētu nosaukt dažus no šiem iemesliem?

- Dieva dēļ, tu praktiski esi mana māsa.

- A! - Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un stīvi izslēja plecus. Tā būtu draudīga poza, ja vien viņa nebūtu pilnīgi kaila. - Manuprāt, pats būtiskākais vārds šajā teikumā ir “praktiski". Mēs nekādā ziņā neesam asinsradinieki, Kelahan!

- Makss mani pieņēma savā ģimenē. - Lai palīdzētu sev saglabāt veselo saprātu, Lūks atrāva kādu atvilktni un uzmeklēja kreklu. Viņš to pameta Roksanai. - Viņš man deva mājas un jaunu dzīvi. Es to visu esmu nodevis.

- Muļķības! - Viņa strauji svieda kreklu atpakaļ Lūkam. - Jā, viņš tevi pieņēma ģimenē un deva tev mājas. Bet tas, kas notika šeit, notika starp mums, tikai starp mums diviem. Tam nav nekāda sakara ne ar Maksu, ne ar nodevību.

- Viņš man uzticējās. - Lūks drūmi piegāja pie gultas un pārvilka kreklu pāri Roksanas galvai. Viņa atgrūda Lūka rokas un pielēca kājās.

- Vai tu domā, ka Makss būs šokēts un dusmīgs, tāpēc ka mēs abi gribam viens otru? - Viņa nikni nometa kreklu no pleciem un aizlidi-nāja pāri telpai. - Sasodīts, tu neesi mans brālis, un, ja tu grasies te stāvēt un apgalvot, ka pirms brīža domāji par mani kā par savu māsu, tad tu esi nolādēts melis.

- Nē, es par tevi nedomāju kā par savu māsu. - Viņš satvēra Roksa-nas plecus un sapurināja viņu. - Es vispār nedomāju, tur jau tā problēma. Es vienkārši gribēju tevi. Esmu tevi gribējis jau gadiem ilgi. Man šķita, ka šīs alkas mani saplosīs.

Roksana spēji atmeta galvu. Tas bija izaicinošs žests, taču viņa juta sevī iekvēlojamies liegu siltumu. Gadiem ilgi. Lūks viņu gribējis jau gadiem ilgi.

-Tātad jau kopš tā laika, kad man palika sešpadsmit, tu esi spēlējis spēlītes ar mani, izlikdamies te kaislīgs, te atturīgs. Un tikai tāpēc vien, ka tu mani gribēji un biji sagudrojis ar savām cāļa smadzenēm, ka tas varētu būt kaut kas līdzīgs emocionālam asinsgrēkam, vai?

Lūks pavēra muti, tad atkal to aizvēra. Kāpēc tas piepeši izklausījās tik smieklīgi?

- Gandrīz tā.

Viņš pats īsti nezināja, kādu reakciju gaidīja no Roksanas, taču smiek-li jau nu tie noteikti nebija. Viņa smējās tik sirsnīgi, ka acis izsprāga asaras. Saķērusi sānus, viņa atsēdās uz gultas malas.

- Ak tu muļķīti!

Uz spēles bija likts Lūka lepnums. Lai viņš nolādēts, ja grasījās pieļaut, ka pilnīgi kaila sieviete, kas smejas par viņu locīdamās, spēj viņu uzbudināt tik ļoti, ka viņš bija gatavs šņukstēt un lūgties.

- Es gan neuzskatu, ka šis būtu gadījums, par kuru jāsmejas.

- Vai tu runā nopietni? Tas ir īsts vājprāts. - Viņa atgrūda no sejas matus un starojoši uzsmaidīja Lūkam. - Turklāt šausmīgi mīļš. Vai tu tā centies aizsargāt manu godu, Lūk?

- Apklusti!

Viņa iesmējās un notrausa no vaigiem smieklu asaras.

- Padomā pats, Kelahan! Tā kārtīgi apdomā šo situāciju! Tu te stāvi, mocīdamies vainas izjūtā par to, ka esi mīlējies ar sievieti, kura ar visiem iespējamiem līdzekļiem centusies tevi pavedināt, ar sievieti, kuru esi pazinis lielāko daļu sava mūža, ar sievieti, kura nav - es atkārtoju - nekādā ziņā, nekādā veidā, ne formā nav tava radiniece. Ar neprecētu sievieti, kas jau ir sasniegusi pilngadību. Vai tiešām tev tas nešķiet smieklīgi?

Lūks sabāza rokas kabatās un saviebās.

-Ne īpaši.

- Tad tu esi zaudējis savu humora izjūtu. - Viņa piecēlās un apvija rokas Lūkam ap kaklu. Viņas kailās krūtis pieskārās Lūka krūtīm, un Rok-sana apmierināta izjuta, kā notrīc viņa muskuļi. Tomēr Lūks viņu neapskāva. -Ja jau tu tā jūties, tad man laikam būs jāpavedina tevi katru jaunu reizi. Man šķiet, es esmu tam gatava. - Viņa ar lūpām viegli pieskārās Lūka mutei un, palūkojusies lejup, pasmaidīja. - Un izskatās, ka arī tu esi tam gatavs.

- Izbeidz... - Taču viņa pavēlē trūka pārliecības. - Pat ja man nav bijusi taisnība attiecībā uz nosaukto iemeslu, ir arī vēl citi iemesli.

- Labi. - Viņa ar pirkstiem viegli glāstīja Lūka muguru, reizē maigi skūpstīdama viņa kaklu. - Uzklausīsim arī tos.

- Sasodīts, tu biji nevainīga. - Viņš saņēma Roksanas rokas un pastūma viņu nostāk, lai pats varētu tikt prom.

- Un tas tevi uztrauc? - Roksana uz brīdi saviebās un to apsvēra. - Allaž biju domājusi, ka vīriešus tieši tas visvairāk uzbudina. Nu, saproti, tāds kā “Zvaigžņu ceļojuma” sindroms.

- Kas?

- Drosmīgi doties turp, kur neviens cilvēks iepriekš nav bijis.

Lūks ar pūlēm apspieda smieklus.

- Apžēliņ! - Viņš vēlējās, kaut viņam būtu alus pudele, pie velna, kaut viņam būtu sešas tikko no ledusskapja izvilktas alus pudeles, tomēr nācās samierināties ar sasilušu minerālūdeni. - Saproti, Roksana, es to neizdarīju tā, kā būtu vajadzējis.

- Tiešām? - Viņa ziņkāri pacēla galvu. - Nevaru gan iedomāties, ka būtu pārāk daudz veidu, kā to darīt.

Lūks gandrīz aizrijās ar dzērienu, tad piesardzīgi nolika pudeli sānis. Lai Dievs viņam žēlīgs, viņa bija ne vien jaunava, bet arī neticami, jā, nolādēts, erotiski nevainīga.

- Kas, pie velna, bija par vainu tiem koledžas puišiem? Vai tad viņi nezināja, ko ar tevi darīt?

- Droši vien zināja... ja vien es būtu ļāvusi viņiem kaut ko darīt. -Roksana atkal pasmaidīja, juzdamās droša savā pārliecībā. Kad viņa no jauna ierunājās, viņas balss bija pavisam klusa. - Es gribēju, lai tu būtu pirmais. - Pieiedama tuvāk Lūkam, viņa redzēja neaprakstāmās emocijas viņa acīs. - Es gribēju tikai tevi.

Nekas un neviens vēl nekad nebija Lūku tik ļoti aizkustinājis. Viņš maigi pieskārās Roksanas matiem.

- Es tev nodarīju sāpes. Ja tu paliksi kopā ar mani, droši vien es atkal tevi sāpināšu. Tas, ko es iepriekš sacīju par to, kas mīt manī, ir taisnība. Ir tādas lietas, ko tu nezini. Ja tu zinātu...

- Es zinu. - Viņa noglāstīja Lūka muguru, ar pirkstiem maigi pārvilkdama pār rētām. - Jau gadiem ilgi esmu to zinājusi, jau kopš tās dienas, kad tu to izstāstīji Maksam. Es noklausījos jūsu sarunu. Es raudāju par tevi. Nevajag! - Pirms Lūks paspēja novērsties, Roksana viņu cieši apskāva. - Vai tiešām tu domā, ka tā dēļ, kas tev tika nodarīts bērnībā, es par tevi domāšu sliktāk?

- Es neciešu, ka mani žēlo, - Lūks caur zobiem izgrūda.

- Es tev nepiedāvāju līdzjūtību. - Kad Roksana atlieca galvu, viņas acis bija tumšas un dedzības pilnas. - Taču es tev piedāvāju sapratni, tādu, kādu tev nāksies pieņemt, tādu, kādu var saņemt tikai no tāda cilvēka, kurš tevi pazinis un mīlējis visu savu mūžu.

Juzdamies gluži iztukšots, Lūks piespieda savu pieri viņējai.

- Es nezinu, ko lai tev saku.

-Nesaki neko! Vienkārši esi ar mani kopā!

Bija maz laika, lai izbaudītu atmošanos Lūka skavās, un nepavisam nebija laika pagulēt un izbaudīt rītu. Roksana uz pavisam īsu mirkli piekļāvās Lūkam, reizē ieklausīdamās no gaiteņa skanošajos paziņojumos par krastā izkāpšanas kārtību. Vairs atlika brīdis tikai vienam ilgam miegainam skūpstam, dažiem vilšanās pilniem vaidiem, un viņa piecēlās no gultas un uzvilka Lūka treniņbikses un kreklu, kuru iepriekšējā naktī bija atraidījusi. Ar vienu roku pieturēdama bikses ap savu tievo vidukli, viņa pavēra šauru spraudžiņu kajītes durvīs un izpētīja gaiteni. Tā kā Lūks viņai aiz muguras smējās, Roksana pameta dusmīgu skatienu pāri plecam.

Viņas mati bija sajaukti, seja piesarkusi, acis kaisles pilnas un sapņainas. Elpai aizraujoties, Lūks nodomāja, ka viņa izskatās tieši tāda, kāda patiesībā bija. Kā sieviete, kas pavadījusi nakti kopā ar savu mīļoto.

Un viņš bija Roksanas mīļotais. Viņas pirmais. Viņas vienīgais.

- Bez jociņiem, Kelahan! - Viņas balss bija piesmakuši - kā jau no rīta. - Tiksimies pēc piecpadsmit minūtēm.

- Noteikti.

Cieši turēdama treniņbikses, Roksana strauji steidzās uz savu kajīti. Būdama pedantiski precīza, viņa jau pēc piecpadsmit minūtēm ieradās uz “Lido” klāja. Pasažieri bija sapulcējušies atpūtas telpās, salikuši sev apkārt rokassomiņas un iepirkumu somas un žāvādamies un pļāpādami gaidīja, kad pienāks viņu kārta nokāpt no kuģa. Ik pēc brīža tika paziņots vispirms angļu, tad franču valodā, ka pasažieri ar attiecīgās krāsas bagāžas taloniņiem tiek lūgti nokāpt no kuģa. Tika izsaukti sarkanās, zilās, baltās, dzeltenās un citu krāsu taloniņu īpašnieki. Roksana visiem paspieda roku, ļāva noskūpstīt savu vaigu un apmainījās ar apskāvieniem, kamēr apkārtējais troksnis pamazām pieklusa.

Līdz tam laikam uz klāja vairs bija palikuši tikai apkalpes locekļi un tie nedaudzie pasažieri, kuri bija paredzējuši doties atpakaļ uz Ņujorku.

Jauni pasažieri 112 kuģa neuzkāps līdz pat vieniem dienā. Makss izmantoja šo atelpas brīdi, lai sarīkotu mēģinājumu.

Bija tik jauki redzēt Maksu atkal ierindā, Roksana nodomāja. Viņš gan kustējās mazliet lēnāk, nekā viņa bija pieradusi redzēt, taču bez tās vilcināšanās un aizķeršanās, par ko viņa iepriekš bija bažījusies.

Roksanai šķita, ka viņai gluži labi izdodas visi paredzētie kāršu triki, virves triki, arī lielākie priekšnesumi, nepavisam neatklājot citiem, ar ko nodarbinātas viņas domas un sirds. Viņa atcerējās, kā Lūks viņu nogāž gultā, tomēr šīs atmiņas, kuru dēļ ķermenī izplūda tik patīkams siltums un bauda, viņa stingri kontrolēja. Roksana jutās apmierināta, ka neviens nezināja, kādas radikālas pārmaiņas ar viņu notikušas, - vienīgi viņa pati un vīrietis, kas tās bija izbaudījis kopā ar viņu.

Bet mīlestība, protams, ir akla.

Lilija nopūtās ikreiz, kad pameta skatienu viņu abu virzienā. Viņas romantiskā sirds bija gatava raudāt laimes asaras. Leklēra lūpas bija savilktas smaida. Pat Moss, kurš lielāko daļu sava mūža bija pavadījis, nepievērsdams uzmanību romantiskām norisēm starp vīriešiem un sievietēm, piesarka un smaidīja.

Vienīgi Makss šķita nepamanām neko.

- Vai tas nav brīnišķīgi? - Lilija atkal nopūtās, kad kopā ar Maksu, izmantojot brīvo stundu, sēdēja uz gandrīz visu pamestā “Lido” klāja un baudīja buljonu un zāļu tēju.

- Katrā ziņā. - Makss noglāstīja Lilijas roku, domādams, ka viņa to teikusi par abu mierīgo iespēju pabūt divatā, atvēsinošo vēju un skatu uz Monreālu no ostas puses.

- It kā būtu piepildījies ļoti ilgots sapnis. - Visiem trim gredzeniem atmirdzot saulē, viņa pacēla savu tējas tasīti. - Es jau sāku domāt, ka tas nekad nenotiks.

- Sī mums bijusi darba pilna nedēļa, - Makss piekrita. Un viņam gandrīz nemaz nebija atlicis laika turpināt pētījumus par filozofu akmeni. Varbūt tad, kad viņi noenkurosies Sidnejā, viņš izdomās kādu aizbildinājumu, lai nevajadzētu tēlot tūristu, un varēs dažas stundiņas veltīt savām grāmatām un piezīmēm. Viņš jau pamazām nāca tuvāk atrisinājumam. Viņš pats to juta.

- Nez vai kaut kā palīdzēja tieši atrašanās uz kuģa? Es domāju - tik tuvu blakus... it kā viens otram kabatā. Viņi nespēja izvairīties viens no otra.

- Nekādā ziņā. - Makss samirkšķināja acis un sarauca pieri. - Kas?

- Roksija un Lūks, muļķīt! - Atspiedusi elkoņus pret galdu, Lilija sapņaini nopūtās. - Varu saderēt, ka šobrīd viņi roku rokā soļo pa Mon-reālas ielām.

- Roksana un Lūks? - Makss tik vien spēja izteikt. - Roksana un Lūks?

- Nu, protams, mīļais. Kā tev šķiet, par ko tad es runāju? - Viņa iesmējās, izbaudīdama, kā jau vairākums sieviešu, to pārākuma apziņu, ko sievietes romantiskos nolikumos izjūt pret vīriešiem. - Vai tad tu neredzēji, kā viņi šorīt skatījās viens uz otru? Brīnums, kā atpūtas telpa neaizdegās visu to dzirksteļu dēļ, kas lidinājās viņiem apkārt.

- Viņi allaž mētājuši dzirksteles viens otra virzienā. Viņi nedara neko citu kā vien strīdas.

- Mīļais, tas bija tikai kaut kas tīdzīgs pārošanās rituālam.

Makss gandrīz aizrijās ar tēju.

- Pārošanās? - viņš vārgi atkārtoja. - Ak dievs!

- Maks, mīļais! - Apjukusi un nobažījusies Lilija saņēma abas Maksa rokas. Viņa juta, kā tās trīc. - Tu taču neesi sarūgtināts, vismaz ne pārāk, vai ne? Viņi ir tik ideāli piemēroti viens otram un tik ļoti iemīlējušies!

- Vai tu gribi teikt, ka viņš ir... ka viņi ir... - Makss nespēja izrunāt Šos vārdus.

- Es gan nesēdēju kā muša uz sienas, bet, ja šis rīts var kalpot par kādu norādi, tad es teiktu, ka viņi to ir izdarījuši. - Lilija runāja jautri, bet, kad Makss gluži kā apstulbis lūkojās uz viņu, Lilijas balss tonis pārvērtās. - Maks, tu taču nedusmojies, vai ne?

- Nē. Nē. - Makss pakratīja galvu, taču viņam vajadzēja piecelties kājās. Gluži kā transā viņš aizstaigāja līdz margām. Viņa mazulīte, viņš nodomāja, jūtot, ka atlūst maza viņa sirds daļiņa. Viņa mazā meitenīte. Un zēns, ko viņš jau tik ilgi bija uzskatījis par paša dēlu. Tagad viņi abi bija pieauguši. Maksam acīs sakāpa asaras. - Man šķiet, man vajadzēja to pamanīt, - viņš nomurmināja, kad Lilija viņu apskāva.

Makss atkal pakratīja galvu. Kad viņš piekļāva Liliju sev tuvāk, viņa asaras jau bija nozudušas.

- Kā tu domā, vai viņiem būs tas pats, kas pastāv starp mums?

Lilija atspieda galvu pret Maksa plecu un pasmaidīja.

- Tas nemaz nav iespējams, Maks.

* * *

Tajā naktī Lūks atnāca pie Roksanas. Viņa jau Lūku gaidīja. Lai arī kā Roksana centās sev iestāstīt, ka uzvedas muļķīgi, tomēr viņa nervozēja vairāk nekā iepriekšējā naktī. Tas noteikti bija atkarīgs no kontroles spējām, Roksana nosprieda. Iepriekšējā naktī, viņu pirmajā naktī, viņa pati bija tā, kas nosprauda kursu un bija par to pilnīgi pārliecināta.

Šajā naktī Lūks bija paredzējis viņai parādīt patiesas baudas kalngalus.

Roksana jutās pateicīga, ka tūlīt pēc pēdējās izrādes Lūks nebija nācis tieši uz viņas kajīti, bet bija atvēlējis laiku noņemt skatuves grimu un vizuļoto skatuves kostīmu nomainīt pret vienkāršu zilu rītakleitu. Taču šis vienatnē pavadītais laiks bija iedarbojies arī negatīvi, dodot iemeslu viņas sirdij traukties pārāk ātri un pārāk stipri.

Pēcpusdiena bija pagājusi burvīgi. Viņi bija darījuši tieši to, ko iztēlojās Lilija. Staigājuši pa Monreālas slīpajām ielām, klausījušies amerikāņu mūziku, kas plūda pa atvērto veikalu durvīm, viens otram piekļaudamies, sēdējuši pie maza galdiņa kādā ielas kafejnīcā.

Tagad viņi atkal bija divi vien. Uz Roksanas spogu{galdiņa smaržoja ziedu pušķis, ko Lūks viņai bija nopircis no kāda ielas tirgotāja. Gulta bija glīti atsegta. Kuģim strauji kustoties dienvidu virzienā, zem kājām līgojās klājs.

- Šovakar bija sapulcējies pamatīgs skatītāju bariņš. - Neko idiotiskāku jau nu nevarēja pateikt, Roksana pati sevi sarāja.

- Ļoti enerģisks bariņš. - Lūks uzsita knipi. Viņam rokā parādījās balta roze. Roksana juta, ka viņas sirds ir gatava izkust.

- Paldies! - Gan jau viss būs labi, viņa pati sev iegalvoja, ieelpodama zieda aromātu. Tagad viņa zināja, ko gaidīt: to sajūtu, kad Lūka rokas pieskarsies viņas ādai, spēji aizraujot viņu tur, kur nekāda domāšana vairs nebija iespējama. Galu galā sāpes pamazām izzudīs. Dažu mirkļu nepatīkamās sajūtas jau nu katrā ziņā bija maza cena par burvīgo sajūtu pēc tam - omulīgi ieritinoties Lūka apskāvienos.

Tikpat skaidri, kā saskatot Roksanas acu krāsu, Lūks tajās varēja izlasīt bažas. Nebija nekādas jēgas vēl un vēlreiz nolādēt sevi par iepriekšējās nakts neapdomīgi rupjo ielaušanos viņas miesā. Jāpriecājas, ka viņam vismaz bija pieticis veselā saprāta visu atlikušo nakts daļu nedarīt neko citu kā vien turēt viņu apskautu.

Lūks pieskārās Roksanas vaigam un vēroja, kā viņa gausi paceļ acis no rozes, lai paraudzītos viņam sejā. Lūks pateicās Dievam, ka tajās va-

rēja saskatīt vēl ko vairāk nekā tikai bailes. Viņš varēja panākt, lai viņas bailes izgaistu. Viņš pavēcināja plaukstu Roksanas acu priekšā, un viņa, ieraudzījusi starp Lūka pirkstiem sveci, iesmējās.

- Veikls gājiens.

- Vēl jau tu neesi redzējusi neko īpašu. - Viņš piegāja pie spoguļgal-diņa, pa ceļam izvilkdams no kabatas kristāla svečturi, ko bija aizņēmies ēdamzālē. Rūpīgi ievietojis sveci svečturī, viņš ar pirkstiem uzsita knipi. Sveces deglis uzdzirksteļoja, aizdegās un iemirdzējās.

Jau mazliet nomierinājusies, Roksana pasmaidīja.

- Vai man vajadzētu aplaudēt?

- Vēl ne. - Nenolaizdams acis no Roksanas, Lūks izslēdza gaismu un novilka savu žaketi. - Vari pagaidīt, kamēr būs galā visa izrāde.

Roksana neapzināti pielika plaukstu pie kakla.

- Vai tad sekos vēl kaut kas?

- Vēl daudz kas. - Viņš piegāja pie Roksanas. Varbūt nebija gluži godīgi, ka viņš par savu iepriekšējās nakts neapdomīgo rīcību tiek apbalvots, nevis nopērts. Taču viņš grasījās patiesi atlīdzināt Roksanai par naktī pārdzīvoto. Sagādājot baudu viņiem abiem. Viņš saņēma Roksanas plaukstu, kas vēl joprojām bija piebļauta pie kakla, pavērsa to pret sevi un piespieda pirkstus pie plaukstas pamatnes, pie trauslās rokas locītavas, kur līdzīgi pērkonam dobji dunēja pulss. - Es jau tev teicu, ka ir vairāk nekā viens veids, Roksana. - Vēl joprojām saņēmis viņas plaukstu savējā, Lūks apbēra ar viegliem skūpstiem viņas zoda līniju. - Bet, tāpat kā ar burvju mākslu, parādīšana ir labāka nekā izstāstīšana. - Viņš redzēja, ka Roksanas skropstas noplivinās lejup, un izņēma rozi no viņas atslābušajiem pirkstiem. - Es tev vairs nenodarīšu sāpes.

To dzirdot, Roksanas acis atvērās. Šaubas tajās cīnījās ar alkām.

- Tas nekas, - viņa nomurmināja un aicinoši pavērsa lūpas pretī viņējām.

- Uzticies man!

- Es uzticos.

- Nē, vēl neuzticies. - Lūks piebļāva muti viņas gaidošajām lūpām, izbaudīdams skūpstu tik ilgi, līdz Roksana salīgojās. - Taču drīz tu man uzticēsies, - viņš piebilda un pacēla Roksanu uz rokām.

Roksana noskaņojās straujam uzbrukumam. Daļa viņas būtības dega kaislīgās alkās pēc Lūka spēcīgajām rokām un nepacietīgās, tik prasīgās mutes. Taču Lūka lūpas šovakar bija maigas, tās pat nomierināja, piekļaujoties viņējām gluži kā tauriņa spārni. Lūks neviļus pasmaidīja par aizelsušos, mulsuma pilno nopūtu, kas atskanēja viņai dziļi kaklā.

- Es vēlos tevi aizvest sapņainā ceļojumā. - Lūka mēle ietiecās viņas mutē, kairinot un uzbudinot viņu. - Maģiskā ceļojumā.

Roksanai nebija citas iespējas kā sekot turp, kur Lūks veda. Viņas ķermenis virmoja uzbudinošā kaislē jau pirms tam, kad Lūks bija sniedzis pirmo reibinošo skūpstu. Atstājis viņas lūpas trīsam alkās pēc turpinājuma, Lūks uzsāka tvīksmīgu viņas auguma izpēti, ļaujot lūpām slīdēt pār viņas ādu, pakavējoties pie kakla bedrītes, kamēr Roksanas pulss zem viņa lūpām dauzījās kā būrītī ieslodzīta putnēna sirds.

Roksanas rokas, pastiepušās augšup, lai apskautu Lūku, kļuva pavisam slābanas. Un Lūks zināja, ka tagad Roksana pilnībā pieder viņam.

- Es gribu palūkoties uz tevi, - Lūks nočukstēja, maigi pavērdams viņas rītakleitu. - Ļauj man palūkoties uz tevi!

Viņas skaistums apsvilināja Lūka sirdi, liekot viņa asinīm dzīslās joņot kā krāčainai upei. Taču sveces gaismā Lūks viņai pieskārās viegli un liegi, tikai ar pašiem pirkstu galiņiem glāstīdams viņas ķermeņa izliekumus un padziļinājumus, sajūsminādamies par to, cik ļoti atšķīrās viņu abu augumi, un juzdamies kā apburts par straujajām trīsām, ko ikkatrs viņa liegais glāsts izraisīja Roksanas ķermenī.

- Iepriekšējā reizē mēs sasteidzām. - Noliecis galvu, viņš neizsakāmi maigi ar mēli samitrināja viņas kaistošos krūšu galiņus. - Varbūt ari vēlāk mēs steigsimies. - Izslējies, lai atkal uzlūkotu Roksanu, Lūks saņēma starp īkšķi un rādītājpirkstu viņas krūts mitro galiņu un mazliet paburzīja to pirkstos, liekot Roksanai trīsēt bezpalīdzīgā uzbudinājumā, kurā reibinoši savijās bauda un smeldze. - Bet tagad mēs nesteigsimies, Roksa-na. - Viņš gausi virzīja pirkstu lejup viņai starp kājām, izbaudīdams viņas kaisles trīsas, sākot glāstīt slepeno un jutīgo uzkalniņu.

Kad Roksanas acu skatiens aizmiglojās, kad viņai aizrāvās elpa un Lūks juta, ka viņas augums pilnīgi atslābst, ļaujoties glāstiem, viņa sirds noreiba aiz kaisles. Taču viņš tikai pasmaidīja.

- Es gribu sagādāt tev patiesu baudu. Un es gribu, lai tu man ļautu to darīt.

Lūks atkal piekļāva savas lūpas viņējām, tagad ar rozes maigajām ziedlapiņām glāstot viņas krūtis, kairinot Roksanas krūšu galiņus ar smaržīgo ziedu, glāstot viņas burvīgo vidukli un gurnus.

- Pastāsti man, kā tev labāk patīk.

No Roksanas lūpām izlauzās saraustītas kaisles elsas. Sveces gaismā viņa lieliski spēja saskatīt Lūka augumu. Tagad viņa krūtis bija kailas, kaut gan Roksana neatcerējās, pa kuru laiku viņš novilcis kreklu. Pie savas kājas viņa juta Lūka piebriedušo locekli un aptvēra, ka Lūks ir tikpat kails kā viņa.

- Es nevaru. - Viņa pacēla roku, lai pieskartos Lūkam. Gaiss šķita salds un biezs kā sīrups. - Tikai nepārtrauc!

- Vai tā? - Viņš gausi virzīja lūpas lejup, ar mēli kairinot viņas krūšu galiņus, saņemot tos zobos, tad aptverot tos ar lūpām, it kā alktu izbaudīt viņu līdz pašiem ķermeņa dziļumiem. Roksana dobji un kaislīgi ieel-sojās, vēl vairāk uzbudinot Lūku.

Tā bija kā spīdzināšana, taču neaprakstāmi valdzinoša. Cauri Rūkšanas augumam plūda reibinoša, smeldzoša bauda, līdz viņai šķita, ka viņa no tās nomirs. Lūkam sakustoties, gulta iečīkstējās un salīgojās. Roksanas augums zem Lūka pirkstiem trīsēja kaisles alkās, viņas āda vibrēja zem Lūka pacietīgajām, taču neremdināmajām lūpām. Kad Lūka mēle liegi pieskārās Roksanas augšstilbam, viņa saprata, ka Lūks neatstās neizpētītu nevienu viņas auguma vietiņu un ka pati negrasās viņam neko liegt.

Kaislē trīsot, Roksana atslāba, gatava viņam visā pilnībā atdoties. Gluži negaidot liegais un omulīgais siltums pārvērtās ugunīgā tveicē, it kā viņai iekšienē būtu uzsprāgusi komēta, izsūtot šo dedzinošo karstumu uz ikkatru ķermeņa šūniņu. Viņas atslābinājuma sauciens pārvērtās dobjā, kaisles piesātinātā vaidā.

Tomēr Lūks vēl joprojām bija pacietīgs, neciešami pacietīgs, atkal un atkal glāstot viņas augumu, kamēr Roksana te uzbangoja, te noplaka reibinoši kaislīgā bauda.

Elsas un vaidi, un čukstus izteikti solījumi. Mirguļojošā sveces liesma un tikko saredzamā mēness gaisma, ziedu un kaisles reibinošais aromāts gaisā. Tieši to Roksana atcerēsies, kamēr šobrīd viņas augums trīsēja nebeidzami pacietīgajā un kaislīgajā priekšspēlē.

Ak jā, Lūks patiesi sagādāja viņai baudu, kā jau bija solījis. Izsmalcinātu, neaptveramu, neizsakāmi brīnišķīgu baudu.

Viņš parādīja Roksanai, kāda ir sajūta būt kārotai, būt mīlētai, un visbeidzot viņš parādīja, kāda ir sajūta tikt iegūtai maigi un liegi, gluži kā miglā slīdot laivā pa rāmu upi.

Viņš vadīja savu locekli Roksana tik maigi, nesagādājot viņai ne vismazākās sāpes, un viņas miesa jau bija valga un tveicīga, un gaidoša. Viņas augums liegi izliecās, lai pieņemtu Lūku sevī. Viņš nebija zinājis, ka tas var būt tik viegli, ka, Roksanai ieskaujot viņa locekli savos apslēptākajos ķermeņa dziļumos, viņš spēs izjust tik reibinošu, tik saldu smeldzi. Alkām kā mūzikai dunot galvā, viņa ritms kļuva straujāks.

- Roksana... - Lūks aizsmacis izrunāja viņas vārdu. Gluži kā cīnoties ar mežonīgu zvēru, viņš vēl centās savaldīt savas alkas. - Skaties uz mani! Ir svarīgi, lai tu skatītos uz mani.

Roksanai likās, ka Lūka balss plūst no gara, tumša tuneļa, kurā šķita lidināmies viņas pašas augums. Viņa pavēra smagos plakstiņus un redzēja vairs tikai Lūku. Viņa acis bija tikpat spoži zilas kā liesma, kas šķita plosāmies Roksanas ķermeņa dzīlēs.

-Tagad tu esi mana. - Lūks strauji piekļāva savas lūpas viņējām, jūtot, kā Roksanas augums nodreb orgasma trīsās. Vienīgi mana, viņš nodomāja un ļāvās visaptverošai baudas kulminācijai.

Roksana nebija pārliecināta, vai vispār vairs jebkad spēs pakustēties, bet, kad viņa tomēr to darīja, tad tikai tādēļ, lai pagrieztu galvu un uzmeklētu Lūka lūpas. Viņš atbildēja ar nesaprotamu murmināšanu un pavēlās nost no viņas auguma, lai atgultos blakus.

-Tā jau ir labāk. - Roksana nopūtās, kad atkal bija atguvusi spēju mierīgi elpot. Viņa paberzēja vaigu pret Lūka krūtīm un iekārtojās ērtāk. - Es nezināju, ka ir iespējams izjust kaut ko tādu.

Arī Lūks to nebija zinājis. Taču viņam šķita, ka būtu muļķīgi to sacīt, tāpēc viņš tikai noglāstīja Roksanas matus.

- Vai es tev nenodarīju sāpes?

- Nē. Es jūtos kā... - Viņa apmierināta iemurrājās. - It kā es būtu uzlidojusi līdz pat mēnesim. - Viņa ar plaukstu noglāstīja Lūka krūtis. Ar pirkstiem glāstot Lūka vēderu, Roksana juta, kā notrīs viņa muskuļi. Nu, nu, viņa smaidīdama nodomāja. Tātad šīs sajūtas nebija vienpusējas. Un to pavisam drīz vajadzētu izmantot. - Tā... - Viņa pacēla galvu un plati uzsmaidīja Lūkam. - Cik tad tur īsti ir to veidu?

Lūks uzjautrināts sarauca pieri.

-Ja tu man pāris minūšu ļautu atvilkt elpu, es tev to parādītu.

Pati savas kaisles un baudas apreibināta, Roksana mainīja pozu, tagad atrazdamās virs viņa auguma.

- Parādi man to tūlīt pat! - viņa ierosināja un piekļāva savas lūpas viņējām.

20

Gan Lūks, gan Roksana būtu dedzīgi nolieguši apgalvojumu, ka viņi ļāvušies tik banālai lietai kā romantiskas mīlestības jūtām uz izpriecu kuģa klāja. Jūras vējš, apburošie saulrieti un mēness gaisma uz kuģa klāja gan varētu ietekmēt citus, taču viņus abus nekādā ziņā. Viņi abi būtu nolieguši domu par medusmēnesi, taču, ja patiesībā šis laiku laikos pārbaudītais tuvības periods nozīmēja iespēju atklāt otru cilvēku, izbaudīt otra tuvumu un lielisku seksu, tad droši varēja apgalvot, ka viņu medusmēnesis ilga jau trešo nedēļu.

Viņus gaidīja jauni atklājumi. Sev par lielu atvieglojumu, Lūks secināja, ka viņš nav greizsirdīgs muļķis. Viņam patika, kā, Roksanai ienākot telpā, vīrieši pagrieza galvu uz viņas pusi. Viņš spēja ar smaidu noraudzīties, kā Roksana flirtē ar citiem vīriešiem. Viņš izjuta lepnumu un pašpārliecību, kam piejaucās mazliet augstprātības. Roksana bija skaista un piederēja vienīgi viņam.

Roksana atklāja, ka no sīkstā, neprognozējamā zēna, kuru viņa pazinusi gandrīz visu savu mūžu, izveidojies vīrietis, kuru viņa iemīlējusi, spēj;) būt maigs un sirsnīgs. Aiz izsmalcinātības un šarma plānās virskārtas slēpās gruzdošu kaislību gūzma. Tomēr līdz ar tām viņam piemita asi attīstīta lojalitātes izjūta un tikpat lielas alkas mīlēt, kādas piemita Roksanai.

Viņi abi spēja pievērsties tikai viens otram pat cilvēku pārpildītā telpā. Viņi pat varēja nepieskarties viens otram vai nesarunāties; lai sazinātos, pietika ar skatienu vien.

Varbūt tieši tāpēc šajā medusmēneša programmā tik dabiski iekļāvās vēl pēdējais nosacījums.

Visu šo romantiski fantastisko dienu un nakšu laikā viņi abi nosprieda, ka pietrūkst tikai viena. Viņi vēl arvien nebija izvēlējušies īsto aplaupāmo objektu. Viņu zagļu asinis pamazām kļuva nemierīgas. Tiesa gan, abi uz laiku bija mazinājuši savas nepacietīgās alkas, atbrīvojot kādu Kasētas kundzi no viņas antīkajām rubīnu rotaslietām. Tā kā šī vecā sīkstule visas septiņas dienas uz “Amerikāņu princeses” klāja bija pavadījusi, nemitīgi žēlojoties un pieprasot visdažādākās lietas, tādējādi padarot par īstu elli dzīvi Džekam, kurš bija atbildīgs par šo braucienu, Noveli uzskatīja, ka būs tikai taisnīgi, ja viņi Kaselas kundzei sagādās īstu iemeslu par kaut ko žēloties.

Taču šis darbiņš bija izrādījies nožēlojami vienkāršs. Roksanai starp priekšnesumiem bija tikai jāielavās Kaselas kundzes kajītē un jāpaķer aizslēgtā rotaslietu lādīte no pusizkravātās bagāžas kaudzes. Uzmetusi vienu skatienu lādītes slēdzenei, viņa bija mainījusi darbības plānu. Viņa nevis izgāja no kajītes un nodeva lādīti Lūka rokās, bet ar pašas Kaselas kundzes matu sprādzi atmūķēja slēdzeni. Kad rubīni jau atradās drošībā viņas skatuves smokinga kabatās, viņa atkal aizslēdza lādīti, atlika to atpakaļ un izlavījās no kajītes.

Kā plānots, Lūks patlaban nāca uz kajītes pusi.

- Vai ir kādi sarežģījumi?

Roksana pasmaidīja.

- Nepavisam! - Uzjautrinājumā saraukusi uzacis, viņa papiiķēja pa savām kabatām. - Man tikai kaut kas jāpaņem no savas kajītes, - viņa piebilda, un Lūks plati pasmaidīja. - Es vēl paspēšu uz savu numuru.

Lūks viņu strauji satvēra rokās un noskūpstīja. Viņa veiklie pirksti ieslīdēja Roksanas kabatās, lai izpētītu guvumu.

- Tavā rīcībā ir trīs minūtes, Roksij.

Lai droši noglabātu guvumu savas kosmētikas somiņas dubultajā dibenā, Roksanai bija nepieciešama mazāk nekā puse no atvēlētā laika. Vēl viņa paguva atsvaidzināt lūpukrāsu, ko Lūks bija mazliet sabojājis, un īstajā brīdī atgriezties uz skatuves, lai izpildītu savu priekšnesumu.

Viņi visi piekrita, ka tas ir elegants rotaslietu komplekts, izsmalcinātā ietvarā, ar diezgan labiem dārgakmeņiem. Taču tā vienkāršā iegūšana atņēma darbam patiesu prieku.

Visi Noveli alka pastrādāt kaut ko nopietnu.

- Varbūt mums vajadzētu pamēģināt kādā ostā, - Roksana izklaidīgi ierosināja. Viņas abas ar Liliju stāvēja uz klāja. Jaunie pasažieri, kas uz kuģa uzkāpa rikai Monreālā, bija izklīduši pa klāju, rokās turēdami bezmaksas kokteiļus un fotoaparātus. Lūks un Mošs bija devušies uz Olimpisko stadionu skatīties “E.vpos" un “Dodgers” spēli.

- Droši vien mēs to varētu. - Lilijas domas vēl un vēlreiz atgriezās pie Maksa. Atmodusies pirms rītausmas, viņa bija pamanījusi Maksu sēžam uz šaurā dīvāna līdzās iluminatoram ar visapkārt izklātām pētījumu grāmatām. Viņš tobrīd bija pirkstos grozījis monētu. Tad viņa pirksti bija neveikli pagriezušies un monēta nokrita zemē. Lilija bija ieraudzījusi sāpes viņa sejā. Šīs sāpes nekad nemazināsies, viņa to zināja.

- Es prātoju par Ņūportu, - Roksana turpināja. - Tā ir pilna ar bagātnieku savrupmājām. Nākamajā reizē mēs. vismaz varētu mazliet izkustināt kājas.

- Tu tik ļoti līdzinies viņam. - Lilija nopūtās uz aizgriezās no margām. -Ja vien jūs tobrīd jau neesat iesaistījušies kādā darbā, tad vismaz to plānojat. Tas ir vienīgais, kas jūs abus dara laimīgus.

- Dzīve ir pārāk īsa, lai neizbaudītu paša darbu. - Roksana aši un šķelmīgi pasmaidīja. - Un Dievs mans liecinieks, es savējo patiesi mīlu.

- Ko tu darītu, ja tev tā visa pēkšņi pietrūktu? - Lilijas pirksti negaidīti kļuva nervozi un sāka spēlēties ar ahāta kulonu, ko Makss viņai bija nopircis Halifaksā. - Ja tu to vairs nevarētu darīt? Burvju mākslu vai arī otru darbu?

-Ja es kādu rītu pamostos un man nekā no tā vairs nebūtu?Ja viss, kas man atlicis, būtu tikai visparastākās spējas? - Roksana domīgi savilka lūpas, tad iesmējās. Divdesmit viena gada vecumā bija neticami iztēloties, ka arī uz viņu reiz attieksies vecums. - Iebāztu galvu pirmajā cepeškrāsnī, kas patrāpītos pa ceļam.

- Tā nesaki! - Lilija satvēra viņas roku un saspieda tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. - Nekad vairs tā nesaki!

- Mīļā, es tikai pajokoju. - Roksana pārsteigta iepleta acis. - Tu taču mani labi pazīsti. Cilvēki, kas ļoti aizrāvušies ar kādu nodarbošanos, ir aizmirsuši, ka nekas neturpinās mūžīgi. Lai cik tas būtu brīnišķīgi vai arī briesmīgi, jau pēc neilga laika viss ir mainījies.

- Protams, tā ir. - Juzdamās muļķīgi, Lilija atlaida vaļīgāk savu tvērienu, taču viņas kakls palika saspringts un sauss. - Nepievērs man uzmanību, mīļā! Laikam esmu pārgurusi.

Tagad, labi ieskatījusies Lilijai sejā, Roksana zem viņas rūpīgi uzklātās kosmētikas pamanīja tikko jaušamas ēnas. Viņas izbrīns pārvērtās bažās.

- Vai tev kas kaiš? Vai tu nejūties labi?

- Es jūtos labi. - Lilija bija pietiekami ilgu laiku darbojusies uz skatuves, lai rādītu tikai to, ko vēlējās rādīt. - Esmu tikai nogurusi un... muļķīgi atzīties, taču man šķiet, ka esmu mazliet noilgojusies pēc mājām. Jau dienām ilgi gaidu, kad varēšu nobaudīt Leklēra gatavoto zupu.

- Es saprotu tavas izjūtas. - Tā kā tās patiesi skaidri atspoguļoja arī viņas pašas izjusto, Roksana pasmaidīja un nomierinājās. - Par spīti visām šīm lieliskajām maltītēm, pēc dažām nedēļām esi gatavs atdot simts dolāru par čīsburgeru un ceptiem kartupeļiem un vēl desmitreiz vairāk par dienu, kad tev nevajadzētu ne ar vienu sarunāties.

Lilija atskārta, ka vispirms viņai brīdis jāpavada vienatnē un tikai tad viņa varēs ar kādu dalīties savās bažās un bēdās.

- Nu, tādā gadījumā es šodien mazliet nokrāpšu no darba laika. -Piemiegusi aci, viņa noskūpstīja Roksanu uz vaiga. - Uz stundiņu nolīdīšu savā kajītē, uzlikšu sejas masku, izmērcēšu kājas un izlasīšu kādu nodaļu no mīlestības romāna.

- Tu tā saki tikai tādēļ, lai padarītu mani greizsirdīgu.

- Zini ko? Pastrādā manā vietā, un pēc stundas es savukārt aizstāšu tevi.

- Sarunāts. Ja kāds jautās, es teikšu, ka tu piešuj savam tērpam atrisušos vizuļus.

- Tas ir labs aizbildinājums. - Lilija aizsteidzās prom, vēlēdamās vispirms nokļūt aiz aizslēgtām durvīm un tikai tad ļaut vaļu asarām.

Palikusi viena, Roksana pārlaida skatienu klājam. Atkal jaunas sejas, viņa nodomāja, un jauni dzīvesstāsti. Viņai patika dažādība, allaž bija patikusi. Taču viņa nespēja apspiest sevī vēlmi, kaut Lūks šobrīd atrastos viņai līdzās, nevis dzertu alu un divās valodās lamātu spēles tiesnešus. Kopā ar viņu bija daudz interesantāk gan pētīt cilvēku sejas, gan sagudrot tiem vārdus un dzīvesstāstus.

Kad viņa jau desmito vai divpadsmito reizi bija atbildējusi uz jautājumu, kā jūtas, strādājot uz izpriecu kuģa, viņai patiesi sāka likties, ka stunda vienatnē ar dubļu masku un mīlestības romānu ir diezgan laba doma.

Bet, kad viņu atkal kāds pasauca vārdā, Roksana tomēr pagriezās, uzbūrusi sejā savu “Amerikāņu princeses” dežūrsmaidu. Uz mirkli smaids sašķobījās, tad stabili palika savā vietā. Galu galā viņa taču bija profesionāle.

- Sem! Maza gan ir šī pasaule.

- Vai ne?

Spriežot pēc apģērba, viņš varēja būt izkāpis no vīriešu žurnāla “Sezonas Džentlmenis” lappusēm. Dzeltenbrūnajām biksēm bija tik asi iegludinātas vīles, ka šķita, tās gatavas kādam nolaist asinis. Viņa krekls bija no negludināina kokvilnas auduma - tāds, kura nevērīgā izskata nodrošināšana maksāja bargu naudu. Kājās nebija zeķu, toties tās bija ieautas vismodernākajos pludmales apavos, un viņa roka bija apvijusi slaidas un izsmalcinātas blondīnes vidukli. Tai mugurā bija grubuļainas zīda bikses tikpat koši zilā tonī kā viņas acu krāsa, arī vieglā, krītošā blūze bija atbilstošā nokrāsā. Visvairāk Roksanu sajūsmināja vienkāršā krēmkrāsas pērļu kaklarota un Mosa īkšķa lieluma safīrs, kurš to papildināja.

- Džastina, mīļā, es gribētu tevi iepazīstināt ar kādu ļoti senu draudzeni. Šī ir Roksana Novēla. Roksana, šī ir mana sieva Džastina Springa-Vaijata.

- Cik jauki! - Džastina uzbūra sejā patīkamu smaidu, kas tomēr nesasniedz viņas acis, un aši un spēcīgi paspieda Roksanas roku, cenšoties padarīt šo rokas spiedienu personisku.

Ideāla sieva politiķim, Roksana nosprieda.

- Priecājos iepazīties.

Roksana pamanīja, ka Sema sievai ir arī auskari. Divi asarām līdzīgi zilgani violeti dārgakmeņi, kas it kā nopilēja no mirdzošām pērlēm.

- Es jutos pārsteigts, ieraudzījis jūs visus uz kuģa, - Sems iesāka. - Un dubulti pārsteigts, uzzinot, ka jūs piederat pie kuģa personāla. -Viņa skatiens noslīdēja līdz plāksnītei ar vārdu uz Roksanas krūtīm, mirkli uzkavējās, tad atkal pievērsās viņas sejai. - Vai esat atteikušies no savas,burvju mākslas?

- Nē. Dažas nākamās nedēļas mēs sniegsim izrādes uz kuģa klāja.

-'Pasakaini! - Protams, Sems to bija zinājis, jo bija īpaši papūlējies

noskaidrot. Viņš nebija spējis turēties pretī kārdinājumam pavadīt nedēļu kopā ar Noveliem. - Zini, Džastina, Roksana ir izcila burvju māksliniece.

- Cik neparasti! - Viņas lūpas pavērās smaida, atklājot ideāli līdzenus zobus. - Vai jūs uzstājaties arī bērnu svinībās?

- Pagaidām ne. - No garāmejoša viesmīļa paplātes viņa paņēma kokteili. - Vai šis ir jūsu pirmais ceļojums uz “Amerikāņu princeses" klāja?

- Tieši uz šā kuģa - pirmais. Bet es esmu ceļojusi diezgan daudz: pa Kārību jūru, pa Vidusjūru un tamlīdzīgi. - Viņa pacēla augšup šauru, bālu roku un izklaidīgi parotaļājās ar kaklarotas dārgakmeni. Briljanti, kas ieskāva safīru, ievizējās spožās liesmiņās, liekot Roksanas asinīm ritēt straujāk. Šis uzbudinājums šķita tikpat seksuāls kā ilgs, gauss un patiesi kaislīgs skūpsts.

- Cik jauki! - Roksanai bija nepieciešams sakopot visu savaldīšanos, lai nenolaizītu lūpas. -Ceru, ka šis ceļojums jums patiks tikpat ļoti.

- Noteikti patiks, esmu par to pārliecināta. - Safīrs uzmirgoja gluži kā pavedinoši piemiegta acs. - Es biju ļoti priecīga, kad Sems ierosināja šo braucienu kā mūsu kāzu ceļojuma daļu.

- Ak, jūs esat jaunlaulātie! - Zinādama, ka to uzskatīs par nekaitīgu sievišķīgu žestu, Roksana nopētīja Džastinas gredzenus. Ak jā, viņa nodomāja, desmit karātu smaragds saderināšanās gredzenā un glīta platīna laulības gredzena stīpiņa, ko visriņķi rotāja briljanti. Šobrīd viņa vēlējās, kaut viņai pie rokas būtu lupa. - Cik apburoši gredzeni! Apsveicu, Sem!

- Paldies! Es labprāt gribētu atkal sastapt tavu ģimeni... un, protams, arī Lūku.

- Esmu pārliecināta, ka tu viņus sastapsi. Bija brīnišķīgi iepazīties ar jums, Džastina. Lai jums jauks ceļojums!

Dodoties prom, Roksana smaidīja. Beidzot viņi bija atraduši aplaupīšanas vērtu objektu.

Pievakarē Lūks izmantoja atelpas brīdi, lai iegrieztos saunā, kas atradās uz apakšējā klāja. Viņš šaubījās, vai iepriekšējā naktī, pēc tam kad Roksana, bruņojusies ar ziloņkaula krāsas zīda tērpu un kaislīgu apņēmību, bija ienākusi viņa kajītē, viņam iznācis pagulēt vairāk nekā piecas stundas.

Nebija jau tā, ka viņš žēlotos, taču sauna par ļaunu noteikti nenāks. '1 ā viņam dos iespēju pavadīt dažas minūtes vienatnē un noskaidrot domas, lai paprātotu par to, ko viņam šajā pēcpusdienā bija izstāstījusi Rūkšana.

Par Semjuelu Vaijata kungu un kundzi.

No visiem izpriecu kuģiem un visām ostām pasaulē viņi izvēlējušies tieši "Amerikāņu princesi”, Lūks saviebies nodomāja, jā, sasodīts, nākamo nedēļu viņi būs spiesti pavadīt kopā. Tomēr Lūks nebija pārliecināts, ka piekrīt Roksanas neprātīgajai idejai par jaunā pāra atbrīvošanu no dāmas dārglietām.

Tagad viņš vēlējās pavisam lēni un pamatīgi apdomāt šo ideju un aprēķināt visus tās plusus un mīnusus.

Kad saunas koka durvis pavērās, Lūks pavēra vienu aci. Tad viņš to atkal aizvēra un palika atspiedies pret sienu, nevērīgi aptinis ap vidu balto dvieli.

- Dzirdēju, ka tu esot uzšļūcis uz kuģa, Vaijat.

- Un tu vēl joprojām velc no dibena laukā trusīšus, lai nopelnītu iztiku. - Sems iekārtojās uz sola zem Lūka. Viņam bija nepieciešams tikai dažviet diskrēti apvaicāties, lai noskaidrotu, kur Lūks pavada savu brīvo stundu. - Un danco pēc tā veča stabules.

- Vai tu esi iemācījies kaut vienu triku?

- Es jau pirms pailga laika atteicos no spēlīšu spēlēšanas.

Lūks tikai pasmaidīja.

- Nedomāju vis. Tev allaž bijušas nekam nederīgas rokas; gandrīz ne-kam nederīgas, ja nemin mazu meiteņu stumdīšanu.

- Vēl arvien turi ļaunu prātu? - Sems omulīgi izpleta rokas uz sola. Aizvadītie gadi bija viņu saudzējuši. Viņš bija aizrāvies ar savas fiziskās formas uzturēšanu, un viņa ķermenis lieliski atklāja to, ko viņš bija sasniedzis, nodarbojoties ar privāto treneri. Viņš lika lietā savu stāvokli un tagad arī savas sievas naudu, lai izmantotu frizieru un manikīru pakalpojumus, apmeklētu minerālvielu avotiem bagātus kūrortus, kas uzlaboja viņa ādu. Pavisam nemanāmi viņš bija ieguvis jauna, pievilcīga un veiksmīga politiķa tēlu. Tagad kā glazūra šai kūkai vēl klāt nāca bagātība. - Dīvaini, - viņš turpināja, - Roksana gan, kā šķiet, netur ļaunu prātu. Vēl pavisam nesen viņa bija diezgan... draudzīga.

Šoreiz tas, ko Lūks izjuta, nebija naids, kā tas bijis agrāk. Šoreiz tas viņu patiesi uzjautrināja.

- Vecīt, viņa pavisam mierīgu sirdi tevi sagremos un izspļaus.

- Tiešām? - Sema rokas saspringa pret karsto koka virsmu. Bija kaut kas, ko viņa stāvoklis un nauda nebija spējuši viņam sniegt. Prasmi pasmieties pašam par sevi. - Manuprāt, viņa varētu mani atzīt par vairāk atbilstošu savam stilam, nekā tu varētu iedomāties. Tāda sieviete kā Koksam vairāk prastu novērtēt vīrieti ar zināmu stāvokli sabiedrībā nekā tādu, kas tā arī nekad nav spējis tikt galā ar sava rakstura negludumiem. Tu vēl joprojām esi zaudētājs, Kelahan.

- Es vēl joprojām esmu daudz kas. - Lūks atvēra acis un, izslējis galvu, nopētīja Sema seju. - Plastiskie ķirurgi ir labi pastrādājuši pie tava deguna. Neviens nezina, ka tas reiz bijis lauzts. - Viņš laiski izstaipījās, tad nokāpa no lāvas. - Protams, tikai es. Vēl jau tiksimies.

Kad durvis aiz Lūka aizvērās, Sems savilka rokas dūrēs, tad atkal tās atlaida vaļā. Izskatījās, ka viņa senajam draugam nepieciešama pamatīga mācība. Varbūt derētu nosūtīt telegrammu Kobam, Sems nodomāja, pavēlēdams saviem saniknotajiem muskuļiem atbrīvoties. Bija pienācis laiks piespiest viņu tā stingrāk.

Viņš atlaida dūri un aplūkoja plaukstu, kurā bija dziļi iedūrušies ma-nikirētie nagi.

Daudz stingrāk, viņš nolēma.

- Es jums saku, tas ir ideāls mērķis. - Roksana drūmi raudzījās no cita uz citu. Tēva kajītē sasauktā sapulce izrāžu starplaikā nepavisam nenoritēja atbilstoši viņas plāniem. - Ikvienai sievietei, kas pēcpusdienā nēsā tādus dārgakmeņus, to būs kaudzēm. Un ikviena sieviete, kas apprecējusies ar tādu neģēli kā Soms, ir pelnījusi tos zaudēt.

- Lai arī tā būtu. - Makss izslēja savus pirkstus, ar pūlēm cenzdamies koncentrēties. - Ir riskanti apzagt cilvēku, kuru mēs pazīstam un kurš pazīst mūs, it īpaši tik noslēgtā situācijā, kādā atrodamies patlaban.

- Mēs varētu to izdarīt, - Roksana uzstāja. - Leklēr, ja es tev dabūtu fotogrāfijas un dažu labāko eksemplāru detalizētu aprakstu, cik ilgs laiks tavam paziņam būtu nepieciešams, lai pagatavotu dārglietu aizstājējus?

- Nedēļa, varbūt divas.

Roksana gandrīz vai iešņācās dusmās.

- Un ja tu viņu pasteidzinātu?

Leklērs sāka apdomāt.

-Ja mēs piemaksātu, tad četras vai piecas dienas. Bet tas, protams, neietver piegādes laiku.

-Tādiem nolūkiem ir domāts federālais ekspresis. Mēs apmainīsim dārgakmeņus. - Viņa atkal pagriezās pret tēvu. - Ceļojuma pēdējā vakarā. Kamēr Džastina nokļūs mājās un pamanīs atšķirību, mēs jau vairs nebūsim starp aizdomās turamajiem. - Viņa nepacietīgi gaidīja atbildi. - Tēti?

- Kas noticis? - Viņš piespieda sevi atkal pieslēgties sarunai, mirkli mocīdamies panikā, lai atcerētos, par ko viņi vispār runājuši. - Nav tik daudz laika, lai visu kārtīgi izplānotu.

Kā gan viņš varēja jebko izplānot, ja vispār tik tikko spēja domāt? Pār Maksa muguru sīkā urdziņā ritēja sviedri. Visi pārējie raudzījās uz viņu, pētīja viņu. Un neko nesaprata.

- Atbilde ir - “nē”! - Skarbi noskaldījis šo teikumu, viņš strauji pielēca kājās. Viņš vēlējās, kaut viņi ietu prom, visi, viņš nespēja paciest līdzjūtīgos un ziņkāros skatienus, kas vērās viņam sejā. - Tas arī viss.

- Bet...

- Viss! - Makss izkliedza šo vārdu, Roksana neizpratnē samirkšķināja acis, un Lilija iekoda apakšlūpā. - Noteicējs te vēl joprojām esmu es, jaunā dāma. Kad man būs nepieciešami tavi ierosinājumi un padomi, es

iev tos lūgSu. Taču līdz tam laikam dari to, ko tev liek darīt. Vai tas butu skaidrs?

- Pavisam. - Lepnums lika Roksanai turēt galvu augsti paceltu, taču viņas acīs bija manāma neizpratne un aizvainojums. Nekad agrāk tēvs nebija uz viņu kliedzis. Viņi, protams, bija strīdējušies, taču nekad nebija aizmirsuši mīlestību un cieņu. Tagad viņa tēva sejā ieraudzīja tikai dusmas. -Ja jūs mani atvainosiet, es vēl pirms izrādes iziešu pastaigāties.

Kad aiz Roksanas aizcirtās durvis, Lūks gausi piecēlās.

- Man jāpiekrīt taviem iemesliem, lai atteiktos no šā darba īstenošanas, Maks, bet vai tev nešķiet, ka tu pret viņu biji pārāk bargs?

Makss nikni pagriezās pret Lūku, un dusmas viņa sejā līdzinājās mežonīgi asam zobenam.

- Es nedomāju vis, ka man būtu nepieciešams tavs viedoklis, kā man izturēties pret savu meitu. Var jau būt, ka tu guli ar viņu, bet es esmu viņas tēvs. Mana labvēlība pret tevi visu šo gadu laikā nedod tev tiesības iejaukties ģimenes lietās.

- Maks! - Lilija pasniedzās pēc viņa rokas, bet Lūks jau kratīja galvu.

- Ir jau labi, Lilij. Laikam arī es iešu pastaigāties.

Jūra bija zvaigžņu zeltainās gaismas pielieta. Ar rokām cieši satvērusi margas, Roksana raudzījās jūrā. Galvu plosīja neciešamas sāpes, jo viņa bija atteikusies izraudāt asaras, kas dedzināja no iekšienes. Viņa negrasījās pinkšķēt kā bērns tikai tāpēc vien, ka tēvs viņu bija sabāris.

Izdzirdējusi sev aiz muguras soļu troksni, viņa dedzīgi pagriezās. Taču tas nebija Lūks, kā viņa cerēja. Tas bija Sems.

- Apburoši, - viņš ierunājās un saņēma plaukstā viņas vējā plīvojošos matus. - Skaista sieviete zvaigžņu gaismā uz jūras fona.

- Vai pazaudēji savu sievu? - Roksana tīšām palūkojās viņam aiz muguras, tad sarauca uzacis. - Manuprāt, es viņu nekur tuvumā neredzu.

- Džastina nav no tām sievietēm, ko vīrietim vajadzētu turēt paslēptu kabatā. - Sems pagriezās un, uzlicis rokas uz margām, notvēra liekšanu starp tām kā sprostā. Semu pāršalca spējš iekāres vilnis. Viņa bija skaista, un viņa piederēja kādam citam. Lai iekārotu sievieti, nekas cits viņam nebija vajadzīgs. - Viņa ir pievilcīga, gudra, bagāta un godkārīga. Vēl pēc dažiem gadiem viņa būs lieliska Vašingtonas svinību un pasākumu namamāte.

- Ar visiem šiem romantiskajiem komplimentiem tu viņu noteikti esi apbūris.

- Dažām sievietēm labāk patīk tieša pieeja. - Viņš paliecās uz priek-šu, apstādamies vienīgi tad, kad Roksanas roka pašāvās augšup, ietriekdamās viņam krūtīs.

- Es neesmu tava sieva, Sem, taču arī man labāk patīk tieša pieeja. Ko tu teiktu par šādu te? Tu man šķieti pretīgs, nožēlojams un pārāk acīs krītošs. Gluži kā beigts skunkss ceļa malā. - To visu viņa pateica nevainojami patīkamā tonī, nevainojami jauki smaidīdama. - Un tagad - vai tu nevāktos prom, pirms man nācies pateikt kaut ko aizvainojošu?

- Iu to vēl nožēlosi. - Arī viņa balss skanēja laipni, jo pa klāju garām gāja daži cilvēki. Taču viņa acu skatiens bija salts kā ledus. - Ļoti, ļoti nožēlosi.

- Nedomāju vis, jo man šī saruna neizsakāmi patika. - Roksanas acu skatiens bija tikpat salts kā Semam, taču tajā virmoja degošs naids, kas draudēja pārplūst pāri malām. - Un tagad, lūdzu, pazudi no manām acīm!

Dusmām nomācot jebkādu piesardzību, Sems sagrāba Roksanas roku un spēji piespieda viņu pie margām.

- Es vēl neesmu beidzis.

- Manuprāt... - Viņa apklusa, pagrūzdama Semu sānis tā, lai varētu iespraukties starp viņu un Lūku. - Nevajag. - Viņa saņēma pirkstos Lūka smokinga žaketes atlokus un ierunājās caur sakostiem zobiem.

- Ej iekšā, Roksana! - Pāri Roksanas galvai Lūks uzlūkoja Semu. Ja viņa acis būtu ieroči, tad Sems jau tagad būtu miris mokpilnā nāvē.

- Nē. - Viņa Lūka acu skatienā pamanīja slepkavnieciskas tieksmes. Ja viņa tagad ieies iekšā, Roksana nodomāja, tad Sems droši vien tiks pārmests pāri margām. Lai cik ļoti viņai pašai tas patiktu, viņa nedrīkstēja pieļaut, ka Lūks būtu atbildīgs par šādu nodarījumu. - Pēc dažām minūtēm mums jāpiedalās izrādē. Ja, sitot viņam pa seju, salauzīsi roku, tu izrādē nevarēsi izdarīt to, kas tev jāizdara. - Viņa nikni pameta skatienu pāri plecam. - Pie velna, pazūdi taču prom no šejienes, citādi zvēru, ka palaidīšu vaļā viņa žaketi.

- Labi. Nav nekādas vajadzības sarīkot te scēnu. Gan jau būs vēl cita reize. - Sems pamāja uz Lūka pusi. - Un cita vieta.

Roksana turēja Lūka žaketi, līdz redzēja Semu ieejam telpās.

- Lai velns tevi parauj! - viņa nošņāca.

- Mani? - Lūka niknums vēl joprojām kūsāja kā putās sakultais jūras ūdens, bet tagad viņš spēja vienīgi neizpratnē raudzīties uz Roksanu un atkārtot: - Mani?

-Jā. Vai tu saproti, kādas nepatikšanas varēji izraisīt? - Viss niknums

28.8

un aizvainojums, ko viņa bija izjutusi, kopš izgāja no tēva kajītes, tagad spēji vērsās pret Lūku. - Nez kā tu būtu paskaidrojis Džekam vai kapteinim, kāpēc piekāvi vienu no pasažieriem un pārmeti viņa ķermeni pāri bortam?

- Viņš grābstījās ap tevi. Nolādēts, kad es iznācu uz klāja, viņš tevi bija piespiedis pie margām! Vai tev šķiet, ka es varēju mierīgi stāvēt malā un noskatīties, ka pret tevi kāds tā izturas?

- Un kas tad tu tāds būtu, ser Kelahan? Mans baltais bruņinieks? Ļauj man tev kaut ko pateikt, draudziņ! - Viņa spēcīgi iegrūda pirkstu Lūkam krūtīs. - Es pati spēju cīnīties pret saviem pūķiem. Es neesmu vārga un bezpalīdzīga sieviete, kam nepieciešams glābējs. - Viņa atkal piegrūda pirkstu Lūka krūtīm tik spēcīgi, ka viņas nags gandrīz iegriezās miesā. - Es pati spēju tikt ar sevi galā. Saprati?

- Jā, es sapratu. - Tā kā Lūkam šķita, ka viņš tiešām sapratis, viņš cieši pievilka Roksanu sev klāt un spēcīgi noskūpstīja, līdz viņa vairs necentās protestēt un cieši apskāva Lūku.

- Piedod! - Pagriezusi galvu, viņa piekļāva seju klāt Lūka plecam. -Tam nav nekāda sakara ne ar to idiotu, ne ar tevi.

- Es zinu. - Viņš noskūpstīja Roksanas matus. Arī viņš bija izjutis Maksa dusmu pātagas cirtienu, un tas bija sāpējis nesalīdzināmi vairāk nekā KoLia jebkad paceltā siksna.

- Viņš mani sāpināja. - Tā kā viņas balss bija izklausījusies pārāk vārga, Roksana saknieba lūpas un centās saņemties. - Nekad agrāk viņš nav mani tā sāpinājis. Ne jau tā darba dēļ, Lūk. Ne jau...

- Es zinu, - viņš atkal atkārtoja. - Es neprotu to izskaidrot, Roksij, ja nu vienīgi ar to, ka varbūt viņa prātu nodarbina kaut kas cits, varbūt viņš nejūtas labi, varbūt ir vēl ducis citu iemeslu. Nekad agrāk viņš pret tevi nav tā izturējies. Neturi tagad uz viņu ļaunu prātu!

- Tev taisnība. - Viņa nopūtās un mazliet atrāvās no Lūka. - Es visu pārspīlēju. - Viņa maigi piekļāva roku Lūka vaigam. - Un es to visu izgāzu uz tevi, kad tu grasījies tēlot tādu varenu puisi. Vai tu būtu viņu piekāvis manis dēļ, mīļais?

Lūks plati pasmaidīja, juzdamies atvieglots, ka Roksana atguvusies tiktāl, lai sāktu viņu ķircināt.

- Skaidrs, lellīt! Es būtu viņu pārvērtis pelnu čupiņā.

Roksana spēji nodrebinājās, tad pastiepa augšup lūpas.

- Oho, man tik ļoti patīk, ja mani skūpsta tāds sīksts puisis kā tu.

- Tad tu noteikti būsi sajūsmā par šo te.

* * *

Tas bija viens no pašiem smagākajiem ceļiem, ko Maksam jebkad gadījies noiet: šaurais, grīdsegām izklātais gaiteņa gabals no viņa kajītes līdz Lūka kajītei. Viņš zināja, ka tur iekšā būs viņa meita kopā ar vīrieti, kuru viņš bija uzskatījis par savu dēlu. Makss pacēla roku, lai klauvētu, tad atkal to nolaida. Šovakar viņa pirkstus mocīja tik smeldzīgas sāpes, šķietami iegriežoties līdz pat kauliem. It kā gribētu pats sevi sodīt, viņš spēcīgi pieklauvēja pie kajītes durvīm.

Durvis atvēra Lūks. Makss tūlīt pat juta stīvo neomulības sajūtu, kas izpaudās stindzinošā pieklājībā.

- Maks? Vai tu kaut ko vēlējies?

-Ja tev nav iebildumu, es gribētu uz brīdi ieiet.

Lūks vilcinājās. Viņš vismaz varēja justies pateicīgs Dievam, ka gan viņš, gan Roksana vēl joprojām bija pilnīgi apģērbušies.

- Protams. Vai gribēsi kaut ko iedzert?

- Nē, neko. Paldies! - Makss iegāja pa durvīm un nelaimīgs nostājās turpat pie sliekšņa, uzlūkodams savu meitu. - Roksana...

- Sveiks, tēti!

Tā viņi stāvēja vēl vienu mirkli, gluži kā sastingušā trijstūrī. Trīs cilvēki, kurus bija vienojis tik daudz kas mīļš. Makss atklāja, ka visas runas, ko viņš bija sagatavojis, pagaisušas no viņa galvas gluži kā dūmi.

- Piedod, Roksij! - Tas bija vienīgais, ko viņš spēja pateikt. - Man nav nekāda attaisnojuma.

Roksanas pleci atslāba.

- Ir jau labi. - Tēva dēļ viņa spēja atteikties pat no sava lepnuma. Tieši to viņa tagad darīja, pastiepdama rokas un dodamās viņam pretī. - Laikam jau es biju pārāk uzmācīga.

- Nē. - Viņas tik vienkāršās piedošanas dēļ juzdamies gaužām pazemīgs, Makss pacēla abas viņas rokas sev pie lūpām. - Tu tikai izteici savu viedokli, kā es allaž esmu gaidījis tevi darām. Taču es neizturējos ne godīgi, ne laipni. - Ar mazliet iešķību smaidu viņš palūkojās augšup uz meitu. - Ja tev tas sniedz mierinājumu, tad šī bija pirmā reize gandrīz divdesmit gadu laikā, kad Lilija kliedza uz mani un ķērās pat pie lamuvārdiem.

- Ak tā? Un kādus viņa izmantoja?

- Manuprāt, viens no tiem bija - stulbenis.

Roksana pakratīja galvu.

- Man būs jāiemāca viņai daži labāki. - Viņa noskūpstīja tēvu un atkal viņam uzsmaidīja. - Tu taču salabsi ar viņu, vai ne?

- Manuprāt, man būs labākas izredzes, ja vispirms būšu salabis ar tevi.

-Nu, tu jau to esi izdarījis.

- Ar jums abiem, - Makss nomurmināja un palūkojās uz Lūka pusi.

- Skaidrs. - Kaut gan Roksana nebija pārliecināta, ka tiešām sapratusi, viņa aptvēra, kas tagad būtu darāms. - Nu labi, tad es iešu un nokārtošu, lai Lilija uz tevi vairs nekliegtu. - Garām ejot, viņa pieskārās Lūka rokai, tad atstāja viņus vienus.

- Man tev kaut kas jāsaka. - Makss pacēla rokas bezpalīdzīgā žestā, kas viņam nebija raksturīgi. - Laikam tomēr neatteikšos no tā dzēriena.

- Protams. - Lūks atvēra skapja apakšējo atvilktni un izņēma mazu konjaka pudelīti. - Diemžēl man nav mazu glāzīšu.

-Ja tu vari dzert no lielām, tad arī es to varu.

Lūks pamāja un ielēja ūdens glāzēs konjaku trīs pirkstu augstumā.

- Tev kaut kas jāsaka par mani un Roksanu, - Lūks iesāka. - Es jau prātoju, kāpēc tu par to neieminējies agrāk.

- Ir smagi atzīties, bet es nezināju, kā. Tas, ko es tev teicu šajā pēcpusdienā...

- Tu nebiji taisnīgs pret Roksiju, - Lūks pārtrauca. - Ne jau pret mani.

- Lūk! - Makss uzlika roku uz Lūka pleca. Viņa acu skatiens bija lūguma un nožēlas pilns. - Neaizver savas Izpratnes durvis man deguna priekšā! Es biju dusmīgs, taču dusmas pretēji vispārpieņemtajam viedoklim ne vienmēr pauž patiesību. Es alku kādu sāpināt, tāpēc ka man pašam sāpēja. Tagad man par to kauns.

- Aizmirsti to! - Juzdamies neomulīgi, Lūks nolika konjaku malā un piecēlās kājās. - Tas bija tikai parasts dusmu mirklis, tas arī viss.

- Un vai tu uzskati, ka tas, ko es pateicu dusmās, ir svarīgāks par to, ko esmu teicis un rādījis tev visus šos gadus?

Lūks domās atgriezās pagātnē, un viņa acīs atkal varēja saskatīt to pašu nesavaldīgo, pārdrošo zēnu.

- Tu man esi devis visu, kas man jebkad piederējis. Tu man vairs neesi neko parādā.

- Žēl gan, ka cilvēki neaptver, cik liels ir vārdu spēks. Tad viņi tos lietotu daudz piesardzīgāk. Roksanai ir vieglāk piedot, jo viņa nekad nav šaubījusies par manu mīlestību. Es biju cerējis, ka tev arī nebūs iemesla

to apšaubīt. - Makss savu neaizskarto konjaka glāzi nolika līdzās Lūka glāzei. - Tu esi tas dēls, kuru mums ar Liliju abiem kopā tā arī neizdevās radīt. Vai vari saprast to, ka ir bijuši tādi gari laika posmi, kad esmu aizmirsis, ka tu man tomēr neesi miesīgs dēls? Un, pat ja es par to iedomājos, tam nebija nozīmes.

Kādu brīdi Lūks neko neteica, neko nespēja pateikt. Tad viņš atsēdās uz gultas malas.

-Jā, jo bija tādas reizes, kad arī es to gandrīz aizmirsu.

- Un varbūt tāpēc, ka tas viss manā sirdī likās tik ļoti saaudzis kopā, man nācās grūti, pat ļoti grūti pieņemt to, kas pastāv starp tevi un manu meitu.

Lūks neskanīgi iesmējās.

- Arī man tas lika justies gaužām nelāgi, tik ļoti nelāgi, ka es gandrīz vai biju gatavs sūtīt viņu projām. - Viņš pacēla augšup galvu. - Taču es nespēju aizsūtīt viņu prom, Maks, pat tevis dēļ ne.

- Viņa pati nebūtu gājusi prom. - Makss izprata abus savus bērnus. Viņš uzlika roku uz Lūka pleca, cieši to saspiezdams, kaut arī paša pirksti smeldza sāpēs. - Te tev būs mācība par brīvu, - viņš nomurmināja un vēroja, kā Lūka seja atplaukst smaida. - Mīlestībai un burvju mākslai ir daudz kā kopīga. Tās bagātina dvēseli un aplaimo sirdi. Un tās abas prasa nemitīgus un nogurdinošus treniņus.

- Es to atcerēšos.

- Pielūko, ka atceries! - Makss jau devās uz durvju pusi, tad viņam galvā iešāvās kāda doma un viņš apstājās. - Es gribētu mazbērnus, - viņš sacīja, un Lūkam pārsteigumā pavērās mute. - Es tos ļoti gribētu.

21................................

Sems jutās gluži apmierināts ar to, kā virzījās viņa paredzētie plāni. Viņš bija augsti godājams sabiedrības pārstāvis, pazīstams Vašingtonas politiķis. Kā jau senatora pirmajam palīgam, viņam bija pašam savs kabinets, atturīgi iekārtots vīrišķības bastions ar ādas krēsliem un neitrāliem krāsu toņiem. Viņam bija pašam savs sekretārs, ar asu prātu apveltīts politikas veterāns, kas lieliski zināja, uz kādu numuru jāpiezvana, lai iegūtu vajadzīgo informāciju.

Kaut gan Sems pats būtu devis priekšroku ātrai ārzemju ražojuma automašīnai, viņš prata domāt uz priekšu, tāpēc brauca ar “Cfajsler”. Masu

kurnēšana par amerikāņu ražojumu pirkšanu pamazām arvien vairāk pieauga. Serns kala plānus kļūt par Amerikas visvairāk mīlēto dēlu.

Atbilstoši paša ieplānotajam tuvāko sešu gadu laikā viņš pavisam dabiski ieņems senatora posteni. Pamats šā mērķa piepildījumam tika likts jau sen. Tie bija gadi, kas dedzīgi ziedoti kalpošanai sabiedrībai, tie bija viņa plašie kontakti Vašingtonā - gan starp augstākiem slāņiem, gan ielās.

Paļaudamies uz savām priekšrocībām, Sems gandrīz jau bija riskējis izmēģināt laimi iepriekšējās vēlēšanās. Tomēr pacietība bija guvusi virsroku. Viņš zināja, ka paša jaunība būs pirmais faktors pret viņu un ka atradīsies labi daudz asiņojošu siržu, kas tādu rīcību uzskatītu parneloja-litāti pret veco nelgu Bušfīldu.

Tāpēc viņš pacietīgi nogaidīja un turpmāk apsvēra deviņdesmito gadu priekšrocības. Viņš savaldzināja un apprecēja Džastinu Springu, universālveikalu tīkla bagāto mantinieci ar izsmalcinātu ārieni un nevainojamiem radurakstiem. Viņa atbalstīja visus pareizos labdarības pasākumus, pat acis nepamirkšķinot, spēja izplānot vakariņas piecdesmit cilvēkiem, un viņai piemita papildu pluss - viņa apburoši fotografēja.

Kad Sems bija uzvilcis viņai pirkstā gredzenu, viņš saprata, ka ir spēris vēl vienu nozīmīgu soli. Amerikāņiem patika, ja to līderi ir precējušies. Ja viņš visu pareizi aprēķinās, tad vēlēšanu kampaņu senatora postenim viņš uzsāks kā mīļš viena bērna tēvs un Dzastina būs apmierināta, gaidot viņu otro - un pēdējo - bērnu.

Sems sevi iztēlojās kā mūsdienu Kenediju - protams, ne jau politikas jomā. Šie bija Reigana slavas gadi. Bet viņš varētu līdzināties Kene-dijam ar jaunību, pievilcīgo izskatu, skaisto sievu un jauno, apburošo ģimeni.

Šis plāns īstenosies, jo viņš zināja, kā spēlēt šo spēlīti. Lēniem, pamatīgi aprēķinātiem soļiem viņš kāpa augšup uz Ovālā kabineta pusi un šobrīd jau bija pusceļā uz to.

Sema pasaulē bija tikai viena izgāšanās un neveiksme, kas viņam kremta. Noveli. Viņi bija kā nenokārtota lieta, kā līdz galam nesniegta atbilde. Sems viņiem gribēja atriebties personisku iemeslu dēļ, taču tas bija nepieciešams arī, viņaprāt, gluži profesionālu motīvu dēļ. Bija svarīgi viņus novājināt un satriekt, jo tad, ja arī viņi uzdrošinātos izkliegt kādus nekrietnus apgalvojumus par Sema raksturu, citi par viņiem tikai pasmietos.

Sava kāzu ceļojuma laikā Semam bija daudz izdevību novērot viņus tuvumā. Tagad, omulīgi iekārtojies greznajā viesnīcā “Helmsley Palace"

Ņujorkā, gaidot viesības un svinības par godu Brīvības statujas simtajai gadskārtai, Semam bija pietiekami daudz laika apdomāt visus gūtos iespaidus.

Vecais vīrs izskatījās noguris. Sems atcerējās, kā pirms desmit gadiem Maksa rokas bija kustējušās tik strauji kā zibens, un nosprieda, ka Makss pamazām pagurst. Tikpat interesants šķita fakts, ka novecojošais burvju mākslinieks tik daudz laika pavada, meklējot kaut kādu mistisku akmeni.

Uz viesnīcas greznā piezīmju papīra lapas Sems uzrakstīja “filozofu akmens” un izklaidīgi apvilka apli ap šiem vārdiem. Var jau būt, ka viņš liks kādam savam cilvēkam noskaidrot par šo akmeni kaut ko tuvāk.

Tad bija Lilija, tikpat vulgāra un sentimentāla kā agrāk. Un tikpat naiva, Sems nodomāja, smaida atvelkot lūpas no zobiem. Sems bija īpaši pacenties kādu dienu uz klāja aprunāties ar Liliju, un, kad viņš jau grasījās iet prom, Lilija bija papliķējusi viņam pa roku un klāstījusi, cik ļoti viņa priecājoties, ka Sems savā dzīvē sasniedzis kaut ko tik jauku.

Un tad Roksana. Ak, Roksana! Ja tāda burvju padarīšana vispār pastāvēja, tad Roksanai tā tiešām bija līdzējusi. Kādas gan burvestības bija šo kalsno, mežonīgi izspūrušo skuķi padarījušas par satriecoši skaistu sievieti.’ Žēl gan, ka Semam jau pirms iepazīšanās ar Džastinu nebija radusies izdevība kaut ko paveikt šajā virzienā. Viņš tik labprāt būtu izbaudījis Roksanas pavešanu un mīlēšanos ar viņu tādos veidos, kas viņa glītajai un vienaldzīgajai sievai šķistu drausmīgi un pretīgi.

Bet, lai cik vilinoša viņam liktos tāda iespēja, nu viņam vajadzēja rīkoties ārkārtīgi piesardzīgi. Jau tas atgadījums uz kuģa gandrīz vai bija izraisījis skandālu, ko sabiedrībā tik pazīstams cilvēks - turklāt precējies -diez vai varēja atļauties.

Un šī doma viņu noveda pie Lūka. Kā vienmēr - pie Lūka. Lūks bija atslēga visiem Noveliem. Mosu un Leklēru Sems varēja izmest no domām tikpat nevērīgi, kā aizsūtītu prom kādu kalpotāju. Viņi nebija nekas. Bet Lūks bija pats svarīgākais Noveļu ķēdes posms. Iznīcinot Lūku, viņš sašķeltu Noveļu neiedragājamo sienu, un to vairs nekad nebūtu iespējams atjaunot. Un tas viņam sagādātu tik saldu un personisku atriebības triumfu.

Darījumi ar Kobu nevirzījās gluži tā, kā Sems bija cerējis. Pēc aizbraukšanas no Ņūorleānas bija pagājuši vairāki gadi, līdz viņš sasniedza tādu sabiedrisko stāvokli, ka varēja atļauties nolīgt privātdetektīvus un izpētīt Lūka pagātni.

Tas bija maksājis naudu, daudz naudas, taču Sems to uzskatīja par ieguldījumu nākotnē un samaksu par pagātni. Veiksmei nākot talkā, viņam bija izdevies noskaidrot tās noplukušās prostitūtas atrašanās vietu, kas reiz bijusi Lūka māte. Bet Koba atrašana vispār bija kā glazūra uz kūkas.

Sems aizvēra acis un iztēlē pārcēlās no elegantā viesnīcas numura uz drēgnu piekrastes bāru.

Gaisā oda pēc zivīm un urīna, arī lēta viskija un tabakas, ko lietoja šejienes pastāvīgie apmeklētāji. Pa visu telpu nikni skanēja pūla bumbiņu plīkšķēšana, un vīri, kas to spēlēja, īgni raudzījās uz galdu un atzīmēja ar krītu savu kārtu.

Bāra galā sēdēja tikai viena padauza ar ļaunu acu skatienu un aizrautīgi lietoja stiprus kokteiļus, gaidīdama, līdz varēs likt lietā savas amata prasmes. Viņa ar skatienu nomērīja Semu, kurš sēdēja kaktā, brīdi domīgi pakavējās pie tā, tad novērsās.

Viņš bija izvēlējies palikt krēslā. Cepure bija zemu novilkta pār viņa pieri, un zem platā mēteļa bija grūti noteikt auguma apveidus. Ziemas beigu vējš dzenāja bāra logos slapju sniegu, iekšpusē bija diezgan auksts. Taču Sema ādu klāja viegli nepacietīgu gaidu sviedri.

Viņš vēroja, kā bārā ienāk Kobs. Redzēja, kā tas pavelk augšup savu biezām sprādzēm rotāto siksnu un pārlūko telpu. Pamanījis kaklā sēdošo stāvu, Kobs pamāja un, pēc viņa domām, nevērīgi devās pie bāra. Tad viņš ar viskija glāzi rokā pienāca pie galdiņa.

- Vai tu gribēji ar mani runāt? - viņš skarbi pajautāja un iedzēra malku viskija.

- Man ir lietišķs piedāvājums.

Kobs paraustīja masīvos plecus un mēģināja izlikties, ka viņu tas neinteresē.

- Un kas tad ir?

- Manuprāt, tu pazīsti kādu manu paziņu. - Sems savam dzērienam uz galda pat nebija pieskāries. Ar zināmu pretīgumu viņš bija pamanījis, ka glāze nav visai tīra. - Lūku Kelahanu.

Pirms Kobs paspēja piemiegt acis, tajās parādījās pārsteigums.

- Šaubos gan, vai es tādu pazīstu.

- Nesarežģīsim vienkāršas lietas. Jau gadiem ilgi tu laiku pa laikam drāzies ar Kelahana māti. Kad viņš vēl bija puika, tu dzīvoji kopā ar viņiem... kaut kas līdzīgs neoficiālam patēvam. Tajā laikā tu nodarbojies ar diezgan nīkulīgu sutenerismu un paspēji izmēģināt spēkus arī pornogrāfijā... ar īpašu uzsvaru uz bērniem un pusaudžiem.

Koba seja koši piesarka, plīsušo kapilāru tīklam uzliesmojot kā lāpām.

- Nezinu, ko tas nepateicīgais draņķis tev sastāstījis, taču es pret viņu izturējos labi. Es taču viņu baroju, vai ne tā? Un ierādīju šādas tādas dzīves prasmes.

- Tu esi atstājis pēdas uz viņa ķermeņa, Kob. Es tās redzēju pats savām acīm. - Sems pasmaidīja, un Kobs pamanīja nozibam viņa balto zobu rindu.

-Tam zēnam bija vajadzīga disciplīna. - Viskijs viņa nervozajā kuņģī šķita kā sastindzis. Kobs iedzēra vēl, lai justos mundrāks. - Esmu viņu redzējis televīzijā. Tagad kļuvis par lielu slavenību. Tikai nemanu, kā viņš grasītos atlīdzināt man vai savai mātei par visiem tiem gadiem, kad mēs pūlējāmies viņa labā.

Sems bija sadzirdējis tieši to, ko bija cerējis dzirdēt: nožēlu, rūgtumu un skaudību.

- Tātad tu uzskati, ka viņš tev ir parādā?

- Nolādēts, skaidrs kā diena, ka ir. - Kobs paliecās uz priekšu, taču cauri dūmiem un piekvēpušajai puskrēslai necik daudz vis nesaskatīja, vienīgi guva neskaidru iespaidu par Sema seju. - Ja viņš tevi atsūtījis Šurp mani patramdīt...

- Neviens nav mani sūtījis. Arī man ar Kelahanu kārtojami savi rēķini. Tu man varētu noderēt. - Sems iebāza roku kabatā un izvilka aploksni. Aši pārlaidis skatienu telpai, Kobs to paņēma. Viņa platais īkšķis steidzīgi pārlapoja piecsimt dolāru nolietotās divdesmit dolāru banknotēs.

- Ko tu gribēsi pretī?

- Apmierinājumu. Un tagad klausies, kas tev jādara.

Tā nu Sems bija nosūtījis uz Ņuorleanu savu jauno pakalpiņu.

Šobrīd Sems prātoja, ka šantāža nebija risinājusies tik iedarbīgi, kā viņš cerēja. Trīsdesmit vai četrdesmit tūkstoši gadā tika nomaksāti bez jebkādām ierunām. Tā kā Sems bija parūpējies, lai precīzi zinātu, cik lieli ir Lūka ienākumi, viņš varēja paaugstināt iemaksas likmes. Kad Lūks atgriezīsies Ņūorleānā, viņu gaidīs vienkārša balta pastkarte. Šoreiz uz tās būs uzrakstīts skaitlis desmit tūkstoši.

Sems rēķināja, ka dažu mēnešu laikā šīs vienkāršās pastkartes būs glīti sadrupinājušas Lūka materiālo pamatu. Nepaies ilgs laiks - un viņš finansiāli būs pilnīgi sagrauts.

Lūks bija saniknots. Viņš spēji saburzīja balto kvadrātveida lapiņu plaukstā un aizmeta to pāri istabai. Tā viņu biedēja.

Desmit tūkstoši dolāru. Ne jau pati summa. Naudas viņam bija diezgan, un viņš pavisam viegli varēja dabūt vēl. Visvairāk viņu satrieca tas, ka Kobs ne vien vispār neliek viņu mierā, bet tagad kļuvis vēl alkatīgāks.

Nākamajā reizē viņš varētu paprasīt jau divdesmit vai trīsdesmit tūkstošus.

Lai tas draņķis dodas pie preses pārstāvjiem, Lūks nodomāja. Tenku lapas varētu gavilēt, un avīzēs parādītos sensacionāli virsraksti.

BURVJU MĀKSLINIEKA BĒRNĪBAS NOSLĒPUMI

Nu un tad?

IZLAUŠANĀS MEISTARS DZĪVOJIS KĀ PROSTITŪTA

Kāda gan kuram par to daļa?

NEGLĪTAIS NOVEĻU TRIJSTŪRIS Burvju mākslinieka dēka ar savu skolotāju un skolotāja meitu

Ak dievs! laiks ar rokām paberzēja seju un mēģināja domāt loģiski. Viņam, nolādēts, bija tiesības pašam uz savu dzīvi. Uz to dzīvi, kuru viņš gabaliņu pa gabaliņam bija salicis kopā pēc tam, kad bija aizbēdzis no džina piemirkušā dzīvoklīša ar neciešamās sāpēs sūrstošu muguru un drausmīgo neziņu, ko tie viņam varējuši nodarīt pēc tam, kad viņš ieslīdzis nemaņā.

Viņš negribēja un nevarēja pieļaut, lai tas, no kā aizbēdzis, tiktu atkal uzrakts un iešļākts viņam sejā. Viņš nepieļaus, lai šie smirdīgie dubļi tiktu mesti sejā tiem vienīgajiem cilvēkiem, kurus viņš jebkad mīlējis. Un tomēr. Un tomēr ik reizi, kad viņš gluži kā labi trenēts mērkaķis atbildēja uz kārtējo pastkarti, viņš zaudēja mazu daļiņu sevis.

Bija vēl viena iespēja, ko Lūks nebija apdomājis. Viņš paņēma tējas tasīti, cieši uzlūkoja smalki veidotos vijolīšu ziedu rakstus uz krēmkrāsas porcelāna. Iespēja, par kādu viņš noteikti ne reizi vien bija sapņojis, taču nekad vēl nebija to nopietni apsvēris.

Viņš varētu aizlidot uz Meinu un izvilināt Kobu laukā no viņa alas. Ttd viņš varētu izdarīt to, ko bija alcis darīt ikreiz, kad siksna bija iegriezusies viņam miesā. Viņš varētu nogalināt Kobu.

Tasīte plaukstā sašķīda lauskās, taču Lūks pat nesatrūkās. Viņš raudzījās tiz savu plaukstu, līdz galvā izkristalizējās precīzs tēls un pār plaukstu līdzīgi vieglam smaidam izplūda asins straumīte.

Viņš varētu nogalināt.

Klauvējiens pie durvīm lika viņam atgriezties tagadnē. Tomēr šī doma vēl joprojām virpuļoja viņa galvā līdzīgi vizošām krāsainām ugunīm arī tad, kad viņš strauji atvēra durvis.

- Sveiks! - No Roķsanas matiem pilēja ūdens. Viņas slapjais krekliņš bija pielipis pie mitrā auguma. Viņa pastiepa Lūkam pretī lūpas, liekot viņam ieelpot lietus un vasarīgas pļavas aromātu. - Man šķita, ka tev noteikti patiktu pikniks.

- Pikniks? - Lūks centās apspiest vardarbīgās domas un uzsmaidīt Roksanai. Viņš palūkojās uz spēcīgo lietusgāzi aiz loga un aizvēra durvis. - Šādā laikā vismaz nav jābaidās, ka piknikā mēs varētu uzgrūsties kādam skudru pūznim.

- Grilēti vistas spārniņi, - Roksana kārdināja, pastiepdama uz viņa pusi kartona kasti.

-Aktā?

-Tādi īpaši sulīgi, un vēl liela bļoda ar Leklēra kartupeļu salātiem, ko es nočiepu no ledusskapja, un ļoti jauks baltais "Bordo” vīns.

- Šķiet, ka tu esi padomājusi par itin visu. Tikai ne par desertu.

Roksana iesāņus šķelmīgi uzlūkoja Lūku un notupās uz paklāja.

- Ak, esmu padomājusi arī par to. Tu varētu dabūt mums pāris glāžu... Kas tas? - Viņa pacēla saplēstā porcelāna lausku.

- Es... saplēsu tasīti.

Kad Lūks noliecās, lai salasītu lauskas, Roksana pamanīja asinis uz viņa plaukstas.

- Ak, ko tu esi izdarījis? - Viņa satvēra Lūka roku un, pārliekusies pār to, ar savas blūzes malu noslaucīja asinis.

-Tā ir tikai skramba,doktor.

- Nejoko! - Taču viņa pati ar atvieglojumu redzēja, ka tā tiešām ir tikai skramba, turklāt pavisam sekla. - Tu taču zini, ka tavas rokas ir ļoti vērtīgas. Profesionālā ziņā.

Lūks ar pirkstu viegli noglāstīja viņas krūts apveidu.

- Profesionālā ziņā?

-Jā. Un man par tām ir arī personiska interese. - Viegli noskūpstījusi viņa lūpas, Roksana atkal atsēdās uz papēžiem, it kā stratēģiski atkāptos no viņa. - Kā tad būs ar tām glāzēm... un korķviļķi?

Gatavs paklausīt, Lūks piecēlās un devās uz virtuves pusi.

- Tu varētu atrast kādu sausu kreklu. Citādi no tevis pilēs uz kartupeļu salātiem.

- Nē, nepilēs vis. - Izmirkusī blūze nokrita uz grīdas soli aiz Lūka muguras, noplakšķot uz linoleja. Lūks vispirms uzlūkoja blūzīti, tad Rok-sanu. Tam nu gan jābūt interesantam piknikam, viņš nodomāja. Cepts cālis, kartupeļu salāti un slapja, puskaila sieviete. Viņa ieilgušais sasprindzinājums pagaisa, un viņš plati pasmaidīja.

- Man patīk praktiskas sievietes.

Bija tumšs. Šī tumsa smacēja un oda pēc sviedriem. Visas četras sienas šķita spiežamies virsū no visām pusēm, un griesti augšpusē bija noslīguši tik zemu kā zārka vāks.

Te nebija nekādu durvju. Nevienas slēdzenes. Te nebija gaismas.

Lūks zināja, ka ir kails, jo tveice spieda kailo ādu - gluži kā nemitīgi ar āmuru vēl un vēlreiz kāds sistu pa laktu. Kaut kas rāpās pāri viņa augumam. Vienu drausmīgu mirkli viņam šķita, ka tie ir zirnekļi. Bet izrādījās, ka tie ir tikai paša saltie sviedri.

Lūks centās izturēties klusi, ļoti, ļoti klusi, taču paša smagā elpa gārdza, sekli atbalsojoties pat šajā mazītiņajā telpā.

Ja viņš neizturēsies klusi, ieradīsies viņi.

Lūks nespēja to novērst. Viņš nespēja atturēt savu panisku baiļu pārņemto sirdi no neprātīgās dauzīšanās krūtīs, ne arī klusos, dzīvnieciskos vaidus, kas no bailēm guldzēja kaklā.

Viņa rokas bija sasietas. Kustinot rokas un cenšoties atbrīvoties, viņš juta virvi iegriežamies tievajās locītavās. Lūks saoda asiņu smaku un sa-garšoja pats savas asaras, kamēr nobrāztajās roku locītavās gluži kā uguns grauzās sviedri.

Viņam bija jāizkļūst no šejienes. Bija jāizkļūst. Bija taču jābūt kādai iespējai izlauzties. Taču te nebija ne mānīgu durvju, ne kāda viltīga mehānisma, ne arī ērta paneļa, kas atsprāgtu vaļā, tikko Lūks tam pieskartos.

Galu galā viņš vēl bija tikai zēns. Un te bija tik grūti domāt. Tik grūti būt stipram. Kad Lūks aptvēra, ka viņš nav viens šajā kastē, sviedri sastinga līdzīgi mazām ledus bumbiņām. Pavisam tuvu viņš varēja dzirdēt smago, uzbudināto elpošanu, saost skābeno džina smaku.

Kad viņu satvēra kādas rokas, viņš iegaudojās kā vilks, sākdams raustīt un mētāt augumu un izliekdamies gandrīz stāvus.

-- Tu darīsi to, ko tev liek. Tu darīsi to, ko tev liek, mazais nekrietneli!

Siksnas cirtiens, un miesa iesmeldzās neciešamās sāpēs, kas pārgāja arī uz asinīm un kauliem. Un viņš tikai kliedza un kliedza, un spēji pielēca kājās. Kādu brīdi viņš redzēja vienīgi tumsu. Ādai vēl joprojām trīcot no sūrstošā siksnas cirtiena, viņš juta uz savu pusi pastiepjamies rokas.

Savilcis rokas dūrēs un atiezis zobus, Lūks strauji atrāvās. Un ieraudzīja Roksanas pārsteigto seju.

- Tev rādījās murgi, •- viņa mierīgi sacīja, kaut gan pašas sirds krūtīs sitās divreiz ātrāk nekā parasti. Lūks šobrīd neizskatījās gluži pie pilna prāta. - Tas bija ļauns sapnis, Lūk. Tagad tu jau esi atmodies.

Vājprātīgā izteiksme Lūka acīs nozuda, un viņš ievaidēdamies aizvēra acis. Kad Roksana riskēja pieskarties viņa plecam, Lūks vēl joprojām trīcēja.

-Tu mētājies gultā. Es nespēju tevi nomierināt.

- Atvaino! - Viņš ar plaukstām paberzēja seju, cenzdamies atvairīt nelabumu, kas mācās virsū.

- Tev nav ne par ko jāatvainojas. - Viņa maigi atbīdīja no Lūka pieres sasvīdušo mitro matu šķipsnas. - Tas noteikti bija briesmīgi.

-Jā. - Viņš pasniedzās pēc pudeles un ielēja mutē sasilušā vīna malku.

-Vai.pastāstīsi man?

Lūks spēja tikai pakratīt galvu. Bija tādas lietas, ko viņš nekad neuzdrošināsies nevienam stāstīt, pat Roksanai ne.

- Tagad tas ir beidzies. - Taču viņa zods palika saspringts. Roksana mierinot maigi noglāstīja viņa zoda līniju.

- Es tev varētu atnest mazliet ūdens.

- Nē. - Pirms Roksana paspēja piecelties, Lūks satvēra viņas roku, cieši piekļaudamies viņai, it kā nespētu pārdzīvot, ja viņa atrastos prom kaut blakusistabā. - Vienkārši paliec tepat! Labi?

- Labi. - Viņa apskāva Lūka augumu.

Lūks bija aizmirsis, ka viņi abi ir kaili. Bet, ak, Roksanas ādas pieskāriens bija kā burvība, kas lika pazust vēl palikušajām ļaunā murga mielēm. Lūks alkaini paslēpa seju viņas maigajā pleca izliekumā.

- Vēl joprojām līst, - viņš nomurmināja.

- Hmm... - Roksana, viņu mierinot, instinktīvi glāstīja viņa muguru un veldzējoši pieskārās viņa senajām rētām. - Man patīk, kā tas izklausās, kā lietus dēļ gaisma kļūst tik omulīga un gaiss tik smags.

Lūks raudzījās, kā līst, vēl joprojām stipri un nepārtraukti, kaut arī pērkons jau bija aizducinājis rietumu virzienā. Aiz terases durvīm puskrēslai pretī triumfējot slējās Lūka stādītās ģerānijas.

- Man allaž labāk patikušas sarkanas puķes. Es tā arī nespēju aptvert, kāpēc. Tad es kādu dienu atskārtu, ka tās man liek domāt par taviem matiem. Tieši tad arī es sapratu, ka mīlu tevi.

Roksanas pirksti mitējās glāstīt un sastinga uz viņa muguras. Viņas sirds mazliet iesmeldzās, taču patīkami, kā jau mēdz būt no prieka.

- Man jau šķita, ka tu man nekad to nepateiksi. - Nervozi iesmiedamās, viņa piekļāva lūpas Lūkam pie kakla. - Es jau prātoju, vai nepa-lūgt D’Amūras kundzei kādu burvju dziru.

- Tu esi vienīgā burvība, kas man nepieciešama. - Lūks atkal pagrieza viņas seju pret savējo. - Man bija bail to pateikt. Šie trīs vārdi ir kā buramvārdi, kas izraisa visādus sarežģījumus.

- Par vēlu. - Viņas lūpas pret Lūka lūpām pavērās smaida. - Buramvārdi jau ir izskanējuši. Tā. - Viņa pacēla plaukstas, pavērsa tās uz ārpusi, gaidot, līdz Lūks tām piekļaus savējās. - Arī es tevi mīlu. To nekas nespēj grozīt. Ne burvestības, ne jebkādi triki.

Lūks lēni izvija savus pirkstus starp Roksanas pirkstiem, tā ka viņu izplestās plaukstas kļuva par spēcīgiem, vienotiem balstiem.

- Starp visām ilūzijām un apmāniem tu esi vienīgā patiesība, ko es vēlos.

Tobrīd viņš apzinājās, ka maksās Robam un pats būs gatavs kaut dejot ar pašu velnu, lai tikai Roksana būtu pasargāta, lai tas, kas pastāvēja starp viņiem abiem, saglabātos neskarts.

Roksana pamanīja spējo uzliesmojumu viņa acīs, gluži kā zibens šautras tumšās debesīs. Lūka pirksti, kas turēja satvertus viņējos, saspringa.

- Es tevi gribu, Roksana. - Viņš atlaida Roksanas rokas, lai pievilktu viņu sev tuvāk un piespiestu viņas muguru paklājam. - Tūlīt pat. Ak dievs, tagad!

Gluži kā uguns dzirksteles šīs alkas no Lūka ķermeņa pārgāja Roksa-nas augumā, aizsvilinot arī viņas asinis. Lūka izmisīgās alkas, abiem nogāžoties uz paklāja, aizdedza kaisles liesmas arī viņā, un tās nevaldāmi šāvās arvien augstāk.

Viņa rokas bija visur, gluži kā zibens šautras pār Roksanas augumu, kas visām vietiņām lika pulsēt kaislē. Abu rotaļīgā, sirsnīgā pēcpusdienas mīlēšanās tagad šķita pabālējusi kā mēness pret sauli.

Lūks atkal saņēma viņas rokas savējās, pavelkot tās sānis, bet viņa lūpas jau pieplaka pie Roksanas lūpām. Viņa zobi skrāpēja, koda, apmierinot savas nevaldāmās alkas baudīt viņas miesu. Roksanas rokas reizi

vai divas centās izrauties no apskāviena, kamēr pašas augums alkaini tvēra sajūtu: būt gribētai, iekārotai, piederēt.

Iekārot un būt tik ļoti iekārotai. Roksana nespētu to izskaidrot, nespētu aprakstīt. Viņa spēja vienīgi pateikties par to Dievam. Kad Lūks lika viņai ietiekties vēl tālāk, pavisam neaptveramas baudas augstumos, šī bauda viņu aptvēra tik ļoti, ka viņa juta notrīcam pat savu dvēseli.

Vēl, tas bija vienīgais, par ko Roksana spēja domāt.

Viņa ātri atbrīvoja rokas, lai strauji un dedzīgi mestos glāstīt Lūka augumu. Gandrīz vai nespēdama savaldīties, viņa veikli uzvēlās virsū Lūkam, gluži kā saduroties spožiem, bīstamiem zobeniem, piebļaudama karsto un valgo augumu viņējam, mutei saplūstot ar viņa baudkāro muti.

Iekāre pieņēmās spēkā, plūstot kā mūzika cauri asinīm, līdzīgi dzirkstelēm izšaujoties no viņas pirkstu galiem, kad līdz ar katru viņas pieskārienu Lūka muskuļi saspringa un notrīsēja. Lūks viņai bija iemācījis šo burvju triku, apmācījis visās tā visdažādākajās formās. Šobrīd, šajā mirklī, skolniece bija kļuvusi par skolotāju.

Viņas rīcības pēkšņuma un straujā spēka apžilbināts, Lūks ieelsojās kaislē. Roksana atbildēja ar smiekliem: dobjiem, elpu aizraujošiem un postošiem. Lūks bija gatavs apzvērēt, ka līdz ar šo valdzinošo pļavas ziedu aromātu sajutis arī elles dūmu smaku.

- Roksana... - Starp saraustītiem elpas vilcieniem Lūks trīcošām lūpām izrunāja viņas vārdu. - Tagad... Dieva dēļ!

- Nē! - Viņa atkal iesmējās un pielieca galvu. - Vēl ne, Kelahan. Vēl neesmu tevi piebeigusi. - Viņa ar lūpām pakairināja Lūka krūts galiņu, tad virzīja tās zemāk, pāri viņa ribām, pāri saspringtajam vēderam, līdz pār viņa lūpām izšāvās lāsts.

Viņa alkas bija kā mežonīgs zvērs, kas trakojot un spārdoties cenšas izlauzties brīvībā. Un Roksana bija tā, kas turēja rokā pātagu - spīdzinādama, solīdama, atturēdama viņu no beidzamā trieciena, kas viņam ļautu tikt brīvībā.

- Tu mani beidz nost, - viņš ar pūlēm ierunājās.

Viņa ar mēli viegli pieskārās Lūka loceklim.

- Es zinu.

Un šī apziņa tik ļoti reibināja. Savas valdzinošās varas apskurbusi, Roksana lika Lūkam sasniegt saldkaislas baudas trīsas, pēc kurām nāktu atvieglojums, bet tad apstājās. Raganiskā triumfā viņa atkal virzīja lūpas līdz pat Lūka sejai.

- S;iki man to vēlreiz! - Viņas acis bija atvērtas un liesmoja kaislē. - Pasaki man to tagad, kad alksti manis tik ļoti, ka šīs alkas draud uzspridzināt tavu ķermeni. Pasaki man to tagad!

- Es tevi mīlu. - Kad Roksana uzsēdās viņam virsū, Lūks ar trīsošām rokām satvēra viņas gurnus.

- Burvju vārdi, - viņa nomurmināja un mazliet pavirzījās augšup, lai sagaidītu Lūka locekli sevī.

Kad tas piepildīja viņu, kad pašas pulsējošie muskuļi sarāvās, lai iekļautu viņu vēl ciešāk, Roksana patiesā satricinošā baudā atmeta galvu atpakaļ. Sirdij strauji sitoties, viņa cieši turēja Lūka locekli sevī, atliekusi augumu un nekustīga kā statuja.

Lūks nekad neaizmirsīs, kā viņa izskatījās, bāli zeltainajai ādai valgi spīguļojot, pavērusi pilnīgās lūpas, matiem kā uguns liesmām plūstot pāri mugurai.

Tad viņas augums notrīsēja straujā un spēcīgā orgasma vilnī. Pār lūpām izlauzās gauss, kaislīgs vaids, tomēr viņa vēl arvien nepakustējās. Lūpas pavērās smaida, plakstiņi notrīsēja un atklāja acis: dziļākas un burvīgākas nekā jebkurš smaragds, pēc kā Lūks kādreiz varētu alkt.

Roksana satvēra viņa rokas, cieši savija kopā abu pirkstus un metās neprātīgā kaisles ritmā.

Kad beidzot vairs nebija nekā, ko ņemt, nekā, ko sniegt, viņas augums kā plūstošs ūdens pieplaku pie Lūka auguma. Lietus bija mitējies. Istabā nezin kā bija ielavījusies bāla saules gaisma. Lūks noglāstīja viņas matus.

- Nāc dzīvot pie manis! - viņš ierunājās.

Roksana sakopoja vēl atlikušos spēkus un, pacēlusi galvu, sarauca uzacis.

- Manas somas jau ir sakravātas.

Lūks plati pasmaidīja un viegli ieknieba viņas glītajā dibentiņā.

-Tu esi stipri pašpārliecināta.

- Tieši tā. - Viņa sniedza Lūkam skaļu skūpstu. - Man ir tikai viens jautājums.

- Un kāds tas būtu?

- Kurš gatavos ēst?

- A! - Lūks ar pirkstu noglāstīja Roksanas ribu līniju, cenzdamies atrast kādu drošu aizbildinājumu. - Es visu piededzinu.

Roksana negrasījās padoties.

- Es arī.

Lūks nosprieda, ka var atrast pavisam vienkāršu risinājumu.

- Mūsu kvartālā ir daudz restorānu.

-jā. - Roksanas smaids kļuva platāks. - Vai mums nav veicies?

Viņa atkal atlaidās Lūka apskāvienos. Tā guļot līdzās vārgajā saules gaismā, šķita iespējams, ka vislielākā problēma, ar ko viņiem nāksies saskarties, būs abu apetīte.

22................................

Tas bija tikpat viegli kā izvilkt no cepures trusīti. Galu galā viņi taču gadiem ilgi bija dzīvojuši viens otram līdzās. Viņi zināja viens otra ieradumus, trūkumus un dīvainības.

Roksaņa cēlās līdz ar rītausmu; Lūks pārvilka segu pāri galvai un gulēja tālāk. Lūks bezgala ilgi mazgājās dušā, iztērēdams visu karsto ūdeni; Roksana vannā ņēma līdzi mīlestības romānus un palika iegrimusi to sižetā un burbuļainajā ūdenī, līdz tas kļuva auksts.

Lūks uz dzīvojamās istabas grīdas cilāja svaru stieņus; Roksana deva priekšroku treniņa nodarbībām trīsreiz nedēļā.

Kad teikšana bija Lūkam, no skaļruņiem auroja rokmūzikas grupas; kad savu vārdu varēja teikt Roksana, no tiem skanēja smeldzīgs blūzs.

Taču viņiem bija arī daudz kā kopīga. Neviens no viņiem negrasījās žēloties, ka viens un tas pats uzstāšanās numurs jāatkārto vēl un vēlreiz, un vēlreiz. Abi dievināja Leklēra gatavotos ēdienus, četrdesmito gadu kinofilmas un ilgas, bezmērķīgas pastaigas pa kvartālu.

Un strīdoties viņi abi klaigāja.

Dažu nākamo nedēļu laikā viņi klaigāja diezgan daudz. Viņi patiesi izbaudīja šo iespēju. Strīdēšanās bija tikpat svarīga viņu attiecību daļa kā elpošana, un viņi abi būtu nožēlojuši, ja to nāktos zaudēt.

Augusts tveicīgi karsēja Ņūorleānu, un pēc tam laiks pamazām sliecās pretī rudenim, kas solīja svētlaimīgu atvieglojumu. Viņi abi plēsās un salaba, regulāri šņākdami un klaigādami, un dzīdami viens otru izmisumā, vai arī smakdami smieklu lēkmēs.

Dzimšanas dienā Lūks Roksanai uzdāvināja kristāla zizli: garu un tievu, veidotu no ametista, apdarinātu ar tievām sudraba stieplītēm un izrotātu ar rubīniem, ar dzelteniem un koši ziliem topāziem. Roksana to nolika uz galda līdzās logam, lai to katru dienu apspīdētu saule un gaisā pulsētu tā maģiskā burvība.

Viņi bija neprātīgi iemīlējušies un dalījās it visā. It visā, tikai ne noslēpumā, par kuru Lūks katru mēnesi maksāja ar čeku par desmit tūkstošiem dolāru.

Makss bija sasaucis sapulci, taču viņš nesteidzās to sākt. Viņš malkoja Leklēra pagatavoto karsto cigoriņu kafiju un gaidīja īsto brīdi. Bija tik labi atkal redzēt sev apkārt visus ģimenes locekļus. Viņš nebija aptvēris, cik liels būs pārdzīvojums, kad gan Roksana, gan Lūks pārcelsies citur. Kaut arī viņi dzīvoja pavisam netālu, šis zaudējums bija Maksu satriecis.

Viņš juta, ka īsā laikā pamazām zaudē pārāk daudz nozīmīga. Savus bērnus, kas vairs nebija bērni, savas rokas ar to stīvajiem pirkstiem, kas pēdējā laikā bieži vien atgādināja kāda svešinieka rokas.

Viņš mēdza zaudēt pat savas domas, un tas Maksu biedēja visvairāk. Tās šķita aizplūstam prom no viņa, paliekot kaut kur karājamies neaizsniedzamā augstumā, tāpēc viņam vajadzēja pārtraukt visu, izmisīgi pūloties tās atkal atdabūt sevi.

Viņš pats sev centās iegalvot, ka viņa prātu nodarbina pārāk daudz problēmu un tāpēc tā notiek. Tieši tāpēc viņš bija apmaldījies pa ceļam uz franču kvartāla tirgu - apmaldījies pilsētā, ko bija pazinis lielāko sava mūža daļu. Tieši tāpēc viņš mēdza visu aizmirst, piemēram, sava māklera vārdu. Vai arī plauktu, kurā Lcklērs jau gadiem ilgi glabāja kafijas tasītes.

Bet šodien, kad visa ģimene atkal bija kopā, Makss jutās daudz spēcīgāks, pārliecināts par sevi. Sākot ģimenes sapulci, viņa balsī neatskanēja ne mazākā šaubu ēna.

- Manuprāt, esmu uzgājis kaut ko interesantu, - viņš iesāka runāt, kad klātesošie pieklusa. - Kādu īpašu dārglietu kolekciju... - Viņš pamanīja, ka Roksana strauji uzlūko Lūku. - Mani šajā kolekcijā visvairāk interesē safīri. Šķiet, ka šīs kolekcijas īpašniecei arī pašai tie ir ļoti iemīļoti dārgakmeņi, un viņas dārglietu krātuve - kas ir ļoti plaša - to atspoguļo. Viņai pieder arī diezgan eleganta pērļu un briljantu kaklarota, arī to nevarētu noniecināt. Dabiski, ka tā ir tikai daļa no viņas dārglietu kolekcijas, bet, manuprāt, mūsu vajadzībām ar to pietiktu.

- Cik priekšmetu? - Roksana no somiņas izvilka piezīmju grāmatiņu un sagatavojās savā sarežģītajā kodētajā veidā pierakstīt informāciju. Makss ar lepnumu uzsmaidīja savai precīzajai un praktiskajai meitai.

- Desmit priekšmeti ar safīriem. - Makss iztaisnoja pirkstus. Dīvaini, taču tagad, kad viņi atkal bija iesaistījušies šajā spēlē, šķita, ka pirk--sti vairs nesāp. - Divas parastas kaklarotas, trīs pāri auskaru, rokassprādze, divi gredzeni, piespraude un plata kaklarota. Viss apdrošināts par pusmiljonu. Pērļu kaklarotas vērtība noteikta deviņdesmit tūkstoši, bet, manuprāt, tas būtu mazliet par daudz. Astoņdesmit tūkstoši būtu daudz precīzāks novērtējums.

Lūks paņēma cepumu no Lilijas pasniegtā šķīvja.

- Vai mums ir kāds uzskatāms paraugs?

- Protams. Zan?

Leklērs paņēma tālvadības pulti un pavērsa to pret televizoru. Tas ieslēdzās, tad sāka dūkt zem tā novietotais videomagnetofons.

- Esmu pārlicis fotogrāfijas videokasetē. - Ekrānā parādoties pirmajam kadram, viņš aizdedza sērkociņu un, pielicis to pie savas pīpes, ievilka dūmus. - Man patīk šīs jaunās rotaļlietiņas. Kaklarotas, - viņš turpināja, - dizains ir konservatīvs, iespējams, ka tai pietrūkst iztēles un smalkuma. Taču paši dārgakmeņi ir labi. Desmit lieliski slīpēti rudzupuķu zili safīri. Kopējais svars - divdesmit pieci karāti. Briljanti ir ļoti labas kvalitātes akmentiņi ar apmēram astoņu, komats, divu karātu kopējo svaru.

Taču Roksanas uzmanību saistīja nākamais kadrs, kurā bija redzama platā kaklarota. Pārsteigumā īsi iesaukusies, viņa vispirms ilgi raudzījās uz ekrānu, tad pavērās tēvā.

- Džastina Vaijata. Ja tā nav tā pati rota, kuru es pagājušajā vasarā redzēju viņu valkājam uz kuģa, tad esmu stulbene.

- Tāda tu nekad neesi bijusi, manu mīlulīt, - Makss atsaucās. - Tā ir tieši tā pati rota.

Roksanas sejā vispirms parādījās tikko jaušams smaids, tad tas kļuva arvien platāks, līdz viņa sāka patiesi jautri smieties.

- Tātad mēs tomēr to darīsim. Kāpēc tu man to neteici?

- Es gribēju, lai tas būtu pārsteigums. - Redzēdams Roksanas reakciju, viņš lepojās ar panākto. - Uzskati to par priekšlaicīgu Ziemassvētku dāvanu, kaut gan līdz tam laikam, kad mēs būsim visu sagatavojuši, jau tuvosies Lieldienas. - Viņš pamāja uz televizora pusi. - Turpini ar nākamajiem, Zan, labi? Pie šīs mēs vēl varēsim atgriezties. Fotogrāfijas ir pārkopētas no apdrošināšanas kompānijas faila. Mūsu pašu ieguldījumam šajā sakarībā vajadzētu būt daudz interesantākam.

Acu priekšā paātrināti nozibēja kadri, tad sākās reāla darbība uz “Amerikāņu princeses” klāja.

- Amatieru video. - Moss plati pasmaidīja ar cepumiem piebāztu muti. - To uzņēmu es.

- Mūsu vidū uzradies potenciāls Spīlbergs, - Makss viņu paslavēja.

Uzņemtie videokadri patiešām bija skaidri kā kristāls, attēls stabils

kā klints, skaņa ideāla. Lēnas panorāmas, objektīva fokusa attāluma maiņas un plašie skati lieliski saplūda kopā bez amatierim parasti raksturīgiem rāvieniem un grūdieniem.

- Ai, skatieties! Tā ir jaukā Vūlbergera kundze. Vai atceries, Maks? Katrā izrādē viņa sēdēja pirmajā rindā.

- Un paskat, tur ir Dorija! - Atspiedusi elkoņus pret ceļiem, Roksa-na paliecās uz priekšu. - Un... ai! - Kad Mosa videokameras objektīvs aizslīdēja uz kuģa sānu margu pusi, notverot viņu un Lūku ilga un kaislīga skūpsta mirklī, viņa mazliet piesarka.

Bija tik dīvaini un reizē satraucoši raudzīties, kā viņa pati glāsta Lūka matus, kā Lūks atliec viņas galvu, lai vēl pilnīgāk izbaudītu viņas lūpas un kaislīgo skūpstu.

- Tā bija mīlestības tēma, - Moss, plati smaidīdams, paziņoja. - Tādi ir katrā labā filmā.

- Patin to mazliet atpakaļ! - Lūks ar pirkstiem noglāstīja Roksanas plecus.

Pirms Leklērs paspēja paklausīt, Roksana paķēra tālvadības pulti.

- A, sižets kļūst aizraujošs! - viņa nomurmināja, kad uz klāja iznāca Sems un Džastina. Kad kameras objektīvs tuvplānā pievērsās rokassprādzei, kuru viņi tikko bija apskatījuši attēlā, Roksana vēl vairāk paliecās uz priekšu. Videokameras objektīvs sekoja abu pastaigai pa klāju, līdz viņi apsēdās krēslos viens otram līdzās.

Viņu vidū nemanīja nekā no slepeniem Smaidiem un liegiem jaunlaulāto pieskārieniem. Nepārmijot ne vārda, viņi iekārtojās krēslos: Džastina ar krāsainu žurnālu, Sems - ar Toma Klensija tehnotrilleri rokās.

- Romantikas iemiesojums, vai ne? - Roksana prātoja, pētīdama Semu. Jūras vējš sabužināja viņa matus. Viņa āda bija viegli iedegusi -kā jau cilvēkam, kas pieradis pavadīt laiku ārā. - Viņš labi izskatās objektīvā. Manuprāt, tas ir politisks pluss.

- Bārbija un Kens, - Lūks viņai aiz muguras piebilda. - Kā smieklīgas plastmasas lelles.

Mosam šķita, ka Sema acis ir gluži kā haizivij, taču viņš neko neteica, jo nosprieda, ka pārējie par viņu pasmiesies, lai gan viņš to nemaz nedomāja komiskā nozīmē. Dziji sirdī viņš vēlējās, kaut Makss būtu pa-licis pie sava sākotnējā lēmuma un viņi visi ietu Semam, viņa sievai un glītajiem dārgakmeņiem ar līkumu. Bet Mosam Makss bija pats gudrākais cilvēks pasaulē, un viņam nekad nebūtu ienācis prātā apstrīdēt vai apšaubīt Maksa lēmumus.

Ekrāns kļuva pelēks, lai pēc tam atkal iemirdzētos krāsās, Roksana klusi iesvilpās.

-Tātad šī ir tā platā kaklarota.

- Apburoša, vai ne? Apturi kadru, mīļā! - Kad Roksana tā izdarīja, Makss sāka skaidrot kā aizrautīgs profesors. - Šī kaklarota ir dāvana no vecākiem divdesmit pirmajā dzimšanas dienā pirms četriem gadiem aprīlī. Tā nopirkta “C-artier” salonā Ņujorkā par deviņdesmit diviem tūkstošiem pieci simti deviņdesmit deviņiem dolāriem, plus visi atbilstošie nodokļi.

- Tu to noskaidroji Ņujorkā, - Lūks nomurmināja un saņēma piekrītošu mājienu no Maksa puses.

- Nespēju noticēt, ka es kaut ko tādu palaidu garām, - Roksana piebilda.

- Viņa to bija aplikusi pēdējā vakarā pirms nokāpšanas no kuģa. -Lilija to atcerējās ļoti labi. - Manuprāt, jūs ar Lūku līdz pat izrādei bijāt... aizņemti.

- Ā! - Roksana arī to atcerējās un pāri plecam uzmeta skatienu Lūkam. - Laikam bijām gan aizņemti.

Lūks apskāva Roksanas vidukli un, pacēlis viņu no grīdas spilventiņa, ievilka sev klēpī.

- Šī kaklarota ir unikāls eksemplārs, vai ne?

Makss plati pasmaidīja. Viņš bija labi apmācījis savus bērnus.

-Jā, tā patiešām ir. Tas arī padarīs grūtāku šīs kaklarotas pārdošanu, taču ne jau neiespējamu. Man šķiet, vari slēgt laukā, Roksana. - Televizora ekrāns nodzisa. Makss iekārtojās ērtāk uz dīvāna. Viņa domas bija tik skaidras, ka viņš sāka prātot, vai nav iztēlojies miglu, kas tik bieži tās aizklāja. - Patlaban mēs gaidām telpu plānus no mājas Tenesī, kā arī no viņu Ņujorkas rezidences. Abu ēku drošības sistēmu izpēte aizņems diezgan ilgu laiku.

-Tas mums ļaus vispirms izbaudīt Ziemassvētkus. - Tas nebija jautājums. Lilijai viss, kas saistījās ar šiem svētkiem, bija svēta lieta. - Tā kā mēs visi esam šeit, jau šovakar varam izrotāt egli. - Viņa šķelmīgi pameta skatienu uz Roksanu un Lūku. - Leklēram cepeškrāsnī gatavojas cepetis.

- Vai ar tiem mazajiem kartupelīšiem, kas kļūst tik kraukšķīgi, un burkāniem? - Lūks juta, ka viņa vēders pēc divu nedēļu līdznešanai iegādāto ēdienu baudīšanas un viena nelaimīga mēģinājuma pagatavot ceptu cāli ieburkšķas patiesās ilgās.

Roksana iebikstīja viņam ribās. Galu galā tieši viņa cepa to cāli.

- Šis vīrietis ir staigājoša apetīte. Mūs nemaz nevajag piekukuļot, lai mēs paliktu.

- Bet par ļaunu nenāktu. - Lūks uzmeta Leklēram lūdzošu skatienu. ~ Vai cepumi arī būs?

- Protams. Un varbūt to paliks pietiekami daudz, lai ieliktu līdzi kādam jaunam vilcēnam.

Līdz Ziemassvētkiem un Jaungadam dienas pagāja ļoti ātri. Bija jāpērk un jāsaiņo dāvanas, jācep gardumi. Gadskārtējā burvju mākslas izrāde, kuras ienākumi tika pārskaitīti bērnu slimnīcām, viņiem būtu devusi piecus tūkstošus tik ļoti nepieciešamo dolāru. Bet tieši Lūks bija tas, kurš turpināja Maksa aizsākto tradīciju izklaidēt bērnus, kuri šo gada brīnišķīgāko nakti bija spiesti pavadīt gultā vai invalīdu krēslā.

Šīs stundas laikā, kurā viņš no kādas mazas auss izvilka pa monētai un lika tukšā podā uzplaukt burvju ziediem, Lūks atklāja, kāpēc Makss šiem bērniem veltīja tik daudz sava laika.

Viņi bija visatsaucīgākā publika. Viņi pazina sāpes, un viņu ikdiena bieži vien bija pavisam drūma. Taču viņi spēja ticēt. Un šajā stundā.tas bija pats svarīgākais.

Tajā naktī, pēc tikšanās ar šīm mazajām sejiņām, Lūks atkal redzēja sapni. Viņš sapņoja un pamodās ar stipri dunošu sirdi un kaklā iesprūdušu baiļu kliedzienu.

Roksana sagrozījās un miegā kaut ko nočukstēja. Lūks savija savus aukstos pirkstus ar viņas pirkstiem un tā gulēja ilgu laiku, raudzīdamies griestos.

Garā, lietainā ziema spītīgi turējās arī martā. No tā cieta tie izklaides jomas pārstāvji, kas savu darbu veica uz ielu stūriem. Leklērs Franču kvartāla mājā turēja savu virtuvi omulīgi siltu. Kaut arī tas iedragāja viņa lepnumu, viņš dzīvoja pa mājām, pavisam reti saņemdamies aiziet pat

uz tirgu. Kad viņš tomēr to darīja, viņš juta ikkatru vēja brāzmu pūšam cauri plānajai ādai un ietiecamies līdz par kaulu smadzenēm.

Vecums ir patiesi neciešams, viņš nodomāja, kad atļāvās par to paprātot.

Viņš pavisam sabozās, kad atvērās durvis, ļaujot ieplūst skarbam vējam un saltam lietum.

- Aizver tās sasodītās durvis! Te nav nekāda ala.

- Piedod!

Lūka atvainošanos Leklērs uzņēma ar saviebtu seju. Lūks bija bez cepures un bez cimdiem, uzvilcis tikai džinsa jaku, kas spēja vienīgi mazliet pasargāt no lietus. Leklērs juta sirdī iesvilstam rūgtu skaudību.

- Vai ieradies pēc bezmaksas pusdienām?

Lūks paošņāja gaisu un uztvēra nemaldīgo ceptu ābolu aromātu.

- Vai varu tās dabūt?

- Kāpēc tu neiemācies gatavot pats? Tev šķiet, ka ikreiz, kad vien tev labpatīk, vari tā ievalsēt iekšā un atkal aizvalsēt prom ar pilnu vēderu? Man te nav nekāda zupas virtuve.

- Saproti, kā tas ir. - Tā kā Lūks bija pārāk pieradis pie Leklēra asās mēles, lai satrauktos, viņš pats sev ielēja tasi kafijas, kas sildījās uz plīts. - Manuprāt, cilvēkam var padoties, patiesi labi padoties, tikai daži darbi.

Leklērs pasmīkņāja.

- Un kas tad tev tā padodas, mans draugs, ja tu pat olu neproti izvārīt?

- Burvju māksla. - Lūks paņēma tējkaroti cukura, savilka roku dūrē un starp kopā salikto rādītājpirkstu un īkšķi iekaisīja baltu graudiņu lietu. Mirkli nogaidījis, viņš pavēra plaukstu, lai parādītu, ka tā ir tukša. Leklērs pavīpsnāja, bet to varēja uztvert arī par smiešanos. - Zagšana. -Viņš atdeva Leklēram kabatas portfeli, ko bija izvilcis no vecā vīra kabatas pa ceļam līdz plītij. - Un mīlēšanās ar sievieti. - Lūks paņēma savu tasīti un iedzēra kafiju. - Bet šajā jautājumā tev jānotic manam godavārdam, jo to es tev netaisos demonstrēt.

Leklēra sīkstai ādai līdzīgā seja atplauka platā smaida.

-Tātad tev šķiet, ka tie darbiņi tev labi padodas, ko?

- Man tie lieliski padodas. Tā, kā tad būs ar kādu no tiem ceptajiem āboliem?

- Sēdi un paēd pie galda, kā tev mācīts! - Vairs nepavisam neiebilzdams pret Lūka sabiedrību, Leklērs turpināja mīcīt savu mīklu. Viņa ro-

kas prasmīgi veica šādus saimnieciskus darbus, tetovētās čūskas tā vien locījās pa ādas virsmu. - Kur ir Roksana?

- Aizgāja uz sporta nodarbību. Viņa teica, ka pēc tam droši vien pusdienošot ar pāris citām dāmām.

-Tātad tu esi atlaists paklaiņot apkārt, vai ne tā?

- Es gatavoju jauno izlaušanās priekšnesumu, un man bija nepieciešams pārtraukums. - Viņš nevēlējās atzīties, ka dzīvoklis bez Roksanas viņam šķiet tukšs. - Priekšnesums būs gatavs uz Meteņa dienas svinībām.

- Tev vairs atlikušas tikai divas nedēļas.

- Ar to pietiks. Karāšanās virs Pončertreina ezera degošā virvē noteikti pievilks pamatīgu pūli. Celindžers ir saderējis uz piecdesmit tūkstošiem, ka es neatbrīvošos no rokudzelžiem un nepaspēšu nokļūt atpakaļ uz tilta, līdz virve būs nodegusi līdz galam.

- Un ja tu nepaspēsi?

-Tad es zaudēšu piecdesmit tūkstošus un samirkšu.

Leklērs ielika mīklu lielā bļodā un pārsedza ar dvieli.

- Tas būs ilgs kritiens.

- Es zinu, kā krist. - Lūks ar dakšiņu iebāza mutē siltu un gardu ābolu. - Es gribēju pārrunāt ar Maksu pāris detaļu. Vai viņš ir mājās?

-Viņš guļ.

- Tagad? - Lūks sarauca uzacis. - Pulkstenis ir vienpadsmit.

- Viņš naktīs labi neizguļas. - Mazgājot pie rokām pielipušo mīklu, Leklēra pierē ievilkās bažīgas rievas, taču viņš bija uzgriezis Lūkam muguru. - Laiku pa laikam cilvēkam savā mājā ir atļauts pagulēt ilgāk.

- Es negribēju... agrāk viņš tā nemēdza darīt. - Lūks paraudzījās uz gaiteņa pusi un pirmo reizi aptvēra, cik klusa kļuvusi māja. - Viņš taču jūtas labi, vai ne?

Lūks raudzījās uz Leklēra stīvi [sagriezto muguru. Iztēlē viņš varēja saskatīt, kā Makss trenē rokas un pirkstus, izstiepjot tos, kustinot un izlokot gluži kā pianists pirms uzstāšanās.

- Kas notiek ar viņa rokām? - Pamanot, ka Leklēra pleci saspringst, Lūks zināja, ka viņš trāpījis mērķī. Gaidot atbildi, viņš piepeši sajuta nelabumu no garšvielu un ābolu, un maizes mīklas smaržas.

- Nesaprotu, par ko tu runā. - Leklērs neskatījās uz viņu, bet aizgrieza ūdens krānu un pasniedzās pēc trauku dvieļa.

- Zan! Necenties mani piemānīt! Tici, ka man viņš rūp tikpat ļoti kā tev.

- Sasodīts! - Taču Leklēra lāstam pietrūka degsmes, un Lūkam ar to pietika, lai nojaustu atbildi.

- Vai viņš ir griezies pie ārsta? - Lūkam pakrūte sažņaudzās. Viņš tā atgrūda šķīvīti, ka dakšiņa nograbēja pret tā malu.

- Lilijai izdevās pierunāt, lai viņš pie kāda aiziet. - Tagad Leklērs pagriezās, un viņa mazās, tumšās acis atspoguļoja visu to izmisumu un pārdzīvojumus, ko viņš bija centies apspiest. - Ārsti viņam iedeva tabletes, lai mazinātu sāpes. Sāpes pirkstos, vai saproti? Bet ne jau sāpes šeit. - Viņš piespieda dūri sirdij. - Burvju mākslu tās nelīdzēs atgūt. Nekas nelīdzēs.

- Kaut kam taču jābūt...

- Rien,[14] - Leklērs viņu pārtrauca. - Nekas nespēj līdzēt. Katram cilvēkam iekšā ir savs grafiks. Un tas nosaka: tagad tava acu gaisma kļūs blāvāka vai tagad tavas ausis vairs nedzirdēs. Un tagad pienākusi tā diena, kad tu izkāpsi no gultas ar stīviem kauliem un smeldzošām locītavām. Un šodien ir tā diena, kad nedarbosies tavs pūslis vai plaušas kļūs vārgas, vai varbūt neizturēs tava sirds. Ārsti gan vēl teiks: dari šo vai iedzer to, bet augstais Dievs jau ir nolicis laiku, un, kad viņš saka: “C’esl assez,"[15] - tad to vairs nekas nespēs apturēt.

- Es tam neticu. - Viņš nevēlējās tam ticēt. Pieceldamies kājās, Lūks atgrūda krēslu. - Vai tu gribi apgalvot, ka mēs neko nevaram darīt, ka nespējam to kontrolēt?

- Vai tev šķiet, ka spējam? - Leklērs īsi un skarbi iesmējās. - Tā tikai tāda jauno iedomība. Vai tu domā, tā bija nejaušība, ka tu tovakar atnāci uz ceļojošā cirka izrādi, sastapi Maksu un viņš sastapa tevi?

Lūks ļoti skaidri atcerējās to spēcīgo pievelkošo varu, ko bija jutis no plakāta puses, to, kā uzkrāsotās acis bija vilinājušas viņu ieiet teltī.

- Man ļoti veicās.

- Veicās, jā. Bet tas ir tikai vēl viens vārds liktenim.

Lūks jau bija pietiekami klausījies Leklēra fatālistisko filozofiju. Tā pārāk cieši sasaucās ar viņa paša dziļi slēptajiem uzskatiem.

-Tam visam nav nekāda sakara ar Maksu. Mums jāpierunā viņš, lai dodas uz konsultāciju pie kāda speciālista.

- Pourquoi?[16] Lai viņam būtu jāizdara analīzes, kas salauztu viņa sirdi ’Viņam ir artrīts. To var atvieglot, taču to nevar izārstēt. Tagad tev un Roksanai vajadzēs būt viņa roku vietā.

Lūks atkal apsēdās un domīgi paraudzījās savā atdziestošajā kafijā.

- Vai Lilija to zina?

- Varbūt ar prātu ne, taču sirdī viņa to zina. Tāpat kā tu. - Leklērs vilcinājās. Paklausot intuīcijai un pats savam liktenim, viņš apsēdās Lūkam iepretī. - Tas vēl nav viss, - viņš klusi ierunājās.

Lūks pacēla galvu. Leklēra sejas izteiksme bija tāda, ka pār Lūka muguru pārskrēja izbaiļu trīsas.

- Kas tad vēl?

- Viņš stundām ilgi pavada pie savām grāmatām un savām kartēm.

- Sakarā ar filozofu akmeni?

-Jā, ar to akmeni. Viņš runājas ar profesoriem, pat ar medijiem.

- Viņš tiešām ar to aizrāvies, - Lūks atzina. - Bet kas gan tur slikts?

- Varbūt pats par sevi tas nav nekas slikts. Tas ir viņa Svētais Grāls. Manuprāt, ja viņš to atradīs, tad beidzot iegūs sirdsmieru. Bet pagaidām... Esmu redzējis, kā viņš ar neko neredzošu skatienu lūkojas kādā grāmatas lappusē, un pēc stundas viņš vēl joprojām nav šo lappusi pāršķīris. Brokastu laikā viņš liek Mosam pārbīdīt viesistabas dīvānu pie loga. Un pusdienu laikā viņš jautā, kāpēc pārbīdītas mēbeles. Viņš paziņo Lilijai, ka šodien noteikti jāmēģina jaunais priekšnesums, un, kad viņa, nogaidījusies Maksu treniņzālē, iet un viņu uzmeklē bibliotēkā pie grāmatām nokrautā galda, viņš pilnīgi vairs neatceras norunāto mēģinājumu.

Lūka sirdī ar smalkiem zobiem un nagiem ieķērās bailes.

- Viņam tik daudz kas jāpatur prātā.

-Tieši viņa prāts mani uztrauc. - Leklērs nopūtās. Viņš domāja, ka viņa acis ir pārāk vecas asarām, taču tās sariesās acīs tik karstas un dedzinošas, ka bija jāapspiež. - Vakar uzgāju viņu stāvam pagalmā. Viņš bija ģērbies uzvalkā, bez mēteļa - tādā vējā! “Zan,” viņš man saka. “Kur ir furgons?”

- Furgons? Bet...

- Mums nav nekāda furgona. - Leklērs nenovērsa skatienu no Lūka acīm. - Nu jau gandrīz desmit gadu mums tāda nav, bet viņš vaicā, vai Moss aizbraucis to nomazgāt pirms izrādes. Tāpēc es viņam saku, ka šodien izrādes nav un ka viņam jānāk iekšā un nav jāsalst šādā aukstumā. -Leklērs paņēma savu tasīti un iedzēra pamatīgu malku. - Pēc tam viņš samulsis paraugās apkārt, un es viņa acīs redzu bailes. Tāpēc es viņu ievedu mājā un mudinu iet pagulēt. Viņš jautā, vai Roksana jau ir pārnākusi no skolas, un es viņam saku - nē, vēl nav. Bet drīz pārnāks. Viņš saka, Lūkam jāatved vakariņās sava glītā draudzene, un es saku - labi,

cs pagatavošu sautējumu. Tad viņš aiziet gulēt, un, kad viņš pieceļas, man šķiet, viņš vairs neko no tā visa neatceras.

Lūks atlieca plaukstu, ko bija savilcis dūrē.

- Ak dievs!

- Ja cilvēkam neklausa ķermenis, viņš kustas gausāk. Bet ko lai viņš dara, ja neklausa prāts?

- Viņam nepieciešams doties pie ārsta.

- Nūjā, un tas arī tiks izdarīts, jo Lilija uzstās. Taču ir kaut kas tāds, kas jāizdara tev.

- Ko es varu izdarīt?

- Tev jāparūpējas, lai viņš nedotos tev līdzi uz Tettesī. - Pirms Lūks paspēja kaut ko iebilst, Leklērs jau viņu apstādināja. - Viņam jāpiedalās šā darba izplānošanā, bet ne tā veikšanā. Kas notiks, ja viņš aizmirsīs, kur atrodas un ko tur dara? Vai tu drīksti ar to riskēt? Vai tu drīksti ris-kēt ar viņu?

- Nē, - Lūks pēc pailgas klusēšanas atbildēja. - Es neriskēšu ar viņu. Bet es arī negrasos viņu sāpināt. - Viņš brīdi šaubījās, tad pamāja. - Manuprāt, mums vajadzētu...

- Zan, kas šeit tik lieliski smaržo? - Makss ienāca virtuvē, izskatīdamies tik spirgts un vesels, ka Lūks gandrīz vai bija gatavs aizmirst Leklē-ra stāstīto. - A, Lūk, arī tu esi sekojis savam degunam. Kur ir Roksana?

- Kaut kur aizgāja kopā ar savām draudzenēm. Vai gribi kafiju? - Lūks jau bija piecēlies un gāja uz plīts pusi. Makss apsēdās, izstiepa kājas un nopūtās. Viņa pirksti kustējās kā pianistam, kurš spēlē neredzamas klavieres.

-Ceru, ka viņa neaizkavēsies pārāk ilgi. Es zinu, ka Lilija šodien gribēja kopā ar viņu iegādāties viņai jaunas kurpes. Tam bērnam taču laikam nekas neturas kājās.

Lūkam spēji noraustījās rokas. Kafija izlija uz plīts malas. Makss par Roksanu runāja tā, it kā viņai jau atkal būtu divpadsmit gadu.

- Viņa drīz būs mājās. - Sirdij smagi dauzoties krūtīs, viņš aiznesa kafiju līdz virtuves galdam.

- Vai esi jau izstrādājis detaļas izlaušanās priekšnesumam ūdenī?

Lūks vēlējās uzkliegt Maksam, lai viņš izbeidz, lai izlaužas no tās laika

mašīnas, kas viņu tur gūstā. Taču viņš ierunājās pavisam mierīgi.

- Patiesībā es tagad izstrādāju priekšnesumu ar degošo virvi. Vai atceries? - viņš smalkjūtīgi atgādināja. - Tas paredzēts Meteņa dienai. Nākamajā otrdienā.

- Priekšnesums ar degošo virvi? - Maksa roka sastinga. Tasīte, kas apstājās pusceļā uz lūpām, notrīcēja. Bija sāpīgi noskatīties, kā viņš pūlas atgriezties tagadnē. Viņa mute pavērās un palika vaļā, acis neprātīgi šaudījās šurpu turpu. Tad tās atkal kļuva rāmas. Roka turpināja virzīt kafijas tasīti uz lūpu pusi. - Tu sapulcināsi pamatīgu skatītāju pūli, - viņš piebilda. - Preses atsauksmes būs lieliskas.

- Es zinu. Un tas varētu būt ideāls aizsegs darbiņam pie Vaijata. Es gribu to paveikt tieši tajā naktī.

Makss sarauca pieri.

- Atlikušas vairākas sīkas detaļas, kas jāizstrādā.

- Vēl jau ir laiks. - Ienīzdams pats sevi, Lūks paliecās atpakaļ. Viņš nevērīgi pārlika roku pār krēsla atzveltni. - Es gribu lūgt ko ļoti īpašu, Maks.

- Labi.

- Es gribu pats paveikt šo darbiņu. - Maksa sejā Lūks pamanīja gan šoku, gan vilšanos. - Tas man ir ļoti svarīgi, - viņš turpināja savu sakāmo. - Es zinu, kādi ir noteikumi, darbu nevar saistīt ar personiskām interesēm, bet šis ir pavisam īpašs gadījums. Man ar Semu kārtojami ļoti daudzi un seni rēķini.

- Tas vēl jo vairāk ir iemesls, lai neļautu emocijām aizēnot svarīgāko mērķi.

- Tas arī ir pats svarīgākais mērķis. - Vismaz tā nu bija patiesība. - Man ir jānokārto šie rēķini. Un tā nebūs tikai atriebšanās par seniem nodarījumiem. - Tad, pats sevi par to ienīzdams, Lūks izspēlēja savu trumpi. - Ja tu neuzticies man un uzskati, ka es neesmu pietiekami labs, lai to īstenotu, tad tā arī pasaki.

- Protams, es tev uzticos. Taču... - Viņš pats nezināja, kādu iemeslu nosaukt, ja nu vienīgi to, ka dēls jau atkal atkāpās soli prom no viņa. -Tev taisnība. Ir pēdējais laiks, lai tu izmēģinātu kaut ko izdarīt viens pats. Tu šajā jomā esi izcils.

• - Pateicos! - Lūks vēlējās saņemt Maksa smeldzošās rokas savējās, taču vienīgi pacēla savu kafijas tasīti sveicinot. - Mani ir apmācījis pats izcilākais meistars.

- Vai tu gribi teikt, ka to darīsi viens pats? - Roksana noprasīja. Ar plecam pārmestu treniņsomu viņa no dzīvojamās istabas, kur Lūks bija paziņojis šo šokējošo jaunumu, bija sekojusi viņam guļamistabā.

- Tieši tā, kā es teicu. Tā būs mana soloizrāde.

- Sapņo vien! Mēs visi strādājam kopā. - Par spīti dusmām, iedzimtā kārtības mīlestībā viņa atvilka somas rāvējslēdzēju un izņēma dvieļus un treniņtērpu. - Tētis tam nepiekritīs.

- Viņš jau piekrita. - Lūks novilka savu džinsa jaku un meta to uz krēsla pusi. Tā noslīdēja no krēsla atzveltnes un nokrita uz grīdas. - Tas nav nekas īpašs.

- Ir gan. - Roksana atkal aizvilka somas rāvējslēdzēju un nolika to pienācīgajā vietā skapja plauktā. Tad viņa paspēra sānis Lūka nomestās kurpes. - Ja plānošanas procesā piedalījāmies mēs visi, kāpēc tev šķiet, ka tu vienīgais būsi tas, kurš izbaudīs visu īsto jautrību?

- Tāpēc. - Viņš atkrita gultā un aizlika rokas aiz galvas. - Tāpēc, ka es tā vēlos.

- Paklau, Kelahan...

- Paklau pati, Novēla! - Parasti brīžos, kad Lūks viņu nosauca uzvārdā, Roksana iesmējās. Arī tagad viņas lūpas savilkās smaida, taču zods palika spītīgi izsliets. - Mēs ar Maksu to jau apspriedām. Viņam nav iebildumu, tāpēc nomierinies arī tu.

- Varbūt viņam nav iebildumu, taču man ir. - Roksana iesprieda rokas sānos. - Es došos kopā ar tevi, vecīt. Izlemts - un cauri!

Lūka acīs uzliesmoja nepacietība.

- Es gribu to darīt viens pats.

- Žēl gan. Es gribu, lai man būtu taisni, blondi mati, bet vai es tāpēc kaucu?

- Man patīk tavi mati, - Lūks aizrādīja, cerēdams novirzīt viņas domas no iesāktā temata. - Tie izskatās kā vesela kaudze korķviļķu, kas aizdegušies.

- Tas gan bija poētiski.

- It īpaši man tie patīk tad, kad tu esi kaila. Vai nevēlies izģērbties, Roksij ?

- Aizbāz ar korķi savus hormonus, Kelahan! Tu mani nenovirzīsi no mana lēmuma. Es došos tev līdzi.

- Kā vēlies. - Nebija svarīgi, vai viņa dosies līdzi vai ne. Taču strīdēšanās par šo tematu bija novirzījusi viņas domas no Maksa. - Bet es būšu noteicējs.

- Sapņo vien! - Viņa piekļāva plaukstas abpus viņa kājām. - Mēs visu laiku būsim vienlīdzīgi partneri.

- Man ir vairāk pieredzes.

-To pašu tu sacīji arī par seksu, bet es taču ātri visu apguvu, vai ne?

- Ja jau tu par to ierunājies. - Lūks spēji pieslējās sēdus un mēģināja saķert Roksanu, taču viņa žigli izvairījās.

- Nāc šurp! - viņš pavēlēja.

Roksana izslēja galvu un pāri plecam veltīja viņam ilgu un pavedi-nošu skatienu.

-Tu izskaties pietiekami spēcīgs, lai pieceltos kājās un pastaigātu, Ke-lahan. Kāpēc gan tu nevarētu pats mani notvert?

Lūks zināja, kā spēlēt šo spēlīti. Nevērīgi paraustījis plecus, viņš pavērās griestos.

- Nē, pateicos. Tik ļoti ieinteresēts es neesmu.

- Labi. Vai iesim paēst, kamēr vēl nav sākusies svētku drūzma?

- Protams. - Nepakustēdamies viņš pavēra acis un raudzījās, kā Roksana gausi novelk blūzi. Viņa valkāja plānu baltu kokvilnas krūšturi, kas spēja valdzināt tikpat ļoti kā atsvaidzinošs dzēriens. Asinis no Lūka galvas spēji pārplūda uz viņa jostasvietu.

- Man gribētos kaut ko karstu. - Roksana glīti salocīja blūzi un nolika uz plaukta. Lēni un izteiksmīgi viņa atpogāja džinsus. Lūks dzirdēja klusi nošvīkstam rāvējslēdzēju un centās nenorīt pats savu mēli. - Un pikantu.

Viņa novilka džinsus, atklājot vienkāršas kokvilnas biksītes tikpat sniegbaltā krāsā kā krūšturis. Viņas āda bija bāla un ideāla. Džinsi izbaudīja tādu pašu pedantiski kārtīgas nolikšanas procesu kā blūze.

Tad viņa laiski paņēma matu suku un papliķēja ar to pa plaukstu.

- Ko tu labprāt gribētu, Kelahan? - Smiedamās viņa piegāja tieši tik tuvu gultai, lai Lūka roka, strauji pašaujoties, varētu satvert viņu aiz elkoņa un novilkt uz matrača.

- Es uzvarēju, - Lūks paziņoja, uzveldamies viņai virsū.

- Hmm... Neizšķirts. - Viņa pacēla galvu, lai ļautos Lūka prasīgajām un kaislīgajām lūpām. - Mēs esam partneri. Neaizmirsti to!

23................................

Svētku otrdiena sākās ar pankūkām. Lai arī ko Leklērs bija sacījis par veiksmi un likteni, viņš labprātāk nodrošinājās pret zaudējumiem. Iepriekšējā dienā pirms Lieldienu gavēņa sākuma Leklērs allaž bija pasniedzis pankūkas, cik vien Roksana spēja atcerēties, un Roksana bija pietiekami praktiska, lai neizaicinātu likteni. Viņas vienīgās pārmaiņas šajā

situācijā bija nopirkt jau gatavu mīklu, nevis burties cauri Leklēra sarežģītajai receptei.

Var jau būt, ka viņas pankūkas bija plānas, ar apdegušām maliņām, taču pamatprasībām tās atbilda. Roksanai izdevās sakošļāt vienu no gumijai līdzīgajām ripām, un, kamēr Lūks apmierināts notiesāja pusduci, viņa nosprieda, ka nākamajam gadam viņu laime ir nodrošināta.

Un varbūt tā arī bija.

Franču kvartāla ielas un trotuāri bija pilni ar Mardi gras^17 dalībniekiem, kas izbaudīja pēdējo dienu pirms Lieldienu gavēņa sākšanās. Līdz Roksanas balkonam atplūda mūzikas un smieklu skaņas, kā bija noticis jau visas pēdējās nedēļas nepārtraukto svinību laikā. Viņa zināja, ka šodien priecāšanās un burzma vēl vairāk pieņemsies spēkā. Parādes, maskas, dejošana - pēdējais gaviļu sauciens pirms četrdesmit gaidāmajām atturības dienām līdz Lieldienām. Šie svētki gan nozīmēja arī streipuļojošus piedzērušos, zagļus, pamatīgus kautiņus un dažus noslepkavotos. Aiz savas skaistās un valdzinošās maskas Murdi gras vienmēr slēpa īgnuma pilnu seju.

Ja šis vakars viņai būtu brīvs, viņa un Lūks varētu aiziet uz Maksa māju un noraudzīties visās izdarībās no balkona. Taču bija sanācis tā, ka lielāko daļu līksmās uzdzīves nakts viņi aizvadīs Tenesī, atbrīvojot Sem-juela Vaijata kungu un kundzi no apmēram pusi miljona vērtām rotaslietām.

Tas bija godīgs darījums, Roksana ar smaidu nodomāja. Milzīgās apdrošināšanas prēmijas, ko Vaijati saņems, kompensēs dzeļošo apziņu, ka viņu dārglietas nozagtas no pašas deguna priekšas. Noveli nekad neatklās, kas viņiem palīdzējis. Galu galā ne jau Noveli bija vienīgie, kas no šā darījuma kaut ko iegūs.

Roksana piespieda plaukstu pie nemierīgā vēdera. Viņa nosprieda, ka kuņģim tomēr nav palikusi apēstā pankūka. Viņa cerēja, ka Lūka dzelžainais vēders būs izturīgāks. Karājoties ar kājām gaisā virs Pončertreina ezera, viņam vismazāk derēja nelaba dūša.

Arī viņai pašai bija jāsāk posties uz to pusi. Pēc mazliet vairāk nekā stundas sāksies Lūka priekšnesums, un viņš noteikti gribētu, lai Roksana atrastos viņam līdzās. Priekšnesums ar degošo virvi Roksanu nervozēja, taču viņa jau bija pieradusi bažīties un saspringt vienmēr, kad Lūks veica kādu no saviem izlaušanās trikiem.

Viņa paņēma somiņu, tad ievaidēdamās to atkal nometa.

Nolādētās pankūkas, viņa nodomāja, steigšus mezdamās uz vannas istabu.

- Viņai jābūt šeit. - Reizē izjuzdams bažas un dusmas, Lūks centās koncentrēt domas paredzamajai izrādei. Viņa ķermenis bija tam gatavs. - Kāpēc viņa nebrauca kopā ar mani?

- Tāpēc, ka priekšnesuma sarīkošanas laikā viņa nebūtu varējusi darīt neko citu kā vien satraukties! - Lilija vērīgi uzmanīja Maksu, kas šobrīd sniedza interviju kādam televīzijas reportierim. Viņas domas bija aizņemtas ar savām rūpēm. - Domā par savu uzdevumu! - viņa Lūkam pavēlēja. - Gan Roksana ieradīsies.

- Dievs vien zina, kā viņa tagad izkļūs cauri pūlim. - Lūks pārskatīja tiltu. Aiz nožogojumiem pulcējās cilvēki, cenzdamies izkarot labāku skat-punktu. Pilsētas varas pārstāvji bija palīdzējuši, slēdzot transporta satiksmi pār tiltu tajā stundā, kas Lūkam bija nepieciešama no priekšnesuma sagatavošanas līdz tā izpildīšanai. Taču cilvēku pūļus tas nebija atturējis. Tie no abām pusēm plūda uz tilta, lai spiestos pie nožogojumiem un varētu kaut ko saskatīt.

Lūkam ienāca prātā, cik daudz kabatu šajā pēcpusdienā pie ezera tiks apzagtas. Viņš allaž bija gatavs palīdzēt sava aroda pārstāvjiem.

Sasodīts, kur gan palikusi Roksana?

Viņš aizklāja ar plaukstu acis, lai aizsegtu tās no spožās saules, un vēl pēdējo reizi nopētīja tilta Ņūorleānas galu.

Lilijai taisnība, viņš sev sacīja. Viņam jākoncentrējas priekšnesumam. Gan jau Roksana pati pratīs atrast ceļu uz šejieni.

Tik augstu virs ūdens vējš bija diezgan stiprs. Lūks gan bija par to padomājis, tomēr viņš zināja, ka daba reizēm var izspēlēt kaprīzus jokus ar cilvēku aprēķiniem. Šāds vējš no viņa izpluinīs laukā visu dzīvību.

- Aiziet!

Viņš nostājās savā vietā. Cilvēku pūlis tūlīt pat sāka aplaudēt un izkliegt uzmundrinošus izsaucienus. Pret viņu pagriezās kameras. Pēc nelielām delikātām pārrunām viņi bija vienojušies, ka šo izlaušanās priekšnesumu komentēs Lilija, nevis Makss. Viņa paņēma rokā mikrofonu un, izskatīdamās patiesi krāšņa savā sarkanajā kombinezonā, pacēla augšup roku, aicinot pūli apklust.

- Labdien, dāmas un kungi! Šodien jums būs iespēja ar savām acīm skatīt vienu no visriskantākajiem izlaušanās trikiem, kāds jebkad ticis īstenots. Triku ar degošo virvi.

Viņa turpināja, precīzi izskaidrodama, kas notiks, un iepazīstinādama ar abiem policijas virsniekiem, vienu no Ņūorleānas un otru no La-fajetas, kuri pārbaudīja važas un trako kreklu, ko Lūks grasījās izmantot priekšnesuma laikā.

Kad Lūks bija uzvilcis trako kreklu, Lafajetas policijas virsnieks saslēdza rokudzelžos vienu viņa roku, izvilka ķēdi cauri krekla piedurknei un saslēdza arī otru. Atslēga tika nodota Mis Luiziānai, kas bija ieradusies uz šo pasākumu, ģērbusies vakartērpā, ar kroni galvā. Ņūorleānas policijas virsnieks pārbaudīja, vai viss ir droši saslēgts.

Nacionālā rodeo čempions vērša vilkšanā aiz virves apsēja ap Lūka potītēm virvi. To darot, skanēja dārdoša bungu rīboņa, bija sācis spēlēt vietējās vidusskolas bundzinieku un pūtēju orķestris.

Ar galvu uz leju Lūks tika laists lejup pretī Pončertreina ezera ūdeņiem. Pūlī kāds iekliedzās. Lūks nopriecājās, ka tas ticis izdarīts īstajā laikā. Lai pastiprinātu drāmu, nekas nepalīdzēja vairāk kā histēriski kliedzieni vai pāris noģībušo pūlī.

Sejā ietriecās spēcīga vēja brāzma, acīs saskrēja asaras. Viņa ķermenis šūpojās un locījās. Viņš jau bija sācis darboties, lai atbrīvotos no ro-kudzelžiem.

Kad virve bija nostiepusies visā garumā, Lūks sajuta vieglu rāvienu. Viņam bija atlikušas piecas sekundes, līdz kāds brīvprātīgais aizdedzinās virves galu un uguns sāks līst viņa virzienā. Kad vējš rotaļīgi sagrāba viņa augumu un sāka to mētāt riņķī, Lūkam nācās apspiest pārsteidzoši spēcīgu reiboni.

Nolādētā fizika, Lūks nodomāja. Ķermenis, kas kustas, turpina kustēties, un tagad, par prieku un aizrautību publikai, viņš te šūpojās kā liels svārsts, taču tas apgrūtināja viņa paveicamo darbu.

Apmierinājums par atbrīvotajām rokām neturpinājās ilgi. Viņš saoda dūmu smaku. Glums kā zutis, viņš locīja trako kreklā ietērpto ķermeni, sajuzdams smeldzīgas sāpes savainotajās roku locītavās. Viņa pirksti rosīgi ķērās pie darba.

Prāts bija vēss un savaldīgs. Vienīgā doma, kas līdzīgi spēcīgai dūrei ietriecās jau sagatavotajā mehānismā, bija - viņš nepaliks ieslodzīts.

Kad trako krekls nolidoja lejup uz ūdens pusi, Lūks izdzirdēja pūļa ovācijas. Glābšanas kuterī sēdošie uz ezera apsveicot signalizēja. Kaut arī Lūkam patika šī atsaucība, viņš labi apzinājās, ka vēl ir par agru korķēt vaļā šampanieti.

Ai: pūlēm iestenēdamies, Lūks sasprindzināja jostasvietas un vēdera muskuļus, lai paslietos augšup un sāktu atraisīt ap potītēm apsietās virves kovboju mezglus. Viņš neskatījās uz uguni, taču spēja to saost. Tā vairs atradās tikai dažu collu attālumā un līda arvien tuvāk.

Viņš gan apzinājās, ka no apsvilušām pēdām nemirs, taču tas būtu sasodīti nepatīkami. Smadzenēs ieprogrammētais pulkstenis brīdināja, ka viņam vairs atlicis tikai pāris minūšu, pirms uguns būs pārņēmusi visu virvi un viņam nāksies krist lejā visu šo gabalu un ienirt ezerā.

Tas kovbojs izmantojis dažus viltīgus paņēmienus, Lūks atklāja. Viņš vēlējās, kaut būtu paklausījis Leklēra padomam un iebāzis zābakā nazi. Taču tagad bija par vēlu nožēlot neizdarīto. Vai nu viņam izdosies attaisīt mezglus, vai arī vajadzēs izpeldēties, lai atdzesētu karstās pēdas.

Viņš juta, ka virve padodas. Šajā pēdējā posmā bija ļoti svarīgi nekļūdīties ar laiku. Ja viņš atbrīvosies pārāk strauji, viņam būs jālec ūdenī. Ja viņš nogaidīs pārāk ilgi, šis izlaušanās triks beigsies ar viesošanos slimnīcas apdegumu nodaļā. Neviens no Šiem variantiem viņam nelikās pievilcīgs.

Viņš satvēra otru virvi. Pūlis to nebija redzējis, jo visi bija skatījušies uz ko citu, turklāt tā bija tieva kā stieple. Saņemot virvi un nostiprinot tvērienu, Lūks juta pie stilbiem dedzinošo karstumu no uguns pārņemtās virves.

Ar spērienu to atgrūdis, viņš sāka rāpties augšup pa otru virvi. No tilta izskatījās, it kā viņš rāptos pa tievu uguns stiepli. Tagad viņam patiešām būs nepieciešama pamatīga deva Leklēra apdegumu ziedes.

Ikreiz, kad vējš paraustīja Lūka augumu, pūlis aizturēja elpu, tad spēji nopūtās atvieglojumā. Sasniedzis tilta augšpusi, viņš juta, ka viņu tik patīkami satver Mosa spēcīgās rokas. It kā lai viņu apsveiktu, pār margām pārliecās Leklērs.

- Vai satvēri? - viņš klusu noprasīja Mosam.

-Jā.

- Labi. - Leklērs no piedurknes izvilka nazi un pārgrieza abas virves.

Kad ugunīgā virve iekrita ezerā, atskanēja kliedzieni un ovācijas.

- Vai gribi uzvilkt mani līdz pašai augšai? - Lūks jau gandrīz bija atguvis elpu. Viņš zināja, ka tajā pašā mirklī, kad dzīslās pazudīs adrenalīns, viņu pārņems neciešamas sāpes. Ar Mosa palīdzību viņš piecēlās kājās. Kameras uzņēma pēdējos tuvplānus, bet Lūks pūlējās pārskatīt pūli.

- Roksana neieradās?

- Droši vien aizkavējusies kādā sastrēgumā, - Moss atteica un uzsita Lūkam pa muguru tik stipri, ka viņš salīgojās. - Tavs krekls kūpēja, -viņš klusi piebilda un plati pasmaidīja. - Tas tik bija varens numurs, Lūk! Varbūt mums vajadzētu doties uz Sanfrancisko un paveikt to uz Zelta Vārtu tilta? Vai tas nebūtu lieliski?

Protams. - Lūks nevērīgi noglauda matus, lai pārliecinātos, ka tie nav aizdegušies. - Kāpēc gan ne?

Varbūt tas bija muļķīgi un pārlieku īpašnieciski. Varbūt to varēja nosaukt vēl daudzos nepatīkamos vārdos, bet vienu trāpīgu apzīmējumu Lūks zināja gan, kad iegāja guļamistabā, smaržodams pēc dūmiem un triumfa, un atrada Roksanu atlaidušos gultā. Viņš bija saniknots.

- Nu, tas gan ir skaisti! - Viņš ar troksni nometa atslēgas uz galdiņa, Roksana ievaidējās un atvēra acis. - Man jau šķita, ka tu esi nokļuvusi kādā dzīvību apdraudošā nelaimes gadījumā, taču tu atrodies šeit un mierīgi snaud.

Roksana, pēc pašas domām, ļoti riskēja un atvēra muti, lai ierunātos.

- Lūk...

- Kā nojaušu, tev neko īpašu nenozīmēja ne tas, ka es šo triku gatavoju jau mēnešiem ilgi, ka varbūt tas bija nozīmīgākais triks, ko jebkad esmu paveicis, ne arī tas, ka tu apsolīji būt klāt, kad es nokļūšu atpakaļ uz tilta. - Viņš piegāja pie gultas gala, saviebās, tad atkal pagāja nostāk.

- Tā kā man vajadzēja koncentrēties, es cerēju, ka mana sieviete mani mazliet uzmundrinās...

- Tava sieviete? - Ar to pietika, lai Roksana spēji pieslietos sēdus.

- Nemaz nemēģini apmētāt mani ar tādām frāzēm, it kā mana vieta būtu starp tavu zīda uzvalku un mūzikas ierakstu kolekciju.

-Tu man esi mazliet nozīmīgāka nekā mūzikas ierakstu kolekcija, bet mana vieta acīmredzot ir dažas pakāpes zemāk.

- Neesi tāds muļķis!

- Sasodīts, Roksij, tu zināji, ka man tas ir svarīgi.

- Es patiešām gribēju doties turp, bet man... - Viņa spēji aprāvās, jo vēders atkal griezīgi iesāpējās. - Ak, nolādēts! - Viņa pietrausās kājās un nozuda vannas istabā.

Kad viņa bija beigusi vemt, Lūks jau atradās viņai līdzās ar vēsu, mitru drāniņu. Viņš nožēloja, ka bija tā izturējies.

- Nāc, mīļā, atpakaļ gultā! - Šķita, ka Roksanas novārgušais augums gluži vai izplūda no Lūka rokām gultas palagos. - Piedod man, Rolcsij! -Lūks maigi noslaucīja viņas seju, ko klāja lipīgi sviedri. - Es te ienācu klaigādams un pat īsti nepalūkojos uz tevi.

- Cik briesmīgi es izskatos?

- Labāk nejautā! - Viņš noskūpstīja Roksanas pieri. - Kas atgadījās?

- Man šķita, ka vainīgas pankūkas. - Viņa turēja acis aizvērtas un galvu pavisam mierīgi, atverot muti vienīgi tik platā spraudziņā, lai nočukstētu atbildi. - Es cerēju, ka tu pārradīsies mājās zaļš no nelabuma, jo tad es zināšu, ka tā bijusi saindēšanās ar pārtiku.

- Žēl gan. - Lūks pasmaidīja un vēlreiz pieskārās ar lūpām viņas pierei. Tā bija nosvīdusi, tomēr šķita, ka viņai nav paaugstināta temperatūra. - Es teiktu, ka tev ir piemeties kāds no tiem ātrajiem vīrusiem.

Ja Roksana nebūtu bijusi tik vārga, viņa apvainotos.

-Man tādi nekad nepiemetas.

- Tev nekad nekas nepiemetas, - Lūks aizrādīja. - Bet, ja kaut kas tomēr piemetas, tad tas tevi pārņem pamatīgi. - Viņš atcerējās vējbakas, vienīgo bērnības slimību, kam Roksana vispār jebkad ļāvusies. Tās un nelabā dūša uz “Amerikāņu princeses” klāja bija vienīgās reizes, kad Lūks vispār redzēja viņu padevušos slimībai. Līdz šai reizei.

- Man tikai nepieciešams mazliet atpūsties. Gan viss būs labi.

- Roksana... - Lūks nolika drāniņu malā, lai saņemtu viņas seju rokās. - Tu nekur nebrauksi.

Roksanas acis spēji atvērās. Viņa centās piecelties sēdus, taču Lūks viegli paspieda viņu atpakaļ, neļaudams kustēties.

- Protams, es braukšu. Šis darbiņš jau pašā sākumā bija mana ideja. Es negrasos atteikties no algas saņemšanas tikai tāpēc vien, ka esmu apēdusi sliktu pankūku.

- Pankūkas nebija vainīgas, - Lūks izlaboja. - Taču nav nozīmes, kas to izraisījis, jo tu esi pavisam slima.

-Neesmu vis. Man tikai ir mazliet nelabi.

- Tu neesi tādā formā, lai varētu veikt šo darbu.

- Es esmu lieliskā formā.

- Labi, sarunāsim tā. - Viņš atsēdās uz gultas malas un uzlūkoja Rok-sanu. - Tu tagad piecelies, aizej uz dzīvojamo istabu un atpakaļ, nenokrizdama zemē, un mēs rīkosimies tieši tā, kā bijām plānojuši. Ja tev tas neizdosies, es braukšu viens.

Tā kā tas bija izaicinājums, Roksana nespēja turēties tam pretī.

- Labi. Paej nost!

Kad Lūks piecēlās, viņa sakoda zobus un pārmeta kājas pār gultas malu. Galva griezās, uz pieres izsprāga nepatīkami lipīgi sviedri, taču viņa saņēmās un noturējās kājās.

- Nekādas atbalstīšanās, - Lūks piebilda, kad viņa ar plaukstu atspiedās pret sienu.

Roksana sasprindzināja spēkus. Viņa izslējās un strauji iegāja dzīvojamā istabā. Un atslīga krēslā.

- Man tikai vajag minūtīti atvilkt elpu.

- Nekā nebija! - Lūks nometās uz ceļiem viņas priekšā. - Roksij, tu pati zini, ka nevari to izdarīt.

- Mēs varētu atlikt... - Viņa nepabeidza teikumu un pakratīja galvu. - Nē, tas būtu muļķīgi. Es pati uzvedos muļķīgi. - Vārga un izmisusi, Roksana ļāva galvai atslīgt uz leju. - Man tik ļoti negribas palaist garām šo darbiņu, Kelahan...

- Es zinu. - Viņš pacēla Roksanu uz rokām, lai aiznestu atpakaļ uz gultu. - Laikam jau reizēm viss neizdodas tieši tā, kā mēs to vēlamies. -Lūks neuzskatīja, ka tagad būtu īstais laiks pieminēt to, ka arī viņa plāni mazliet mainījušies. Viņš bija uzskatījis, ka šā abu kopējā triumfa vakara romantisks noslēgums varētu būt īstais brīdis, kad viņš lūgtu Roksanu kļūt par savu sievu. Tagad būs jāpagaida.

- Tu nepārzini drošības sistēmu tik labi, kā to pazīstu es.

- Mēs to esam pārrunājuši simtiem reižu, - Lūks aizvainots viņai atgādināja. - Sis man nebūs pirmais tāda veida darbiņš.

- Tas tev aizņems vairāk laika.

- Sems un Džastina ir Vašingtonā. Man būs pietiekami daudz laika.

-Ņem līdzi Mosu! - Piepeša panika lika Roksanai satvert viņa roku

savējā. - Nebrauc viens!

- Roksij, nomierinies! Es to spētu izdarīt pat miegā. Tu labi zini.

- Man tas nezin kāpēc neliekas labi.

- Tu pati nejūties labi, - Lūks izlaboja. - Es gribu, lai tu atpūstos. Piezvanīšu Lilijai un lūgšu, lai viņa ienāk tevi apraudzīt. Atstāj gaismu degam, mīļā! - Tad viņš maigi noskūpstīja Roksanu. - Pirms saullēkta jau būšu atpakaļ.

- Kelahan... - Kad Lūks atrāvās, Roksana ciešāk satvēra viņa rokas. Viņa zināja: ir muļķīgi tik ļoti nevēlēties laist Lūku prom. - Es tevi mīlu.

Viņš pasmaidīja un noliecās, lai vēlreiz noskūpstītu Roksanu. Tas bija viegls un draudzīgs skūpsts, ko sniedza vīrietis, kas labi apzinājās, ka pa-visam drīz viņam būs daudz laika sniegt un gūt vēl vairāk.

- Arī es tevi mīlu.

- Lai tev veicas! - Roksana nopūtās un atlaida viņu.

Lūkam patika lidot. Jau kopš pirmās reizes, kad viņš iesēdās kabīnē, lai pie Mosa apgūtu pirmās iemaņas lidošanā, viņš bija ar to aizrāvies. To nevarēja nosaukt vienkārši par mācīšanos vai praktisku iemaņu ap-gūšanu, kas varētu lieliski noderēt abām viņa izvēlētajām nodarbēm. Jau pašā grūtajā iesākumā lidošana bija sagādājusi viņam patiesu prieku.

Lidmašīna, kuru Lūks vadīja, bija reģistrēta uz kāda neeksistējoša apdrošināšanas sistēmas darbinieka Džona Kerola Breikmena vārda. Lai vēl vairāk noslēptu savu īsto personību, Lūks bija pielīmējis bārdu un uzvilcis svītrotu uzvalku ar vesti un vairākiem veiksmīgi piemērotiem polsterējumiem. Viņa melnie mati pie deniņiem bija iekrāsoti viegli sirmi.

Nolaidies Tenesī, viņš reģistrējās, pārbaudīja, vai viss nokārtots lidojumam atpakaļ, tad paņēma savu monogrammām rotāto portfeli un devās uz iznomāto grezno “Mercedes 450”. Ar to viņš aizbrauca līdz viesnīcai "Hilton”, iekārtojās rezervētajā numurā un lūdza parūpēties, lai viņu neviens netraucētu.

Pēc piecpadsmit minūtēm, noņēmis bārdu, parūpējies, lai mati vairs neizskatītos sirmi, un aizvācis polsterējumus, viņš nosteidzās lejup pa kāpnēm uz autostāvvietu. Tur jau gaidīja tumša sedana tipa automašīna, ko viņš bija pasūtījis uz cita vārda. Tā kā drošāk bija nevis paņemt pie administrācijas galda atslēgas, bet gan iedarbināt mašīnu bez tām, Lūks atmūķēja mašīnas durvis, salika kopā vajadzīgos vadus un mierīgi aizbrauca.

Kad darbiņš būs pabeigts, viņš atbrauks ar sedanu atpakaļ uz autostāvvietu un ielavīsies savā numurā. Tad viņš atkal atjaunos savu bijušo izskatu un izrakstīsies no viesnīcas. Kļuvis bagātāks par vairāk nekā pusi miljona dolāru, viņš lidos uz Ņūorleānu. Nekas viņu nespēs sasaistīt ne ar cilvēku, par kuru viņš nomaskējies, ne arī ar šo laupīšanu.

Var jau būt, ka viņš bija izvēlējies apkārtceļu, bet, kā teiktu Makss, arī apvedceļš tomēr noved tur, kur vēlies nokļūt.

Divus kvartālus no Serna mājas Lūks nobremzēja tumšo, neizteiksmīgo automašīnu ar kokiem apstādītā ielā. Šajā piepilsētas paradīzē visi zālieni bija glīti nopļauti, suņi netrokšņoja un visas mājas bija pieklājīgi tumšas, kā jau tam jābūt vienos naktī.

No ielu laternām plūda gaisma, no kuras Lūks viegli spēja izvairīties. No galvas līdz kājām ģērbies melnā, viņš lavījās cauri pustumsai. Gaisā manīja tikko jaušamu miglu, kas viņam vēlāk varētu sagādāt raizes lidostā. Bet šobrīd dūmaka viņa nodomam bija kā radīta. Debesīs spīdēja mēness sirpis, taču tā gaismu bieži aizsedza garām slīdošie mākoņi, un gaisā varēja sajust vieglas pavasara vēsmas.

Lūks apgāja apkārt Vaijatu savrupmājai: plašai divstāvu ķieģeļu ēkai ar baltām kolonnām, kas pustumsā atgādināja lielus kaulus. Iebraucamā ceļā nebija nevienas mašīnas. Ara apgaismojums apspīdēja zālienu, glītas zeltainu narcišu dobes un maigi sačokurojušās koku lapas, kas vēl tikai plauka. Lūks gandrīz vai nožēloja, ka Sems pašreiz atrodas Vašingtonā. Viņa apmierinājums būtu vēl lielāks, ja viņš ielavītos mājā un paņemtu to, ko vēlējās, kamēr viņa senais ienaidnieks gulētu aizmidzis.

No trim pusēm māju ieskāva žogs, un tās priekšpusi aizēnoja veci, kupli koki. Tuvojoties mājai, Lūks gan žogu, gan kokus izmantoja par aizsegu.

Sākdams darboties ar drošības signalizācijas sistēmu, viņš patiesi ļoti izjuta Roksanas trūkumu. Jaunās datorizētās sistēmas Lūku saniknoja, aizvainojot viņa radošo garu. Viņš sprieda, ka Roksanas loģiskajam prātam vairāk patika cipari un sarežģītas kombinācijas, bet, pēc Lūka domām, tas zagšanas mākslu pārvērta apnicīgā rēķināšanā.

Pat izmantojot visus Roksanas dotos ieteikumus, Lūkam bija nepieciešams divreiz ilgāks laiks, lai piekļūtu drošības sistēmas kodam, nekā būtu vajadzīgs Roksanai. Taču viņai tas nebija jāzina.

Apmierināts ar paveikto, Lūks izvēlējās pagalma puses durvis un veikli atmūķēja atslēgu. Viņš deva priekšroku vienkāršai uzlaušanas metodei, ko varētu īstenot jebkurš otršķirīgs zaglis, bet kas neapšaubāmi bija labāks paņēmiens nekā izdauzīt durvju stiklu, jo tam vispār nebija nepieciešama nekāda prasme.

Lūks iegāja glītā telpā, kas smaržoja pēc citronu eļļas un glicīnijām. Pār muguru pārskrēja ierastās satraukuma trīsas. Tā stāvot tumsā tukšā mājā, citam cilvēkam piederošo lietu ieskautam, viņš izjuta dīvainu un neizskaidrojamu uzbudinājumu. Bija sajūta, it kā viņam kāds būtu izstāstījis savus noslēpumus.

Lūks klusi izgāja no viesistabas un gaitenī pagriezās pa kreisi uz Sema kabineta pusi. Pirksti plānajos ķirurģiskajos cimdos tā vien niezēja uzgriezt Sema seifa ciparu kombināciju.

Gaisma viņam nebija vajadzīga. Lūka acis bija paspējušas pierast pie tumsas, un Vaijatu mājas telpu izvietojumu un attālumus starp tām viņš pazina daudz labāk nekā paši mājas īpašnieki.

Tukšai mājai piemita tāds īpašs klusums, kas Lūkam allaž bija paticis. Tas čukstēja, dungoja, veidojot savādu, ausij tīkamu mūziku, kas radās tikai tad, ja mājā nebija neviena, kurš to pieelpotu.

Viņš jau bija iegājis Sema kabinetā, pirms paspēja aptvert, ka šī mūzika neskan. Tad spēji iedegās gaisma, apžilbinot viņam acis.

- Nu, Lūk, nāc vien iekšā! - Setus sēdēja, ērti atgāzies savā krēslā pie rakstāmgalda, krēsla āda omulīgi nogurkstēja. - Es jau tevi gaidīju. Lūdzu! - Viņš pamāja ar roku, un gaismā atmirdzēja 32. kalibra revolvera hromētais stobrs. - Pievienojies man, iedzersim kaut ko!

Lūks nopētīja Sema smaidu, tad gludo rakstāmgalda virsmu, uz kutas atradās divas konjaka glāzes. Droši vien tas bija “Napoleon", taču Lūks šaubījās, vai tas spēs aizskalot eļļaino garšu mutē, ko bija radījuši neparedzētie a pstākļi.

-Cik ilgi tu jau to zināji?

- Ak, vairākus mēnešus. - Pavērsis revolveri pret Lūka krūtīm, Sems paliecās uz priekšu un paņēma savu glāzi. - Kauns par to, ka man jau agrāk neradās aizdomas. Visu šo laiku es Noveļu ekstravaganto dzīvesveidu izskaidroju ar kādu nelielu šantāžu, varbūt to nodrošināja smalkie triki. Apsēdies! - viņš uzaicināja. - Man ļoti žēl, ka tu ieradies viens.

- Es strādāju viens, - Lūks atbildēja, cerēdams saglābt vismaz tik daudz.

-Tu vienmēr esi bijis nožēlojami galants. Apsēdies! - Sems atkārtoja, un viņa balss bija tikpat salta kā revolvera broma stobrs. Nospriedis, ka vislabākā izeja tagad būtu piedalīties šajā spēlē, Lūks apsēdās. - Konjaks ir patiesi lielisks. - Sems nolika sānis savu glāzi un paņēma telefonu. - Neuztraucies! - viņš piebilda, pamanījis, ka Lūka piemiegtajās acīs uzliesmo aizdomas. - Es nezvanu policijai. Manuprāt, mums tā nebūs vajadzīga. - Viņš nospieda vairākus taustiņus un nogaidīja. - Viņš ir šeit. Jā. Nāc pa otrām durvīm! - Nolikdams klausuli, viņš smaidīja. - Tāds mazs pārsteigums. Tā, par ko tad parunāsim, kamēr gaidām?

- Varbūt tev izdotos man piešūt ielaušanos mājā, - Lūks mierīgi sacīja. - Vēl pastāv iespēja to nosaukt par laupīšanas mēģinājumu. Bet visas šīs apsūdzības man droši vien izdotos pārvērst jokā. Pārcentos, es varētu sacīt, mēģinādams izstrādāt traku joku ar savu bērnības sāncensi.

Sems brīdi klusēja, it kā pārdomādams.

- Šaubos, vai tas izdosies, it īpaši pēc tam, kad es būšu norādījis uz iepriekšējiem nodarījumiem. Tiem, par kuriem, atzīstu, man vēl pavisam nesen nebija ne jausmas. Tu, nelieti, - viņš turpināja, sejā vēl joprojām rotājoties Smaidam. - Jūs, svētulīgie nekrietneļi, jūs visi! Tēlojāt drausmīgi sadusmotus tikai tāpēc vien, ka es aptīrīju pāris bodīšu, bet paši neesat nekas vairāk kā nožēlojami zagļi un krāpnieki.

- Mēs neesam nožēlojami, - Lūks izlaboja un nolēma tomēr pagaršot konjaku. - Un mēs nekādā ziņā neesam krāpnieki. Ko tu gribi?

- To, ko esmu gribējis visu laiku. Likt jums samaksāt. Es jūs visus ienīdu - jau no paša sākuma. Turi savas rokas tā, lai es tās varētu redzēt! -viņš brīdināja. Lūks paraustīja plecus un iedzēra konjaku. - Es īsti nezināju, kāpēc ienīstu, bet par to, ka ienīstu jūs visus, biju pilnīgi pārliecināts. Manuprāt, iemesls varētu būt tas, ka mēs bijām tik ļoti līdzīgi.

Tagad pasmaidīja Lūks.

- Tu pret mani esi pavērsis revolveri, Vaijat. Tu vari mani nogalināt vai aizsūtīt uz cietumu. Bet neapvaino mani!

- Kā allaž mierīgs un vēl arvien pārdrošs. Tā bija kombinācija, ko es droši vien varētu apbrīnot, ja tu nebūtu bijis tik atbaidoši augstprātīgs. Tu visus Noveltīs turēji savos nagos. Ak, es jau toreiz saskatīju šo potenciālu, bet tu man stāvēji ceļā.

- Saki vien godīgi, vecīt! - Var taču gadīties kaut vismazākā iespēja, ka viņam izdotos Seniu ļoti sadusmot un viņš pieļautu kļūdu. - Tu visu salaidi dēlī.

Sema acis uzliesmoja, bet revolveris viņa rokā nepakustējās.

- Tā, ar kuru es salaidu, bija tava draudzene. Un es pavedināju Rok-sanu novērsties no tevis. Tici man, ja es jau toreiz būtu pamanījis, par kādu skaistuli viņa pārvērtīsies, es labprātāk būtu drāzies ar viņu nekā... kā viņu sauca? Anabellu.

Lūku pārņēma spējas dusmas. Viņam bija ar plaukstu jāpieķeras pie krēsla roku balsta, lai nepielēktu kājās.

- Man vajadzēja salauzt kaut ko vairāk nekā tikai tavu degunu.

- Tā, te nu tev pirmo reizi taisnība. Tev vajadzēja mani iznīcināt, Kelahan, tāpēc ka tagad es iznīcināšu tevi. Nāciet iekšā, Koba kungs!

Tagad Lūks tiešām pielēca kājās. Pār viņa cimdā tērpto roku izšļakstījās konjaks. Tur, durvīs, stāvēja viņa vissenākais murgs.

- Kā noprotu, jūs abi viens otru pazīstat, - Serns turpināja. Ak, šis nu gan bija lielisks skats, viņš nodomāja. Apburošs. Ko gan vēl viņš varētu vairāk vēlēties kā redzēt Lūka seju tik nobālušu? Tomēr vēl daudz vairāk, viņš smaidīdams nosprieda. Daudz, daudz vairāk. - Tu varbūt ne-zināsi, ka Koba kungs jau labu laiku strādā pie manis. Pacienājies pie bāra, kamēr es izskaidrošu mūsu kopīgajam draugam dažus svarīgus jautājumus.

- Man pret to nav iebildumu. - Kobs aizslāja uz viskija karafes pusi un ielēja sev dubultu porciju. Viņam patika doma iedzert kopā ar sabiedriskā stāvokļa ziņā tik ievērojamu cilvēku kā Vaijats un tas, ka viņš ticis uzaicināts - pēc visa šā laika - uz mājām. - Izskatās, ka viņš tevi nogrābis aiz skausta, Lūk.

- Labi teikts. Tagad, kad esam visi sapulcējušies, es izklāstīšu mūsu darījuma vispārējās līnijas. - Šis plāns bija tik ideāls, tik ideāls, ka Serns ar pūlēm spēja savaldīt balsi, lai tā netrīsētu uzbudinājumā. - Tieši mana doma bija tā, ka Koba kungam vajadzētu ar tevi sazināties un katru mēnesi izspiest no tevis dažus tūkstošus. Iedomājies manu pārsteigumu, kad tu mierīgi un labprāt maksāji, pat tad, kad es viņam atļāvu palielināt maksājumu apmēru. Nezin kā, es sev jautāju, cilvēks - pat tāds cilvēks, kam diezgan labi padodas finansiāli darījumi, - spēj nomaksāt šantāžas summas, kas gadā pārsniedz simt tūkstošus, pat ne vismazākajā mērā nemainot savu dzīvesveidu? - Mirkli nogaidījis, Sems pielika pirkstu pie savām smaida pavērtajām lūpām. - Protams, tas nav iespējams, ja vien viņam nav kāda cita ienākumu avota. Tā nu es sāku sekot līdzi tavam dzīves ritmam. Zini, man vēl joprojām ir zināmi kontakti tādās aprindās. Tad es izmetu makšķeri un vēroju, kā tu sāc piekosties uz āķa. Kā pētī manu apdrošināšanas kompāniju, manu drošības sistēmu, manu darba grafiku. Nebija nemaz grūti noorganizēt tā, lai izskatītos, ka es šo nedēļu esmu plānojis uzturēties Vašingtonā.

Pirmais nelabuma vilnis izspieda uz Lūka skausta saltus sviedrus.

- Tu gan atvēri krātiņa durvis, - viņš ierunājās, - taču tas nenozīmē, ka es ļaušu tām aizcirsties sev aiz muguras.

- To es apzinos. Saproti, ar prasmīgu advokātu palīdzību tu varētu apgāzt visas apsūdzības. Tā kā tu šeit ieradies viens, būtu grūti, varbūt pat neiespējami uzvelt vainu arī visiem pārējiem Noveliem. Es varētu tevi vienkārši nogalināt. - Domīgi savilcis lūpas, viņš pacēla revolveri, notēmēdams to pret Lūka pieri. - Bet tādā gadījumā tu būtu likai miris.

- Nenogaliniet šo zelta zosi! - Kobs ieteicās un pasmējās pats par savu asprātību.

-Nekādā ziņā ne, it īpaši tad, ja izdosies piespiest viņu dēt lēnām.

- Un viņš turpinās arī maksāt. - Kobs ielēja sev vēl vienu glāzi viskija.

-Jā, kaut gan ne jau tādā veidā, kā domā tu. - Sems uzsmaidīja Kokam, tad nospieda gaili.

Nelielajā telpā skaļi atskanēja revolvera šāviens. Lūks juta to atbalsojamies sevī, it kā viņš būtu pārvērties par dobju tuneli. Apstulbis viņš noraudzījās, kā Kobs salīgojas, pamanīja pārsteiguma izteiksmi viņa sejā un asinis, kas plūda pa piepeši atvērušos glīto melno caurumu viņa pierē.

Vispirms zemē nokrita viskija glāze un nesaplīsusi aizripoja pa košajiem turku paklāja rakstiem. Pēc tam gluži kā koks nogāzās Kobs.

-Tas bija vienkāršāk, nekā es biju iztēlojies. - Sema roka vienu reizi notrīcēja, vairāk gan uzbudinājuma, nevis uztraukuma dēļ. - Daudz vienkāršāk.

-Jēzu! - Lūks mēģināja pielēkt kājās, taču juta, ka locekļi kļuvuši slābani. Viņš piecēlās pavisam gausi, kā cilvēks, kas cenšas izslieties no ūdens. Istaba šķita sagriežamies kā karuselis, un košais, asiņainais paklājs likās traucamies viņam pretī.

Kad viņš atguvās, galva šķita kā aizsērējusi. Arī spējā dunoņa, likās, apslāpēta, it kā tai būtu uzlikta virsū vate.

- Acīm redzami tu esi ļoti izturīgs. - Sema balss lauzās cauri šai miglai. - Man šķita, ka tu atslēgsies uz ilgāku laiku.

Grīļojoties Lūkam izdevās pietrausties uz ceļiem. Vajadzēja apspiest spēcīgu nelabuma vilni, pirms viņš saņēmās un pacēla galvu. Kad tomēr tas izdevās, viņš ieraudzīja Koba līķa bālo seju. - Ak dievs! - Lūks notrausa no sejas sviedrus. Viņam reiba galva un mācās virsū nelabums, tomēr viņš spēja aptvert pietiekami daudz, lai pamanītu, ka viņam vairs rokās nav cimdu.

- Vai tu negrasies man pateikties? - Sems noprasīja. Viņš jau atkal sēdēja pie sava rakstāmgalda, bet, ieskatījies vērīgāk, Lūks pamanīja, ka Semam rokā ir cits revolveris. - Galu galā tas cilvēks taču padarīja tavu dzīvi par elli, vai ne? Tagad viņš ir miris.

- Tu pat ne aci nepamirkšķināji. - Lūks centās noskaidrot prātu, gan Sems, gan ierocis, gan visa istaba šķita griežamies apkārt. - Tu viņu aukstasinīgi nošāvi un pat ne aci nepamirkšķināji.

- Pateicos! Atceries, es to pašu varu izdarīt arī ar tevi... vai Maksu, vai Liliju. Vai Roksanu.

Lūks negrasījās viņu lūgties, katrā ziņā ne jau nometies ceļos. Ķermenim smeldzot, viņš pieslējās kājās. Tās saļodzījās, bailēm pievienojot arī pazemojumu.

- Ko tu .^ribi?

- Tieši to, ko grasos panākt. Tagad es varu izsaukt policiju un pavēstīt, ka jūs abi ar Kobu iebrukāt, kamēr es strādāju savā kabinetā. Es jūs pārsteidzu, tu izvilki revolveri. Tad jūs abi sastrīdējāties, un tu viņu nošāvi. Visa šā sajukuma laikā man izdevās sameklēt savu revolveri. Starp citu, šis patiešām ir mans revolveris.

Viņš pamāja ar glīto 25. kalibra ieroci. Viņam gribējās nospiest gaili, tik ļoti gribējās to nospiest un atkal izjust uzbudinošo varas apziņu. Bet tas būtu par agru. Par agru, un viss vēl nebija pabeigts.

- Otrs nav reģistrēts, un tas nevienam nepieder, vienīgi tagad uz tā ir tavi pirkstu nospiedumi. Tevi apsūdzēs slepkavībā, un, ņemot vērā tavu saistību ar Kobu, diez vai tev izdosies atbrīvoties no šīs apsūdzības.

Tad Sems plati pasmaidīja. Kā vīrs, kuru apžilbinājis paša izcilais prāts.

- Tas ir mūsu pirmais scenārijs, - viņš turpināja. - Esmu pārliecināts, tā būtu ļoti jauka izrāde. Taču man tas nepatīk tik ļoti kā otrs scenārijs, jo tajā esmu iesaistīts arī es. Otrs scenārijs ir tāds: tu paņem līķi un tiec no tā vaļā. Pēc tam tu dodies prom.

- Dodos prom? - Pūlēdamies saglabāt skaidru galvu, Lūks izvilka roku caur matiem. - Tik vienkārši?

-iTieŠi tā. Vienīgi tu nedodies atpakaļ uz Ņūorleānu. Tu vairs nesazi-nies ar Noveliem. Tu pavisam burtiski nozudi. - Smaids Sema sejā kļuva vēl platāks, pārvēršoties skaļos, nevaldāmos smieklos. - Kā uz burvja mājienu.

No dzirdētā pār Lūka muguru pārskrēja salti drebuļi.

- Tu esi zaudējis prātu.

- Tev tā patiktu domāt, vai ne? - Sems noprasīja, un viņa acis iemirdzējās. - Tev tā patiktu domāt, jo esmu tevi sakāvis, beidzot sakāvis.

- Un tu tik ļoti centies? - Lūka balss vēl joprojām bija konjakam pievienoto miega zāļu iespaidā. Viņš runāja lēni un piesardzīgi, it kā gribētu pārliecināties, ka pats saprot, ko saka. - Tu izplānoji visu šo te, tu nogalināji Kobu tikai tādēļ, lai atriebtos man?

- Vai tev tas šķiet neprātīgi? - Sems atlaidās ērtāk krēslā un pagrozījās no vienas puses uz otru. - Var jau būt, ka es tavā stāvoklī uzskatītu tāpat. - Viņš atkal spēji paliecās uz priekšu, ar prieku pamanīdams, ka Lūks saraujas un sagatavojas aizstāvēties. - Bet, kā redzi, es neesmu tavā stāvoklī. Esmu šīs situācijas noteicējs. Un tu darīsi tieši tā, kā es tev saku. Ja tu tā nedarīsi, es likšu tevi arestēt par slepkavību, un es parūpēšos, lai Maksimilians Novels tiktu apsūdzēts par zādzībām lielos apmēros... ja vien man nelabpatiks viņu nogalināt.

- Viņš tevi pieņēma no ielas.

- Un atkal izspēra mani uz tās atpakaļ. - Smaids Sema sejā sašķobījās atbaidošā smīnā. - Negaidi no manis lojalitāti, Kelahan, it īpaši tad, ja negrasies likt uz spēles savējo!

- Kāpēc tu mani vienkārši nenogalini?

- Man labāk patīk ideja, ka tu kādā Dieva pamestā pilsētiņā rakņāsies pa atkritumu tvertnēm, lai izdzīvotu, mocīdamies saltos, murgainos sapņos par Roksanu un tiem vīriešiem, ar ko viņa piepildīs savu dzīvi, ka tu zaudēsi to zvaigzni, pie kuras visus Šos gadus esi tik cieši turējies. Izlem nu pats, Kelahan! Vai nu tu pazudi, vai Noveli par to maksās visu savu atlikušo mūžu. Un tikai nedomā, ka tagad tu varēsi pazust un pēc dažām nedēļām atkal uzrasties. Var jau būt, ka tu izspruksi no cilpas, taču es to cieši savilkšu ap Maksa kaklu, to nu es tev apsolu. Manā rīcībā ir visi nepieciešamie pierādījumi, lai novestu viņu pie karātavām, un tie atrodas tajā pašā seifā, ko tev tā arī nebija iespējas atvērt.

- Tev neviens nenoticēs.

- Nē? Nenoticēs dedzīgam tautas kalpam ar nevainojamu reputāciju? Cilvēkam, kurš pats ar saviem spēkiem izlauzies no ielas dzīves elles? Kurš, kaut arī izjuzdams zināmu lojalitāti pret veco džentlmeni, vairs nespēj slēpt šos faktus? Un kurš, pamanījis vājprāta pazīmes, lūgs labāk ievietot veco kungu kādā garīgi slimo klīnikā, nevis cietumā?

Lūka bailes pārvērtās ledainās šausmās, spējās un asās ledainās šausmās, kas draudēja pārņemt visu ķermeni.

- Neviens nekad neievietos Maksu vājprātīgo namā.

- Tas nu ir atkarīgs no tevis. Tava izvēle, Kelahan.

- Tu taču esi noteicējs. - Lūks juta, ka paša dzīve izplūst cauri pirkstiem līdzīgi smilšu graudiņiem. - Es nozudīšu, Vaijat. Taču tu nekad nevarēsi būt pilnīgi drošs, kad es atgriezīšos. Vienu nakti es gluži vienkārši uzradīšos šeit.

- Paņem sev līdzi savu veco draugu, Kelahan! - Viņš pamāja uz Koba pusi. - Un, kad nokļūsi ellē, katru dienu atceries mani!

24................................

Lūks zināja, ka viņš muļķīgi riskē, bet risks vairs nelikās svarīgs. Atstājis iznomāto mašīnu viesnīcas autostāvvietā, viņš ar galveno liftu uzbrauca augšā uz savu numuru. Nokļuvis tajā, viņš no papīra maisiņa

izvilka viskija pudeli un, nolicis to uz galdiņa, neko neredzot, tomēr lūkojās uz to.

Viņš lūkojās ilgu laiku, tad attaisīja pudeli un atgāzis pudeli, iedzēra trīs lielus malkus, lai ļautu ugunīgajam šķidrumam izdedzināt lielāko daļu sava izmisuma.

Tas nelīdzēja. Jau no savas skarbās jaunības pieredzes Lūks bija apguvis, ka alkohols izmisumu nemazina, vienīgi padara to vēl neizturamāku. Tomēr bija vērts pamēģināt.

Viņš vēl joprojām spēja saost Kobu. Lūka ādā šķita ieēdies sviedru un asiņu, un nāves smārds. Šis darbs - piesiet līķim smagumu un nogremdēt upē - bija patiesi drausmīgs.

Lūks bija vēlējies Koba nāvi. Dievs viņa liecinieks, viņš bija vēlējies, lai Kobs būtu miris. Bet viņš nebija zinājis, cik pēkšņa, varmācīga un nežēlīga spēj būt nāve.

Lūks nespēja aizmirst, kā Sems bija izšāvis: tik nevērīgi, it kā dzīvības atņemšanā būtu tikpat vienkāršs notikums kā kāršu spēle vakarā. Viņš to nebija darījis ienaida dēļ, lai kaut ko no tā iegūtu, vai arī aklā kaislē. Viņš to bija darījis, vispār nedomājot, kā mazs bērns izjauc no klucīšiem uzbūvētu māju. Un tikai tāpēc vien, ka miris Kobs viņam noteikti bija izdevīgāks nekā dzīvs.

Kontrole, Lūks nodomāja, atsēzdamies gultā kā večuks. Visus šos gadus viņš bija domājis, ka pats kontrolē savu dzīvi. Taču izrādījās, ka viss bijis meli. Visu šo laiku ir bijis kāds, kurš stāvējis aiz kulisēm, raustījis viņu ai: aukliņām un ņirgājies par to, ko viņš pats bija uzskatījis par savas dzīves sasniegumiem.

Un viss tikai vājprātīgas greizsirdības dēļ, lai atriebtos par reiz salauztu degunu. Ikviens, kas šonakt būtu stāvējis tajā ozolkoka un ādas kabinetā, pamanītu, ka Sems bija ne tikai godkārīgs, ne tikai aukstasinīgs. Viņš bija vājprātīgs. Tomēr no vēl arvien dzīvajiem cilvēkiem to bija redzējis tikai viens.

Ko gan viņš varēja darīt? Lūks ar pirkstu kauliņiem izberzēja acis, lai aizdzītu tēlus, kurus bija redzējis, un skaidrāk saskatītu to, kā vajadzētu būt.

Viņš bija ielauzies privātā mājā. Ja policija zinās, kur meklēt, viņi uzies pēdas, un šīs pēdas novedīs tieši pie Noveliem. Ja Lūks dotos uz policiju ar samudžināto stāstu par šantāžu un slepkavību, kam viņi noticētu? Zaglim vai apzinīgajam pilsonim?

Viņš varētu riskēt. Kaut gan nebija pārliecināts, ka spētu izturēt cietumā, nesajūkot prātā, viņš tomēr varētu riskēt. Taču pastāvēja iespēja,

ka Sems varētu īstenot arī savus pārējos draudus. Makss psihiatriskajā klīnikā, Lilija iedzīta izmisumā, Roksana pilnīgi sagrauta. Vai varbūt Se-mam tomēr labpatiksies atkal likt lietā slepkavības metodi un viņus nogalināt - nogalināt ar revolveri, uz kura atradās Lūka pirkstu nospiedumi.

Tas Lūkam uzdzina tik pēkšņu paniku, ka viņš paķēra telefonu, lai piezvanītu. Pirksti cieši sažņaudza klausuli. Roksana atbildēja pēc pirmā signāla, it kā būtu gaidījusi viņa zvanu.

- Hallo... Hallo! Kas runā?

Viņš domās spēja saskatīt Roksanu - tik skaidri, it kā būtu pārcēlis viņu uz šo viesnīcas numuru. Lūks redzēja, kā viņa sēž gultā, piespiedusi pie auss klausuli, ar grāmatu klēpī un televizorā zib vecas melnbaltas filmas kadri.

Tad šis tēls bija nozudis, izgaisis kā dūmi, jo Lūks zināja, ka tādu viņu vairs nekad neredzēs.

- Hallo! Lūk, vai tas esi tu? Vai kaut kas...

Viņš lēnām klusi nolika klausuli.

Viņš bija izlēmis. Ja viņš būtu atbildējis un izstāstījis Roksanai, tas nozīmētu, ka sasaistīs viņu un liks viņai ciest arī turpmāk. Ja viņš Rok-sanu pametīs, neteikdams ne vārda, nedodams nekādu mājienu, tad viņa pamazām iemācīsies Lūku ienīst, un tas būs drošāk.

Viņš piecēlās un paņēma pudeli sev līdzi gultā. Varbūt tā neremdēs izmisumu, tomēr tā varētu ļaut viņam iemigt.

No rīta, gludi noskuvies, nolicis agrākos maskēšanās atribūtus, viņš izrakstījās no viesnīcas un devās uz lidostu. Viņš gribēja dzīvot. Varbūt tādēļ vien, lai vismaz no attāluma pārliecinātos, ka Sems liek Novelus mierā. Un varbūt tādēļ, lai iegūtu laiku, nogaidītu, vērotu un izplānotu atbilstošu atriebību.

Pagaidām viņam nebija nekādu plānu, kurp doties, nekādu mērķu. Kaut gan viņam patika lidot, viņa dzīve tagad bija tikpat tukša kā pudele, ko viņš bija atstājis viesnīcā.

- Viņam bija jāatgriežas jau pirms vairākām stundām. - Saberzēdama mitrās plaukstas, Roksana staigāja pa tēva darbistabu. - Kaut kas nav izdevies. Viņam vispār nevajadzēja doties turp vienam.

- Tas viņam nebija pirmais tāda veida darbs, mana mīļā. - Makss pacēla spilgti krāsotu kasti no sola vidukļa augstumā un atklāja Mosa spēcīgo un smaidošo galvu. - Viņš zina, ko dara.

- Viņš nav izlidojis no Tenesī.

- Tas nav nekāds pierādījums. - Maksam paspiežot piedurknē noslēpto tālvadības pulti, galva izdvesa garu vaidu. Vēl viens taustiņš - un acis sakustējās uz kreiso un labo pusi, tad pavērās mute. - Lieliski, lieliski! Gluži līdzīgi dzīvam, vai tev tā nešķiet?

-Tēli! - Lai pievērstu pilnīgu uzmanību, Roksana pārmeta kasti pāri galvai. - Lūks ir nokļuvis nepatikšanās. Es to zinu.

- Kā ru to zini? - Makss izslēdza tālvadības pulti.

- Tāpēc, ka neviens no viņa nav saņēmis nekādu ziņu jau kopš tā brīža, kad viņš vakar devās prom no šejienes. Tāpēc, ka viņam bija jāat-griežas līdz sešiem rītā, un tagad jau ir gandrīz pusdienlaiks. Tāpēc, ka, kad es piezvanīju uz lidostu un apjautājos par Džonu Kerolu Breikmenu, man sacīja, ka viņš pieteicis lidojumu, bet neesot parādījies lidostā.

- Tie ir acīm redzamie iemesli. Tikpat acīm redzami kā tas, ka galva vēl joprojām atrodas kastē. - Demonstrēdams savu seno mākslu, Makss notrausa kasti no galda. Galva pazuda, un tās vietā parādījās ziedoša ģerānija. - Es taču tevi audzināju un mācīju nepieņemt acīm redzamo par pašsaprotamu.

- Mēs taču nerunājam par burvju mākslas triku, sasodīts! - Viņa spēji aizgriezās. Kā gan tēvs spēja spēlēties, ja Lūks pazudis? Makss uzlika roku uz viņas pleca, un Roksana sastinga.

- Viņš ir gudrs un attapīgs puisis, Roksij. To es pamanīju jau pirmajā reizē, kad viņu ieraudzīju. Viņš drīz atgriezīsies.

Roksana atcirta pretī viņa paša vārdus:

- Kā tu to zini?

- Tas ir rakstīts kārtīs. - Lai novērstu Roksanas domas un viņu mazliet uzmundrinātu, Makss izvilka no kabatas kāršu komplektu un izvērsa tās vēdeklī. Taču viņa stīvie pirksti nespēja īstenot paredzēto triku. Maksām šķita, ka tās atdzīvojušās, lai nepaklausīgi izlēktu viņam no rokām un izkaisītos visapkārt. Ar šausmu aizmiglotām acīm viņš raudzījās, kā izslīd kārtis no viņa tvēriena.

Roksana juta, ka tēva sirds sažņaudzas tikpat smeldzīgi kā viņas pašas sirds. Viņa steidzās salasīt kārtis un ierunājās, lai aizpildītu neomulīgo klusumu.

- Es zinu, ka Lūks reizēm neievēro nekādus noteikumus, bet ne jau tādā mērā. - Viņa nolādēja šīs kārtis, nolādēja vecumu un pati savu nespēju padarīt par nenozīmīgu sīkumu to, kas noticis. - Kā tu domā, vai man vajadzētu doties viņu meklēt?

Kaut arī kārtis jau sen bija salasītas un paslēptas Roksanai aiz muguras, Makss joprojām lūkojās uz grīdu. Te ieraugot pazudušo, te to pazaudējot. Bet Maksam bija vēl labāka burvju formula. Viņš gluži vienkārši nepūlējās koncentrēt savas domas uz to, ko nevēlējās. Kad viņš atkal uzlūkoja meitu, viņa acīs parādījās smaids: jauks, patīkams, patiesi sirdi aizkustinošs smaids.

-Ja mēs pietiekami cītīgi un pietiekami ilgi meklējam, mēs vienmēr atrodam to, ko vēlamies. Vai zini, ka daudzi cilvēki uzskata: pasaulē ir vairāk nekā viens vien filozofu akmens? Taču viņi ir ieslīguši maldos.

- ! ēti! - Roksana ar brīvo roku pasniedzās uz viņa pusi, bet Makss pakratīja galvu, atrazdamies daudzu jūdžu attālumā no savas meitas, kas stāvēja un vēroja tēvu ar asaru pilnām acīm.

Piepeši viņš nometa grāmatu ar rādu spēku, ka Roksana satrūkās. Tagad viņa acīs vairs nebija smaida, tās pauda kaisli un izmisumu.

- Esmu to jau gandrīz uzgājis. - Viņš pacēla augšup pierakstu kaudzi un sakratīja tos. - Kad es to atradīšu, kad es to beidzot iegūšu... - Viņš uzmanīgi nolika papīrus uz galda, ar saviem smeldzošajiem pirkstiem nogludinādams tos. - Tad taču tam piemitīs burvju spējas, vai ne?

- Jā, piemitīs. - Roksana piegāja pie tēva un, apskāvusi viņu, pie-kļāva vaigu klāt viņa vaigam. - Tu varētu nākt man līdzi augšā, tēt.

- Nē, nē, skrien vien! Man ir jāstrādā. - Viņš apsēdās, lai alkaini burtos cauri senajām grāmatām un seniem noslēpumiem. - Pasaki Lūkam, lai piezvana Lesteram! - viņš izklaidīgi piebilda. - Man jāpārlie-cinās, ka jaunās apgaismošanas ierīces ir nogādātas klubā.

Roksana jau pavēra muti, lai Maksam atgādinātu, ka vecais “Maģisko durvju" pārvaldnieks jau pirms trim gadiem devies pensijā un pārcēlies uz Lasvegasu. Taču viņa tikai saknieba lūpas un pamāja.

- Labi, tēt.

Viņa uzkāpa augšā un devās uzmeklēt Liliju.

Roksana viņu uzgāja pagalmā, kur Lilija baroja baložus ar maizes drupačām.

- Leklērs uz mani dusmojas, kad tā daru. - Lilija pameta gaisā drupaču sauju un iesmējās, kad baloži strauji metās tās paķert. - Viņi noķēpājot visu bruģi. Bet viņi ir tik mīļi, un viņi tik jauki pieliec galviņas un vēro tevi ar mazajām, melnajām actiņām.

- Lilij, kas kaiš tētim?

- Kaiš? - Lilijas roka, kas bija iebāzta polietilēna maisiņā, sastinga. - Vai viņš savainojās? - Viņa pagriezās un būtu strauji steigusies iekšā, ja vien Roksana nebūtu viņu apturējusi.

- Viņš nav savainojies. Viņš ir lejā, darbistabā, un buras pa savām grāmatām.

- Ā! - Lilijas atvieglojums bija tik taustāms, ka viņa piespieda roku pie sirds. Viņa šaubījās, vai baloža sirds sitas vēl straujāk. - Tu mani no-biedēji.

- Es pati esmu nobijusies, - Roksana klusi sacīja, un Lilijas vieglais smaids nozuda. - Viņš ir slims, vai ne?

Brīdi Lilija neteica neko. Tad viņas bāli zilās acis zaudēja izklaidīgo, it kā promesošo skatienu. Tās kļuva ļoti nopietnas.

- Manuprāt, mums jāparunājas. - Lilija aplika roku ap Roksanas vidukli. - Apsēdīsimies!

Uzņēmusies iniciatīvu, viņa vadīja Roksanu uz metāla soliņa pusi zem ozola, kura lapotne vēl tikai sāka plaukt. Gluži kā strautiņš pāri oļiem, jautri burbuļoja ūdens mazajā strūklakā.

- Ļauj man mirkli izbaudīt šo skatu, mīļā! - Viņa apsēdās, ar vienu roku cieši turēdama Roksanas plaukstu, ar otru vēl arvien mezdama dru-pačas putniem. - Man patīk šis gadalaiks, - viņa nomurmināja. - Nav jau tā, ka tveice mani īpaši uztrauktu, kā tas notiek ar citiem, taču pavasarim, šādam agram pavasarim, piemīt īpaša burvība. Narcises un hiacintes ver vaļā savus ziedus, garumā stiepjas tulpes. Tur, kokā, ir ligzdiņa. - Viņa paraudzījās augšup, bet viņas smaids bija ilgpilns un mazliet izklaidīgs. - Tas tā atkārtojas katru gadu. Viņi vienmēr atgriežas. Gan putni, gan ziedi. Es varu iznākt te laukā un raudzīties un apzināties, ka dažas lietas ir mūžīgas.

Ap viņu kājām dūdoja un gulgoja baloži. Aiz pagalma žoga skanēja vienmērīga satiksmes dūkoņa. Saule šodien bija mīlīga, viegls vējš klusi šalca koku maigajās lapiņās. Kaut kur tepat netālu kvartālā kāds ar flautu spēlēja senu īru melodiju “Denij, puis”. Roksana, to izdzirdējusi, nodrebinājās, jo zināja, ka tā ir dziesma par nāvi un zaudējumu.

- Es viņu piespiedu doties pie ārsta. - Lilija glāstīja Roksanas roku, lai mierinātu viņu, tāpat kā centās mierināt pati sevi. - Makss nekad nav spējis turēties pretī vecajai labajai bikstīšanai. Viņam izdarīja analīzes. Tad man vajadzēja piespiest viņu doties turp vēlreiz, lai ārsti varētu veikt vēl dažas analīzes. Viņš atteicās palikt slimnīcā, lai viņi varētu veikt visu uzreiz. Un es... nu, es viņu nespiedu to darīt. Arī es negribēju, lai viņš paliktu slimnīcā.

Roksanas deniņos sāka spēji dunēt pulss. Viņas balss skanēja tik atsvešināti, it kā vispār nepiederētu viņai.

- Kas tās par analīzēm?

- Dažādas. To bija tik daudz, ka es vairs nespēju sekot līdzi. Viņi izpētīja Maksu visādos aparātos, un pēc tam viņi pētīja grafikus un shēmas. Viņi paņēma asins paraugus un lika viņam iečurāt pudelītē. Viņi lika pārbaudīties rentgenā. - Lilija paslēja plecus augšup, tad ļāva tiem noslīgt uz leju. - Varbūt es rīkojos nepareizi, Roksij, taču es viņiem lūdzu, lai tad, kad viņi kaut ko noskaidros, viņi to pasaka man. Es negribēju, lai viņi to teiktu Maksam, it īpaši tad, ja tas ir kaut kas slikts. Es zinu, ka tu esi viņa meita, viņa asinis, bet es...

- Tu nerīkojies nepareizi. - Roksana piekļāva galvu pie Lilijas pleca. -Tu rīkojies pilnīgi pareizi. - Viņai vajadzēja mirkli laika, lai sakopotu drosmi. - Tas ir kaut kas slikts, vai ne? Tev man tas jāizstāsta, Liiij.

- Viņš turpinās aizmirst arvien vairāk un vairāk, - Lilija sacīja, un viņas balss ietrīcējās. - Dažas dienas viņš jutīsies pilnīgi vesels, un citās viņš nespēs sakopot domas, pat ne ar meditācijas palīdzību. Tas ir kaut kas līdzīgs vilcienam, kas noskrien no sliedēm. Ārsti teica, ka tas virzīšoties pavisam lēni, taču mums jābūt gataviem situācijām, kad viņš pat nepazīs mūs. - Pār viņas vaigiem klusi ritēja asaras, pilēdamas uz abu sadotajām rokām. - Viņš var sadusmoties, apvainot mūs, ka cenšamies viņu sāpināt, vai varbūt viņš var darīt tieši to, ko viņam saka, neuzdodot nekādus jautājumus. Viņš var aiziet līdz ielas stūrim, lai nopirktu piena paku, un pēc tam aizmirst, kā nokļūt mājās. Viņš var aizmirst, kas ir viņš pats, un, ja ārstiem neizdosies šo procesu apturēt, kādu dienu viņš var vienkārši ieslīgt pats savā pasaulē, kur neviens no mums nespēs viņu aizsniegt.

Tas ir sliktāk, Roksana nosprieda, daudz sliktāk par nāvi.

- Mēs... mēs atradīsim kādu speciālistu.

- Ārsts man vienu ieteica. Es viņam piezvanīju. Nākamajā mēnesī mēs varam aizvest Maksu pie viņa uz Atlantu. - Lilija izņēma vienu no saviem bezjēdzīgajiem mežģīņu kabatlakatiņiem, lai noslaucītu asaras. - Bet pagaidām viņš apsolīja izpētīt visus Maksa analīžu rezultātus. Ārsti to nosauca par Alcheimera slimību, Roksij, un viņiem pret to nav nekādu zāļu.

-Tad mēs tās atradīsim. Mēs nepieļausim, lai ar Maksu atgadītos kaut kas tāds. - Viņa pietrausās kājās un būtu saļimusi, ja Lilija nebūtu paspējusi viņu satvert.

- Mīļā, mīļā, kas notika? Man nevajadzēja tev tā uzreiz visu izstāstīt.

- Nē, es tikai pārāk strauji piecēlos. - Taču galva vēl joprojām reiba. Vēderu pārņēma nelabums.

-Tu esi tik bāla. Iesim iekšā, un es tev pagatavošu tēju vai kaut ko ēdamu.

- Man nekas nekaiš, - Roksana uzstājīgi atkārtoja, kad Lilija vilka viņu uz mājas pusi. - Tas ir tikai kāds muļķīgs vīruss. - Kad viņas bija nonākušas pie virtuves durvīm, Leklēra sātīgās zupas smarža viņas bālo ādu padarīja zaļganu. - Nolādēts! - viņa caur sakostiem zobiem izgrūda. - Tam man nepavisam nav laika.

Viņa strauji metās uz vannas istabu, un Lilija devās viņai nopakaļ.

Kad nelabums bija pārgājis, Roksana jutās pavisam vārga un nemaz neprotestēja, kad Lilija uzveda viņu augšstāvā un lika atgulties.

- Vainīgi visi šie uztraukumi, - Lilija noteica diagnozi.

- Tas ir vīruss. - Roksana aizvēra acis un lūdza Dievu, kaut kuņģī nebūtu palicis nekā, ko viņai atkal nāktos izvemt. - Man šķita, ka tas jau ir pāri. Tas pats man atgadījās vakar pēcpusdienā. Bet pašā vakarā man jau atkal bija labi. Un šodien no rīta arī.

- Ak tā. - Lilija papiiķēja viņai pa plaukstu. - Ja tu man teiktu, ka tev kļuvis nelabi divus rītus pēc kārtas, es sāktu prātot, vai tu neesi stāvoklī.

- Stāvoklī! - Roksanas acis spēji atvērās. Viņa gribēja iesmieties, taču tas nelikās pārlieku smieklīgi. - Ja sieviete ir stāvoklī, tad pēcpusdienās viņu nepārņem nelabums.

- Laikam jau ne. - Taču Lilijas domas vēl arvien bija pievērstas šim tematam. - Tev taču ir mēnešreizes, vai ne?

- Tā gluži nevarētu teikt. - Roksana sajuta pirmos panikas uzplūdus un vēl kaut ko. Kaut ko tādu, kas nekādā ziņā nelīdzinājās bailēm, bet bija vienkāršs, sirsnīgs prieks. - Vienkārši tās ir mazliet aizkavējušās, tas arī viss.

- Cik ilgi aizkavējušās?

Roksana ar pirkstiem papluinīja gultas pārsegu.

- Pāris nedēļu. Varbūt trīs.

- Ak, mīļā! - Lilijas balsī ieskanējās patiesa sajūsma. Domās jau lidinājās zīdaiņu zābaciņu un bērnu pūdera tēli. - Mazulis!

- Nepārsteidzies! - Roksana piesardzīgi piespieda plaukstu pie vēdera. Ja arī tur iekšā bija mazulis, tad tam jābūt nejaukam. Šī doma lika viņas lūpām savilkties smaida. Viņa taču nevarēja cerēt, ka Lūka bērns būs jaukas dabas, vai ne?

-Tagad ir pieejami mājās veicami grūtniecības testi. Tu tūlīt par. varētu to noskaidrot. Šāda ziņa Lūku nogāzīs no kājām.

- Mēs nekad neesam par to runājuši. - Roksanu jau atkal pārņēma bailes. - Lilij, mēs nekad pat neesam runājuši par bērniem. Varbūt viņš nemaz negribēs...

- Nemuļķojies, protams, viņš gribēs. Viņš tevi mīl. Tagad paliec te-pat. Es noiešu lejā un atnesīšu tev glāzi piena.

- Tēju, - Roksana izlaboja. - Man šķiet, ka mans organisms varētu izturēt mazliet tējas un pāris cepumu.

- Vai tev nemaz nekārojas zemeņu vai marinētu gurķīšu? - Kad Rūkšana ievaidējās, Lilija iesmējās. - Piedod, mīļā! Es jūtos tik priecīgi satraukta. Es tūlīt pat atgriezīšos.

Mazulis, Roksana nodomāja. Kāpēc viņai nebija ienācis prātā, ka viņa varētu būt stāvoklī? Vai varbūt viņa bija par to iedomājusies? Viņa nopūtās un piesardzīgi pagriezās uz sāniem. Šāda iespēja viņu nemaz tik ļoti nepārsteidza. Un, kaut arī viņai šķita, ka regulāri lietojusi tabletes, viņa nepavisam nenožēloja radušos situāciju.

Viņas un Lūka mazulis. Ko sacīs Lūks? Kā viņš jutīsies?

Vienīgais veids, kā to noskaidrot, bija viņu atrast.

Pasniegusies pāri gultas malai, viņa ievilka gultā telefonu un uzgrieza numuru.

Kad Lilija mazliet vēlāk atgriezās ar tēju,•grauzdiņu un skaistu sārtu rozes pumpuru, Roksana jau atkal gulēja uz muguras un drūmi vērās griestos.

- Viņš ir prom, Lilij.

-• Hmm... Kas?

- Lūks ir prom. - Viņa pietrausās sēdus. Nelabumam neizdosies pārmākt emocijas, kas plosījās viņas sirdī. - Es piezvanīju uz lidostu. Šorīt deviņos trīsdesmit piecās viņš izlidojis no Tenesī.

- Pusdesmitos? - Lilija nolika paplāti uz galdiņa. - Klau, ber tagad jau ir pāri divpadsmitiem. Lai atlidotu līdz Ņūorleānai, ir vajadzīga stunda vai mazliet vairāk.

- Viņš nelidoja uz Ņūorleānu. Man nācās ilgi pierunāt dežurantu, līdz tas man atklāja Lūka lidojuma plānu, bet man izdevās.

- Kāpēc tu domā, ka viņš nelidoja uz Ņūorleānu? Protams, lidoja.

- Uz Meksiku, - Roksana nočukstēja. - Viņš lido uz Meksiku.

Līdz nākamajam rītam Roksana bija pārliecināta par divām lietām. To, ka viņa ir stāvoklī, un to, ka cilvēkam ir iespējams izgaist no zemes virsas. Bet tas, kas ir izgaisis, var atkal tikt atpakaļ. Ne velti viņa bija burvju māksliniece jau otrajā paaudzē.

Viņa patlaban aizvilka savas ceļasomas rāvējslēdzēju, kad izdzirdēja pie durvīm klauvējienu. Pirmā doma, gluži kā zibens spēriens, bija: Lūks! Vienā mirklī viņa aiztraucās no guļamistabas līdz parādes durvīm.

- Kur tu... ā, Mos!

- Man ļoti žēl, Roksij. - Viņa platie pleci saguma.

- Ir jau labi. - Viņa ar pūlēm uzbūra sejā smaidu. - Klau, tu mani noķēri pēdējā brīdī pirms aizbraukšanas.

- Es zinu. Lilija teica, ka tu došoties uz Meksiku meklēt Lūku. Es braukšu tev līdzi.

- Tā ir jauka doma, Mos, bet es jau esmu ieplānojusi braukt viena.

- Es braukšu tev līdzi. - Var jau būt, ka Moss bija gauss, ka viņš bija mīļš, bet viņš spēja būt arī ļoti ietiepīgs. - Tu nedosies tādā ceļā viena, turklāt tavā... tavā stāvoklī, - viņš spēji pabeidza. Viņa seja nosarka gluži kā biete.

- Vai Lilija jau ada zīdaiņu zābaciņus? - Taču Roksana mīkstināja pašas sarkasmu, papliķējot pa Mosa roku. - Mos, tev nav vajadzības uztraukties. Es zinu, ko daru, un nedomāju, ka maziņā kniepadatas galviņa, ko nēsāju sevī, spētu mani aizkavēt.

1- Es parūpēšos par tevi. Lūks to noteikti būtu vēlējies.

-Ja Lūks būtu tik ļoti nobažījies par manu labsajūtu, viņš neatrastos Meksikā, - Roksana atcirta un tūlīt pat to nožēloja, jo Mosa seja saviebās. - Piedod, man šķiet, ka grūtniecība pilnībā izjauc hormonu līdzsvaru un padara cilvēku kašķīgu. Es jau pasūtīju lidmašīnas biļeti, Mos.

Moss negrasījās padoties.

- Tu to vari atsaukt. Es pats tevi aizvedīšu.

Roksana jau grasījās iebilst, tad paraustīja plecus. Varbūt sabiedrība viņai tiešām nāks par labu.

Viņai izdevās izturēt līdz sieviešu tualetei Kankūnas lidostā. Vemjot Roksanai ienāca prātā, ka viņa gandrīz vai spēj prognozēt nelabuma lēkmes ar hronometra precizitāti. Varbūt mazulim būs iedzimta precīza laika izjūta.

Kad Roksana jau atkal spēja nostāties taisni, viņa pievienojās Mo-sam mazītiņajā, saules apspīdētajā lidostas telpā.

- Viss ir kārtībā, - viņa sacīja Mosam. - Tā ir tikai viena no nākamās māmiņas priekšrocībām.

- Vai tev tā būs visus deviņus mēnešus?

- Pateicos, Mos! - viņa vārgi atsaucās. - Tāds uzmundrinājums man tiešām bija vajadzīgs.

Viņiem bija nepieciešama gandrīz stunda, lai pie lidojumu dispeče-riem uzzinātu informāciju par Lūka lidmašīnu. Jā, viņam bijis paredzēts nolaisties šajā lidostā. Nē, viņš te nav nolaidies. Viņš neesot sazinājies ar lidostas dispečeriem pa rāciju un neesot lūdzis atļauju mainīt kursu. Viņš gluži vienkārši kaut kur virs Meksikas jūras līča pagriezis lidmašīnu citā virzienā.

Vai arī, kā atzīmēja jautrais lidojumu kontroles dispečers, iegāzies līcī.

- Viņš nav avarējis, sasodīts! - Roksana dusmīga devās atpakaļ uz lidmašīnu. - Viņš nekādā ziņā nav avarējis.

- Viņš ir labs pilots. - Moss, turēdamies Roksanai aiz muguras, noglāstīja viņas plecus un galvu. - Un, pirms viņš izlidoja, es pats pārbaudīju lidmašīnu.

- Viņš nav avarējis, - Roksana atkārtoja. Izklājusi vienu no Mosa kartēm, viņa sāka pētīt, sauszemi līča Meksikas pusē. - Kurp viņš būtu devies, Mos? Ja viņš būtu nolēmis nenolaisties Kankūnā?

- Man izdotos labāk uzminēt, ja es zinātu, kāpēc viņš tā rīkojies.

- Mēs nezinām, kāpēc. - Viņa paberzēja Mosa nopirkto auksto kolas pudeli pret savu nosvīdušo pieri. - Mēs varam rikai minēt. Varbūt viņš gribēja jaukt pēdas. Mēs nevaram piezvanīt Semam un pavaicāt, vai nav pazuduši viņa sievas safīri. Ziņās nav parādījusies vēsts par laupīšanu, taču bieži tāda informācija kādu laiku tiek turēta slepenībā. Ja Lūkam Tenesī gadījās nepatikšanas, varbūt viņš kādu idiotisku iemeslu dēļ sadomājis doties uz rietumiem, liekot Džonam Kerolam Breikmenam pazust.

- Bet kāpēc viņš nenolaidās Kankūnas lidostā?

- Nezinu. - Roksanai gribējās kliegt, taču viņa centās savaldīties. - Paskaties uz šīm salām! Dažās jābūt lidlaukiem. Gan oficiāliem, gan ne tik oficiāliem. Kontrabandas nolūkiem.

-Jā, noteikti.

- Labi. - Viņa pasniedza karti Mosam. - Mēģināsim to noskaidrot.

Viņi aizvadīja trīs dienas, meklēdami pa visu Jukatanas pussalu. Viņi izplatīja Lūka aprakstu pa visu piekrasti, maksādami ziņu sniedzējiem un sekodami maldinošiem norādījumiem.

Redzot Roksanas nelabuma lēkmes, Moss lauzīja rokas un vēlējās, kaut. tepat līdzās būtu Lilija. Ja viņš mēģināja palīdzēt un palutināt Rok-sanu, viņa kaut ko uzbrēca kā rejošs terjers. Un tieši otrādi: viņas dusmu lēkmes Mosu uzmundrināja. Viņš labi apzinājās - ja vien Roksanai būtu tāda iespēja, viņa viena pati dotos iekšā džungļos, bruņojusies tikai ar dzeramā ūdens blašķi un neatlaidīgu vēlmi atrast Lūku. Moss uzskatīja, ka viņš ir atbildīgs par Roksanu, kamēr viņi nebūs atraduši Lūku. Kad viņa izskatījās pārāk bāla vai pārāk piesarkusi, Moss piespieda viņu apstāties un atpūsties, paciezdams viņas untumus un kaprīzes tieši tāpat, kā ozols pacieš dzeņa kalšanu, - klusējot un drūmā pašcieņā.

Šāds dienas ritms abiem kļuva ierasts, un viņiem jau sāka likties, ka viņi tā pavadīs visti atlikušo dzīvi.

Tad viņi uzgāja lidmašīnu.

Roksanai nācās atdot tūkstoš amerikāņu dolāru par desmit minūšu garu sarunu ar vienacainu meksikāņu uzņēmēju, kurš vadīja savu biznesu no velēnu būdas Mejanas džungļos netālu no Meridas.

Viņš ar kabatas nazi apstrādāja savus nagus, kamēr kāda sieviete, kurai bija aizdomīgs acu skatiens un netīras kājas, cepa kukurūzas miltu plāceņus.

- Viņš saka, viņš gribot to pārdot, vai es gribot to pirkt. - Huaress mazītiņā traukā ielēja tekilu, tad devīgi piedāvāja pudeli arī Roksanai.

-Nē, paldies! Kad jūs nopirkāt lidmašīnu?

t Pirms divām dienām. Es viņam labi samaksāju. - Viņš bija to dabūjis par smiekla naudu, tikpat kā nozadzis, un apmierinājums par paveikto lika Huaresam būt atsaucīgam pret skaisto sinjoritu. - Viņam bija vajadzīga nauda, es viņam iedevu naudu.

- Kurp viņš devās?

- Es neuzdodu jautājumus.

Roksana gribēja sākt lādēties, bet, pamanījusi pie plīts stāvošās sievietes tramīgumu, izvēlējās taktiskāku pieeju. Viņas smaids pauda patiesu apbrīnu.

- Bet jūs taču zinātu, ja viņš vēl arvien atrastos šajā apvidū. Tādam cilvēkam kā jums, ar jūsu kontaktiem, tas taču noteikti būtu zināms.

- SY.[18] - Huaresam patika tas, ka Roksana izrāda viņam cieņu. - Viņš ir devies projām. Vienu nakti viņš pavadīja džungļos un tad aizgāja. -Huaress uzsita knipi. - Projām bija. Viņš pārvietojas klusi un ātri. Ja viņš zinātu, ka viņu vēlas atrast tik skaista lēdija, viņš noteikti kustētos lēnāk.

Roksana piecēlās no galda. Lūks zināja, ka viņa vēlas to atrast, viņa gurdi nodomāja. Un tomēr viņš bēga.

-Vai jums nebūtu iebildumu, ja es apskatītu lidmašīnu?

- Skatieties! - Huaress pamāja ar roku, un kaut kas Roksanas acu skatienā atturēja viņu pieprasīt par to papildu samaksu. - Taču jūs viņu tur neatradīsiet.

Viņa neatrada neko, pat ne pelnus no Lūka cigāriem. Nebija nekā-du zīmju, ka Lūks vispār jebkad sēdējis šīs lidmašīnas kabīnē, turējis rokās stūri vai cauri stiklam raudzījies zvaigznēs.

- Mēs varam pamēģināt uz ziemeļiem, - Moss ierunājās, kad Rūkšana iesēdās pilota sēdeklī un ar neko neredzošu skatienu vērās tālumā. - Vai centrālajos rajonos. - Viņš centās runāt, jo jutās neomulīgi, ieraugot tukšo, neizteiksmīgo skatienu viņas sejā. - Var būt, ka viņš virzījās tālāk uz salas centru.

- Nē. - Roksana tikai pakratīja galvu. Lai gan tveice karsēja lidmašīnas jumtu, viņa jutās pārāk nosalusi, lai raudātu. - Viņš ir atstājis ziņu.

Moss apmulsis aplūkoja kabīni.

- Bet, Roksij, te nekā nav.

- Es zinu. - Viņa aizvēra acis, ļaujot sāpēm lauzties cauri augumam, cerot, ka tās viņu atbrīvos no veltīgām cerībām. Kad viņa atkal atvēra acis, tajās nebija asaru un to skatiens bija nocietinājies. - Te nekā nav, Mos. Viņš nevēlas, lai viņu atrastu. Dosimies mājās!

TREŠĀ DAĻA

Man netīk šī sltarbā maģija.

VILJAMS ŠEKSPĪRS

25

Tagad viņš bija atgriezies. Piecus gadus ilgušais izgaišanas priekšnesums bija beidzies, un, kā jau pieredzējis izklaides jomas pārstāvis, Lūks nospēlēja savu atgriešanos ar dramatismu un pašpārliecību. Visa publika, izņemot vienu cilvēku, bija sajūsmināta.

Vismaz šajā mirklī.

Šis vīrietis, kas bija piekļāvies Roksanai, veikli manipulējot gan ar viņas muti, gan viņas prātu, nebija ilūzija. Viņam bija miesa un asinis. Šī sajūta bija tik smeldzoši pazīstama: spēcīgais augums virs viņas auguma, viņa smarža, pašas straujais pulss, kad spēcīgie, veiklie pirksti pamazām virzījās augšup pie viņas vaiga.

Viņš bija īsts.

Viņš bija atgriezies mājās.

Viņš bija pats niecīgākais puteklītis, kas jebkad mētājies dubļos.

Roksanas rokas ieķērās Lūka matos, viņa tos parāva tik spēcīgi, ka viņš iekliedzās.

- Apžēliņ, Roksana...

Bet tieši to Roksana bija gaidījusi. Viņa izliecās, spēcīgi iegrūzdama elkoni viņam ribās un triekdama celi viņam starp kājām. Viņam izdevās pārtvert draudīgo celi, taču Roksana vēlreiz lika lielā dzelžaino elkoni, lai iebelztu viņam pa zodu.

Lūkam acu priekšā viss sagriezās. Pēdējais, ko viņš pamanīja, bija Roksana, kas, uzsēdusies jāteniski viņam virsū, šņākdama virzīja savus rūpīgi manikirētos nagus viņam tieši sejā.

Lūks satvēra viņas roku locītavas, pirms izlaistie nagi paspēja saskrāpēt viņam ādu. Tā viņi abi, smagi elpodami un uzlūkodami viens otru ar nepatiku, nevarēja atbrīvoties viens no otra; šis stāvoklis abiem atsauca atmiņā neomulīgi uzbudinošas sajūtas.

- Laid mani vaļā, Kelahan!

- Es gribu saglabāt savu seju tādā pašā izskatā, kāda tā bija, kad te ienācu.

Roksana centās izrauties no viņa tvēriena, bet pieci gadi, ko viņš bija aizvadījis, darīdams Dievs vien zina ko, nebija mazinājuši viņa spēku. Viņš vēl joprojām bija spēcīgs kā vērsis. Varbūt viņa sasniegtu kāroto

brīvību, ja iekostu, bet tas būtu pazemojoši. Roksana nolēma izlīdzēties ar nicinājumu.

- Paturi savu seju! Mani tā neinteresē.

Kaut arī Lūks atlaida viņas rokas, viņš palika saspringts, līdz Rūkšana piecēlās tikpat graciozi un augstprātīgi kā dieviete, kas izkāpj no baseina.

Lūks strauji pietrūkās kājās, tas notika neparasti ātri, ar pavisam nedaudzām kustībām, kas Roksanai vēl labi bija palikušas atmiņā. Neko neteikdama, Roksana uzgrieza viņam muguru un ielēja glāzē šampanieti. Kad tas sasniedza mēli, pat dzirkstošie burbulīši garšoja pliekani un sausi. Taču Roksanai tas sniedza mirkli, tik ļoti nepieciešamo mirkli laika, lai noslēgtu vēl pēdējās sirds durtiņas.

- Vēl joprojām neesi aizgājis? - viņa pagriezusies vaicāja.

- Mums par ko daudz jāizrunājas.

- Tiešām? - Viņa iedzēra vēl vienu malku. - Dīvaini, es gan nevaru iedomāties, par ko mums būtu jārunā.

- Tad runāšu es viens pats. - Lūks pārkāpa pāri izlijušajam ūdenim un nomestajām rozēm, lai ielietu vīnu arī savā glāzē. - Tu vari izmēģināt kaut ko jaunu, piemēram, paklausīties. - Pirms Roksana paspēja iešļākt savas glāzes saturu Lūkam sejā, viņš jau bija satvēris Roksanas rokas. - Vai gribi pacīnīties vēl, Roksij? - Viņa balss bija dobja un bīstama, un, lai Dievs viņai žēlīgs, lika pār Roksanas muguru pārskriet uzbudinājuma trīsām. -Tu zaudēsi. Apdomā savas izredzes!

Tas viņai nepalīdzēs. Dusmās gan viņa varētu mesties uz priekšu, kožot un skrāpējot Lūkam seju, taču galu galā viņa atkal tiks atsēdināta uz grīdas. Tomēr viņas rīcībā bija citi ieroči. Un viņa tos visus liks lietā, lai atmaksātu Lūkam par visiem tiem gadiem, kad tas bija pametis viņu vienu.

- Es tevis dēļ netērēšu labu vīnu. - Kad Lūks atlaida viņas rokas, Rūkšana atkal pacēla glāzi pie lūpām. - Un mans laiks ir vēl vērtīgāks. Man ir paredzēta tikšanās, Lūk. Tev būs mani jāatvaino.

- Tavā kalendārā līdz pat rītdienas preses konferencei nekas cits nav paredzēts. - Viņš sveicinot pacēla augšup savu glāzi. - Es jau pavaicāju Mosam. Mēs varētu paēst vēlas vakariņas. Un pārrunāt visu, kas runājams.

Roksanā vārījās dusmas, bet tās vēl nebija sasniegušas kulmināciju. Viņa piesardzīgi pagriezās pret savu spoguļgaldiņu un apsēdās.

- Nē, pateicos! - Nolikusi glāzi sānis, viņa sāka tīrīt nost skatuves grimu. - Tad jau es labāk vakariņotu kopā ar traku žurku.

- Tādā gadījumā mēs runāsimies šeit.

- Lūk, ir pagājis ilgs laiks. - Viņa nometa izlietotās salvetes. Lūks redzēja, ka bez spožā grima, ko Rūkšana bija izmantojusi uz skatuves, viņa ir kļuvusi pat vēl skaistāka. Neviena fotogrāfija, kuru viņam šo gadu laikā bija izdevies atrast un slepus saglabāt, ne tuvu neattēloja to, kāda viņa bija īstenībā. Tās smeldzīgās ilgas, kuras viņš bija lolojis, ne tuvu nelīdzinājās tām, ko viņš izjuta šobrīd.

- Un, laikam ritot, - Roksana turpināja, uzziezdama uz sejas mitrinošu krēmu, - tas, kas noticis, kļūst vai nu vēl nozīmīgāks, vai arī zaudē savu nozīmi. Varētu sacīt, ka tas, kas pastāvēja starp mums, kļuvis tik sīks un nenozīmīgs, ka gandrīz nemaz vairs nav saskatāms. Tāpēc labāk nemēģināsim to atcerēties, labi?

- Es zinu, ka esmu tevi sāpinājis. - Viss, ko vēl viņš bija sagatavojies teikt, tagad sastinga kaklā, spogulī ieraugot Roksanas uzliesmojušo acu skatienu. Viņas acis bija kā zaļgana dūmaka, un tajās virmojošās emocijas bija sāpīgi uzlūkot.

- Tev nav ne jausmas, ko tu man nodarīji. - Šie vārdi neizskanēja skaļāk par čukstu, taču tie pilnīgi satrieca Lūku. - Ne jausmas, - viņa atkārtoja. - Es tevi mīlēju ar visu savu sirdi, ar visu savu būtību, un tu to visu satrieci. Tu satrieci mani. Nē, nevajag! - Kad Lūka roka pasniedzās uz viņas matu pusi, Roksanai aizrāvās elpa un viņa saspringa un kļuva pavisam stīva. - Neskaries man vairs klāt!

Lūks mirkli ļāva rokai nokarāties tikai sprīža attālumā no viņas matiem, tad nolaida to pie sāniem.

-Tev ir visas tiesības mani ienīst. Es tev lūdzu tikai vienu - ļauj man paskaidrot!

-Tādā gadījumā tu lūdz par daudz. Vai tu tiešām domā, ka jebkas, ko tu teiktu, spētu remdēt to, ko tu nodarīji? - Viņa pagriezās krēslā un piecēlās kājās. Lūks atcerējās, ka viņa vienmēr bijusi stipra. Taču tagad viņa bija kļuvusi vēl stiprāka un tik tāla kā mēness. - Vai domā, ka tas izskaidrojums, ko tu tagad spētu sagudrot, varētu visu vērst par labu un es tevi pieņemtu atpakaļ ar atplestām rokām un atklātu gultu?

Viņa apklusa, aptverdama, ka tūlīt sāks kliegt un zaudēs vēl pēdējo atlikušo savaldīšanos un pašcieņu.

- Man tiešām ir tiesības tevi ienīst, - viņa daudz mierīgāk turpināja. - Es tev varētu pateikt, ka tu salauzi manu sirdi, un man bija jāpieliek ļoti daudz pūļu un centības, lai to atkal saliktu pa gabaliņiem kopā. Un tā būtu taisnība. Bet varu tev atklāt arī daudz skaudrāku patiesību. Attiecībā uz tevi man vispār vairs nav sirds. Tu esi kā dūmi un atspulgs, Lūk, un kas gan vēl labāk par mani zina, cik tie spēj būt mānīgi?

Lūks nogaidīja, līdz bija pārliecināts, ka viņa balss skanēs tikpat mierīgi kā Roksanai.

- Vai gribi, lai noticu, ka tu neko nejūti?

- Man ir svarīgs tikai tas, kam ticu es.

Lūks aizgriezās, pārsteigts, ka tik ilgi vēlējies atrasties viņai līdzās, taču tagad izmisīgi alkst būt tālāk prom. Roksanai bija taisnība. Laiks ir pagājis. Lai cik spējīgs burvju mākslinieks viņš būtu, viņa spēkos nebija padarīt par nebijušičm aizgājušos gadus.

Un tomēr Lūks negrasījās pieļaut, lai pagātne diktētu viņa nākotni. Un viņš vēlējās izbaudīt vēso, sulīgo atriebības garšu. Bet, lai to visu sasniegtu, viņam bija nepieciešama Roksana.

-Ja tu man stāsti taisnību par savām jūtām, tev nebūs nekādu problēmu pastrādāt ar mani kopā.

- Es strādāju viena pati.

-Turklāt ļoti izcili. - Mainījis taktiku, Lūks izvilka cigāru un apsēdās. - Kā jau es iepriekš minēju, man tev ir piedāvājums. Kāds lietišķs piedāvājums, kas, manuprāt, tevi ļoti ieinteresēs.

Roksana paraustīja plecus un izņēma no ausīm sudraba zvaigžņu auskarus.

- Šaubos.

- Filozofu akmens. - Tts bija vienīgais, ko Lūks pateica. Auskari trokšņaini nokrita uz spoguļgaldiņa.

- Nedomā spiest nepareizās pogas, Kelahan!

- Es zinu, kam tas pieder. Es zinu, kur tas ir, un man ir dažas idejas, kā to iegūt. - Viņš pasmaidīja. - Vai šīs pogas tev šķiet piemērotas?

- Kā tu to zini?

Var jau būt, ka vainīgas bija viņa šķiltavas, aizdedzot cigāru, taču Roksanai šķita, ka saskatījusi Lūka acīs uzliesmojam kaut ko dedzinošu un skarbu.

-Teiksim vienkārši tā: es centos to uzzināt. Vai tevi tas interesē?

Roksana paraustīja plecus, paņēma matu suku un sāka to gausi laist caur matiem.

- Varbūt. Kā tu domā, kur tas ir?

Lūks nespēja parunāt. Ne jau tagad, kad viņu šķita pārplūdinām visas atmiņas un ilgas. Atmiņas par to, kā Roksana smiedamās pāri plecam sukā savus matus: tik ugunīgi košus, tik zeltainus. Tik slaida, tik apburoša.

Viņu acis spogulī atkal sastapās. Abpusējo atmiņu spēks uzliesmoja gaisā līdzīgi zibenim. Roksanas roka notrīcēja, un viņa nolika susekli sānis.

- Es jautāju - kā tev šķiet, kur tas ir?

- Es teicu, ka es to zinu. - Lūks lēni un mierīgi ievilka elpu. - Tas ir kādas Mērilendas štata mājas bibliotēkas seifā. Tā īpašnieks ir mūsu sens draugs. - Lūks ievilka dūmus un tad izpūta tos tievā, zilā mākonī. -Sems Vaijats.

Roksanas acis samiedzās. Lūks pazina šo skatienu, un viņš zināja, ka ir Roksanu pierunājis.

- Tu gribi man iestāstīt, ka Semam ir filozofu akmens? Tas pats akmens, kura meklējumiem Makss veltījis tik daudzus gadus?

- Tieši tā. Tīs šķiet īsts. Vismaz Sems noteikti tā uzskata.

- Kāpēc lai viņš būtu vēlējies to iegūt?

- Tāpēc, ka to vēlējās iegūt Makss, - Lūks vienkārši atbildēja. - Un tāpēc, ka, pēc viņa domām, šis akmens nodrošina varu. Šaubos, vai viņš tajā saskata kaut ko mistisku. - Viņš paraustīja plecus un pārkrustoja kājas. - Semam tas vairāk ir uzvaras simbols. Makss ro gribēja, tagad to ir ieguvis Sems. Viņa īpašumā tas ir jau sešus mēnešus.

Roksanai šķita, ka būtu prātīgi apsēsties, lai atgūtu savaldīšanos. Viņa īstenībā nemaz nebija īpaši ticējusi šim akmenim. Bija reizes, kad viņa bija ienīdusi leģendu par šo akmeni, jo tas bija aizrāvis viņas tēvu arvien tālāk un tālāk prom no realitātes. Tomēr, ja tas eksistēja...

- Kā tu zini par akmeni un par Sernu?

Lūks būtu varējis viņai to izstāstīt. Bija tik daudz kas, ko viņš būtu varējis Roksanai izstāstīt, pārvarot šo piecu gadu bezdibeni. Bet, ja viņš stāstītu daļu, tad nāktos izstāstīt visu. Arī viņam bija savs lepnums.

-Tā ir mana darīšana, kā es to zinu. Es tev jautāju, vai tevi interesē akmens iegūšana.

-Ja tā mani interesētu, nekas mani nevarētu atturēt iegūt to pašai saviem spēkiem.

- Es tevi apturētu. - Viņš gan neizkustējās no savas laiskās pozas krēslā, taču Roksana juta gan šo izaicinājumu, gan un arī barjeru. - Esmu veltījis pārāk daudz laika un pūļu, lai uzietu šo akmeni, Roksana. Es tev neļaušu nocelt to man no degungala. Bet... - Viņš pagrieza cigāru, lai izpētītu tā galiņu. - Es tev piedāvāju kaut ko līdzīgu partnerattiecībām.

- Kāpēc? Kāpēc lai tu kaut ko tādu piedāvātu, un kāpēc lai es to pie-ņemtu?

- Maksa dēļ. - Lūks uzlūkoja Roksanu. - Lai kas pastāvētu vai liepa-stāvētu starp mums abiem, arī es viņu mīlu.

Tas sāpināja. Roksana centās apspiest sāpes un cieši sakļāva klēpī saliktās rokas.

- Pēdējo piecu gadu laikā tu neapšaubāmi demonstrēji savu pieķeršanos, vai ne?

- Es piedāvāju savus paskaidrojumus. - Lūks paraustīja plecus un pasniedzās pēc šampanieša glāzes. - Tagad tev būs jāpagaida. Tu vari izvēlēties - vai nu strādāt kopā ar mani un iegūt: akmeni, vai arī es to iegūšu viens.

Viņa vilcinājās. Nebūtu grūti uzmeklēt Sema māju Mērilendas štatā, jo viņš bija viens no potenciālajiem kandidātiem tuvās senatora vēlēšanās. Drošības sistēmas pārvarēšana būs mazliet grūtāka - tā paša iemesla dēļ, taču ne jau neiespējama.

- Man par to jāpadomā.

Lūks viņu pārāk labi pazina.

-Jā vai nē, Roksij. Tūlīt pat. Lai iegūtu informāciju, kas jau tagad ir manā rīcībā, tev būs nepieciešami vairāki mēneši. Kamēr tu to savāksi, es jau būšu dabūjis akmeni.

- Tad kāpēc tev esmu vajadzīga es?

- Mēs nonāksim arī līdz tam. Jā vai nē?

Roksana raudzījās uz Lūku - uz seju, ko bija tik labi pazinusi. Reiz bija tāds laiks, kad viņa būtu varējusi pateikt, par ko Lūks tobrīd domā, un pavisam noteikti būtu zinājusi, ko viņš izjūt. Bet šie gadi viņu bija pārvērtuši svešiniekā.

Labi vien bija, viņa nolēma. Ja viņš tā arī paliks svešinieks, viņai būs vieglāk tikt ar visu galā.

-Jā.

Atvieglojuma vilnis pāršalca Lūku ka svaiga gaisa plūsma. Viņš jau atkal spēja elpot. Tomēr viņa vienīgā reakcija bija tikko jaušams smaids un galvas mājiens.

-Labi. Pastāv zināmi noteikumi.

Roksanas acis kļuva saltas.

- Nu protams!

- Manuprāt, tu spēsi ar tiem samierināties. Šoruden Vašingtonā ir paredzēta izsole.

- F.s zinu, Klaidburgas savrupmājā.

- Tad tu ari zināsi to, ka rotaslietas vien tur ir novērtētas par vairāk nekā sešiem miljoniem.

- Apmēram seši, komats, astoņi miljoni.

- Apmēram, - Lūks piekrita un izdzēra pēdējo šampanieša malku. - Es gribu tās nolaupīt.

Vienu mirkli Roksana vispār vairs nespēja parunāt.

- Tu esi zaudējis prātu. - Taču aizrautīgais satraukums Roksanas acis nodeva viņas patiesās domas. - Tad jau tu tikpat labi vari iesoļot Sarit-sona galerijā un mēģināt nolaupīt Cerību briljantu.

- Tu maldies. - Ak jā, Lūks zināja, ka Roksana sirdī jau ir piekritusi šim darbam. Piecēlies viņš pasniedzās pēc pudeles, lai viņiem abiem ielietu vēl mazliet šampanieša. - Esmu jau nedaudz papētījis šajā virzienā. Tur jātiek galā tikai ar dažām tehniskām problēmām.

- Kā noprotu, tās būs milzīgas tehniskās problēmas.

- Darbs paliek darbs, - Lūks atteica, citēdams Maksu. - Jo lielākas problēmas, jo diženāks triks.

- Izsole ir paredzēta oktobrī. Mums vairs nav daudz laika.

- Laika ir pietiekami daudz. It īpaši, ja tu rīt savā preses konferencē paziņosi, ka atkal strādāsi kopā ar partneri.

- Pie velna, kāpēc gan man tas būtu jādara?

-Tāpēc, ka mēs strādāsim kopā, Roksij, gan uz skatuves, gan arī citur. - Viņš atkal saņēma Roksanas roku un, neņemot vērā viņas pretošanos, uzvilka viņu kājās. - Tas attieksies tikai uz darbu, mīļā. Es būšu kā noslēpumains rēgs, kas atgriezies. Saliec to kopā ar to priekšnesumu, ko mēs abi radīsim, un mēs sarīkosim īstu sensāciju. Tas būs lielisks iemesls uzmanības novēršanai oktobrī... mūsu noslēguma izrādē tieši pirms izsoles.

- Vai tu jau esi pieteicis mūsu izrādi?

Lūkam nebija iebildumu pret viņas sarkasmu, ne jau tagad, kad viņš spēlēja, lai uzvarētu.

- To atstāj manā ziņā! Tas viss lieliski saistīsies kopā, Roksij, - izrāde, izsole, akmens. Kad viss būs galā, mēs abi sasniegsim to, ko vēlamies.

- Es zinu, ko es vēlos. - Lūks joprojām turēja viņas roku savējā. Rok-sana bija gatava zvērēt, ka jūt no viņa pirkstiem plūstošo spēku. Tā bija sajūta, kas vienlaikus biedēja un uzbudināja. - Bet par tevi es neesmu pārliecināta.

-Tomēr tev vajadzētu būt pārliecinātai. - Viņš nenolaida skatienu no Roksanas acīm. - Tu allaž biji pārliecināta. Es gribu atgūt tevi, Rok-sana. - Viņš pacēla Roksanas stīvos pirkstus sev pie lūpām. - Un man ir bijis pietiekami daudz laika izgudrot, kā panākt to, ko es vēlos. Ja tu no tā baidies, tad vari tūlīt pat izstāties no spēles.

- Es ne no kā nebaidos. - Roksana spēji izrāva roku no Lūka tvēriena un paslēja augšup zodu. - Es piedalos, Kelahan. Kad darbiņš būs padarīts, es uzsitīšu knipi. - Viņa to izdarīja tepat, Lūkam deguna priekšā. - Un tu būsi izgaisis. Tieši to es vēlos.

Lūks tikai pasmējās un, saņēmis viņu aiz pleciem, pievilka sev klāt, lai ātri un cieši noskūpstītu.

- Ak dievs, ir tik labi atkal būt mājās! Satriec viņus preses konferencē pilnībā, Roksij! Pastāsti, ka šobrīd gatavo pavisam jaunu priekšnesumu. Ierosini viņu apetīti! Pēc tam es aiziešu pie tevis uz viesnīcas numuru. Mēs varēsim izstrādāt detaļas.

- Nē. - Viņa piespieda abas plaukstas pie Lūka krūtīm, lai atgrūstu viņu prom. - Es tikšu galā ar presi un tad aiziešu pie tevis. Parūpējies, lai tavā rīcībā būtu pietiekami daudz informācijas, kas mani ieinteresētu.

- To es tev varu apsolīt. Esmu apmeties tajā pašā viesnīcā, kur jūs, tikai vienu stāvu zemāk.

Roksana spēji nobālēja.

-Cik ilgi tu jau tur mitinies?

- Es ierados tikai stundu pirms izrādes. - Viņas reakcijas ieinteresēts, Lūks pacēla galvu. - Kāpēc tas tevi uztrauc?

- Tas nozīmē, ka man būs rūpīgāk jāpārbauda, vai ir aizslēgtas durvis.

Smaids no viņa acīm apdzisa.

-Ja es nolemšu ieiet, mani neatturēs nekādas atslēgas, Roksij. Mani atturēs vienīgi tavs aizliegums. Norunāsim ap pusdienlaiku, - viņš piebilda un devās uz durvju pusi. - Es tev izmaksāšu pusdienas.

- Lūk! - Roksana nepaspēra ne soli uz viņa pusi. Kaut ko tādu viņa nespēja izdarīt. - Vai tu jau esi saticis Liliju? - Kad Lūks tikai pakratīja galvu, Roksanas sirds, kas šķita tik nocietināta pret Lūku, mazliet padevās. -Ja vēlies, es viņu pasaukšu.

- Es nevaru. - Visā savā mūžā viņš bija mīlējis tikai divas sievietes. Sastapties ar tām abām vienā vakarā bija vairāk, nekā viņš spētu izturēt, vismaz Lūkam pašam tā šķita. - Es runāšu ar viņu rīt.

Tad viņš jau bija aizgājis - ātri, nebildis vairs ne vārda. Roksana nebija pārliecināta, cik ilgi stāvējusi, lūkodamās uz durvīm, ko Lūks bija aizvēris aiz sevis. Viņa pati nespēja saprast, ko šobrīd izjūt. Kad Lūks bija viņu pametis, viņas dzīve bija sagriezusies ar kājām gaisā. Viņai nešķita, ka tagad, kad viņš atgriezies, tā atkal būtu iegrozījusies pareizi. Īstenībā Lūks to vēlreiz bija izsitis no eņģēm. Šoreiz tieši no Roksanas pašas būs atkarīgs, cik lielā mērā tā sasvērsies un vai vispār vēl kādreiz būs tā kā agrāk.

Taču viņa jutās nogurusi. Neizsakāmi nogurusi. Pat pārģērbšanās ielas drēbēs šķita vairāk, nekā viņa spētu izturēt. Jau aizvilkdama džinsu rāvējslēdzēju, viņa izdzirdēja klauvējienu pie durvīm.

Ja Lūks atgriezies, tad viņa... bet nē, viņa izsmējīgi nodomāja, Lūks jau nu nepūlētos pieklauvēt.

- Jā, kas tur ir?

—r Tā esmu es, mīļā. - Priekā spulgojošām acīm Lilija pabāza galvu pa durvju spraugu. Pārskatot istabu un redzot tajā tikai Roksanu, daļa priecīgā mirdzuma nozuda. -- Moss man pastāstīja... es gaidīju tik ilgi, cik vien spēju. - Viņa ienāca telpā un pamanīja uz grīdas izlijušo ūdeni un izmētātās rozes. - Viņš ir Šeit! - Lilijas smaids jau atkal parādījās sejā tikpat žilbinošs. - Es gandrīz nespēju tam noticēt. Kur viņš bijis visu šo laiku? Kā viņam klājas? Kur viņš ir tagad?

- Es nezinu, kur viņš ir bijis. - Roksana paņēma somiņu un pārbaudīja tās saturu, lai rokām būtu ar ko darboties. - Šķiet, ka viņam klājas labi, un man nav ne jausmas, kur viņš ir tagad.

- Bet... bet... viņš taču nedevās atkal prom?

- Ne tādā veidā, kā tu domā. Viņš ir apmeties pilsētā, mūsu viesnīcā. Iespējams, ka mēs ar viņu apspriedīsim dažas darba lietas.

- Darba lietas? - Iesmējusies Lilija apskāva Roksanas augumu un cieši saspieda. - Manuprāt, tas nu būtu pēdējais, ko jums abiem vajadzētu apspriest. Nevaru vien sagaidīt, kad viņu ieraudzīšu. Tas ir kā brīnums.

- Vairāk gan kā viena no septiņām pasaules sērgām, - Roksana nomurmināja.

- Beidz, Roksij, esmu pārliecināta, ka viņš tev visu paskaidroja.

- Es to negribēju dzirdēt. - Viņa atraisījās no Lilijas apskāvieniem, cenzdamās nedusmoties, ka viņa tik vienkārši piedevusi Lūkam. - Man vienalga, kāpēc viņš devās prom un kur viņš bijis. Tā manas dzīves daļa ir beigusies.

- Roksij...

- Es runāju nopietni, Lilij. Ja gribi svinēt viņa atgriešanos, tad - uz priekšu! Tikai negaidi, lai es pievienotos šīm svinībām. - Viņa noliecās un iemeta atkritumu tvertnē salauzītās rozes. - Tomēr šķiet, ka mēs kādu laiku strādāsim kopā. Bet tas arī viss. Starp mums vairs nav nekā perso-niska. Tieši tādas attiecības es vēlos.

-Tu jau vari apgalvot, ka tādas vēlies, - Lilija klusi ierunājās. - Var pat būt, ka šobrīd tu tā jūties. Bet ne jau tā tam jāpaliek, ne arī tā tas jebkad paliks. - Lilija noliecās, lai uzliktu roku uz Roksanas pleca. - Tu viņam neizstāstīji par Netenjelu.

- Nē. - Roksana aizmeta rozi un drūmi aplūkoja īkšķi, uz kura no ērkšķa bija parādījies mazs asins plankumiņš. - Sākumā, kad viņš pateica, ka apmeties viesnīcā, es baidījos, ka viņš to zina. Taču viņš nezina.

- Mīļā, tev viņam tas jāpasaka.

- Kāpēc? - Roksanas acīs iedegās kaislīgas dusmas.

- Lūkam ir tiesības...

- Viņa tiesības beidzās pirms pieciem gadiem. Tagad visas tiesības pieder vienīgi man. Netenjels ir mans. Sasodīts, Lilij, neskaties uz mani tā! - Viņa pielēca kājās, lai izvairītos no maigā, līdzjūtīgā skatiena. - Ko man būtu vajadzējis teikt? Ak, starp citu, Kelahan, dažus mēnešus pēc tam, kad tu no mums aizgāji, es dzemdēju tavu dēlu. Viņš izskatās ļoti līdzīgs tev. Viņš ir lielisks bērns. Varbūt es kādreiz drīkstētu tevi ar viņu iepazīstināt?-Viņa ar plaukstu aizspieda muti, lai apslāpētu elsas.

- Nevajag, Roksij...

- Es neraudāšu. - Kad Lilija viņu apskāva, Roksana papurināja galvu. - Nekad neesmu viņa dēļ raudājusi. Ne reizi. Arī tagad es negrasos to darīt. - Tomēr viņa pagrieza galvu pret Lilijas plecu un ļāva sevi mierināt. - Ko lai es saku Netam, Lilij? Te ir tavs tēvs, kuram, kā es tev teicu, bija jādodas projām. Tagad viņš ir atgriezies, taču nepierodi pie viņa klātbūtnes, jo viņš atkal var piepeši sadomāt un nozust.

- Viņš neuzgriezīs muguru savam dēlam. Viņš to nespētu.

- Es negrasos ar to riskēt. - Roksana dziļi ievilka elpu un, jau saņēmusies, pakāpās atpakaļ. - Ja es izlemšu izstāstīt Lūkam par Netenjelu,

tad pati izvēlēšos, kur un kad to darīt. Beigsim par to runāt! - Viņa satvēra Lilijas plecus un cieši tos saspieda. - Es gribu, lai tu man apsoli, ka neko neteiksi.

- Es viņam neteikšu, ja vien tu apsolīsi, ka rīkosies prātīgi.

- Es cenšos to darīt. Dosimies nu prom, labi? Sī ir bijusi gara diena.

Vairākas stundas vēlāk Roksana stāvēja guļamistabas durvīs un raudzījās, kā guļ viņas dēls. Debesīs pamazām izklīda nakts tumsa, tās kļuva bāli zeltainas. Roksana ieklausījās Netenjela elpošanā. Viņas bērns, viņas brīnums, pats izcilākais viņas burvju mākslas triks. Tad viņa iedomājās par vīrieti, kurš gulēja vienu stāvu zemāk, par vīrieti, kurš viņai bija palīdzējis radīt šo jauno dzīvību.

Roksana atcerējās, cik pārbijusies bija tobrīd, kad apsēdās, lai izstāstītu tēvam par savu grūtniecību. Un to, cik cieši Makss viņu apskāva. Viņa atcerējās nenogurstošo atbalstu, ko viņai bija sniedzis Makss, Moss un Leklērs. Tos zābaciņus, kurus bija uzadījusi Lilija un kuri bija izskatījušies kā jocīgi dūrainīši, atcerējās bērnistabai tapetes, ar kurām Moss viņu bija pārsteidzis, pienu, ko viņai bija spiedis dzert Leklērs.

Viņa atcerējās to dienu, kad pirmo reizi bija jutusi mazuli sakustamies. Toreiz viņa gandrīz vai bija padevusies un sākusi raudāt, tomēr viņai bija izdevies savaldīt asaras. Viņa atcerējās grūtnieces platās drēbes, pietūkušās potītes. Pirmo kārtīgo spērienu, kas viņu bija pamodinājis nakts miegā. Nodarbības topošajām māmiņām, kur viņai bija izpalīdzējusi Lilija. Un to mazītiņo cerības sēkliņu, kas bija iesēta dziļi sirdī: ka Lūks tomēr atgriezīsies pirms viņu mazuļa piedzimšanas.

Taču viņš nebija atgriezies. Roksana bija izturējusi astoņpadsmit nogurdinošas dzemdību stundas - gan pārbijusies, gan priecādamās. Viņa bija vērojusi, kā dēls izcīna savu ceļu laukā no dzemdes, viņa bija klausījusies mazuļa pirmajā sašutuma pilnajā kliedzienā.

Un katru dienu viņa bija lūkojusies uz Netenjelu un mīlējusi viņu, un viņa sejā redzējusi atspoguļojamies Lūka vaibstus.

Roksana bija vērojusi, kā aug viņas dēls, kā arī to, kā viņas tēvu aprij slimība, ar kuru neviens nespēja cīnīties. Viņa bija jutusies vientuļa. Lai cik lielu mīlestību viņa bija jutusi sev apkārt mājās, naktīs viņai nebija neviena, kam piekļauties. Nevienu roku, kas viņu apskautu un sniegtu viņai mierinājumu, kad tēvs vairs nespēja viņu pazīt.

Arī tagad, ataustot rīta gaismai, viņai nebija neviena, kas stāvētu līdzās un sargātu viņas dēla miegu.

26

Lilija sabužināja matus, savā kalnu kristāliem greznotajā pūdernīcas spogulītī pārliecinājās, ka viņas grims ir nevainojams, un uzbūra sejā spožu, draudzīgu smaidu. Viņa atlieca plecus, pārliecinādamās, ka ir ievilkts vēders, - kaut gan viņai nepatika to atzīt, pēdējā laikā tas radīja nelielas problēmas. Tikai tad viņa jutās pietiekami apmierināta ar savu izskatu, lai pieklauvētu pie Lūka viesnīcas numura durvīm.

Nebija tā, ka viņa būtu nelojāla pret Roksanu, viņa pati sev nervozi iegalvoja. Viņa grasījās tikai sasveicināties... varbūt viņa vēl paspēs dot zēnam kādu labu padomu, kamēr vēl bija spējīga tādus dot. Taču tā nebija nelojalitāte, kaut arī sirds vai grasījās stāties no neizmērojamā prieka atkal ieraudzīt Lūku.

Turklāt viņa bija nogaidījusi, kad Roksana noies lejā uz preses konferenci.

Kamēr tika atvērtas durvis, Lilija jau bija paspējusi nokošļāt lielāko daļu savas lūpukrāsas. Viņa aizturēja elpu, smaidīja vēl spožāk un pēc tam neizpratnē uzlūkoja tumšmataino maza auguma vīrieti, kas stāvēja otrpus atvērtajām durvīm. Viņš raudzījās pretī cauri brillēm sudrabotos ietvaros ar tik biezām lēcām kā Lilijas īkšķis. Lai cik ļoti Lūks būtu pārvērties, Lilija nodomāja, viņš tomēr nebūtu varējis zaudēt sešas collas no sava auguma garuma.

- Atvainojiet! Es laikam kļūdījos un pieklauvēju pie nepareizajām durvīm.

- Lilija Beitsa! - Spalgajā balsī varēja nepārprotami saklausīt Bronk-sas akcentu, un tā izklausījās tikpat draudzīga, cik piemērota ir gaļa uz rupjmaizes šķēles. Lilija atklāja, ka svešais jau saņēmis viņas roku un dedzīgi to krata. - Es jūs pazītu jebkur. Jeb-kur! Dzīvē jūs esat pat vēl skaistāka nekā uz skatuves.

- Pateicos! - Ieraduma pēc viņa noplivināja garās skropstas un atliecās atpakaļ, lai vīrietis viņu neievilktu numurā, jebkurai sievietei ar satriecošu augumu nācās likt lietā arī satriecošus instinktus. - Baidos, ka būšu sajaukusi durvju numuru.

Viņš nelaida vaļā Lilijas roku, bet ar otru pabīdīja augšup brilles, kas slīdēja nost no viņa iespaidīgā deguna.

- Es esmu Džeiks. Džeiks Fainsteins.

- Priecājos iepazīties. - Viņi turpināja stīvēties pie durvīm. Lilija ne-

omulīgi pameta skatienu pāri plecam, prātodama, vai kāds atsteigtos palīgā, ja viņa sauktu pēc palīdzības. - Piedodiet, ka jūs iztraucēju, Fain-steina kungs!

- Džeiks! Džeiks! - Viņš plati pasmaidīja, atklādams apbrīnojami lielus baltus zobus, tik līdzenus, ka tos varētu rādīt jebkurai augstai komisijai. - Mums nav nepieciešamas nekādas formalitātes, Lilij. Vakar bija brīnišķīgs šovs. - Viņa melnās, apaļās acis, ko briļļu lēcas padarīja vēl lielākas, žilbinoši uzsmaidīja Lilijai. - Brī-niš-ķīgs!

- Pateicos! - Esmu lielāka augumā nekā viņš, Lilija pati sev iegalvoja. Un katrā ziņā smagāka. Viņa krekls ar īsajām piedurknēm atklāja zobu bakstāmiem līdzīgas rokas un kalsnas locītavas. Ja notiktu visļaunākais, Lilija spētu viņu pieveikt. - Es tagad patiešām vairs nevaru pļāpāt. Es jau kavēju.

- Ak, bet kafijas tasītei taču jums būs laiks. - Ar brīvo roku viņš pamāja uz istabas pusi, norādot uz galdu, kas bija nokrauts ar bļodām un tasītēm, un pilniem šķīvjiem. - Un brokastīm. Varu saderēt, ka šorīt jūs vēl neko neesat ēdusi. Es pasūtīju ļoti garšīgus beigeļus. Varēsiet mazliet ieēst, izdzert tasīti kafijas un atpūsties. Man obligāti katru rītu kaut kas jāieēd, citādi mans organisms cieš visu dienu. Ko jūs teiktu par apelsīnu sulu? - Viņš vēl par collu pavilka Liliju dziļāk istabā. - Tā ir svaigi spiesta.

- Es patiešām nevaru. Es tikai...

- Džeik, vai tu izbeigsi sarunāties pats ar sevi! Tas mani dara traku. -Vēl arvien pēc dušas pilošiem matiem Lūks iznāca no guļamistabas, pogādams ciet kreklu. Viņš spēji apstājās, un aizkaitinājumu viņa sejā nomainīja pārsteigums un šoks.

- Kam gan vajadzētu sarunāties pašam ar sevi, ja viņam līdzās ir apburoša sieviete? - Kad Lilijas pirksti ap viņa roku sažņaudzās ciešāk, Džei-ka smaids pārvērtās sāpīgā grimasē. - Un es patiešām uzskatu, ka up-btt-ro-ša. Mēs te jauki papļāpājām. Es tikko Lilijai sacīju, ka viņai vajadzētu apsēsties, izdzert tasīti kafijas un varbūt apēst kādu beigeli.

- Es... es laikam iedzeršu tasīti kafijas, - Lilija ar pūlēm noteica.

- Labi, labi. Es jums tūlīt ieliešu. Vai gribat krējumu? Cukuru? Varbūt diētisko saldinātāju?

-Jā, labi. - Džeiks varēja liet tasītē kaut biezu motoreļļu, viņai bija vienalga, jo viņa nespēja atraut skatienu no Lūka. - Tu izskaties brīnišķīgi. - Savā balsī viņa saklausīja asaras un noklepojās, lai tās noslēptu. - Atvaino! Es iztraucēju jūsu brokastis.

- Tas nekas. Jr jauki tevi satikt. - Tas bija tik briesmīgi, tik draus-mīgi pieklājīgi. Lūks gribēja tikai skatīties un uztvert sevī it visu, kas attiecās uz Liliju. Šo glīto, pārsteidzoši jaunavīgo seju, muļķīgos smaragda papagaiļu auskarus viņa ausīs, “Chanel" smaržas, kas jau tagad pildīja istabu.

- Sēdiet, sēdiet, sēdiet! - Džeiks dedzīgi māja uz galda pusi. - Parunāsieties, kamēr ēdīsiet.

Lūks pameta skatienu uz galda pusi.

- Pazudi, Džeik!

- Eju jau eju. - Džeiks rosījās ap tasītēm un apakštasītēm. - Vai domā, ka es speciāli grozos apkārt, lai sabojātu diženo atkalredzēšanos? Fainsteinas kundze neuzaudzināja šādus tādus idiotus. Es tūlīt pat paņemšu savu fotoaparātu un iešu fotografēt, it kā es būtu parasts tūrists. Lilijas kundze! - Viņš vēlreiz saķēra Lilijas roku un paspieda to. - Es tā priecājos, no visas sirds priecājos iepazīties!

- Pateicos!

Džeiks vēl veltīja Lūkam pēdējo izteiksmīgo skatienu, tad iegāja otrā guļamistabā un diskrēti aizvēra durvis. Kāds gan varētu rasties ļaunums, ja viņš uz brīdi piespiedīs ausi pie atslēgas cauruma?

- Viņš ir... ē... ļoti jauks cilvēks.

- Viņš ir neciešams. - Lūks izmocīja sejā kaut ko līdzīgu smaidam. - Bet es esmu pie viņa pieradis. - Nervozs kā puisis pirmajā randiņā, Lūks sabāza rokas kabatās. - Apsēdies! Parunāsimies, kamēr ēdīsim.

Lūka satriecoši precīzais Džeika teiktā atdarinājums lika Lilijas lūpām ietrīcēties.

- Es negribu lieki aizņemt tavu laiku.

Lūkam labāk būtu paticis, ja Lilija viņam būtu ietriekusi nazi sirdī.

- Lilij, lūdzu!

- Varbūt mazliet kafijas. - Viņa piespieda sevi apsēsties, neļaudama pazust mākslotajam smaidam. Ber, kacl viņa pacēla augšup tasīti, tā notrīcēja uz apakštasītes. - Es nezinu, ko lai tev saku. Laikam jau es gribētu zināt, kā tev klājas.

- Esmu sveiks un vesels. - Arī Lūks apsēdās, bet šoreiz viņam bija pavisam zudusi apetīte. Viņš dzēra tikai melnu kafiju. - Un kā klājas tev? Roksana... nu, viņa vakar nebija tādā noskaņojumā, lai pārāk daudz man stāstītu par visiem pārējiem.

- Esmu kļuvusi vecāka, - Lilija sacīja, neveiksmīgi mēģinādama pajokot.

- Tu neizskaties vecāka. - Lūks pētīja Lilijas seju, cenzdamies apslāpēt emocijas, kas draudēja viņu pārplūdināt. - Ne par dienu vecāka.

- Tu allaž zināji, ko teikt sievietei. Tas tev noteikti no Iru asinīm. -Viņa tramīgi ievilka elpu un pārlauza beigeli. - Leklēram klājas labi. Viņš kļuvis vēl untumaināks, nekā bija agrāk. Tagad viņš pārāk bieži vairs nedodas turnejās. Moss ir precējies. Vai tu to zināji?

- Moss? Precējies? - Lūks spēji un spontāni iesmējās, un Lilijai acīs saskrēja asaras. - Bez jokiem? Kā tas gadījās?

- Alise ieradās... strādāt pie mums. - Lilija piesardzīgi aprāvās. Nebūtu labi pavēstīt, ka Roksana viņu nolīgusi par aukli Netenjelam. - Viņa ir attapīga un mīļa, un viņa neprātīgi iemīlējās Mosā. Pagāja divi gadi, līdz arī Moss to saprata. Es nezinu, cik daudz stundu viņa aizvadīja, palīdzot Mosam ķimerēties ap motoriem.

- Man ar viņu noteikti jāiepazīstas. - Iestājās klusums, un Lūks jutās neomulīgi. - Vai vari man pastāstīt par Maksu?

- Viņam nekļūst labāk. - Lilija atkal pacēla savu kafijas tasīti. - Viņš ir iegrimis tādā pasaulē, kur neviens no mums nespēj viņu sasniegt. Mēs ne... mēs nespējām ievietot viņu slimnīcā, tāpēc esam noorganizējuši viņa aprūpi mājās. Viņš pats vairs neko izdarīt nespēj. Tas ir visļaunākais -redzēt viņu tik bezpalīdzīgu. Roksanai tas ir ļoti smagi.

-Un tev pašai?

Lilija saknieba lūpas. Kad viņa atkal ierunājās, viņas balss bija stingra un mierīga.

- Makss ir aizgājis. Es varu ielūkoties viņa acīs, un es tur vairs neredzu Maksu. Jā, es vēl joprojām sēžu līdzās viņa ķermenim, baroju un mazgāju to, bet it viss, kas ietvēra viņa būtību, jau ir miris. Viņa ķermenis gluži vienkārši gaida, kad varēs tam pievienoties. Tāpēc man šajā situācijā ir vieglāk. Es jau esmu beigusi sērot.

- Man viņš jāredz, Lilij. - Lūks gribēja pasniegties un satvert viņas roku. Viņa pirksti atradās tikai dažu collu attālumā no Lilijas pirkstiem, bet tad Lūks savējos atrāva. - Es zinu, ka Roksana varētu iebilst, bet man vajag viņu redzēt.

- Viņš par tevi apvaicājās, simtiem reižu. - Lilijas balsī apsūdzība mijās ar aizvainojumu. Viņa nespēja izvairīties un noslēpt nevienu no tiem. - Viņš mēdza aizmirst, ka tevis nav, un tad viņš tevi sauca.

- Man tik ļoti žēl... - Tā šķita nožēlojama atbilde.

- Kā tu to varēji, Lūk? Kā tu varēji aizbraukt, neteicis ne vārda, un salauzt tik daudzas sirdis? - Kad Lūks spēja vienīgi pakratīt galvu, Lilija novērsās. - Tagad jāatvainojas man, - viņa stīvi noteica. - Man nav nekādu tiesību tevi izprašņāt. Tev allaž bijušas tiesības pašam brīvi izvēlēties - aiziet vai palikt.

- Tiešs trāpījums, - Lūks nomurmināja. - Daudz tiešāks nekā viss, ko man vakar pārmeta Roksija.

- Tu izpostīji viņas dzīvi. - Lilija nebija zinājusi, cik karstas dusmas viņā mitušas, līdz tās nebija izlauzušās laukā. - Viņa tevi mīlēja jau kopš tā laika, kad bija maza meitene. Viņa tev uzticējās. Mēs visi tev uzticējāmies. Mums šķita, ka ar tevi atgadījies kaut kas drausmīgs. Mēs bijām par to pārliecināti līdz pat tam brīdim, kad Roksana atgriezās no Meksikas.

Pagaidi! - Viņš satvēra Lilijas roku un cieši to saspieda. - Viņa devās uz Meksiku?

- Viņa tur meklēja tevi. Moss devās viņai līdzi. Tev nav ne jausmas, kā viņa jutās. - Pārbijusies, stāvoklī, ar salauztu sirdi. Lilija atsvabināja savu roku no Lūka tvēriena un piecēlās. Viņas parasti tik mierīgais raksturs dusmu reizēs kļuva īpaši iedarbīgs. - Viņa tevi meklēja, bīdamās, ka tu esi miris vai slims, vai Dievs vien zina, kāds vēl. Tad viņa atrada tavu lidmašīnu un cilvēku, kam tu to pārdevi. Un tad viņa saprata, ka tu negribi, lai viņa tevi atrastu. Nolādēts, man šķita, ka viņa vispār nekad netiks tam pāri. - Lilija atgrūda krēslu pret galdu tik spēcīgi, ka nodrebēja visi trauki. - Saki man, ka tev bija amnēzija. Saki man, ka tev iesita pa galvu un tu mūs aizmirsi, aizmirsi it visu! Vai vari man to pateikt?

-Nē.

Tagad viņa raudāja, lielas asaras klusi ritēja pār vaigiem, un Lūks spēja tikai izmisis noskatīties tajās.

- Es tev nevaru to pateikt, un es nevaru tev lūgt, lai tu man piedotu. Es varu teikt vienīgi to, ka es rīkojos tā, kā uzskatīju par vislabāko visiem. Es neredzēju citu iespēju.

-Tu neredzēji citu iespēju? Vai tiešām tu neredzēji pat to iespēju, kā darīt mums zināmu, ka esi dzīvs?

- Nē. - Viņš paņēma salveti un piegāja Lilijai klāt, lai noslaucītu viņas asaras. - Es katru dienu pārjums domāju. Pirmajā gadā mēdzu naktīs atmosties un domāt, ka esmu mājās, bet tad atskārtu, ka esmu maldījies. Roksanas vietā es varēju pieskarties vienīgi pudelei. Tikpat labi es varēju būt miris. Es vēlējos, kaut varētu jūs aizmirst, kaut būtu pārstājis ilgoties pēc savas ģimenes. - Balss kļuva dobjāka, viņš sažņaudza salveti dūrē. - Man bija jau divpadsmit gadu, kad es beidzot atradu sev māti. Es negribu visu savu atlikušo dzīvi pavadīt bez viņas. Pasaki man, kas man jādara, lai pārliecinātu tevi dot man vēl vienu iespēju.

Lilijas mīlestība bija plūstoša. Lai cik spēcīgs būtu aizsprosts, tā allaž spētu izlauzties un plūst tālāk. Viņa darīja vienīgo, ko šobrīd spēja darīt. Viņa papleta rokas un apskāva Lūku, glāstīdama un mierinādama viņu, kad viņš apslēpa savu seju viņas matos.

-Tagad tu esi mājās, - viņa murmināja. - Tas ir vienīgais, kas ir svarīgi-

It viss atgriezās no jauna - tieši tur, kur viņš to bija atstājis. Maigums, mīļums, spēks. Lūku pārņēma tik spēcīgas emocijas, kā upi pārņem straumes plūdu laikā. Viņš spēja vienīgi pieķerties, lai netiktu aiznests tām līdzi.

- Kā man tevis pietrūka! Ak dievs, kā man tevis pietrūka!

- Es zinu. - Lilija atslīga tiz krēsla un ļāva Lūkam ielikt galvu sev klēpī. - Es negribēju uz tevi kliegt, mīļais.

- Man likās, ka tu vispār negribēsi mani redzēt. - Lūks izslējās, lai varētu piekļaut roku Lilijas vaigam, sajust viņas maigo ādu. - Es neesmu pelnījis tevi.

- Tas ir muļķīgi. Vairākums cilvēku teiktu, ka mēs esam pelnījuši viens otru. - Viņa ar asarām acīs iesmējās un cieši apskāva Lūku. - Tu man drīzumā par to izstāstīsi, vai ne?

- Kad vien tu to vēlēsies.

- Vēlāk. Tagad es tikai gribu kādu brīdi paskatīties uz tevi. - No-šņaukādamās viņa mazliet atstūma Lūku, ar mātes modro aci nopētīdama viņa seju. - Nu, jāsaka, tu nepavisam neizskaties citāds kā agrāk. -Viņa ar pirkstu galiņiem izlīdzināja tikko jaušamās grumbiņas pie Lūka acu kaktiņiem. - Varbūt tu izskaties mazliet tievāks un mazliet sīkstāks. -Nopūtusies viņa uzspieda skūpstu Lūkam uz vaiga, tad ar īkšķi notrausa lūpu krāsas pēdas. - Tu bērnībā biji visskaistākais zēns, kādu man gadījies redzēt. - Kad Lūks saviebās, viņa iesmējās. - Vai tu vēl joprojām nodarbojies ar burvju mākslu?

- Tā mani noturēja pie dzīvības. - Lūks saņēma viņas rokas un piespieda tās sev pie lūpām. Viņa sirdi pildīja nevaldāma kauna un pateicības jūtas. Viņš bija mēģinājis sagatavoties Lilijas dusmām, viņas saltajam aizvainojumam, pat viņas vienaldzībai. Taču viņš nespēja turēties

pretī Lilijas nemainīgajai mīlestībai. - Vakar izrādē tu biji brīnišķīga. Vērojot tevi un Roksiju uz skatuves, man bija tāda sajūta, it kā pagājušie gadi nemaz nebūtu bijuši.

- Tomēr tie bija.

- Jā, bija. - Tad Lūks piecēlās, taču Lilijas rokas neatlaida. - Man nav tādu spēju, lai liktu tiem pazust. Taču es varētu kaut ko darīt, lai viss atkal būtu tā, kā tam vajadzēja būt.

- Tu vēl joprojām viņu mīli.

Kad Lūks tikai paraustīja plecus, Lilija piecēlās un saņēma rokās viņa seju.

- Tu vēl joprojām viņu mīli, - viņa atkārtoja. - Bet, lai atgūtu Rok-sanu, tev būs nepieciešams kas vairāk nekā tikai triku pilna kabata. Viņa nav tik viegli ietekmējama kā es.

Lūka seja kļuva nopietna.

- Es protu ietekmēt arī spēcīgi.

Lilija nopūtās un pakratīja galvu.

- Tad viņa gluži vienkārši sitīs tev pretī. Makss teiktu, ka ar medu var noķert vairāk mušu nekā ar sarullētu laikrakstu. Tici man, sievietei -pat stūrgalvīgai sievietei - patīk, ja viņai izrāda uzmanību. - Lūks pavīpsnāja, taču Lilija neatlaidās. - Es nedomāju tikai ziedus un mūziku, mīļais. To varētu nosaukt par attieksmi. Roksijai ir nepieciešams izaicinājums, bet viņai nepieciešama arī aplidošana.

-Ja es nometīšos uz viena ceļa, viņa man iespers pa seju.

Noteikti, Lilija nodomāja, tomēr nosprieda, ka nebūtu prātīgi to atzīt.

- Es nemaz neteicu, ka tas būs viegli. Nepadodies un atgūsti viņas mīlestību, Lūk! Tu viņai esi nepieciešams vēl vairāk, nekā tu vispār spētu saprast.

- Kā tu to domā?

- Vienkārši nepadodies!

Lūks domīgi atkal apskāva Liliju.

- Es negrasos pieļaut tādu kļūdu divas reizes. Es darīšu to, ko vajadzēs, Lilij. - Acīm satumstot, viņš raudzījās tālumā uz kaut ko nīstamu, ko tikai viņš viens spēja saskatīt. - Man vēl daudz kas jānokārto.

- Un vēl parkā bija liels suns. Tāds zeltains. Viņš apčurāja visus kokus.

Roksana bija paņēmusi Netu klēpī un smiedamās klausījās, kā viņš pārstāsta savus rīta piedzīvojumus.

- Pilnīgi visus?

- Varbūt kādu simtu. - Viņš ar tēva acīm sirsnīgi ieskatījās mātei sejā.

- Vai es varu dabūt suni? Es viņam iemācītu sēdēt un dot ķepu, un izlikties par beigtu.

- Un apčurāt kokus?

- jā-a. - Nets plati pasmaidīja un pagriezās, lai apvītu rokas Roksa-nai ap kaklu. Ak, viņš zināja, kā savaldzināt, Roksana nodomāja. Jau kopš pirmā bezzobainā smaida viņš bija īsts sava tēva dēls. - Es gribu lielu suni. Lielu suņu puiku. Viņa vārds būs Maiks.

- Tā kā viņam jau ir pat savs vārds, tad laikam mums tiešām vajadzēs tādu pameklēt. - Viņa aptina ap pirkstu vienu no Neta matu cirtām. Ļoti līdzīgi, viņa šķelmīgi nodomāja, viņas dēls tina ap savu pirkstu viņas sirdi.

- Cik daudz saldējumu tu apēdi?

Neta acis plati iepletās.

- Kā gan tu vari zināt, ka es ēdu saldējumu?

Uz viņa krekla bija neapšaubāms šokolādes traips, un viņa rokas bija aizdomīgi lipīgas. Taču Roksana labi zināja, ka nevajag minēt tik parastus iemeslus.

- Tāpēc, ka mammas zina visu un redz visu, it īpaši tad, ja viņas ir arī burvju mākslinieces.

Nets pastiepa uz priekšu lūpu un apdomāja dzirdēto.

-Tad kāpēc es nekad neredzu tās acis, kas tev ir pakausī?

- Net, Net, Net! - Roksana izteiksmīgi nopūtās. - Vai tad es tev neesmu sacījusi, ka tās ir neredzamas acis?

Roksana spēji pacēla viņu rokās un piespieda sev klāt, samiegusi acis, lai apvaldītu asaras. Viņa nespēja pateikt, kāpēc uzmākusies vēime raudāt; viņa nemaz nevēlējās domāt par šiem iemesliem. Nozīme bija vienīgi tam, ka viņa droši turēja rokās savu bērnu.

- Labāk ej un nomazgā rokas, dižais Net! - Roksanas balss mazliet trīcēja, taču to nevarēja saklausīt, jo viņas seja bija piespiesta pie Neta pleca. - Man tagad jāiet uz tikšanos.

- Tu teici, ka mēs iesim uz zooloģisko dārzu.

- Iesim arī. - Roksana noskūpstīja dēlu un nolika zemē uz īsajām, spēcīgajām kājelēm. - Pēc stundas es atgriezīšos, un tad mēs iesim paskatīties, cik daudz pērtiķu izskatās tieši tāpat kā tu.

Nets smiedamies aizskrēja. Roksana noliecās, lai paceltu mazītiņās mašīniņas, plastmasas cilvēciņus un bilžu grāmatas, kas bija izmētātas pa visu paklāju.

- Alise? Es tagad iziešu. Atgriezīšos pēc stundas.

- Nesteidzies! - Alise atbildēja savā dziedošajā balsī, un Roksana pasmaidīja.

Uzticamā, nesatricināmā Alise ar maigo, gluži vai čukstošo balsi, Roksana nodomāja. Dievs vien zināja, ka bez ēteriskās Alises nerimstošās palīdzības Roksana nekādā ziņā nebūtu spējusi turpināt savu darbu.

Un ja vēl padomā, ka viņa gandrīz vai bija noraidījusi Alises kandidatūru meitenes trauslā izskata un klusās balss dēļ. Un tomēr no neskaitāmajām potenciālajām auklītēm, ar kurām Roksana bija runājusies, tieši Alise bija tā, kas pārliecinājusi Roksanu, ka viņas gādībā Netenjels būs drošībā un jutīsies laimīgs.

Visu bija noteicis kaut kas tāds, ko varēja saskatīt viņas acīs, Roksana nodomāja, iziedama viesnīcas gaitenī. Acu bālais, gandrīz caurspīdīgais pelēkums un tajās saskatāmā rāmā sirsnība. Roksanas praktiskā daba gandrīz vai bija likusi viņai izvēlēties kādu no stingrajām un daudz pieredzējušām kandidātēm, taču Nets no savas gultiņas bija uzsmaidījis Alisei, un tas bija licis pieņemt galīgo lēmumu.

Tagad Alise bija viņu ģimenes locekle. Vienkāršais smaids, ko viņai bija sniedzis sešus mēnešus vecs mazulis, Noveļu ķēdei bija pievienojis vēl vienu posmu.

Roksana nogāja vienu stāvu zemāk, lai sastaptos ar vēl vienu viņu ģimenes ķēdes posmu. Trūkstošo posmu, viņa īgni nodomāja un, izaicinoši izslējusies, skaļi pieklauvēja pie Lūka durvīm.

- Kā vienmēr precīza, - Lūks sacīja, atvērdams durvis.

- Man ir tikai stunda laika, tāpēc ķersimies pie darba. - Viņa pagāja Lūkam garām, atstādama gaisā vieglu pļavas ziedu aromātu un sagādādama mokas Lūka sajūtām.

- Svarīgs randiņš?

Roksana iedomājās par savu dēlu un pasmaidīja.

- jā, un es negribu likt viņam gaidīt. - Viņa paņēma krēslu, apsēdās un sakrustoja kājas. - Esmu gatava klausīties, Kelahan.

- Kā teiksi, Novēla. - Lūks pamanīja viņas lūpas savelkamies smaida, taču viņai ātri izdevās to apspiest. - Vai gribi pirms pusdienām mazliet vīna?

- Ne vīnu, ne pusdienas. - Viņa valdonīgi pamāja ar roku. - Runā!

- Pastāsti man, kā tev veicās preses konferencē.

- Vai to daļu, kas attiecas uz tevi? - Saraukusi uzacis, viņa atlaidās krēslā ērtāk. - Es viņiem pavēstīju, ka iesaistīšu priekšnesumā kādu

mākslinieku, kas viņus apžilbinās. Kādu burvju mākslinieku, kas ceļojis pa pasauli, apgūdams maiju noslēpumus, acteku mistērijas un dmīdu burvestības. - Viņa viegli pasmaidīja. - Ceru, ka tu atbilsti šai reklāmai.

- Ar to es tikšu galā. - Viņš no kafijas galdiņa paņēma tērauda rokudzelžus un runādams rotaļājās ar tiem. - Tu nemaz nebiji tik tālu no patiesības. Esmu daudz ko apguvis.

- Piemēram? - Roksana pavaicāja, kad Lūks viņai padeva apskatīt rokudzelžus.

- Protu iziet cauri sienām, protu likt nozust zilonim, protu uzrāpties pa dūmu stabu. Bangkokā es izkļuvu no kastes, kas izsista ar naglām. Un nozagu rubīnu - tik lielu kā tavs īkšķis. Kairā es izkļuvu no stikla akvārija, kas tika iemests Nīlā, un smaragdi tur bija tikpat zaļi kā tavas acis.

- Aizraujoši, - Roksana sacīja un, izteiksmīgi nožāvādamās, padeva viņam atpakaļ rokudzelžus. Viņa nebija atradusi nekādu slepenu slēdzīti.

- Gandrīz gadu es aizvadīju Īrijā, spoku apsēstās pilīs un piesmēķētos krodziņos. Tur es atradu kaut ko tādu, ko nebiju sastapis nekur citur.

- Un tas būtu?

- To varētu nosaukt par manu dvēseli. - Nenolaizdams acis no Rūkšanas, viņš aplika rokudzelžus ap savām roku locītavām. - Es Īrijā jutos kā mājās, es pazinu tās pakalnus, pilsētas, pat gaisu. Vienīgā vieta, kas mani tik ļoti vilkusi pie sevis, līdz tam bija Ņūorleāna. - Viņš parāva rokas nost vienu no otras, tā ka metāls nokrakšķēja. - Bet tas varbūt tāpēc, ka tur biji tu. Es tevi labprāt aizvestu uz Īriju, Roksij. - Viņa balss bija kļuvusi maiga kā zīds. - Es iztēlojos, kā būtu, ja tu atrastos tur, iztēlojos, kā mīlējos ar tevi kādā no tiem vēsajiem, zaļajiem laukiem, kad migla ceļas visapkārt gluži kā raganu ugunskura dūmi un gaisā skan smeldzīgas arfas skaņas.

Roksana nespēja atraut skatienu no Lūka acīm, ne arī no tā tēla, ko viņš tik prasmīgi bija uzbūris. Lūka vārdiem piemita tāda burvība, ka viņa šķita saskatām abus atlaidušos zālē, miglas ieskautus. Viņa gandrīz vai spēja sajust Lūka roku pieskārienus savai ādai, tik maigus, tik mierinošus, tie iededzināja viņā senās alkas, kas uzliesmoja tik strauji kā sausas malkas pagales.

Viņa cieši iespieda nagus plaukstās un atrāva skatienu no Lūka.

- Labs paņēmiens, Kelahan. Ļoti veikls. - Nu jau savaldījusies, viņa atkal uzlūkoja Lūku. - Izmēģini to ar kūdu, kas tevi nepazīst.

- Tu esi sīksta sieviete, Roksij. - Viņš pacēla rokudzelžus un iemeta tos Roksanai klēpī. Kad viņa pasmaidīja, Lūks izjuta kaut nelielu, tomēr apmierinājumu.

- Kā redzu, arī šajā jomā tu neesi zaudējis savu talantu. Tomēr savā' di. Ja jau tu visus šos gadus esi tik veiksmīgi nodarbojies ar burvju mākslu, kāpēc es par tevi neesmu dzirdējusi?

- Domāju, ka esi gan. - Viņš piecēlās, lai atvērtu durvis, pie kurām atskanēja klauvējiens, un pāri plecam nevērīgi piebilda: - Tu droši vien būsi dzirdējusi par Spoku.

- Par... - Kad viesnīcas apkalpotājs iestūma pasūtītās pusdienas, viņa spēji apklusa. Berzēdama plaukstas, viņa gaidīja, kamēr pusdienas tika izliktas uz galda un Lūks parakstīja čeku. Protams, viņa bija dzirdējusi par Spoku - dīvaino burvju mākslinieku, kas izvairījās no preses uzmanības un parādījās visās vietās uz pasaules, bet pēc tam atkal nozuda.

- Es pasūtīju arī tev, - Lūks sacīja, apsēzdamies pie galda. - Manuprāt, es atcerējos, kas tev garšo.

- Es jau tev teicu, ka man nav laika pusdienām. - Taču ziņkārība lika viņai pienākt tuvāk. Grilēti vistas spārniņi. Sirdij sitoties straujāk, Roksana saknieba lūpas. Viņa prātoja, kā Lūkam izdevies tos pasūtīt, ja tie nemaz nebija iekļauti viesnīcas ēdienkartē. - Man tie vairs negaršo, -viņa noteica un grasījās aizgriezties, taču Lūks satvēra viņas roku.

- Būsim taču civilizēti, Roksij. - Viņš no zila gaisa paķēra rozi un pasniedza to Roksanai.

Viņa pieņēma ziedu, taču negrasījās parādīt, ka tas būtu viņu savaldzinājis.

- Tas ir tikai triks.

-Ja tu atteiksies paēst kopā ar mani, es uzskatīšu, ka tas ir tāpēc, ka šie ēdieni tev atgādina mūsu attiecības. Un es uzskatīšu, ka tu vēl joprojām mīli mani.

Viņa izrāva roku no Lūka tvēriena un nometa rozi uz galda. Pat ne-papūlēdamās apsēsties, viņa paķēra vistas spārniņu un iekodās tajā.

- Vai esi apmierināts?

- Tas mums abiem nekad nav sagādājis problēmas. - Plati smaidīdams, viņš pasniedza Roksanai salveti. - Ja tu apsēstos, tu nenotraipītos tik ļoti. - Viņš pacēla augšup abas rokas. - Nomierinies! Es neesmu iecerējis nekādus trikus.

Roksana apsēdās un sāka slaucīt mērci no pirkstiem.

- Tātad tu strādāji ar Spoka vārdu. Es nebiju pārliecināta, ka tāds tiešām eksistē.

- Tieši tas arī bija pats skaistākais. - Lūks atlaidās ērtāk krēslā, uz-celdams vienu kāju pāri otrai. - Es nēsāju masku, izpildīju savu priekšnesumu, ja man kaut kas iepatikās, šo un to nozagu un tad devos uz citu vietu.

- Vārdu sakot... - Mērce bija sasodīti garšīga. Roksana nolaizīja to, kas bija uzpilējusi uz īkšķa. - Tu nodarbojies ar blēdībām.

Lūka acis uzliesmoja, un Roksana cerēja, ka ne tikai acis. Lūks viņai veltīja skatienu, kas būtu varējis nokaitēt dzelzi.

- Tā nebija Mēdīšanās. - Kaut gan sākumā viņš bija nopelnījis vienu otru dolāru ar kāršu trikiem un apslēptiem kauliņiem. - Tā bija turneja.

Roksana iesprauslojās, un tas nepavisam nebija piedienīgi dāmai, bet tad atkal atgriezās pie vistas spārniņa.

- Protams. Un tagad tu esi nolēmis, ka atkal esi gatavs lieliem darbiem.

- Es allaž esmu bijis gatavs lieliem darbiem. - Vienīgais, kas ārēji pauda viņa dusmas, bija nervozie pirkstu piesitieni kājas potītei. Taču Roksana viņu pazina, pazina ļoti labi, tāpēc viņa priecājās, ka ieguvusi punktu savā labā. - Tu taču negribi nekādus paskaidrojumus par to, kurp es devos un kāpēc, tāpēc teiksim vienkārši tā - es biju atvaļinājumā.

- Lielisks vārds: atvaļinājumā. Tas tik daudz ko attaisno. Labi, Kela-han, tavs atvaļinājums ir beidzies. Ko tu īsti piedāvā?

- Trīs lielus darbus uzreiz. - Viņš pats sev ielēja zeltainu vīnu, bet Roksanas glāzi atstāja tukšu. - Izrādi, izsoli un zādzību. Visas vienā un tajā pašā nedēļas nogalē.

Roksana sarauca uzacis. Tā bija vienīgā reakcija, ko viņa vēlējās Lūkam parādīt.

~ Tu nu gan esi godkārīgs, vai ne?

- Es esmu veikls, Roksij. - Viņa smaids bija izaicinošs, tāds, kādu Lucifers varētu būt raidījis debesu virzienā. - Tikpat veikls kā vienmēr, varbūt pat vēl veiklāks.

- Un tikpat pieticīgs sevis slavēšanā.

- Ar pieticību ir tāpat kā ar taktiskumu. Tie ir domāti garlaicīgajiem. Izrāde novērsīs uzmanību no izsoles. - Viņš parādīja savu tukšo plaukstu, tad pagrieza to un sāka grozīt pirkstos krievu rubli. - Izsole novērsīs

uzmanību no Vaijata darbiņa. - Rublis nozuda. Uzsitis knipi, viņš ieme-ta Roksanas glāzē trīs monētas.

- Vecs triks, Kelahan. - Vēlēdamās iesaistīties spēlē, viņa iemeta monētas savā plaukstā. - Turklāt pavisam lēts triks. - Ar plašu vērienu pagriezusi plaukstu uz augšu, viņa parādīja, ka monētas pārvērtušās par sudrabotām bumbiņām. - Tas mani nespēj iespaidot.

Sasodīts, Lūks nebija zinājis, ka intereses trūkums arī spēj stimulēt.

- Tad uzklausi šo te. Pēc mūsu izrādes tu pievienosies visām slavenībām, kas sapulcējās uz izsoli. Tu būsi goda viešņa, kas ļoti vēlēsies nosolīt dažus spožus nieciņus.

- Un ko darīsi tu?

- Parūpēšos par dažām mākslinieciskām detaļām, bet pēc tam tev pievienošos. Tu dedzīgi centīsies pārsolīt kādu džentlmeni par smaragda gredzenu, taču galu galā viņš tevi pārsolīs.

- Un ja nu to gredzenu iekāro arī citi izsoles apmeklētāji?

- Lai kāda būtu piedāvātā cena, viņš to pārsolīs. Viņš būs francūzis, turklāt bagāts un romantiskas dabas, un viņš vēlēsies iegūt šo gredzenu savai līgavai. Mai's alors,[19] - Lūks brīvi pārgāja uz franču valodu, - kad viņš izpētīs gredzenu, kā to mēdz darīt praktiskas dabas francūzis, viņš atklās, ka tas ir viltojums.

-Gredzens būs viltots?

- Gan tas, gan arī vairāki citi izsoles priekšmeti. - Viņš sakļāva rokas kopā un atspieda pret tām zodu. Pāri rokām viņa acīs iemirdzējās tā pati senā uzjautrinošā aizrautība, un Roksana gandrīz vai pasmaidīja. - Tāpēc, mana vienīgā mīļotā, ka mēs pa nakts tumsu un klusumu pirms izsoles būsim nomainījuši dekorācijas. Un, kamēr Vašingtona ar visiem tās lieliskajiem policijas spēkiem būs sacelta kājās sakarā ar šo pārdrošo dārglietu zādzību vairāku miljonu apmērā, mēs klusi dosimies uz Mēri-lendu un atbrīvosim topošo senatoru no filozofu akmens.

Tas gan nebija viss, daudzu nozīmīgu detaļu izklāstīšanai viņš vēl atradīs piemērotu laiku, tāpat arī ieplānotā īstenošanai.

- Interesanti, - Roksana ieminējās, tēlodama žāvas, taču īstenībā viņa bija sajūsmināta. - Ir tikai viena sīka detaļa, ko es nesaprotu.

-Un tā būtu?

Vi ņa salika plaukstas un izbēra Lūka monētas līdzās viņa šķīvim.

- Kā mēs vispār, sasodīts, iekļūsim pamatīgi apsargātā mākslas galerijā?

- Tādā pašā veidā kā jebkurā piepilsētas mājā, Roksij. Ar prātu un veiklību. Palīdzēs arī tas, ka manā rīcībā ir, varētu teikt, slepens ierocis.

- Slepens ierocis?

- Tas ir ļoti slepens. - Pirms Roksana paspēja izvairīties, Lūks bija saņēmis viņas roku un pacēlis sev pie lūpām. - Man vienmēr ir paticis nolaizīt mērci no sievietes ādas. - Vērodams Roksanu, viņš ar mēli viegli pieskārās viņas pirkstu kauliņiem. - It īpaši tad, ja tā ir tava āda. Vai atceries to dienu, kad mēs sarīkojām pikniku? Toreiz, kad gulējām uz paklāja un klausījāmies lietū? Man šķiet, es sāku tevi izbaudīt no kāju pirkstiem un tad virzījos arvien augstāk. - Viņš pagrieza Roksanas plaukstu otrādi, lai ar zobiem uzbudinoši pieskartos viņas rokas locītavai. - Man nekad nebija gana tevi baudīt.

- Nevaru atcerēties. - Viņas pulss sāka joņot kā neprātīgs. - Esmu bijusi ļoti daudzos piknikos.

- Tādā gadījumā es atsvaidzināšu tavu atmiņu. Mēs baudījām šādu pašu maltīti. - Lūks piecēlās, gausi pievilkdams kājās arī Roksanu. - Pa loga rūti bungoja lietus, istabā valdīja krēslaina gaisma. Kad es tev pieskāros, tu notrīcēji, tieši tāpat, kā tu trīci tagad.

- Es netrīcu. - Taču Lūkam bija taisnība.

- Un es tevi noskūpstīju. Šeit. - Viņš ar lūpām viegli pieskārās Rūkšanas deniņiem. - Un šeit. - Skūpsti pārklāja viņas zoda līniju. - Un tad... - Viņš pārtrauca un nolādējās, jo durvīs pagriezās atslēga.

- Kāda pilsēta! - Istabā ievēlās Džeiks, apkrāvies ar iepirkumu maisiņiem. - Es te labprāt pavadītu veselu nedēļu.

- Varēji pavadīt vismaz stundu, - Lūks nomurmināja.

- Ak vai! Esmu jūs iztraucējis. - Plati smaidīdams, viņš nolika iepirkumu saiņus un, pārgājis pāri telpai, saņēma Roksanas slābano roku, lai to cieši pakratītu. - Ar nepacietību gaidīju, kad varēšu ar jums iepazīties. Es labprāt būtu vakar pēc izrādes iebāzis degunu jūsu ģērbtuvē, bet tas man varētu maksāt dzīvību. Es esmu Džeiks Fainsteins, Lūka partneris.

- Partneris? - Roksana atkārtoja.

- Roksana, šis ir mūsu slepenais ierocis. - Lūks vīlies apsēdās un ielēja sev vēl mazliet vīna.

- Skaidrs. - Viņai pilnīgi nekas nebija skaidrs. - Un kur tad slēpjas jūsu noslēpums, Fainsteina kungs?

- Džeiks. - Viņš pasniedzās garām Roksanai, lai paņemtu vistas spār-niņu. - Vai Lūks jums visu nepaskaidroja? Varētu teikt, ka es esmu brīnumbērns.

- Patiesībā jau traks zinātnieks, - Lūks izlaboja, un Džeikas iesmējās īpašus, tikai viņam raksturīgus spalgi raustīgus smieklus.

- Viņš ir nikns, tas arī viss. Viņam šķita, ka jūs tūlīt pat metīsieties viņa apskāvienos. Šis puisis ir diezgan labs zaglis, taču no sievietēm viņš nesaprot pilnīgi neko.

Roksarias lūpas savilkās patiesi sirsnīgā smaida.

- Man, šķiet, patīk tavs draugs, Kelahan.

- Es neteicu, ka viņš ir mans draugs. Viņš ir kā skabarga pēcpusē, kā akmens kurpē.

- Kā muša zupā. - Džeiks piemiedza aci un pabīdīja augstāk savas brilles. - Viņš droši vien nepieminēja to, ka es Nicā izglābu viņam dzīvību.

- Viņš to nepieminēja.

- Tevis dēļ es gandrīz vai aizgāju bojā, - Lūks aizrādīja.

-Jūs jau zināsiet, ka pēc. dažiem gadiem viss izskatās citādi. - Allaž būdams gatavs uzturēties sabiedrībā, Džeiks sev ielēja arī mazliet vīna. - Lai nu kā, toreiz kādā klubā izcēlās nelielas nesaskaņas.

- Tas bija sasodīts bāra kautiņš. - Lūks pamāja ar savu glāzi. - Un to uzsāki tu.

-Tie ir tikai daži nenozīmīgi sīkumi. Nesaskaņas izraisījās par kādu pievilcīgu jaunu sievieti - es patiešām domāju pie-vil-cigu - un kādu diezgan uzmācīgu džentlmeni.

- Ielasmeita un viņas klients, - Lūks nomurmināja.

- Es piedāvāju pārsolīt viņa piedāvāto cenu. Darījums paliek darījums, vai ne? Galu galā viņi taču nebija noslēguši juridisku līgumu. -Kaut art notikušais vēl joprojām aizvainoja viņa brīvā uzņēmēja jūtas, viņš nopūtās, paraustīja plecus un turpināja: - Lai nu kā, viens noveda pie nākamā, un, kad iejaucās Lūks...

- Kad es iejaucos, lai tu nedabūtu nazi ribās.

- Lai nu tā būtu. Tad izraisījās strīds. Tieši es biju tas, kas iebelza tam lielajam neģēlim ar viskija pudeli, lai viņš tev nepārgrieztu rīkli, un kādu pateicību es par to saņēmu? Es viņu izvilku laukā, pa ceļam atdauzīdams savu apakšstilbu pret krēslu, un vairākas dienas nevarēju kārtīgi pastaigāt. Un zilums! - Viņš pameta gaisā rokas. - Ai! Tas bija tik liels kā beisbola bumba. - To atcerēdamies, viņš saviebās, iedzēra vīnu, tad nopūtās. - Taču es novirzījos no temata.

- Kas tad vēl sagaidāms?

Lai pierādītu, ka viņš netur ļaunu prātu, Džeiks uzsita Lūkam uz pleca.

- Es atklāju, ka Lūks ir burvju mākslinieks, un viņš atklāja, ka es ar datoriem protu apieties tikpat izcili kā Džo Dimadžio ar beisbola nūju. Es esmu nepārspējams. Nav tādas datorsistēmas, kurā es nevarētu ielauzties. Esmu īsts talants. - Viņš nozibināja savus apbrīnojami vienādos zobus, Roksanai atgādinot briļļainu bebru. - Dievs vien zina, no kurienes man tāds ticis. Manam tēvam piederēja parasta Bronksas maiznīca, un viņš īsti nemācēja apieties ar kases aparātu. Bet es ar jebkuru tastatūru jūtos kā septītajās debesīs. Tā nu mēs prātīgi aprunājāmies un sametāmies kopā, lai darbotos vienā virzienā.

- Džeiks uzturējās Eiropā, jo slēpās no soda par viltošanu.

- Tā bija nenozīmīga pārrēķināšanās, - Džeiks maigi izlaboja, taču viņa kaulainais kakls koši piesarka. - Mana kaislība ir datori, Roksanas jaunkundz, bet viltošana ir mana māksla. Diemžēl es pārāk sanervozējos un kādu darbiņu sasteidzu.

- Tā notiek arī ar vislabākajiem mūsu jomā, - Roksana viņu mierināja, izpelnīdamās Džeika neierobežotu pateicību.

- Saprotoša sieviete ir daudz vērtīgāka par rubīniem.

- Man patiktu, ja viņa mazliet novērtētu arī mani.

Roksana sarauca pieri uz Lūka pusi.

t- Bet, redzi, Kelahan, man Džeiks patīk. Kā noprotu, jūsu prasme apieties ar datoriem palīdzēs mums tikt galā ar drošības sistēmām.

- Nav vēl izgudrota tāda datorsistēma, kas spētu mani apturēt. Es jūs dabūšu iekšā, Roksanas jaunkundz, un tad atkal ārā. Un kas attiecas uz pārējo...

- Vispirms tiksim galā ar vienu lietu, - Lūks viņu pārtrauca. - Mums ir daudz darāmā, Roksij. Vai esi tam gatava?

- Es ar savu daļu tikšu galā, Kelahan. Allaž esmu tikusi. - Smaidīdama viņa pagriezās pret Džeiku. - Vai esat kādreiz bijis Ņūorleānā?

- Šis prieks mani vēl tikai gaida.

- Mēs izlidosim rīt. Es gribētu uzaicināt jūs vakariņās, kad jums tas būs izdevīgāk. - Viņa pameta īsu skatienu Lūka virzienā. - Droši vien varat paņemt līdzi arī viņu.

- Es viņu pieskatīšu.

- Par to es nešaubos. - Paņēmusi Lūka glāzi, viņa to pieskandināja Džeika glāzei, un viņa apaļās actiņas iemirdzējās priekā. - Manuprāt, šis ir aizsākums brīnišķīgām attiecībām. - Viņa iedzēra malku, tad nolika glāzi sānis. - Jums mani jāatvaino, man jāiet uz satikšanos. Gaidīšu no jums kādu ziņu.

Kad Roksana izgājusi aizvēra durvis, Džeiks piespieda roku pie sirds.

- Ak! Kāda sieviete!

- Pasper tikai vienu soli tajā virzienā, draugs, un tev visas atlikušās maltītes nāksies baudīt caur salmiņu.

- Manuprāt, es viņai patiku. - Aiz viņa biezajām briļļu lēcām acis šķita iemirdzamies kā zvaigznes. - Manuprāt, es viņu pavisam noteikti savaldzināju.

- Nomierini savus hormonus, Fainstein, un ej pakaļ saviem instrumentiem! Paskatīsimies, vai tu vispār proti parakstīties kā Vaijats.

- Pat viņa mākleris nespēs pamanīt atšķirību, Lūk. Uzticies man!

- Man tas jādara, - Lūks nomurmināja. - Tur jau ir tā problēma.

27................................

Šī droši vien bija pati grūtākā loma, ko Lūkam jebkad vajadzējis tēlot. Katrā ziņā tā bija visnozīmīgākā loma. Pa ceļam no Vašingtonas uz Ņūor-leānu izmetis līkumu, Lūks ieradās Vaijata savrupmājā Tenesī lūdzēja lomā ar cepuri rokā, taču ar atriebības liesmām sirdī.

Viņš zināja, ka tas ir nepieciešams: šī lūgšanās, pazemošanās, baiļu pārņemtā seja. Var jau būt, ka tas iedragāja viņa lepnumu, taču Noveļu pasargāšana viņam nozīmēja daudz vairāk nekā paša lepnums. Tāpēc viņš bija gatavs uzlikt masku. Ne jau burtiskā nozīmē - masku, kādu viņš diezgan bieži bija nēsājis pagājušo piecu gadu laikā, - bet gan tādu, kas pārliecinātu Semu Vaijatu samierināties ar Lūka atgriešanos. Vismaz uz kādu laiku.

Lūkam bija nepieciešami tikai daži mēneši. Pēc tam viņš būs ieguvis visu, ko vēlējies. Vai arī būs pazaudējis visu.

Viņš pieklauvēja un gaidīja. Kad durvis atvēra formastērpā ģērbusies istabene, Lūks nodūra galvu un dzirdami norija siekalas.

- Es... ē... Vaijata kungs mani gaida. Esmu Kelahans. Lūks Kelahans.

Aši un piekrītoši pamājusi, istabene veda Lūku pa gaiteni, ko viņš

atcerējās, uz kabinetu, kur viņš reiz bija kļuvis par liecinieku slepkavībai un tajā pašā brīdī pārcietis arī kaut ko līdzīgu savai nāvei.

Tāpat kā pirms pieciem gadiem, Sems sēdēja pie rakstāmgalda. Šoreiz līdz ar uzlabotu, vēl elegantāku iekārtojumu telpu papildināja arī milzīgs reklāmas plakāts uz molberta. Fotogrāfijā redzamais smaids liecināja par

žilbinošu labsirdību un šarmu. Ar sarkanu un zilu krāsu apvilkti koši uz-raksti vēstīja:

SEMS VAIJATS TENF.SĪ

SEMS VAIJATS AMERIKAI

Uz rakstāmgalda malas noliktā krāsainā keramikas traukā atradās vesela kaudze krūšu nozīmju, ko rotāja tā pati seja un tas pats uzraksts.

Pats senatora amata kandidāts Sems bija maz pārvērties. Lūks pamanīja, ka Sema deniņos ticis atvēlēts parādīties dažiem sudrabotiem matiem un smaidot ap viņa acīm savilkās tikko jaušamas krunciņas. Un smaidīja viņš patiesi plati. Gluži kā zirneklis, Lūks nodomāja, kā zirneklis, kurš pamanījis savā tīklā cīnāmies vārgu mušu.

- Paskat, paskat, pazudušais dēls atgriezies! Paldies, varat iet, - viņš piebilda istabenei un, kad durvis aizvērās, vēl joprojām smaidīdams, atlaidās ērtāk krēslā. - Kelahan... tu izskaties pārsteidzoši labi.

- Tu izskaties... kā veiksminieks.

-Jā. - Sena ieraduma pēc Sems pacēla uz augšu rokas, lai varētu apbrīnot spīdīgās zelta aproču pogas. - Jāatzīstas, ka tavs vakardienas zvans mani ļoti pārsteidza. Es nebiju domājis, ka tev pietiks nekaunības.

Lūks izslēja plecus, viņš zināja, ka tas tiks uztverts kā nožēlojams bra-vūrības izrādīšanas mēģinājums.

- Man ir priekšlikums.

- Ak, es uzmanīgi klausos. - Sems iesmējies piecēlās kājās. - Man laikam vajadzētu tev piedāvāt kaut ko dzeramu. - Viņš ļodzīgā gaitā piegāja pie konjaka karafes un, acīm ļauni uzliesmojot, pagriezās atpakaļ. - Veco laiku vārdā.

Strauji un skaļi elpodams, Lūks tikai skatījās uz piedāvāto glāzīti.

- Es patiešām ne...

- Kas tad nu, Kelahan? Vai tev vairs negaršo konjaks? Neuztraucies! - Sems, pacēlis augšup glāzi, iedzēra pamatīgu malku. - Šoreiz man nav vajadzības tavam dzērienam neko piejaukt, es tāpat varu dabūt no tevis visu, ko vien vēlos. Sēdies! - Tā bija pavēle, kādu saimnieks dotu savam sunim. Kamēr asinīs vārījās niknums, Lūks ļāva konjakam saskalināties glāzē un lēnprātīgi paklausīja. - Tā... - Sems smaidīdams atspiedās pret rakstāmgalda stūri. - Kas tev liek domāt, ka es tev ļaušu atgriezties?

- Man šķita... - Lūks iedzēra, it kā lai uzkurinātu savu drosmi. - Es cerēju, ka nu jau būs pagājis pietiekami ilgs laiks.

- Nu nē! - Gozēdamies savā varas apziņā, Sems pakratīja galvu.

- Sā līguma noteikumu izpildei nekad nebūs pagājis pietiekami daudz laika. Var jau būt, ka es toreiz neizteicos pietiekami skaidri... kad tas īsti bija? Pirms pieciem gadiem. Tepat, šajā pašā telpā, vai ne? Vai nav interesanti?

Viņš mierīgi aizgāja uz to pusi, kur toreiz bija gulējis asiņojošais Ko-ba līķis. Paklājs bija nomainīts pret jaunu. Pret antīku itāliešu paklāju, ko Sems bija iegādājies par savas sievas naudu.

- Domāju, tu nebūsi aizmirsis, kas šeit notika?

- Nē. - Lūks saknieba lūpas un novērsās. - Nē, es neesmu aizmirsis.

- Manuprāt, es tev skaidri pateicu, kā rīkošos, ja tu atgriezīsies. Kas notiks ar tevi un kas notiks ar Noveliem. - It kā viņam kaut kas būtu iešāvies prātā, Sems pacēla pirkstu un piespieda to sev pie lūpām. - Vai varbūt pēc tik ilgas atšķirtības tu vairs nemaz neesi tik uzticīgs Nove-liem? Varbūt tevi nemaz neuztrauc tas, ka es varētu aizsūtīt veco kungu uz cietumu, īstenībā viņus visus, ja būs tāda nepieciešamība. Arī to sievieti, kuru tu reiz mīlēji.

- Es negribu, lai ar viņiem kaut kas atgadītos. Nav nekādas vajadzības atspēlēties viņiem. - It kā lai nomierinātu savu trīcošo balsi, Lūks iedzēra vēl vienu konjaka malku. Satriecoši labs konjaks, viņš nodomāja. Žēl gan, ka viņš nedrīkstēja kārtīgi atslābināties, lai to izbaudītu.

- Es tikai gribu, lai tu man dotu iespēju aizbraukt mājās... tikai uz neilgu laiciņu, - viņš steidzīgi piebilda. - Seru, Makss ir nopietni slims. Iespējams, viņš vairs ilgi nedzīvos. Es tev lūdzu tikai vienu: ļauj man kādu mēnesi pavadīt pie viņa!

- Cik aizkustinoši! - Sems atkal apsēdās pie rakstāmgalda. Atvēris atvilktni, viņš izņēma cigareti. Viņš sev atvēlēja tikai piecas cigaretes dienā, turklāt tikai tad, kad palika vienatnē. Pēdējā laika politiskajā klimatā smēķēšana bija traucēklis. Iespējams, ka viņš reitinga tabulā atradās priekšgalā, tomēr viņš negrasījās riskēt ar savu tēlu. - Tātad tu gribi būt kopā ar veco džentlmeni, kamēr viņš nomirs. - Sems aizsmēķēja cigareti, tad ievilka dziļu un baudpilnu dūmu. - Kāpēc gan lai man, pie velna, tas šķistu svarīgi?

- Es zinu... es jau arī negaidu, ka tev tas šķitīs svarīgi. Es tikai cerēju, ka varētu uz tik īsu laiku. Uz pāris mēnešiem. - Lūks atkal pacēla galvu un lūdzošām acīm uzlūkoja Semu. - Tevi taču tas nekā nevarētu traucēt.

- Tu maldies. It viss, kas attiecas uz tevi, it viss, kas attiecas uz No-veļiem, mani allaž traucēs. Vai zini, kāpēc? - Viņa nepatīkamais smaids pārvērtās ņirdzīgā smīnā. - Jūs, neviens no jums, nepazina to, kas piemita man, kas mani bija svarīgs. Jūs mani pieņēmāt aiz žēlsirdības un izmetāt ar riebumu. Un jūs visi uzskatījāt, ka esat labāki par mani. Jūs nebijāt nekas vairāk kā prasti zagļi, taču uzskatījāt sevi par labākiem nekā es.

Viņā uzplūda senās dusmas, gandrīz vai draudot nosmacēt. Taču naids, kas bija nobriedis līdz ar šīm dusmām, neļāva balsij aizrauties.

- Taču jūs nemaz nebijāt labāki, vai ne? - Sems turpināja. - Tu esi palicis bez mājām, pat bez savas dzimtenes, un Noveliem nolemts vadīt dienas kopā ar nožēlojamu vecu vīru, kurš pat nespēj atcerēties savu vārdu. Bet es esmu ticis līdz šejienei, Kelahan. Bagāts, veiksmīgs, apbrīnots un ceļā uz pašu virsotni.

Lūkam bija sev jāatgādina savs plāns, tas, ka tā mērķis ir tālejošs un ka viņa veiksmīgais trieciens nākotnē sniegs patiesu apmierinājumu. Citādi viņš tūlīt pat būtu lēcis augšā un nožņaudzis Semu. Jo daļa no Sema sacītā bija taisnība. Lūkam nebija māju. Un Makss bija zaudējis spēju apzināties pats sevi. •

- Tev ir viss, ko tu vēlies. - Lūks paturēja plecus sagumušus. - Es tev lūdzu tikai dažas nedēļas.

- Vai tev šķiet, ka tik vien vairs vecajam atlicis, ko dzīvot? - Sems nopūtās un sašķieba savu konjaka glāzi. - Žēl gan. Īstenībā es ceru, ka viņš vēl nodzīvos ilgu mūžu, ilgu laiku, kurā viņa prāts atslēgsies pavisam, ķermenis sačokurosies, un visa šī situācija pilnīgi salauzīs pārējo viņa ģimenes locekļu sirdis.

Piepeši viņš pasmaidīja: spožo politiķa smaidu, kas maldināja vēlētājus.

- Es par Alcheimera slimību zinu visu. Vēl vairāk, nekā tu spēj iedomāties. Maksa nepatīkamās situācijas iedvesmots, es savas priekšvēlēšanu platformas ietvaros ieviesu līdzjūtīgu un palīdzīgu programmu tām ģimenēm, kam jāaprūpē un jābaro savi mīļotie, kuru smadzenes ir nederīgas kā sapuvis rācenis. Ā! - Pamanījis piepešo dusmu uzliesmojumu Lūka acīs, viņš iesmējās, - Tas tevi aizvaino. Aizvaino tavas smalkās jūtas. Zini, es tev kaut ko pateikšu, Kelahan, es nospļaujos par Maksimilianu Noveļu un viņam līdzīgiem. Sapuvuši rāceņi nepiedalās vēlēšanās. Taču neraizējies, kad būšu ievēlēts, mēs turpināsim... šo ilūziju, - viņš izlēma, priecādamies par šā vārda ironisko iederību situācijā. - Mēs turpināsim solīt - pat dažus no šiem solījumiem izpildīsim - izpēti šajā jomā un valsts finansējumu, jo es zinu, kā izplānot labumu nākotnei.

Viņš atlaidās ērtāk krēslā un ļāvās sapņiem par nākotni, atklāti izstāstīdams visu cilvēkam, kurš, kā Sems bija pārliecināts, nekādā ziņā nespētu viņam kaitēt.

- Vieta Senātā ir tikai viens no maniem nākamajiem soļiem - nākamajiem soļiem Raitā nama virzienā. Paies vēl desmit gadu, un es jau būšu sasniedzis it visu. Kati būšu ieguvis kontroli, pilnīgu kontroli, tad viss notiks pēc mana prāta. Asiņojošās sirdis varēs iztecēt pilnīgi sausas, un visas tās gaudojošās atbalsta un interešu grupas varēs gaudot līdz apnikumam. Nākamajā gadsimtā amerikāņi uzzinās, ka viņiem ir tāds līderis, kurš zina kontroles un varas nozīmi. Līderis, kurš zina, kā tās abas izmantot, un kurš nebaidās šajā procesā kaut ko arī zaudēt.

Viņa balss bija kļuvusi spalgāka - kā evaņģēlistam, kas dedzīgi alkst izglābt neticīgo dvēseles. Lūks klusēdams vēroja, kā Sems aizvien vairāk aizraujas. Agrāk vai vēlāk viņš lūzīs, Lūks nodomāja. Lai Dievs mums visiem stāv klāt, ja tajā brīdī zem Vaijata pirkstiem atradīsies kāda svarīga poga.

Sems vēlreiz ievilka cigaretes dūmus, tad atkal pievērsās Lūkam un pabeidza savu runu.

-Taču nedomāju vis, ka tevi interesētu politika vai nācijas liktenis. Tavas intereses ir daudz personiskākas.

- Dažu pēdējo gadu laikā esmu nopelnījis nedaudz naudas. - Vēlēdamies, lai Sems mazliet panervozē, Lūks aplaizīja lūpas. - Es tev samaksāšu, es tev došu, ko vien tu vēlēsies, apmaiņai pret dažām nedēļām kopā ar Maksu un Noveliem.

- Nauda? - Sems sajūsmināts atmeta galvu un iesmējās. - Vai es izskatos tā, ka man būtu nepieciešama tava nauda? Vai tev ir kaut mazākā nojausma, cik es katru gadu savācu pirmsvēlēšanu kampaņas ziedojumos? Tas ir daudz vairāk, nekā varu iegūt no savas burvīgās sieviņas.

- Bet, ja tev būtu vēl vairāk naudas, tu varētu paplašināt savu vēlēšanu kampaņu televīzijā vai arī ieguldīt to jebkādā citā jomā, kas garantētu tev panākumus vēlēšanās.

- Man jau tāpat ir garantēti panākumi, - Sems atcirta. Viņa acis iepletās un sāka spīdēt. - Vai gribi redzēt tos sasodītos ciparus? Šā štata cilvēki mani grib, Kelahan. Viņi grib Semu Vaijatu. Un viņi neievēlēs to suņu ķērāju Kērtisu Ganēm, kad būšu viņu nolīdzinājis līdz ar zemi.

Es uzvarēšu. Viņš spēcīgi piesita plaukstas pie galda, izkaisīdams cigaretes pelnus. - Es uzvarēšu.

- Miljons dolāru, - Lūks izgrūda. - Lai to nodrošinātu, miljons dolāru taču tev par ļaunu nenāks. Apmaiņai es gribu iegūt tikai mazliet laika. Pēc tam es atkal nozudīšu. Pat ja es gribētu palikt, pat ja es to mēģinātu, Roksana atsakās mani pieņemt. - Kā jau sakauts cilvēks, viņš nodūra galvu. - To viņa paziņoja nepārprotami.

- Tiešām? - Sems ar pirkstiem pabungoja pa galdu. Viņš jau atkal bija nomierinājies. Viņš zināja, ka ir svarīgi saglabāt mieru. Tikpat svarīgi kā izmantot visus labumus, kas vien pagadījās pa rokai. - Tātad tu esi ar viņu ticies?

- Es Vašingtonā aizgāju uz viņas izrādi. - Viņam paceļot galvu, sejā vīdēja īstas bailes. - Tikai uz mirklīti; es nespēju atturēties.

- Un tavs patiesās mīlestības piedāvājums cieta vēl vienu neveiksmi? -Nekas Seimi nespētu iepriecināt vēl vairāk. Taču viņš nebija īsti pārliecināts par šīs tikšanās rezultātu, jo diezgan labi zināja gan par Roksanu, gan kādu mazu zēnu, vārdā Netenjels. - Un vai viņa tev izstāstīja par to, kā viņai klājies tavas prombūtnes laikā?

- Viņa vispār gandrīz vai ar mani nerunāja, - Lūks nočukstēja. - Es biju viņu sāpinājis, un, tā kā es nespēju paskaidrot, kāpēc toreiz aizbraucu, viņa negrasās man piedot.

Arvien labāk un labāk, Sems nodomāja. Tātad Lūks nezināja par bērnu. Cik daudz gan Roksana cietīs, pirms - un ja vispār - viņam to izstāstīs. Un, ja tomēr izstāstīs, cik ļoti asiņos Lūka sirds, kad viņam jau atkal tūlīt būs jādodas projām?

Viņš kādu brīdi to visu apdomāja. Galu galā viņam šķita, ka Lūka atgriešanās būs daudz izdevīgāka nekā piespiedu prombūtne. Beigu beigās bija taču daudz aizraujošāk redzēt, kā cilvēki cieš, nekā tikai to iztēloties. Turklāt izskatījās, ka viņš par šo izklaidi vēl saņems naudu.

- Miljons dolāru? Kā tev vispār izdevās tik daudz savākt?

- Es... - Lūks ar trīcošu roku nolika konjaka glāzīti sānis. - Es uzstājos.

- Tātad neesi zaudējis savas burvju mākslas spējas? Kā noprotu, tu turpināji arī zagt. - Apmierināts ar Lūka tramīgo satrūkšanos, Sems pamāja. - jā, tā jau es domāju. Miljons dolāru, - viņš atkārtoja. - Būs par to jāpadomā. Reklāmas kampaņas nauda pēdējā laikā tiek pedantiski uzskaitīta un pārbaudīta. Mums taču nav nepieciešams ne mazākais mājiens vai norāde par kukuļņemšanu vai korupciju, kas varētu aptraipīt manu tēlu - it īpaši, ja Ganers sludina, ka viņš ir ļoti tīrs šajā ziņā. Es labprāt... - Galvā iešaujoties jaunai idejai, viņš spēji aprāvās pusvārdā. Tas bija ideāls variants, viņš nosprieda, it kā liktenis būtu pasniedzis viņam vēl vienu ieroci. - Man šķiet, mēs varētu vienoties.

Ar dedzīgu acu skatienu un tikpat dedzīgu balsi Lūks paliecās uz priekšu.

- Es to naudu varu sadabūt nedēļas laikā. Varu tev to atvest, kad vien teiksi.

- Naudai nāksies pagaidīt pēc vēlēšanām. Es parūpēšos, lai mans grāmatvedis tai atrod kādu jauku, drošu kanālu. Bet pagaidām man tev ir kāds darbiņš. Tā veikšana tev nodrošinās to laiku, ko tu tik ļoti vēlies iegūt.

Šādu pagriezienu Lūks nebija gaidījis. Viņš bija cerējis, ka Sems būs pietiekami alkatīgs.

- Ko vien teiksi.

- Varbūt tu atceries nelielo starpgadījumu, kas ieguva Votergeitas nosaukumu? Toreiz kramplauži rīkojās nolaidīgi. Tev būs jāstrādā ļoti precīzi un ļoti viltīgi.

Lūks mazliet nomierinājās un piekrītoši pamāja.

- Vai gribi, lai es nozogu dokumentus?

- Es nemaz nezinu, vai tur ir tādi dokumenti, ko vērts nozagt. Bet cilvēkam ar tādiem sakariem kā tev noteikti jāspēj arī viltot dokumentus un fotogrāfijas, un tamlīdzīgas lietas. Ja jau ir iespējams kaut ko nozagt, tad kaut ko tamlīdzīgu var arī ielikt sev izdevīgā vietā.

Salicis kopā plaukstas, Sems mazliet paliecās uz priekšu. Šis plāns bija tik ideāls. Ar šo jauno ieroci viņš ne vien uzvarēs vēlēšanās; viņš pilnīgi iznīcinās savu konkurentu: politiski, personiski un publiski.

- Kērtiss Ganers ir laimīgi precējies divu bērnu tēvs. Viņa darbība Senātā ir pilnīgi tīra un nevainojama. Es gribu, lai tu to visu mainītu.

- Mainītu? Kā?

- Ar burvju mākslas palīdzību. - Atspiedis zodu kopā saliktajās plaukstās, Sems plati pasmaidīja. - Tas taču tev padodas vislabāk, vai ne? Es gribu fotogrāfijas, kurās Ganers redzams ar citām sievietēm - ar prostitūtām. Un ar citiem vīriešiem, jā, ar citiem vīriešiem. - Viņam bija jāpie-spiež roka pie sāniem, jo, to iztēlojoties, viņu sagrāba traki smiekli. - Tas būs pat vēl interesantāk. Es gribu, lai tu pagatavotu vēstules un citus dokumentus, kas liecinātu, ka viņš ielaidies nelegālos darījumos, citus, kas pierādītu, ka viņš ir noguldījis tautas dzīves apstākļu uzlabošanai paredzēto naudu savos kontos personiskai lietošanai. Tam vajadzētu tā pamatīgi iespert pa viņa liberālo pēcpusi. Es gribu, lai tavi pagatavotie dokumenti būtu kvalitatīvi un nevainojami.

- Es nezinu, kā...

- Tad tu atradīsi veidu, kā to izdarīt. - Sema acis iezibējās. Viņš saprata, ka tā jau būs īsta vara. Un šoreiz viņam pat nebija pašam tā jāmeklē. -Ja gribi doties savā sentimentālajā ceļojumā uz mājām, tad maksā par to! Saliec kopā viltotās fotogrāfijas, dokumentus, kvītis, vēstules! Es tev došu laiku: no šā brīža līdz, teiksim, desmit dienas pirms vēlēšanām. Jā, desmit dienas pirms, - viņš nomurmināja. - Kad šī informācija nonāks atklātībā, es gribu, lai tā pavisam svaiga saglabātos vēlētāju atmiņā un viņi labi apzinātos, par ko jābalso vēlēšanu dienā. - Juzdamies ļoti augstsirdīgs, viņš palocīja galvu. - Tātad tavā rīcībā ir tieši tikpat ilgs laiks, ko pavadīt kopā ar Noveliem.

- Es darīšu visu, kas būs manos spēkos.

-Tu darīsi tieši to, ko es tev teikšu, vai arī, kad laiks būs galā, tu par to samaksāsi. Viņi visi samaksās.

- Es nesaprotu, kā tu to domā.

Ap muti ieviļoties jaunam smaidam, Sems pacēla rokā savu vēstuļu nazi ar ziloņkaula rokturi un pārbaudīja ar īkšķi tā asumu.

- Tu man pa prātam izdarīsi to darbu, ko es tev nupat uzticēju. Man pilnīgi pa prātam. Vai arī īstenosies tas, par ko es tevi brīdināju pirms pieciem gadiem.

-Tu teici: ja es aizbraukšu, tad tu viņiem neko nenodarīsi.

Ar vienu vienīgu spēcīgu cirtienu Sems ietrieca vēstuļu naža galu savas papīra preses polsterētajā stūrī.

- Un tu, atgriezdamies atpakaļ, atkal jau esi to visu licis uz spēles. Tti jau atkal esi izmetis kauliņu, Kelahan. Tas, kas notiks ar Noveliem, ir atkarīgs no tā, cik labi tu spēlēsi šo spēli. Vai skaidrs?

-Jā. Jā, es saprotu.

Viņš tiešām spēlēs, Lūks nodomāja. Utt šoreiz viņš bija ieplānojis uzvarēt.

-Tā, pa vidam?- Lēkādams nepacietībā, Džeiks Lūkam nopakaļ devās uz “Cessna”.

-Tā, vai manas mantas ir lidmašīnā?

-Jā, jā! Kas īsti atgadījās pie Vaijata? Kā tad, es jau esmu tikai algādzis. Tikai kaut kāds prasts zaldāts ierakumu aizmugurē, kaut kāds...

- Idiots, - Lūks pabeidza teikumu viņa vietā. Viņš iekāpa lidmašīnas kabīnē un sāka pārbaudīt mērinstrumentus. - Viss norisinājās labi, - viņš piebilda, kad Džeiks ieslīga aizvainotā klusēšanā. - Ja vien neņem vērā to, ka man vajadzēja pazemoties un tēlot vāvuļojošu lūdzēju, lai gan es alku izraut viņam sirdi.

- Pēc tā, ko esmu dzirdējis, varu spriest, ka tam tipam nemaz nav sirds. - Džeiks ietrausās kabīnē un pabīdīja augšup savas brilles. Bija acīm redzams, ka Lūks ir bīstamā noskaņojumā, un tas nozīmēja, ka īsais lidojums uz Ņūorleānu būs nolikumiem bagāts. Jau iepriekš Džeiks profilakses dēļ ieņēma nomierinošas nervu zāles un sirds zāles, uzdzerdams virsū to, kas bija palicis no sasilušās apelsīnu sulas. - Lai nu kā, tu taču ieguvi to laiku, kas tev nepieciešams, vai ne?

- Ieguvu gan. - Lūks pārtrauca runāt, lai pa rāciju sazinātos ar lidostas dispečeriem un saņemtu atļauju lidojumam. Jau vadot lidmašīnu pa skrejceļu, viņš uzlūkoja Džeiku, kurš sēdēja bāls, ar stiklainu acu skatienu, sažņaudzis rokas dūrēs. - Un vēl es dabūju tev jaunu darbiņu.

- Ak, labi! Jā, lieliski! - Kad lidmašīnas priekšgals pacēlās gaisā, Džeiks aizsargājoties aizvēra acis. Kā jau viņš neskaitāmas reizes bija Lūkam sacījis, viņam drausmīgi nepatika lidot. Nekad nebija palicis un nekad nepatiks. Viņš bija pārliecināts, ka tieši tāpēc Lūks tīšām vismaz reizi nedēļā lika viņam sēsties lidmašīnā.

- Vaijata lieta ietver arī mazliet radošas apmelošanas. - Lidmašīnai uzņemot augstumu, Lūka sasprindzinājums pagaisa. Viņam leiti patika lielot. Vienmēr bija paticis un vienmēr patiks. - Tas ir tieši tavā lauciņā.

- Apmelošana. - Džeiks piesardzīgi atvēra vienu aci. - Nez ko gan es zinu par apmelošanu?

- Viņš vēlas safabricētas fotogrāfijas, deikumentus un oficiālo saraksti, lai parādītu Kērtisu Ganeru nepatīkamā gaismā. Pretlikumīgus, neētiskus un amorālus dokumentus - tādus, kas liek zaudēt vēlēšanās, kas izjauc ģimenes un sagrauj cilvēku dzīvi.

- Nolādēts, Lūk, mums taču šis Ganers neko nav nodarījis? Es zinu: lai iegūtu laiku, kas tev nepieciešams atriebības veikšanai, tev nācās dejot pēc Vaijata stabules. Taču, sasodīts, man tas neliekas gluži pareizi.

Izlīdzinājis lidmašīnu, Lūks izvilka cigāru.

-Ja tu to vēl neesi pamanījis, Fainstein, dzīve ir pretīga. Tu padarīsi šo darbiņu un padarīsi to labi - tikai ar vienu nelielu grozījumu.

Džeiks nopūtās.

- Es jau teicu, ka piedalīšos šajā spēlītē. Tu dabūsi tos papīrus - un tie būs pietiekami skandalozi, lai tas cilvēks sadegtu.

- Es uz to paļaujos.

- Un kāds tad ir tas grozījums?

Lūks iespieda cigāru starp zobiem un plati pasmaidīja.

- Tu tos dokumentus fabricēsi nevis par Ganeru, bet gan par Vai-jātu.

- Par Vaijatu? Bet tu taču teici... - Džeika bālajā sejā atplauka sapņains smaids. Nervu zāles sāka iedarboties. - Tagad es sapratu. Tagad es sapratu. Mēs apkrāpsim krāpnieku.

- Ak dievs, tu nu gan ātri visu aptver, Fainstein! - Smaidam kļūstot arvien platākam, Lūks sasvēra lidmašīnu un vadīja to mājup.

28................................

Kādreizējā Lilijas un Maksa guļamistaba bija iekārtota tā, lai tajā varētu aprūpēt pacientu ar smagu garīga rakstura kaiti. Roksana bija sadarbojusies ar slimnīcas personālu un interjera dizaineru, lai būtu pārliecināta, ka šī telpa būs droša un praktiska un neatgādinās slimnīcas palātu.

Aparāti un medikamenti bija nepieciešami, bet, pēc Roksanas domām, tikpat nepieciešami bija maigie apdares materiāli un košās krāsas, kas Maksam allaž bija tik ļoti patikušas. Ik pēc astoņām stundām pie Maksa gultas mainījās trīs medicīnas māsas, slimnieku regulāri apmeklēja fizioterapeits un ārsts. Telpā smaržoja svaigi ziedi, bija mīksti uzbužināti spilveni un daudz Maksa iemīļoto klasiskās mūzikas ierakstu.

Terases durvīm bija pielūkota īpaša atslēga, lai Makss nejauši neaizklīstu laukā viens. Roksana bija salti noraidījusi kāda ārsta padomu pietīkot logiem režģus un to vietā pielikusi jaunus mežģīņu aizkarus.

Var jau būt, ka tēvs bija savas slimības gūsteknis, taču Roksana negrasījās padarīt viņu paša mājās par cietumnieku.

Ieejot tēva istabā, viņai patika skatīties, kā cauri mežģīņu aizkariem ieplūst saules gaisma, dzirdēt Sopēna apslāpēti smeldzīgās melodijas. Viņai vairs tik ļoti nelūza sirds, ja tēvs viņu nepazina. Roksana bija iemācījusies samierināties ar to, ka būs gan labas, gan arī sliktas dienas. Šobrīd, redzot tēvu sēžam pie rakstāmgalda un pacietīgi grozām pirkstos no sūkļa pagatavotas bumbiņas, Roksana juta kaut nelielu, tomēr atvieglojumu.

Šodien Makss bija mierīgs un apmierināts.

- Labrīt, Novelas jaunkundz - Pirmās maiņas medicīnas māsa sēdēja pie loga un lasīja. Viņa nolika grāmatu sānis un uzsmaidīja Roksanai. - Novēla kungs pirms terapijas nolēma mazliet patrenēties.

- Pateicos, Flekas kundze! Varbūt vēlaties minūtes desmit, piecpadsmit paņemt pārtraukumu, Leklērs lejā ir pagatavojis svaigu kafiju.

- Droši vien es kādu tasīti iedzeršu. - Flekas kundze bija nostrādājusi par medicīnas māsu divdesmit gadu, un viņai bija labsirdīgas acis. Ne tik daudz pieredze, bet tikai acis bija likušas Roksanai izvēlēties viņu. Viņa piecēla savu padrukno augumu no krēsla un, viegli pieskārusies Roksanas rokai, izgāja no istabas.

- Sveicināts, tēt! - Roksana piegāja pie galda un noliecās, lai noskūpstītu tēvu uz vaiga. Tas bija tik plāns, ka Roksana bieži prātoja, kā gan šī trauslā āda spēj izturēt kaulu spiedienu. - Šodien ir jauka diena. Vai esi paskatījies laukā? Visas Leklēra puķes ir pilnos ziedos, un Moss salaboja pagalma strūklaku. Varbūt tu vēlāk gribētu apsēsties pagalmā un paklausīties ūdens burbuļošanā?

- Man jātrenējas.

- Es zinu. - Roksana stāvēja, uzlikusi roku uz tēva pleca, un vēroja, kā viņa saliektie pirksti cenšas kustināt bumbiņas. Reiz viņš būtu varējis uzsist knipi, un no pirkstiem izšautos uguns liesmas, taču tagad bija labāk par to nedomāt. - Izrāde noritēja lieliski. It īpaši labs bija fināls. Oskars ir kļuvis gluži rāms, tā ka pat Lilija vairs neuztraucas viņa tuvumā.

Viņa runāja, negaidīdama atbildi. Reta bija tā diena, kad tēvs vēl spēja atrauties no tā, ko darīja, lai uzlūkotu Roksanu, vēl retāk viņš spēja pa īstam iesaistīties sarunā.

- Mēs aizvedām Netu uz zooloģisko dārzu. Viņam tur ļoti patika. Man jau šķita, ka vispār vairs nedabūšu viņu laukā no čūsku mājas. Viņš pamazām aug liels, tēt. Reizēm es paskatos uz viņu un gandrīz nespēju noticēt, ka viņš ir mans dēls. Vai toreiz, kad es augu, tu arī juties tāpat? Vai tu kādreiz mēdzi tā paskatīties un juties gluži pārsteigts, ka no tevis veidojas un aug jauna personība?

Viena bumbiņa noripoja uz grīdas. Roksana noliecās, lai to paceltu, tad pietupās, atdeva to tētim un ielūkojās viņam acīs.

Maksa skatiens aizklīda prom - kā zirneklis, kas meklē kādu kaktu, kur uzaust savu tīklu. Bet Roksana pacietīgi gaidīja, līdz tēvs atkal viņu uzlūkos.

- Vai ari tu visu laiku bažījies? - viņa klusi jautāja. - Zemapziņā, cauri visām ikdienišķajām rūpēm? Vai arī tu visu laiku baidījies, ka izdarīsi kaut ko nepareizi, kaut ko nepareizi pateiksi, ka kļūdīsies izvēlē? Nekad jau nekļūs vieglāk, vai ne? Ja ir bērns, tad sajūta ir tik brīnišķīga, bet arī tik biedējoša.

Maksa sejā pamazām atplauka smaids. Roksana jutās tā, ir kā vērotu tuksnesī uzlecam sauli.

- Tu esi ļoti skaista, - viņš teica, noglāstīdams Roksanas matus.

- Man tagad jātrenējas. Vai tu atnāksi uz izrādi un pavērosi, kā es pārzāģēju uz pusēm sievieti?

- Jā. - Roksana vēroja, kā viņš pirkstos groza bumbiņas. - Tas būtu jauki. - Viņa mirkli nogaidīja. - Lūks ir atgriezies, tēt.

Makss turpināja darboties ar bumbiņām, un viņa smaidu nomainīja koncenīrēšanās grumbas.

- Lūks, - viņš pēc ilga laika ierunājās. Un tad vēlreiz atkārtoja:

- Lūks.

- Jā. Viņš gribētu tevi apciemot. Vai es drīkstu atļaut viņam ierasties?

- Vai viņš tika laukā no tās kastes? - Maksa sejas muskuļi spēji sakustējās. Bumbiņas izkrita viņam no rokām un noripoja uz grīdas. Viņa balss kļuva spalga un neiecietīga, tā uzstāja. - Vai viņš tika laukā?

- Jā. - Roksana saņēma tēva nemierīgās rokas. - Viņam klājas lieliski. Pēc kāda brīža es tikšos ar viņu. Vai gribi, lai atvedu viņu pie tevis?

--Ne jau tad, kad es trenējos. - Maksa balss kļuva vēl spalgāka, tad aizlūza. - Man jātrenējas. Kā lai sagatavoju priekšnesumu, ja netrenēšos?

- Labi, tēt. - Lai viņu nomierinātu, Roksana pacēla bumbiņas un nolika tās viņam pie rokas uz rakstāmgalda.

- Es gribu viņu sastapt, - Makss nomurmināja. - Kad viņš būs izkļuvis no kastes, es gribu viņu sastapt.

- Es viņu atvedīšu. - Roksana vēlreiz noskūpstīja; tēva kalsno vaigu, bet Makss jau atkal spaidīja plaukstā mīkstās bumbiņās.

Kad Roksana kāpa lejup, viņa jau bija izplānojusi savu rīcību. Lūks bija atgriezies; to nu viņa nespēja ignorēt. Viņa negrasījās arī ignorēt Lūka pieķeršanos Maksam. Taču tas nenozīmēja, ka Roksana neuzmanīs Lūku kā vanags, kad viņš ieradīsies ciemos.

Tāpat kā ar darbu, ari ar Lūku bija jāievēro zināmi noteikumi. Rok-sana bija paredzējusi strādāt ar viņu kopā, jo tas viņai bija izdevīgi, laika piedāvājums viņu intriģēja, turklāt, ja vien viņš pēdējo piecu gadu laikā nebija radikāli pārvērties, viņš bija vislabākais. Gan uz skatuves, gan seifu atvēršanā.

I āpēc Roksana viņu izmantos savu mērķu sasniegšanai, tad paņems savu peļņas daļu un mierīgi aizies prom.

Vienīgais, par ko jāpadomā, bija Netenjels.

Apstājusies uz priekšpēdējā pakāpiena, Roksana pacēla "Ferrari" rotaļu mašīnu. Viņa iemeta to kabatā, tomēr pirkstus neatlaida, prātodama par bērnu, kura pirkstiņi vadīja šo mašīnu ātrumsacensībā pa istabas paklāju vai garos braucienos pa pagalma bruģi. Par bērnu, kas šobrīd bērnudārzā draiskojās kopā ar saviem labākajiem draugiem. Vai viņa drīkstēja ignorēt Lūka saikni ar šo bērnu, par kura esamību viņš nemaz nenojauta? Vai šī bija ilūzija, kuru viņa drīkstētu uzturēt visu atlikušo mūzu?

Vēl mazliet laika, viņa sev iegalvoja, dodamās atpakaļ uz virtuvi. Viņai bija nepieciešams vēl mazliet laika.

Roksanas bažas nepavisam neatvairīja atklājums, ka Lūks jau sēž virtuvē, kā tik bieži bija darījis visu savu mūžu. Viņš izskatījās pavisam omulīgs ar kafijas tasi vienā rokā, kozdams pēdējo kumosu no smalkmaizītes ar pūdercukuru.

Leklērs smējās, priecādamies par pazudušā dēla atgriešanos mājās, acīm redzami gatavs visu piedot un aizmirst, un Roksana vēl kategoriskāk apņēmās nedarīt ne vienu, ne otru.

-Tev nu gan veikli padodas iespraukšanās pa atslēgas caurumu, Ke-lahan.

Lūks viņas ierašanos un piebildi uztvēra ar smaidu.

- Viena no piecām lietām, kā man visvairāk pietrūka, bija Leklēra gatavotie ēdieni.

- Šis puisis allaž bijis staigājoša apetīte. Apsēdies, meitenīt, es tev ieliešu kafiju.

- Nē, paldies! - Roksana zināja, ka viņas balss skan salti, un, kad Leklērs novērsa skatienu no viņas acīm, Roksana izjuta vieglu vainas apziņu. Sasodīts, vai tiešām viņi cerēja, ka viņa nolīgs pūtēju orķestri Lūka sagaidīšanai? - Ja esi beidzis savas petite déjeuner*, mēs varētu ķerties pie darba.

* Pirmās brokastis. (Tulk. no/r. wi/.)

- Es esmu gatavs, kad vien tu varēsi. - Viņš piecēlās, no groziņa paķerdams vēl vienu maizīti. - Tikai paņemšu vienu ceļam. - Izejot pa durvīm, kuras Roksana bija atvērusi, viņš pamirkšķināja Leklēram. - Vai viņš vēl joprojām viens pats apkopj visu dārzu? - Lūks pajautāja, kad viņi soļoja pāri pagalmam, kurā ziedēja puķes.

- Laiku pa laikam viņš ļauj palīdzēt... - Netam. - Kādam no mums, -viņa pabeidza teikumu. - Taču attiecībā uz rozēm viņš vēl joprojām izturas kā tirāns.

- Viņš gandrīz nemaz neizskatās novecojis. Biju nobažījies. - Kad Roksana uzlika roku uz mēģinājumu telpas durvju roktura, Lūks pārklāja to ar savējo un apstājās. - Tu laikam to nesapratīsi, bet es baidījos, ka viņi būs pārvērtušies. Ticu, kad tikko sēdēju virtuvē, viss bija tieši tāpat kā vienmēr. Gan smaržas, gan skaņas, gan sajūta, viss tieši tāds pats.

- Un tas tavu atgriešanos padara vieglāku.

Lūks vēlējās, kaut varētu vainot Roksanu par tik dzēlīgi izteiktu pārmetumu.

-Ne gluži. Tu esi kļuvusi citāda, Roksij.

-Tiešām? - Viņa pagriezās. Lūks atradās tuvāk, nekā viņai būtu paticis, taču viņa negrasījās ne atrauties, ne tiekties uz priekšu. Viņa stāvēja, stalti izslej tīsies, un salti smaidīja.

- Bija tāds laiks, kad es tavā sejā varēju izlasīt it visu, - Lūks nomurmināja. - Bet tagad tu esi nospiedusi kādu slēdzīti. Tu izskaties tāpat, izklausies tāpat, smaržo tāpat. Ja man kaut kā izdotos dabūt tevi gultā, arī mīlējoties sajūta droši vien būtu tāda pati, taču tu esi nospiedusi to mazo slēdzīti. - Nenovērsdams skatienu no Roksanas, Lūks ar plaukstu noglauda viņas seju. - Tagad tās sievietes vietā, kuru es atceros, ir kāda cita. Kura no tām esi tu, Roksij?

- Es esmu tieši tāda, kāda vēlos būt. - Roksana nospieda rokturi un atgrūda vaļā durvis. - Esmu tāda, par kādu esmu sevi padarījusi. - Viņa ieslēdza gaismu, un lielā mēģinājumu telpa ar krāsainajām kastēm, garajiem galdiem un daudzajiem burvju mākslas piederumiem pieplūda ar spožu gaismu. - Tātad tu noskatījies izrādi. Tev vajadzētu diezgan labi nojaust, kā es tagad strādāju. Svarīgākais manā stilā ir elegance un mazliet spožuma, un kustībām jābūt allaž graciozām un plūstošām.

-Jā, patiesi skaisti. - Lūks nokoda smalkmaizīti, izkaisīdams apkārt pūdercukuru. - Varbūt mazliet vairāk uzsvērta sievišķīgā puse.

- tiešām? - Roksana sarauca uzacis. Tad viņa paņēma rokā sudrabotu dunci ar dārgakmeņiem rotātu spalu, ko izmantoja par rekvizītu. - Tev

droši vien labāk patiktu staigāt pa skatuvi, dauzot sev pa krūtīm un izrādot savus muskuļus.

- Manuprāt, mēs varētu nonākt pie veiksmīga vidusceļa.

Atspiedusies pret galdu, Roksana ar naža asmeni paplikšķināja pa

plaukstu.

- Man šķiet, mēs neesam gluži sapratušies vienā jautājumā, Kelahan. Es esmu tā, kas veido izrādi. Man nav pilnīgi nekādu iebildumu ļaut tev iestudēt savus atgriešanās numurus kā nozīmīgu daļu uzmanības novēršanai, taču es esmu un arī būšu atbildīga par izrādi.

- Mana atgriešanās. - Lūks ar mēli aplaizīja zobus. - Vienā ziņā tev taisnība, mīļā. Mēs neesam gluži sapratušies vienā jautājumā. Atgriešanās ir tiem, kas uz laiku pametuši skatuvi. Taču es liku skatītājiem visā Eiropā izbrīnā ieplest acis.

- Vai nav mīļi, ka tik daudzi mazo ciematiņu iedzīvotāji vēl joprojām bariem apmeklē tādus bezjēdzīgus pasākumus?

Lūks piemiedza acis, tās nikni iezalgojās.

- Vai negribi nolikt malā nazi un pateikt to vēlreiz?

Roksana tikai pasmaidīja un pieskārās ar pirkstu naža asmenim.

-Tātad, kā noprotu, mēs gatavojam priekšnesumu tikai vienam izrādes vakaram. Preses labvēlīgās atsauksmes mums nodrošinās diezgan lielus kases ienākumus. ‘‘Viens maģijas vakars kopā ar Roksanu Noveļu.” - Viņa atmeta galvu, ļaujot matiem plūst pāri pleciem. - Ar īpašu Kelahana iznācienu.

- Vismaz tava patmīlība noteikti nav mainījusies. Mēs esam partneri, Roksana. - Lūks piegāja viņai tuvāk. - Tu vēlies, lai tavs vārds parādītos pirmais, tur es tev varu piekāpties. Taču nosaukumā jābūt “Novēla un Kelahans".

Viņa paraustīja plecus.

- Gan mēs par to vienosimies.

- Paklau, es negrasos velti kavēt laiku ar tavām nožēlojamām muļķībām.

- Nožēlojamām? Gribi, lai es parunāju par to, kas ir nožēlojams? -Roksana metās viņam virsū un ietrieca nazi viņam krūtīs. Apstulbuma pilnā izteiksme Lūka sejā bija tik liela, ka viņa skaļi iesmējās un atkrita pret galdu.

- Ak dievs, kāds tu esi gļēvulis!

- Asprātīgi. - Viņš paberzēja krūtis, kur bija pieskāries neīstais na-:is. Sirds zem tā pieskāriena šķita apstājamies. - Patiesi asprātīgi. Tā, vai tagad tu gribēsi ķerties pie darba vai varbūt vēlies paspēlēties?

- Protams, mēs ķersimies pie darba. - Viņa nolika nazi sānis, tad apsēdās uz galda. - Tā ir mana izrāde, un tā ilgst stundu un četrdesmit piecas minūtes. Es tev labprāt varētu atvēlēt piecpadsmit minūtes.

- Man būs nepieciešamas piecdesmit minūtes, ieskaitot tās desmit, ko aizņems mūsu abu kopīgais fināls.

- Tu ieņemsi Oskara vietu? - Kad Lūks viņu uzlūkoja neizpratnē, Roksana pasmaidīja. - Tas ir tīģeris, Kelahan. Es finālā piedalos kopā ar tīģeri.^

- Šo priekšnesumu mēs pārcelsim kā pēdējo pirms pārtraukuma.

- Kas tevi, sasodīts, ielicis par atbildīgo?

- Tā būs mana izrāde, Roksana. - Vairs nevēlēdamies to komentēt, Lūks piegāja pie vienas no spoži krāsotajām lādēm. Tā bija viņa augumā un sadalīta trīs vienādos nodalījumos. - Gribu parādīt izlaušanos, pavairošanās priekšnesumu, pie kā es strādāju, vienu liela apjoma ilūziju un pārcelšanu citā dimensijā.

Lai kaut kā nodarbinātu rokas, Roksana paņēma trīs bumbiņas un sāka ar tām žonglēt.

T Vai tas būtu viss?

- Nē, fināls būs pavisam atsevišķs priekšnesums. - Lūks pagriezās un paņēma citu bumbiņu. Piemērojies viņas ritmam, viņš iemeta to starp viņas trim. Aci nepamirkšķinājusi, Roksana viegli iekļāva arī to. - Gribu parādīt kaut ko līdzīgu priekšnesumam ar slotām, ko mēs sniedzām turnejas laikā. Lielāko daļu detaļu esmu jau izstrādājis. Es gribētu uzsākt mēģinājumus, cik drīz vien iespējams.

- Tu gribi ļoti daudz.

-Jā. - Viņš pagāja uz priekšu un veikli kā čūska palika savas plaukstas zem Roksanas rokām, lai uztvertu bumbiņas. - Svarīgākais ir izlemt, kad kustēties un kad nogaidīt. - Starp virpuļojošām bumbiņām viņš uzsmaidīja Roksanai. - Mēs varam mēģināt šeit vai arī izmantot māju, kuru es pavisam nesen nopirku.

- Ak tā? - Roksanai nepatika tas, ka viņa tomēr par to ieinteresējusies. - Man šķita, ka tu apmetīsies viesnīcā.

- Man patīk, ja ir pašam sava vieta, kur dzīvot. Tā ir paliela māja Dārzu rajonā. Tā kā pagaidām neesmu īpaši pūlējies sagādāt mēbeles, mums tur būtu plaša vieta mēģinājumiem.

- Pagaidām?

- Esmu atgriezies, Roksij. - Viņš pameta bumbiņas uz Roksanas pusi, bet viņa tās atgrūda sānis. - Sāc pie tā pierast!

- Man ir pilnīgi vienalga, kur tu dzīvo. Mūs saista tikai darbs, turklāt. šoreiz tas būs tikai uz vienu vakaru. Neiedomājies, ka mēs gaidām tavu atgriešanos mūsu komandā.

- Es jau esmu tajā atgriezies, - Lūks atteica. - Tieši tas arī tevi sadusmo. - Lai nomierinātu Roksanu, viņš pacēla augšup roku. - Tagad mums vajadzētu padomāt, kā visu labāk paveikt. Moss un Džeiks jau salikuši kopā galvas par drošības sistēmu un...

- Pagaidi! - Sadusmojusies Roksana nolēca no galda. - Kā tu to domā: viņi salikuši kopā galvas?

- Es domāju tā, ka Džeiks atnāca šuq:i kopā ar mani. Viņi abi ar Mosu aizgāja apspriest elektroniskās būšanas.

- Es to necietīšu! - Viņa pagrūda Lūku sānis, lai atliktu vairāk vietas, kur staigāt. - Vai skaidrs? Es to necietīšu. Tu nedrīksti šeit tā ierasties un pārņemt visu vadību. Es jau vairāk nekā trīs gadus esmu bijusi par visu atbildīga. Jau kopš Makss... jau kopš viņš pats vairs to nevarēja darīt. Moss ir manā pakļautībā.

- Man nebija ienācis prātā, ka viņš pēc manas aiziešanas kļuvis par īpašumu.

Roksana strauji pagriezās.

- Tu ļoti labi zini, ko es ar to gribēju teikt. Viņš ir manas ģimenes loceklis. Viņš ir manas trupas loceklis. Tu no visa tā atteicies.

Lūks piekrītot pamāja.

- Es no daudz kā atteicos. Tu gribi mūsu sadarbību padarīt personisku. Labi. Es piecus gadus aizvadīju, iztikdams bez visa, kas man bija svarīgs. Tāpēc ka man tas bija jādara. Tagad es grasos paņemt to atpakaļ, Roksij. It visu. - Pie velna piesardzību, uzmanības izrādīšanu un savaldīšanos, viņš nodomāja, satverdams Roksanu aiz pleciem. - Pilnīgi visu līdz pēdējam sīkumam. Un nekas mani no tā neatturēs.

Roksana būtu varējusi atrauties. Viņa būtu varējusi laist darbā nagus un atbrīvoties no Lūka tvēriena. Taču viņa to nedarīja. Kaut kas Lūka acu skatienā - kaut kas mežonīgs un izmisīgi nelaimīgs - lika viņai stāvēt un nekustēties pat tad, kad Lūks spēji piekļāva savas lūpas viņējām.

Viņa skūpstā Roksana izjuta gan niknumu, gan izmisumu, gan vēl kaut ko - tik dziļas ilgas, ko nevarēja izteikt vārdos, kas bija pārāk lielas, lai tās izraudātu. Pašas senās, rūpīgi slēptās alkas spēji izlauzās virspusē, liekot kaislīgi atbildēt uz Lūka kaisli.

Ak dievs, cik ļoti viņa vēl arvien alka pēc Lūka! Cik ļoti viņa vēlējās izdzēst no atmiņas aizgājušos gadus un atkal atgriezties pagātnē. Pašreizējās sajūtas tik ļoti līdzinājās tām, ko viņa pazina: gan viņa skūpsta garša, gan tas, kā Lūka mute piekļāvās viņējai, gan spējais, pulsējošais uzbudinājums, kas urdīja pašas augumu, dedzīgi tiecoties pēc ilgu piepildījuma.

Taču viss tomēr nebija tāpat, kā bijis. Kad viņas rokas apskāva Lūka augumu, Roksana juta, ka viņš kļuvis kalsnāks. It kā viņš būtu paņēmis asu nazi un nežēlīgi apstrādājis pats sevi, atstādams vienīgi muskuļus un kaulus. Cauri fiziskajām pārmaiņām Roksana spēja pamanīt ari citas. Šis Lūks vairs tik strauji nesmiesies, tik omulīgi neatpūtīsies un tik maigi nemīlēsies.

Taču - ak, cik ļoti Roksana vēl joprojām alka pēc viņa!

Viņš būtu varējis iegūt Roksanu tepat uz šā galda, kur jau vairākās paaudzēs radīti burvju triki. Uz grīdas, kuru klāja valdzinoši putekļi. Tepat un tūlīt. Un, ja viņš to darītu, ja ņemtu atpakaļ to, kas viņam tik ilgi bija zudis, varbūt viņš rastu glābiņu. Varbūt tad viņš rastu mieru. Pat ja šāda rīcība novestu viņu ellē un postā, viņš justos pateicīgs Dievam. Kamēr Lūka prāts veldzējās šajās domās, viņa rokas glāstīja augumu, kas tik pakļāvīgi šķita izkūstam tajās.

Viņa bija vienīgā. Vienmēr tāda bijusi. Nekas un neviens nespēja Lūku atturēt vēlreiz atgūt to, kas viņam piederējis.

Tikai viņš pats.

- Viss ir tāpat, kā bijis. - Lūks atrāva lūpas no Roksanas mutes, lai piekļautu tās viņas kaklam. - Sasodīts, Roksana, starp mums viss ir tāpat, kā bijis. Un tu to zini.

- Nē, nav vis. - Un tomēr viņa stāvēja, piekļāvusies Lūkam, alkdama turpinājuma.

- Pasaki man, ka tu to nejūti. - Sadusmots un izmisis Lūks viņu atkal pievilka sev klāt, lai vērīgi ielūkotos viņai sejā. Viņš redzēja to, ko vajadzēja redzēt: uzbudinājuma pārpilnas acis, nobālušu seju, kaislē pietūkušas lūpas. - Pasaki man, ka tu nejūti to, kas mums ir vienam pret otru.

- Tam, ko es jūtu, nav nekādas nozīmes. - Roksana pacēla balsi, it kā kliedzot viņa spētu pārliecināt pati sevi. - Svarīgi ir tas, kas notiek īstenībā. Es tev uzticēšos uz skatuves. Es tev uzticēšos pat aplaupīšanas darbiņā. Taču nekur citur, Ltāk. Nekur un nekad vairs.

- Tad es iztikšu bez uzticēšanās. - Viņš pieskārās Roksanas matiem, izlaizdams tiem cauri pirkstus. - Es paņemšu to, kas vēl atlicis.

- Tu gaidi, lai es pateiktu, ka gribu tevi. - Roksana atrāvās, lai paspētu ievilkt elpu un nomierināties. - Nu labi, es tevi gribu, un varbūt es izlemšu kaut ko pasākt arī tajā virzienā. Bez jebkādām saistībām, bez solījumiem, bez jebkādām pagātnes atmiņām.

Lūks jutās tā, it kā vēdera lejasdaļas muskuļus kāds mīcītu kā maizes mīklu.

- Izlem tūlīt pat!

Roksana gandrīz vai iesmējās. Sājā pavēlē varēja saklausīt tik daudz no vecā Lūka.

- Sekss ir kaut kas tāds, pret ko es izturos piesardzīgi. - Viņa mierīgi ieskatījās Lūkam acīs. - Un ne par ko vairāk nevar būt ne runas.

- Tu esi piesardzīga, - Lūks nomurmināja, atkal pieejot viņai tuvāk, - jo tu baidies, ka varētu izjust vēl daudz vairāk. - Lūks nolieca galvu, lai vēlreiz viņu noskūpstītu, bet šoreiz Roksana iegrūda dūri viņam krūtīs.

- Vai šī ir tava atbilde uz itin visu?

Vai nu viņa to apzinājās, vai ne, taču viņu attiecības bija pavirzījušās mazu solīti uz priekšu, un Lūks pasmaidīja.

- Tas atkarīgs no jautājuma.

-Jautājums ir tāds: vai mēs spējam koncentrēties sarežģītiem darbiem, ja mūsu hormoni neliek mums mieru? - Roksana atsmaidīja pretī, likdama Lūkam iedrošināties vēl vairāk. - Es spēju, ja vien to spēj tu.

- Norunāts! - Viņš saņēma Roksanas roku. - Taču es tevi tomēr dabūšu gultā. Tāpēc tu varētu atnākt uz manu māju. Mēs varētu... sarīkot mēģinājumu.

- Es mēģinājumus uztveru nopietni, Kelahan.

- Es arī.

lesmēj usies Roksana pagriezās uz papēža un sabāza rokas kabatās. Pirksti pieskārās rotaļu mašīnai, un viņa atcerējās. Atcerējās pārāk daudz. Smaids pagaisa no viņas acīm.

- Norunāsim mēģinājumu uz rītdienu.

- Kas notika? - Samulsis par to, ka starp abiem atkal nolaidusies siena, Lūks saņēma viņas zodu. - Kur tu atkal aizgāji?

- Man šodien nav laika mēģinājumam.

- Tu zini, ka es nejautāju par to.

- Man ir tiesības uz privāto dzīvi, Lūk. Nosauc man adresi, un es rīt no rīta ieradīšos pie tevis. Uz mēģinājumu.

- Lieliski. - Viņš palaida vaļā Roksanas zodu. - Spēlēsim pēc tava prāta. Pagaidām. Vēl tikai viena lieta, pirms es aizeju.

-Kas?

- Ļauj man apciemot Maksu! - Kad Roksana vilcinājās, Lūks kļuva

nervozs. - Sasodīts, svied un gāz man virsū visu, ko vien vēlies, bet nesodi mani tā! '

- Tu mani nepavisam nepazīsti, vai ne? - Roksana gurdi atsaucās. Viņa aizgriezās un devās uz durvju pusi. - Es tevi uzvedīšu augšā uz viņa istabu.

Lūks bija apzinājies, ka tas būs briesmīgi. Viņš bija savācis pat sīkākās ziņas, ko vien varēja iegūt presē par Maksa veselības stāvokli, bija izlasījis par Alcheimera slimību it visu, ko vien bija spējis atrast. Viņš bija pārliecināts, ka ir sagatavojies fiziskajām un emocionālajām pārmaiņām.

Taču viņš nebija zinājis, cik briesmīgi smelgs sirds, redzot šo vīru -pašu ietekmīgāko cilvēku viņa bērnībā, lielāku un nozīmīgāku par Dievu - tik sagumušu, tik vecu un tik slimu.

Viņš veselu stundu palika saulainajā istabā, kur visu laiku skanēja Mocarta melodijas. Viņš runāja un runāja, pat tad, ja Makss viņam neko neatbildēja, un viņš vērīgi raudzījās Maksa sejā, vai nepamanīs tajā kādu zīmi, ka viņš ticis pazīts.

Viņš devās prom tikai tad, kad ienāca Lilija un smalkjūtīgi aizrādīja, ka Maksam pienācis laiks fizioterapijai.

- Es vēl atgriezīšos. - Lūks uzlika plaukstu uz Maksa rokas un sajuta nervozo un saraustīto pulsu viņa tievajā rokas locītavā. - Esmu izgudrojis pāris jaunu triku, ko tu varbūt gribētu noskatīties.

- Man jātrenējas, - Makss sacīja, nolūkodamies uz Lūka kalsno, spēcīgo roku. - Tev ir veiklas rokas. Man tagad jātrenējas. - Viņš piepeši plati pasmaidīja. - Tevī mīt potenciāls.

- Es atgriezīšos, - Lūks vēlreiz atkārtoja un satriekts devās uz durvju pusi. Lejas viesistabā viņš sastapa Roksanu raugāmies laukā pa logu uz ielu.

- Man tik ļoti žēl, Roksij. - Kad Lūks nostājās viņai aiz muguras, apvīdams rokas ap viņas vidukli, viņa neprotestēja, bet brīdi ļāva sev atbalstīties pret viņa spēcīgo augumu.

- Tur nav neviena, ko vainot. Sākumā mēģināju atrast kādu, kam uzvelt vainu. Ārstiem, liktenim, Dievam. Pat tev - un tikai tāpēc, ka tu nebiji šeit. - Kad Lūks uzspieda skūpstu viņas matiem, Roksana cieši aizvēra acis. Bet, kad viņa tās atkal atvēra, tajās nebija asaru. - Viņš ir devies turp, kur viņam jābūt. Tikai tā es spēju ar to samierināties. Viņu nemoka sāpes, kaut gan reizēm man šķiet, ka viņu ir pārņēmušas kādas dziļākas sāpes, ko es nemaz nespēju saskatīt. Taču es apzinos, cik ļoti mums ir veicies, jo varam paturēt viņu mājās un ģimenes lokā, līdz viņš būs gatavs aiziet no mums pavisam.

- Es negribu viņu zaudēt.

- Es zinu. - Sapratne bija pārāk dziļa, lai viņa savaldītos un nepastieptu roku. Roksana saņēma Lūka roku, kas kavējās uz viņas pleca, un savija kopā abu pirkstus. Ja tas bija saistīts ar Maksu, viņa spēja piedot bez jebkādiem ierobežojumiem. - Lūk, man jānosaka likumi, bet ne jau tādēļ, lai tevi sodītu. Es gribu, lai tu apciemotu Maksu, cik bieži vien iespējams. Es zinu, tas ir grūti, taču uzskatu, ka viņam tas nāk par labu. Tu biji... esi... nozīmīga viņa dzīves daļa.

- Man nav jāstāsta, ko es pret viņu jūtu, ko es labprāt darītu, ja vien to spētu.

- Nē. Nē, tev nav tas jāstāsta. - Viņa dziļi nopūtās. - Man tikai vajadzēs zināt, kad tu vēlies viņu apciemot. Ierašanās, ja iepriekš nebrīdina, var izjaukt viņa ierasto dienas ritmu.

- Dieva dēļ, Roksana!

- Man ir savi iemesli. - Viņa pagriezās un cieši ieskatījās Lūkam acīs.

- Es negrasos neko paskaidrot, es tikai gribu ieviest zināmus noteikumus. Tu esi šeit laipni gaidīts. Makss to būtu vēlējies. Ber tikai atbilstoši maniem noteikumiem.

- Tātad man jāpiesaka apmeklējumi?

- Tieši tā. Vislabākais laiks būtu no rītiem, tā kā Šodien. Starp deviņiem un vienpadsmitiem. - Kad Netenjels droši atradās bērnudārzā.

- Tādējādi mēs mēģinājumiem varētu norunāt laiku pēcpusdienās.

- Lieliski. - Lūks dusmīgs devās uz durvju pusi. - Sastādi man sasodīto grafiku!

Roksana dzirdēja aizcērtamies parādes durvis. Pazīstamā atbalss gandrīz vai izvilināja no viņas lūpām smaidu.

29

Pirmo reizi mūžā Roksana izjuta to, ka ģimene neatbalsta viņas rīcību. Neviens gan neteica, ka viņa rīkojas nepareizi. Neviens nelasīja viņai morāli, neviens labprātīgi nepieteicās sniegt padomus, visi smaidīja un sarunājās kā vienmēr.

Taču Roksanai labāk būtu patikušas lekcijas un padomi, nevis klusā murmināšana, ko viņa dzirdēja, ieejot istabā, ilgie, līdzjūtīgie skatieni, kurus viņa juta sev nopakaļ. Viņi to nesaprata. Tas bija vienīgais, ko Rok' sana spēja sev iestāstīt un viņiem piedot - vai gandrīz piedot. Neviens no viņiem nebija izbaudījis, ko nozīmē gaidīt bērnu un būt vienai un pamestai. Nu, varbūt ne gluži vienai, viņa izlaboja, atbalstīdama zodu plaukstās un vērodama, kā Netenjels pagalmā spēlējas ar rotaļu mašīnām. Viņai taču bija ģimene, mājas un neapšaubāms atbalsts.

Taču nekas no tā nebija spējis atsvērt Lūka nodarījumu. Lai viņa nolādēta, ja tagad apbalvos Lūku, dalīdamās ar viņu savā apbrīnojamā un brīnišķīgajā bērnā un riskēdama ar Neta neaptumšoto laimi.

Kā gan pārējie nespēja to saprast?

Virtuves durvis atvērās, Roksana pacēla galvu un pasmaidīja, kad pāri pagalmam uz viņas pusi nāca Alise. Alise varētu būt viņas sabiedrotā, Roksana pašapmierināta nodomāja. Alise Lūku nepazina, viņai ar to nebija izveidojušās nekādas emocionālas saites. Viņa noteikti piekritīs, ka mātei ir tiesības aizstāvēt savu bērnu. Un pašai sevi arī.

- Te notika briesmīga avārija, - Netenjels klāstīja Alisei.

Viņa ieinteresēta noliecās, biezie blondie mati noplīvoja gar pleciem un kuplās kleitas apakšdaļa gandrīz vai pieskārās bruģim.

- Izskatās nelāgi, - viņa savā klusajā balsī piekrita. - Labāk zvani uz deviņi viens viens.

- Deviņi viens viens! - Netenjels priecīgs piekrita un iegaudojās kā sirēna.

-Tā jau ir trešā avārija piecpadsmit minūšu laikā. - Roksana pavirzījās Cllāk uz metāla sola galu, lai arī Alise varētu apsēsties. - Cietušo skaits strauj i pieaug.

- Šie ceļi ir tik nedroši. - Alise pasmaidīja savu pievilcīgo, ēterisko smaidu. - Esmu mēģinājusi viņam stāstīt par autosacīkšu priekšrocībām, taču viņam, šķiet, patīk satiksmes sastrēgumi.

- Netam patīk satiksmes negadījumi. Ceru, ka tas neietekmēs viņa raksturu.

- Ak, te nu, manuprāt, mums nekādas briesmas nedraud. - Alise dziļi ieelpoja, izbaudīdama rožu un puķuzimīšu, un svaigi laistītās augsnes aro-mātu. Pagalms bija viņas iemīļotā vieta - kā vasarīga paēna, kur pasēdēt un padomāt. Tik tipiski dienvidnieciska vieta. Lai gan Alise bija dzīvojusi ziemeļu štatos, viņa pieņēma visu dienvidniecisko ar tikpat lielu degsmi, ar kādu katoļticībai pievērsies cilvēks pieņem baznīcu. - Es gribu pēc nodarbībām bērnudārzā aizvest Netu uz Džeksona laukumu. Lai viņš mazliet izskraidās.

- Kaut es varētu doties turp kopā ar jums! Man vienmēr šķiet, ka, gatavojoties kādam darbam, es nepavadu kopā ar viņu pietiekami daudz laika.

Alise filozofiskā mierā bija pieņēmusi visus Noveļu profesiju aspektus. Pēc viņas domām, Noveli nezaga, bet gan izdalīja līdzekļus trūkumcietējiem.

-Tu esi brīnišķīga māte, Roksana. Nekad neesmu redzējusi, ka tu sava darba dēļ kaut reizi būtu piemirsusi par to, ko vajag Netam.

-Ceru, ka tā ir. Viņa vajadzības man ir vissvarīgākās. - Nets sagrūda kopā divas mašīnas un izkliedza dārdošu skaņu. - Vai viņam nav slepkavnieciskas tieksmes?

- Tā ir veselīga agresija.

- Tu pret mani esi tik laba, Alise. - Nopūzdamās Roksana atsēdās ērtāk. Taču viņa berzēja plaukstas, un tā bija nepārprotama zīme, ka viņa nervozē. - Viss šķita tik nostabilizējies, tik pareizs, tik vienkāršs. Zini, man patīk ierastas lietas. Tas droši vien ir tāpēc, ka burvju māksla ieaudzina disciplīnu.

Alise ar savu mierīgo skatienu vērīgi nopētīja Roksanu.

- Es gan neteiktu, ka tu esi sieviete, kam nepatiktu pārsteigumi.

- Daži pārsteigumi. Es nepieļaušu, lai tiktu sagrauta Neta mierīgā dzīve. Un, ja jau par to runājam, arī savu dzīvi es neļaušu izpostīt. Es zinu, kas viņam būtu vislabākais. Sasodīts, es gribu zināt, kas viņam būtu vislabākais. Un es pavisam noteikti zinu, kas ir vislabākais man.

Alise brīdi klusēja. Viņa nebija no tām sievietēm, kas runātu bez apdomāšanās. Viņa sakopoja šīs domas tikpat rūpīgi un tikpat izvēlīgi, kā lasītu pļavas ziedus.

- Tu gribi, lai es tev apstiprinu, ka Neta turēšana noslēpumā no viņa tēva ir pareiza rīcība.

- Ir arī. - Roksana palūkojās uz Neta pusi un piesardzīgi ierunājās klusāk. - Vismaz tik ilgi, kamēr zināšu, ka ir pienācis laiks to atklāt. Viņam nav nekādu tiesību uz Netu, Alise. Viņš no šīm tiesībām atteicās, aiziedams prom no mums.

- Viņš nemaz nezināja, ka pastāv tādi “mēs”.

- Ne jau par to ir runa.

- Var jau būt, ka nav, bet varbūt tieši par to ir runa. Ne jau es par to varu spriest.

- Tā. - Roksanas lūpas sakniebās, sastopoties ar vēl vienu nodevības apliecinājumu. - Tātad arī tu pievienojies viņiem visiem.

- Mēs taču nerunājam par to, no kuras puses iespert bumbai, Rūkšana. -Tā kā Alisei draudzība bija pirmajā vietā, viņa uzlika savu plaukstu uz Roksanas saspringtās rokas. - Lai ko tu darītu vai nedarītu, mēs visi tevi atbalstīsim. Vienalga, vai mēs piekritīsim tavai rīcībai vai ne.

-Un tagad tu man nepiekrīti.

Nopūzdamās Alise papurināja galvu.

- Es nezinu, kā rīkotos tavā vietā. Un tikai tu pati vari zināt, ko tu patiesībā jūti savā sirdī. Šīs nedēļas laikā, kopš pazīstu Lūku, varu par viņu sacīt vienīgi to, ka man viņš patīk. Man patīk viņa dedzība, viņa pārdrošība, viņa nelokāmā mērķtiecība. Daži iemesli ir tie paši, kāpēc man patīc tu.

-Tātad tu gribi teikt, ka man vajadzētu ļaut viņam ienākt mūsu ģimenē, uzticēt viņam patiesību par Netu.

Bija tik grūti dot padomu, Alise nodomāja. Viņa prātoja, kāpēc gan tik daudzi cilvēki tik labprāt cenšas dot padomus citiem.

- Es gribu teikt, ka tev jārīkojas tā, kā tu uzskati par pareizu. Lai arī kā tas būtu, tas negrozīs pavisam vienkāršo faktu. Lūks ir Neten-jela tēvs.

Lūks, Lūks, Lūks. Roksana dusmojās, vērodama, kā Lūks un Lilija izmēģina triku ar sievieti stikla kastē. Moss un Džeiks stāvēja malā, runādami par elektronisko slāpētāju, ko viņi bija atnākuši apskatīt.

Kāpēc bija sagadījies tā, ka Lūks atgriezies un piepeši kļuvis kā saule, ap kuru viņi visi riņķoja gluži kā planētas? Roksana to nevarēja paciest.

Viss bija pilnīgi nepareizi. Mēģinājumi notika šeit, šajā šķūnim līdzīgajā dzīvojamā istabā ar augstajiem griestiem un interesantajām sienu plātnēm. Piepeši viņi bija nokļuvuši Lūka teritorijā, kur visu noteica vienīgi viņš.

Stereoaparatūra atskaņoja rokmūziku. Lūks savu priekšnesumu bija pieskaņojis Springstīna dziesmai “Dzimis, lai skrietu”. Viņi taču vienmēr bija strādājuši klasiskās mūzikas pavadījumā, Roksana nodomāja, sabāzdama rokas treniņbikšu kabatās. Vienmēr. Vēl vairāk viņu sadusmoja tas, ka šī mūzika piederējās gan Lūkam, gan šim priekšnesumam.

Tā bija ātra, aizraujoša un seksīga. It viss, ko darīja Lūks, atbilda šiem trim vārdiem. Viņš sasodīti labi zināja, ka publikai tas ļoti patiks. Tas padarīja Roksanas noskaņojumu vēl drūmāku.

- Labi. - Lūks pagriezās pret Liliju un noskūpstīja viņas sasarkušo vaigu. - Laiks, Džeik?

- Trīs minūtes četrdesmit sekundes. - Džeiks jau bija nospiedis hronometru.

- Man šķiet, mēs varam saīsināt laiku vēl par desmit sekundēm. -Ventilators darbojās, tomēr viņš svīda. Kaut arī priekšnesums jau tagad norisinājās ļoti straujā tempā, viņš tiecās to padarīt vēl straujāku. - Vai varēsi izturēt vēl vienu reizi, Lilij?

- Protams.

Protams, Roksana ironiski nodomāja. It visu, ko teiksi, Lūk. Kad vien tu to vēlēsies. Saniknota viņa aizgriezās, lai atkāptos vistālākajā istabas kaktā. Viņai vajadzēja izmēģināt priekšnesumu ar virpuļojošo kristālu, kam nebija pieticis laika uz iepriekšējo izrādi. Istabas malā līdzās masīvam akmens kamīnam atradās garš saliekamais galds. Uz tā bija izlikti dažādi rekvizīti treniņiem un mēģinājumiem.

Visvairāk Roksanai patika briljanta formas kristāls ar skaldnēm, kas atspīdēja visās varavīksnes krāsās. Paņemot rokā, tas bija tik patīkami smags. Roksana jau iztēlojās Čaikovska mūzikas smeldzīgās skaņas, krēslaino skatuvi, starmešu gaismu, ko mazliet klusināja zilā želeja, arī pati sevi, no galvas līdz kājām tērpušos mirguļojošā baltā tērpā.

Viņa nolādējās, kad Lūka skaļais uzsauciens iztraucēja koncentrēšanos.

Lūks uztvēra nikno ņurdēšanu, ko Roksana viņam veltīja, un plati pasmaidīja.

- Mos, tu varētu sagatavot visu nepieciešamo, lai paceltos gaisā. Man šķiet, tagad mums paredzēts tieši tas.

- Protams. - Moss aizgāja izpildīt pavēli.

- Visus rausti aiz aukliņām, vai ne? - Roksana ieteicās, kad Lūks pienāca viņai līdzās pie galda.

- To sauc par darbu komandā.

- Man tam ir cits vārds. Līšana. Piešļūkšana.

- Tie jau ir divi vārdi. - Viņš uzlika plaukstas uz Roksanas rokām, kas turēja kristālu. - Padomā par to no otras puses, Roksij! Kad mēs būsim paveikuši plānoto, tev nekad vairs nevajadzēs nākt man tuvāk par desmit pēdām. Ja vien tu pati to nevēlēsies.

- Es tieši par to domāju. - Tas bija labāk nekā domāt par to, ka Lūka roku pieskāriens liek kaislē uzvirmot viņas asinīm. - Man ir jā-uzzina kas vairāk par darbiņu pie Vaijata. Tu kaut ko slēp, un man tas nepatīk.

- Tu arī slēp, - Lūks mierīgi atteica. - Un arī man tas nepatīk.

- Es nesaprotu, par ko tu runā.

Taču viņa bija novērsusi skatienu.

- Nē, saproti gan. Ir kaut kas tāds, ko tu man nestāsti. Kaut kas tāds, par ko klusē arī visi pārējie. Kad tu būsi atklāta, tad arī atrisināsies šī situācija.

- Būšu atklāta? - Roksana atkal ieskatījās Lūkam acīs, un viņas acu skatiens dedzināja un iznīcināja. - Ir kaut kas tāds, ko es tev nestāstu? Nez kas tas varētu būt? Tā, padomāsim... varbūt tas, ka es tevi ienīstu?

- Nē. - Lūks bija veiklāks un sāka glāstīt Roksanas rokas, kamēr viņas pašas plaukstas kā saistītas turēja kristālu. - To tu man nepārtraukti centies atgādināt jau vairāk nekā nedēļu. Un mani tu ienīsti tikai tad, kad pati piespied sevi tā domāt.

- Taču tas nāk tik dabiski. - Viņa pasmaidīja, bet šis smaids bija tik salds kā ar medu ieziests ass duncis.

- Un tikai tāpēc vien, ka tu vēl joprojām esi kā neprātīga pēc manis. - Kad Roksana kaut ko atšņāca, Lūks noskūpstīja viņas deguna galiņu. - Tagad mūs saista darbs, vai ne?

-Jā.

- Tādā gadījumā sāksim strādāt. - Viņa smaids bija gauss un bīstams, - Vēlāk ķersimies pie tā, kas nāk tik dabiski.

- Es gribu iegūt vairāk informācijas.

- Tu to dabūsi. Tieši tāpat, kā dabūsi akmeni, kad mūsu darbs būs galā.

- Pagaidi! - Kad Lūks grasījās pagriezties, Roksana satvēra viņa roku. Tad viņa nervozi nolika malā kristālu. - Ko tu ar to gribi teikt?

- Kad būsim ieguvuši akmeni, tas būs tavs. Un tikai tavs.

Roksana vērīgi ielūkojās viņa sejā, vēlēdamās saskatīt tajā patiesību,

kā reiz bija spējusi.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka arī es mīlu Maksu.

Roksanai nebija ko iebilst, viņa pati to skaidri redzēja. Viņas krūtis saspringa, neļaujot ne paelpot, ne izteikt kaut vārdu.

- Es gribu tevi ienīst, Kelahan, - viņa ar pūlēm ierunājās. - Es pa-tiešām gribu tevi ienīst.

- Smagi, vai ne? - Lūks ar pirkstu noglāstīja viņas vaigu. - Es to zinu, jo gribēju tevi aizmirst. Es patiešām gribēju tevi aizmirst.

Roksana pacēla acis, un pirmo reizi kopš atgriešanās Lūks pamanīja, ka viņam ir pavērusies maza iespēja atgriezties Roksanas sirdī. Viņš bija veiksmīgi atkausējis ledu, Lūks pats ar zināmu riebumu nodomāja. Caur viņas mīlestību pret Maksu. Ne jau tādu ceļu viņš būtu gribējis izvēlēties.

- Kāpēc? - Viņa nebija gribējusi to jautāt, jo baidījās no atbildes.

-Tāpēc, ka mīlestība pret tevi un atmiņas par šo mīlestību draudēja

mani vai nobeigt.

Roksanas ceļi saļodzījās, un viņas sirds atmaiga.

-Tu mani nedabūsi, Kelahan.

- Ak jā. - Viņš saņēma Roksanas roku, lai pavadītu viņu uz istabas centru. - Dabūšu gan.

- Gandrīz sakārtots. - Moss caur zobiem nosvilpoja. Bija tik lieliski, ka tie abi atkal ir kopā, viņš nodomāja. Pat tad, ja viņi nesmaidīja. Mo-su mulsināja tās kaisles dzirksteles, kas šķita lidojam no viņu abu puses. Mosam likās, ka tas ir kaut kas tāds, kam būtu jānorisinās tumsā, kad divi cilvēki paliek vieni. Intimitāte nebija domāta liecinieku acīm.

Roksana pacēla rokas, lai Moss varētu piestiprināt tievo stiepli. Taču viņa nespēja atraut skatienu no Lūka. Viņai gan nepatika to atzīt, bet šis priekšnesums viņai tiešām patika. Tas bija tik aizraujošs, tik plūstošs, tik dramatisks un tik poētisks.

Turklāt viņai patiesu prieku sagādāja strīdēšanās ar Lūku par ikvienu sīkumu.

- Vai mēs izmantosim mūziku? - viņa pajautāja.

-Jā. Pēc manas izvēles.

- Kāpēc...

-Tāpēc, ka tu izvēlējies apgaismojumu.

Viņa gan sarauca pieri, taču bija grūti iebilst.

- Un kas tā būs par mūziku?

- “Dūmi iekļūst tavās acīs”. - Kad Roksana plati iepleta acis, viņš pasmaidīja. - Tas ir “The Platters" skaņdarbs, Roksij. Nav gan klasiskā mūzika, tomēr tā ir klasika.

- Ja tu kaut ko zinātu par vienotas tēmas radīšanu, tu aptvertu, ka mūzikai visas izrādes garumā jābūt vienotai.

- Ja tu kaut ko zinātu par noskaņu, tu aptvertu, ka tempa pārmaiņas tikai pavairo šiku.

- Šiku! - Roksana pavīpsnāja un atmeta matus atpakaļ. - Labāk ķersimies pie priekšnesuma.

-Labi. Seko mūzikai!

Roksana pacēla rokas augšup un sāka šūpoties. Lūks pastiepa augšup savējās un aicinoši palocīja pirkstus uz savu pusi. Vai varbūt pavēloši. It kā turēdamās pretī, it kā atteikdamās, Roksana pacēla plaukstu priekšā sejai un vijīgi pagriezās uz sāniem. Tā nebija atkāpšanās. Tā bija vilinā-šana. Skatīdamies uz Roksanu, tikai uz viņu vien, Lūks precīzi attēloja viņas kustību, atkārtoja soli pa solim, it kā viņus saistītu neredzamas saites. Abu pirksti saskārās, mirkli pakavējās ilgāk, lai atkal atrautos.

Roksana juta, ka pašas dzīslās līdzīgi vīnam uzšalko spēks.

Viņai nevajadzēja atcerēties, kas rakstīts scenārijā, lai nenovērstu skatienu no Lūka. Viņa nemaz nespēja novērsties. Koncentrēšanās izteiksme Lūka sejā fascinēja viņu, tāpēc viņai bija pavisam viegli ļaut savai galvai kļūt brīvai un sapņainai.

Var jau būt, ka viņa būtu varējusi uzvarēt šajā divkaujā. Vai varbūt pakļaujoties viņa to jau bija izdarījusi.

Lūks spēji pacēla rokas augšup - tik dramatiskā pavēlē, kam Roksana nepakļāvās, liegi izvairīdamās no viņa. Taču tikai uz īsu brīdi, lai, Lūka rokām nolaižoties un pasniedzoties viņai pretī, viņa apstātos un sastingtu. Lēni kā transā viņa pagriezās atpakaļ.

Kad Lūks pienāca tuvāk, viņa nepakustējās. Viņš ar roku pārvilka pār Roksanas seju. Viņas acis aizvērās. Tik tuvu, ka abu augumi gandrīz vai saskārās, Lūks riņķoja viņai apkārt. Viņa žesti bija gausi, pat pārspīlēti lēni, līdz Roksanas pēdas atrāvās no zemes, mati kā ūdens šalts noslīga lejup un viņas augums pacēlās gaisā.

Mūzikas ritmam pieaugot, Lūka rokas kustējās viņai visapkārt, tās vēl arvien atradās pavisam tuvu, taču nepieskārās viņai. Kaut arī ārkārtīgi koncentrējusies, viņa juta savu augumu notrīsam. Cauri skropstām viņa vēroja Lūku, neko nespēdama sev padarīt, pārliecināta, ka tūlīt pat sāks

kliegt alkās un izmisumā, ja Lūka rokas ari turpmāk atradīsies tik tuvu, bet neskars viņas augumu.

Lūkam šķita, ka viņš spēj sadzirdēt, cik spēji sitas Roksanas sirds. Viņš tik tikko spēja apvaldīt sevi un nepiespiest roku viņai pie krūtīm, lai izjustu to dzīvīgo dunoņu. Lūka mute bija kļuvusi sausa, un viņš zināja, ka elpo pārāk ātri. Bet tagad jau viņš vairs nevaldīja pār šo ilūziju.

Viņš bija paredzējis, ka šī priekšnesuma daļa būs romantiska un seksuāla, un viņš bija zinājis, ka grasās iegrimt dziļos ūdeņos. Taču viņš nebija zinājis, cik ātri tādos var noslīkt.

Viņš nolieca galvu uz Roksanas galvas pusi, lūpām notrīcot alkās pēc tik tuvā skūpsta izbaudīšanas. Galvā dunēja klusā skaņa, ko Roksana izdvesa, lai nomāktu kaisles un iekāres elsas.

Viņš saņēma Roksanas roku, ar pašiem pirkstu galiem glāstīdams viņas plaukstu un delnu. Kad abu pirksti bija savijušies, arī Lūks sāka celties gaisā. Viņa acis bija kā piekaltas Roksanas sejai, kamēr abi kopā horizontāli karājās gaisā. Mūzikai pamazām kļūstot klusākai, Lūks pagrieza savu augumu, palika roku zem Roksanas galvas un piekļāva savu muti viņas lūpām.

Kā saslēgti kopā, viņu augumi, griezdamies riņķī, izslējās vertikāli. Kad abu kājas pieskārās zemei, Lūka rokas vēl joprojām bija apskāvušas Roksanas augumu un viņas mute vēl arvien atradās Lūka skūpsta gūstā.

Džeiks nospieda hronometru un noklepojās.

- Diez vai kādu interesē laiks, - viņš nomurmināja un iemeta hronometru kabatā. - Te daži ir lieki, - viņš iedvesmots piebilda. - Nāc, Mos! Mums jāiet uz lielveikalu.

-Ko?

- Un lielveikalu, saproti? Mums vajadzīgas tās detaļas.

Moss samulsis mirkšķināja acis.

- Kādas detaļas?

- Tās detaļas. - Džeiks izvalbīja acis un pameta skatienu uz Roksa-nas un Lūka pusi. Tagad viņi bija atrāvušies viens no otra, taču, acis nenovērsdami, raudzījās viens otrā.

- Ak, man arī šis tas jāiegādājas. - Asaru pilnām acīm Lilija saķēra Mosa roku un vilka viņu projām. - Man daudz kas jāiegādājas. Iesim taču!

- Bet mēģinājums...

- Man šķiet, viņiem tas vairs nav ne prātā, - Džeiks ieteicās un plati pasmaidīja. Abi ar Liliju viņi izvilka Mosu laukā no mājas.

Roksanas reibstošo galvu vēl vairāk apskurbināja iestājies klusums.

-Tas... tas turpinājās ilgi.

- Vari man to neteikt. - Lūks priekšnesuma laikā bija jutis, ka tūlīt pat nevaldīs pār savu augumu. Tagad viņš maigi noglāstīja Roksanas muguru, tad atbrīvoja viņu no stieples, kas bija viņu pacēlusi gaisā. - Toties fināls būs satriecošs.

- Tur vēl daudz jāpiestrādā.

- Ne jau par to finālu es runāju. - Viņš atbrīvoja arī sev piesaistīto stiepli. - Es runāju par mums abiem. - Nenovērsdams skatienu no Rūkšanas, viņš paslidināja rokas zem viņas krekliņa un ļāva pirkstiem pieskarties viņas siltajai un gludajai mugurai. - Un par šo te. - Viņš jau atkal maigi noskūpstīja Roksanu.

Viņai nebija citas iespējas, lai noturētos kājās, kā vien satvert Lūka plecus.

- Tev neizdosies mani pavedināt.

Lūks ļāva lūpām slīdēt pār viņas zoda līniju, labi zinādams, ka Rūkšana notrīsēs uzbudinājumā no viņa lūpu pieskārieniem.

- Vai gribi saderēt?

- Es jebkurā laikā varu aiziet prom no tevis. - Taču viņas augums bija cieši piekļāvies Lūka augumam, un viņas mute kaisli skūpstīja Lūka seju. - Tu man neesi vajadzīgs.

- Tu man arī ne. - Viņš pacēla Roksanu rokās un devās uz kāpņu pusi.

Roksana bija pārliecināta: ja viņas augums tik ļoti netrīsētu, viņai izdotos savaldīt uzbudinājumu. Tomēr pagaidām visprātīgākais šķita cieši turēties pie Lūka.

Viņa zināja, ko dara. Ak dievs, viņa cerēja, ka zina, ko dara! Šīs drausmīgās iekāres un kaisles alkas visu citu pārvērta sīkā un nenozīmīgā. Šīs alkas bija viss, kas šobrīd svarīgs, viss, kas šobrīd nepieciešams. Ieelsojusies kaislē, viņa piekļāva seju pie Lūka vaiga.

- Pasteidzies... - viņa izdvesa.

Ja vien varētu, Lūks būtu uzlidojis augšup pa kāpnēm. Spriežot pēc tā, kā trīcēja viņa muskuļi un sēca elpa, viņš tiešām lidoja. Ar kājas spērienu aizvēris aiz abiem guļamistabas durvis, viņš jau atkal uzmeklēja Roksanas lūpas. Viņam atlika vienīgi pateikties jebkādiem debesu vai elles spēkiem, ka viņam pieticis prāta iegādāties gultu.

Un tā bija patiesi satriecoša gulta. Liela un mīksta, tā, viņiem tajā atslīgstot, ieliecās gluži kā mākonis. Lūks apstājās tikai uz mirkli, vienīgi tik ilgi, lai uzlūkotu Roksanu un atcerētos - un arī viņai liktu atcerēties visu to, kas viņi viens otram bijuši, ko viens otram nozīmējuši un ko viens ar otru darījuši pirms šā piecu gadu bezdibeņa.

Viņš pamanīja Roksanas acis vēlmi saņemties un noraidīt tuvošanos, tāpēc apspieda šīs pūles ar kaisles pilnu skūpstu. Tagad viņa vairs nespēs atkāpties, tagad viņš to vairs nepieļaus. Satvēris plaukstās Roksanas roku locītavas, viņš tās pacēla augstu virs galvas. Ja Roksana viņam pieskartos, viņš uzliesmotu kā dinamīta stienītis. Vispirms Lūks vēlējās pārliecināties, vai viņa izjūt tieši to, ko viņš alka pamanīt.

Roksana izliecās, mēģinādama atsvabināt rokas. Sirds šķita uzlēkusi līdz pat kaklam, dobji rībinot tur kā bungas. Lūks piekļāva tam lūpas, uzsākot atmiņā palikušo Roksanas visslēptāko vietiņu baudpilnu izpēti.

Neskaitāmas reizes neskaitāmās istabās, neskaitāmās vietās viņš bija sapņojis par šo brīdi. īstenībā šīs izjūtas bija daudz spēcīgākas par jebkuru sapni. Bauda, ko Lūks izjuta, šķita kā svētku mielasts pēc daudziem badošanās gadiem. Tagad viņš to sev vairs neliegs, ne tagad, ne arī jebkad nākotnē.

Roksana vairs nepūlējās savaldīt pāri plūstošās emocijas. Viņa nemaz to nespētu. Lūks viņai šobrīd sniedza atpakaļ visu to, ko bija paņēmis, un vēl daudz, daudz vairāk. Viņa jau gandrīz bija aizmirsusi, kādas ir šīs nevaldāmās alkas, viņa nekad tā īsti nebija sapratusi, kā ir, ja atmet jebkādu vēlēšanos pretoties. Pēc tik ilgiem atturības gadiem šīs sajūtas šobrīd likās pašsaprotamas, pareizas. Ik reizi, kad Lūka lūpas uzmeklēja viņējās, viņa izjuta gan pārsteidzoši pazīstamas sajūtas, gan kaut ko pavisam nepazīstamu, kas sniedza jaunas kaisles trīsas.

Kad Lūks izdzirdēja Roksanas lūpas izdvešam viņa vārdu, viņa asinis uzvirda vēl straujāk. Katra skaņa, katra elsa bija trieciens viņa krustu apvidū. Neprātīgi alkdams pēc turpinājuma, Lūks atlaida vaļā Roksanas rokas, lai novilktu viņas drēbes. Atklājis, ka zem treniņtērpa slēpjas tikai viņas burvīgi kailais augums, Lūks ieelsojās visaptverošā kaislē.

- Pasteidzies! - viņa atkal sacīja, steigā raudama nost Lūka kreklu, lai izjustu abu kailos augumus saskaramies. Kaisles sārts, kas gruzdēja viņā, šķita sasniedzis uzliesmošanas brīdi. Roksana alka, lai šā sprādzienveidīgā uzliesmojuma brīdī Lūks jau atrastos viņā. Viņa alka, lai Lūks vēl vairāk uzkurtu nevaldāmi virmojošo sārtu.

Viņš alka izbaudīt. Viņš juta nepieciešamību izbaudīt Roksanu visā pilnībā. Aizelsies viņš tvēra gaisu, cenzdamies atbrīvoties no saviem džin-

šiem, kamēr Roksanas glāsti vēl vairāk spīdzināja viņa izjūtas un viņas kaislie skūpsti gluži kā zibens šaustīja viņa plecus un krūtis.

Viņš spēji ievadīja savu locekli Roksanā. Jau pie pirmā spēcīgā grūdiena Roksanu pārplūdināja tumšas kaisles un vārdā nenosaucamas baudas kulminācija. Viņas augums izliecās, vibrēdams kā arfas stīga. No mutes izlauzās kliedziens, ietverot sevī gan sāpes, gan triumfu.

Tad viņa ieskāva Lūka augumu, un viņas kājas bija maigas kā zīds un spēcīgas kā tērauds. Kā neprātīgs Lūks turpināja straujās un ritmiskās kustības, līdz beidzot pats sasniedza kulmināciju un varbūt arī savu glābiņu.

Lūks palika, kur bijis, virsū Roksanas augumam, nespēdams atrauties no viņas tuvuma. Viņš zināja, ka Roksana jau klusējusi pārāk ilgi. Ja viņu attiecības būtu tādas kā agrāk, Roksana būtu pacēlusi roku, lai noglāstītu viņa muguru. Viņa būtu nopūtusies un pieglaudušies vēl tuvāk vai arī kaut ko nočukstējusi, lai viņu sasmīdinātu.

Taču tagad nebija nekā cita, tikai šis ilgais un tukšais klusums. Tas Lūku biedēja, viņš sāka nervozēt.

- Tu taču nenožēlo? - Viņš īpašnieciski saņēma saujā Roksanas matus, kamēr pats paslējās augšup, lai ielūkotos viņai sejā. - Varbūt tev izdotos par to pārliecināt pašai sevi, bet mani gan ne.

- Es neteicu, ka nožēloju. - Cik grūti bija saglabāt mieru, kad tikko visa dzīve saļodzījusies pašos pamatos. - Es zināju, ka tā notiks, es to zināju jau tajā pašā mirklī, kad iegāju savā ģērbtuvē un atkal tevi ieraudzīju. - Viņa ar pūlēm paraustīja plecus. - Es bieži pieļauju kļūdas, tās nenožēlojot.

Lūka acis bīstami uzliesmoja, tad viņš pavēlās sānis.

- Tu proti iebelzt tā, lai sāpētu, vai ne? Tu to allaž esi pratusi.

- Ne jau sišana ir svarīgākais. - Viņa bija paredzējusi izturēties ļoti praktiski. Pat tad, ja tas pašu beigtu vai nost. - Man patika atkal mīlēties ar tevi. Mums gultā allaž bijis labi.

Pirms Roksana paņēma savu samudžināto kreklu, Lūks satvēra viņas roku.

- Mums it visur bija labi.

- Bija, - viņa aizrādīja. - Būšu atklāta, Kelahan. Kopš tavas aiziešanas es šai lietai neesmu atvēlējusi pārāk daudz laika.

Lūks nespēja savaldīties. Viņa pašlepnums piepūtās gluži kā gaisa balons, kas piepildīts ar hēliju.

-Ak tā?

Roksana nespēja saprast, kā vīrietis vienlaikus spēj tā nokaitināt, uz-budināt un uzjautrināt sievieti.

- Neizskaties tik pašapmierināts! Tā es pati biju nolēmusi. Es biju ļoti aizņemta.

- Atzīsties! - Viņš noglāstīja Roksanas krūti. - Mīlēšanās ar mani tev bija atņēmusi vēlēšanos to darīt ar jebkuru citu.

- Es gribēju teikt... - Roksana atgrūda Lūka roku, pirms viņa pieskārieni laupīja pēdējās viņas lepnuma paliekas. - Tev tikai izdevās pārtvert mani... - Vājuma brīdis gluži nebija tas apzīmējums, ko viņa būtu gribējusi izmantot. - Mulsuma brīdī. Droši vien jebkurš, kas vien būtu pielicis sērkociņu īstajā vietā, būtu spējis mani aizdedzināt.

-Ja tādas tās lietas, tad tagad tu jau varētu būt padzisusi.

Viņš allaž bijis ļoti veikls. Tāpēc Roksana pat nejutās īpaši pārsteigta, kad atkal jau bija noguldīta uz muguras, kamēr Lūka rokas centās pierādīt, ka viņas oglītes no jauna var tikt iekvēlinātas spožās liesmās.

- Tas ir tikai sekss, - viņa aizelsusies izgrūda.

- Protams. - Viņš pārklāja ar skūpstiem mitro miesu starp viņas krūtīm. - Un sarkankoks ir tikai koka gabals. - Viņš ar zobiem kairināja Roksanas krūšu galiņus, līdz viņas nagi sāpīgi iecirtās Lūkam mugurā. - Un briljants ir tikai akmens.

Roksanai gribējās smieties. Citādi būtu jākliedz.

- Aizveries, Kelahan!

- Labprāt. - Viņš pacēla augšup Roksanas gurnus un svētlaimē ieslidināja savu locekli valgajā atvērumā.

Roksanai nemaz nelikās, ka viņa būtu “padzisusi”. Tad jau labāk izdedzināta. Viņai šķita, ka ķermenī vairs nav palicis neviena paša nervu galiņa. Kad viņai atkal izdevās atvērt acis, debesīs jau vīdēja sārta krēsla. Lai ļautu prātam noskaidroties, viņa pirmo reizi kārtīgi apskatīja istabu.

Istabā nebija nekā vairāk kā gulta, kurā viņi bija atlaidušies, un viena vienīga milzīga kumode spīdīgi sarkanbrūnā krāsā. Protams, arī apģērba gabali, kas bija izsvaidīti pa grīdu, ko nesedza paklājs, aptīti ap durvju rokturi vai kaudzē samesti istabas kaktā.

Cik ļoti raksturīgi Lūkam, viņa nodomāja. Tikpat raksturīgi kā šī ķermeņa poza, lai viņai būtu omulīgāk piekļauties.

Cik daudzas reizes viņi bija tā gulējuši, nakti pēc nakts? Reizēm Rok-sana tūlīt pat arī bija aizmigusi, juzdamās tik droša, tik pasargāta, tik apmierināta.

Bet tagad viņi paši bija citādi.

Roksana grasījās piecelties sēdus. Lūka roka vienīgi piekļāvās vēl ciešāk.

- Lūk, tas neko nemaina.

Viņš pavēra vienu aci.

- Mīļā, ja vēlies, lai es vēlreiz pamatoju savu viedokli, es būšu vairāk nekā priecīgs to izdarīt. Vienīgi tev būs man jāatļauj pāris minūšu atvilkt elpu.

- Vienīgais, ko mēs pierādījām, ir tas, ka mēs protam viens otru uzbudināt. - Roksanas dusmas bija rimušās, atstājot tikai skumīgu smeldzi, kas šķita pieņēmusies spēkā. - Nav nekādas vajadzības... Pie velna, kas tas tāds? - Viņa pagriezās, lai labāk apskatītu Lūka plecu.

- Tas ir tetovējums. Vai tad tu nekad neesi redzējusi nevienu sasodītu tetovējumu?

- Dažus ir gadījies redzēt. - Domīgi savilkusi lūpas, viņa krēslainajā gaismā centās to vērīgi izpētīt. Tieši virs tās vietas, kur bērnības rētas sāka izraibināt viņa muguru, bija ietetovēts zobus atņirguša vilka attēls. Roksana nezināja, smieties vai raudāt, tāpēc izvēlējās pirmo iespēju. - Apžēliņ, Kelahan, vai tu biji nojūdzies, vai?

Lūks izskatījās apmulsis.

- Tetovējumi ir modē.

- Ak jā, un tu esi misters Modernais. Kāda velna pēc tu ļāvi kādam sevi savainot... - Viņa šausmās apklusa. - Piedod!

- Ir jau labi. - Lūks paraustīja plecus un, piecēlies sēdus, atgrūda matus no sejas. - Kādu vakaru es jutos pretīgi, biju mazliet iedzēris un ļoti bīstams. Tāpēc nolēmu iegūt tetovējumu, nevis sašķaidīt kādam galvaskausu. Bez tam šis tetovējums man atgādināja manas saknes.

Roksana vērīgi uzlūkoja Lūku: viņa izaicinoši atmesto galvu, kaislo mirdzumu acīs, kas šķita cīnāmies ar drūmo un draudīgo spīdumu.

- Zini, es gandrīz vai spēju noticēt Lilijas amnēzijas teorijai.

- Tu tikai pasaki man, kad gribēsi uzzināt patiesību. Tu to dzirdēsi visos sīkumos.

Roksana novērsās. Lūkam bija tik viegli, pat pārāk viegli atkal ievilkt viņu savos apskāvienos.

- Tas neko nemainītu. Nav tādu vārdu, kas spētu aizmēzt prom šos piecus gadus.

-Ja vien tu pati man neļausi to darīt. - Lūks satvēra rokās Roksanas seju, atstumjot viņas matus un ietverot to savos pirkstos. Bija atgriezies maigums, ko viņš pats jau bija aizmirsis un par ko Roksana bija pārliecināta, ka tas ir izdedzis. Tam bija grūtāk turēties pretī nekā kaislei. - Man ar tevi jāizrunājas, Roksij. Man tik daudz kas tev sakāms.

- Mūsu attiecības vairs nav tādas, kādas bijušas, Lūk. Es pat nevaru saņemties, lai tev izstāstītu, kā tās ir pārvērtušās. - Un, ja viņa te paliks vēl ilgāk, viņa pateiks daudz vairāk, nekā būtu prātīgi darīt, pirms būs paspējusi apdomāt sakāmo. - Mēs nevaram atgriezties atpakaļ, un man nepieciešams apdomāt, kur mēs varam nonākt no šā punkta.

- Mēs varam doties jebkur. Mēs allaž esam to varējuši.

- Esmu pieradusi iet pati savu ceļu. - Viņa dziļi ievilka elpu, tad aizgriezās, lai apģērbtos. - Kļūst vēls. Man jāatgriežas mājās.

- Paliec šeit! - Lūks ar pirkstu galiņiem pieskārās viņas matiem, neizsakāmi kairinādams un uzbudinādams Roksanu.

- Es nevaru.

Lūka pirksti savilkās un saspringa.

- Negribi.

- Labi, negribu. - Viņa uzvilka kreklu un piecēlās no gultas. Nostājoties uz kājām, bija vieglāk izrādīties stiprai. - Tagad es pati nosaku savu dzīvi. Tu vari palikt vai arī aiziet, un es jebkurā gadījumā spēšu tikt galā ar sekām. Ja es jūtos tev par kaut ko īpaši pateicīga, tad par to, ka esi padarījis mani pietiekami sīkstu, lai es spētu pārciest jebkādus likteņa triecienus. - Viņa izaicinoši paslēja galvu, vēlēdamās, lai viņas sirds justos tikpat bravūrīga kā izrunātie vārdi. - Tāpēc - paldies, Kelahan!

Viņas vienkāršie noraidošie vārdi ietriecās Lūkam sirdī, atstājot to asiņojam.

- Nav par ko.

- Tiksimies rit. - Viņa gausi izgāja no istabas, taču, sasniegusi kāpņu laukumiņu, metās skriešus.

30................................

Kad Roksana atgriezās mājās, tur valdīja īsta kņada. Tikko pārkāpusi pār slieksni, viņa nokļuva neaprakstāma haosa vidū. Kamēr visi runāja cits

caur citu, Roksana pacēla rokās Netenjelu un cieši noskūpstīja uz jau gaidoši savilktajām lūpām, gan tādēļ, lai sasveicinātos, gan tādēļ, lai atvainotos, ka viņa nav bijusi mājās un palīdzējusi viņam nomazgāties un pārģērbties bruņrupuču nindzju pidžamā.

- Pagaidiet! - Viņa uzsēdināja Netu sev uz gurna un pacēla roku veltīgā cerībā apklusināt istabā kūsājošo kņadu.

Sajūsmināts par apkārt valdošo sajukumu, Nets sāka lēkāt un pilnā balsī dziedāt smieklīgu dziesmu par piedzērušiem jūrniekiem.

Roksanai izdevās uztvert atsevišķus vārdus un frāzes par telefonu, kaviāru, Klārku Geiblu, Sanfrancisko un kāršu triku. Viņas smadzenes, jau tā apjukušas pēc kopā ar Lūku aizvadītās pēcpusdienas, pūlējās kaut ko saprast un atšifrēt šajā haosā.

- Kas? No Sanfrancisko piezvanīja Klārks Geibls un ieradās šeit, lai paēstu kaviāru un izpildītu kāršu trikus?

Tā kā Alise iesmējās, Nets nosprieda, ka tas bijis lielisks joks. Smiedamies viņš paraustīja mammas matus.

- Kas ir Klārks Geibls, mammu? Kas viņš ir?

- Viņš ir pagalam, mazulīt, un tādi tūlīt pat būs arī daži, kas atrodas šeit, ja vien tūlīt pat neapklusīs! - Izrunājot pēdējo vārdu, viņas balss bija kļuvusi apbrīnojami skaļa. Pēc tam iestājās patīkams, pārsteidzošs klusums. Pinns visi paspēja ievilkt elpu, lai atkal sāktu klaigāt, Roksana norādīja uz Alisi. Viņa zināja, ja Alise visu nepaskaidros rāmi un saprātīgi, tad viņa vispār vairs neko nesapratīs.

- Viss patiešām sākās “Sanfrancisko” dēļ, - Alise iesāka. - Nu, tā filma, tu taču zini, ar Klārku Geiblu un Spenseru Treisiju. Tu taču zini, cik ļoti vakara maiņas medicīnas māsām patīk tava tēva istabā skatīties vecās filmas?

-Jā, jā.

- Nu, tātad viņa to skatījās, un Lilija palīdzēja tavam tēvam vakariņot...

Lilija pārtrauca Alisi, aizklādama seju ar rokām, un iešņukstējās. Rok-sanu pārņēma panika.

- Tētis? - Vēl joprojām turot rokās Netu, Roksana pagriezās un būtu strauji metusies augšā pa kāpnēm, ja vien Alise viņu neapturētu.

- Nē, Roksana. Viņš jūtas labi. Patiešām labi. - Maza auguma trauslai sievietei, kāda bija Alise, tvēriens bija patiesi spēcīgs. Viņa ieķērās Roksanai rokā un nelaida to vaļā. - Pirms iesi augšā, ļauj man izstāstīt visu pārējo.

- Viņš sāka runāt! - Lilija sacīja sejai priekšā aizklātajām plaukstām.

- Par... par Sanfrancisko. Ak, Roksij, viņš mani atcerējās! Viņš it visu　 atcerējās.

Netu tik ļoti aizkustināja viņas asaras, ka viņš pasniedzās uz Lilijas pusi. Lilija pievilka viņu sev klāt šūpodama un Šņaukādamās, kamēr Nels glāstīja viņas vaigu.

-Jā.

Noliecot galvu pie dēla sejas, Roksanai acīs sariesās asaras.

Viņš bija uzvilcis karaliskus purpursārtus zīda rītasvārkus. Viņa mati, mirdzoši sirmi, tikko bija saķemmēti. Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, kā bija darījis dienu no dienas, kad Roksana bija viņu apciemojusi. Tomēr

?

izplēsta lapa 411, 412

?

- Nē, es neesmu to viņam ļāvusi. - Viņa nemierīgi piecēlās kājās, tomēr nespēja atiet nost no tēva. - Kā gan tas varētu jebko grozīt? Viņš mani pameta. Viņš pameta mūs visus. Kad šis darbs būs galā, viņš atkal dosies prom. Un šoreiz tas man neko nenozīmēs, jo es nepieļaušu, lai nozīmētu.

- Nav tādu burvju triku, kas varētu pasargāt sirdi, Roksij. Šoreiz starp jums abiem ir bērns. Mans mazbērns. - Maksu neizsakāmi sāpināja tas, ka viņam par zēnu bija tikai miglainas atmiņas.

- Es viņam neesmu to izstāstījusi. - Kad tēvs tikai klusēja, Roksana strauji pagriezās, pati juzdamās pārsteigta, cik ļoti vēlas iebilst un noskaņota to darīt. - Tev liekas, ka tas nav pareizi?

Makss tikai nopūtās.

- Tu vienmēr pati esi pieņēmusi lēmumus. Pareizi vai nepareizi, taču tas būs tikai tavs lēmums. Taču, lai kā tu rīkotos, nekas nespēs mainīt faktu, ka Lūks ir Netenjela tēvs. - Viņš pacēla roku uz meitas pusi. - Lai ari ko tu vēlētos darīt, to nekas nespēs mainīt.

Roksanas saspringtie muskuļi atslāba. Pazuda arī smeldzīgā sāpe, kas bija sagrābusi viņas skaustu. Burvju māksla, viņa nodomāja, viegli un mierīgi izelpodama. Pietika vienīgi pateikt burvju vārdus.

- Nē, lai ko es darītu, to nekas nespēs mainīt. - Ak, kā man tevis lnetrūka, tēt! To viņa nepateica, bīdamās, ka tēvu šie vārdi sāpinās. - Ir tik grūti būt par visu atbildīgai, Maks. Tik sasodīti grūti.

- Vieglais garlaiko, Roksij. Kurš gan grib visu mūžu pavadīt garlaicības pilnā vieglumā?

- Nu, varbūt kāds garāmejošs paziņa.

Makss jau atkal pasmaidīja un papurināja galvu.

- Roksij, Roksij, tev neizdosies mani piemānīt. Tu allaž esi tiekusies uzņemties atbildību. Ābols no ābeles tālu nekrīt.

Viņa iesmējās un atkal nometās ceļos līdzās Maksam.

- Nu labi. Taču man nebūtu iebildumu, ja man kāds pateiktu priekšā, ko darīt... laiku pa laikam.

- Tu tāpat darītu to, ko pati gribētu.

- Protams. - Mīlestības pārņemta, viņa spēji apskāva tēvu. - Taču, ja kāds man vispirms pateiktu, ko darīt, tad būtu daudz patīkamāk darīt pēc sava prāta.

- Tad es tev teikšu tā. Nepatika ir kā nepareizi uzbūvēts tilts. Labāk no tā nokrist uzreiz, nevis iesprūst otrā krastā un vairs netikt atpakaļ.

- Vai tā bija mācība par brīvu? - viņa nomurmināja un nopūtusies piekļāva tēva vaigam savējo.

Atstājusi tēvu aizmigušu, Roksana, kāpdama lejup, jutās mazliet nestabili. Viņš bija tik pārguris, un Roksanai jau bija šķitis, ka pārguruma un vājuma dēļ viņam atkal var uzmākties prātu aptumšojošā migla. Kad Roksana bija noguldījusi viņu, apspraudīdama segu, tāpat kā būtu darījusi savam dēlam, Makss bija viņu nosaucis par Liliju.

Roksanai bija jāsamierinās, ka varbūt, nākamajā rītā pamodies, viņš vairs neko neatcerēsies. Būs jāapmierinās ar to stundu, ko viņa bija pavadījusi pie tēva.

Nogurusi, tuvu raudām, viņa apstājās kāpņu galā, lai iztaisnotu plecus. Ģimenes priekšā viņai bija jāparādās stiprai un nesalaužamai. Iedama uz virtuves pusi, viņa uzbūra sejā vieglu smaidu.

- Es jau visu ceļu jutu, ka smaržo pēc kafijas... - Roksana spēji apstājās, un viņas jau tā samudžinājušās emocijas apmeta vēl vienu kūleni. Tur, visu viņas ģimenes locekļu lokā, stāvēja Lūks, sabāzis rokas kabatās un atbalstījies pret virtuves galdu.

Atkal jau visi runāja reizē. Roksana tikai pakratīja galvu un piegāja pie plīts, lai ielietu sev kafiju.

- Viņš guļ. Visa šāvakara runāšana ir viņu pavisam nogurdinājusi.

- Varbūt tagad viņš atveseļosies. - Lilija vēl un vēlreiz aptina ap pirkstiem krelles, kuras rotāja viņas kaklu. - Varbūt viņa slimība atkāpsies.

- Uzlūkojusi Roksanu, viņa novērsās. Bija tik grūti apglabāt cerību, tad atkal rakt to laukā tikai tādēļ vien, lai izjustu, kā tā izplēn. - Bija tik jauki ar viņu atkal aprunāties.

- Es zinu. - Roksana saņēma kafijas tasīti abās rokās, bet nedzēra.

- Tagad varam ieplānot viņam vēl dažas pārbaudes.

Lilija nervozi iekunkstējās un tūlīt pat sāka rotaļāties ar gotiņu - krējuma trauku uz virtuves galda. Viņi visi zināja, cik ļoti smagi šīs pārbaudes pacieš Makss. Cik sāpīgas tās bija cilvēkiem, kuri viņu mīlēja.

- Mēs varam cerēt, ka medikamenti palīdzēs, - Roksana turpināja.

- Vai arī varam atstāt visu, kā ir.

Tad ierunājās Leklērs, uzlikdams kalsno roku Roksanai uz pleca, lai noņemtu daļu viņas saspringuma.

- Ko tu gribi darīt, mīļā ?

- Neko, - Roksana, viegli nopūzdamās, atteica. - Es neko negribu darīt. Tomēr man šķiet, ka mums vajadzētu piekrist jebkādām ārstu ieteiktām pārbaudēm. - Viņa dziļi ievilka elpu un ielūkojās apkārtējo sejās. - Lai kāds būtu iznākums, mums tika dots šis vakars. Mums jābūt pateicīgiem par to pašu.

- Vai es drīkstu uziet un pasēdēt pie viņa? - Moss raudzījās uz savu kurpju purngaliem. - Es viņu nepamudināšu.

- Protams, drīksti. - Roksana nogaidīja, kamēr Moss un Alise bija izgājuši no virtuves, tad pagriezās pret Lūku. - Kāpēc tu esi šeit?

- Un kā tev šķiet?

- Mēs vienojāmies, ka tu neieradīsies bez pieteikuma, - viņa iesāka, bet tad spēji apklusa, pamanījusi Lūka acīs uzliesmojam dusmas.

- Šis nav neparedzēts apmeklējums. Ja tu tepat un tagad vēlies to apspriest, es labprāt piedalītos. - Viņš pamanīja, ka Roksana vēl joprojām spēj piesarkt. Bija tik aizraujoši vērot, kā viņas vaigos sakāpj sārtums, kamēr acīs liesmoja dusmas, kam nebija nekāda sakara ar mulsumu. - Turklāt, - Lūks mierīgi piebilda, - kad Lilija piezvanīja par Maksu, es nepavisam negrasījos sēdēt mājās un jaukt kārtis.

- Mīļā! - Lilija piesardzīgi pieskārās Roksanas plecam. - Manuprāt, Makss gribētu, lai Lūks ir šeit.

- Makss ir aizmidzis, - Roksana atcirta. - Tev nav nekādas vajadzības te uzkavēties. Ja viņš arī rīt no rīta jutīsies labi, varēsi pavadīt pie viņa tik daudz laika, cik vien vēlēsies.

- Sasodīti augstsirdīgi no tavas puses, Roksana.

Viņas vājums izpaudās tikai pavisam neilgu brīdi, kad viņa piespieda pirkstus pie dobji dunošajiem deniņiem.

- Man vispirms jādomā par Maksu. Lai kādas būtu mūsu abu attiecības, tev jāzina, ka es neatturēšu tevi no ciemošanās pie viņa.

- Kādas tad ir mūsu attiecības?

- Diez vai es tagad vēlēšos to apspriest.

Klusi nosvilpies starp zobiem, Leklērs sāka berzt plīti. Viņš zināja, ka viņam vajadzētu iet prom un atstāt Roksanu un Lūku divatā. Tomēr šī situācija bija pārāk interesanta. Lilija pat necentās atrast sev kādu aizbildinājumu. Viņa salika rokas un dzīvi vēroja, kas notiek.

- Tu pēc mīlēšanās ar mani izkāpi no gultas un aizgāji prom. - Lūks atgāja nost no galda. - Es nekādā ziņā negrasos atstāt šo lietu nenoskaidrotu.

- Nenoskaidrotu?-Tas bija tik paradoksāli, ka Roksana brīnījās, kā viņš spēj būt tik ass. Bet tas nekas. Gan viņa parūpēsies, lai viņš sabirztu putekļos. - Tev pietiek nekaunības man aizrādīt, ka tu neatstāsi kaut ko... nenoskaidrotu? Tu kādu vakaru izgāji no mājas, lai dotos paveikt darbu, un tā arī neatgriezies. Patiesi asprātīga versija vecajam jokam ar iziešanu no mājas, lai nopirktu cigaretes, Kelahan. Taču lai Dievs man žēlīgs, ja mani tāds gājiens sajūsmināja.

- Man bija savi iemesli, - Lūks atcirta, kamēr Lilija grozīja acis no viena uz otru gluži kā dedzīga skatītāja Vimbldonas stadionā.

- Es nospļaujos par taviem iemesliem.

- Jā, jo vienīgais, kas tevi interesē, ir pazemot mani un rāpot uz ce-ļiem tavā priekšā. - Lūks paspēra soli uz priekšu un nopietni apdomāja, vai nenožņaugt viņu. - Vai zini, es to nedarīšu.

- Mani nemaz neinteresē tavi pazemojumi un rāpošana. Ja vien tu nerāpo kails pāri stikla lauskām. Es taču pārgulēju ar tevi, vai ne? - Viņa pavicināja rokas, lai pamatotu savu viedokli. - Tā bija kļūda, nožēlojama muļķība, bezprātīgas iekāres mirklis.

Lūks satvēra viņas sporta krekliņu.

- Var jau būt, ka tā bija muļķība, var jau būt, ka tā bija iekāre, turklāt abpusēja, mīļā. Taču tā nebija kļūda. - Lūka balss bija kļuvusi stipri skaļa, un viņas galva iesmeldzās vēl lielākās sāpēs. - Un mēs tūlīt pat to visu izrunāsim līdz pašam galam, pat ja man nāktos aizbāzt tev muti un pieķēdēt tevi, lai piedabūtu tevi klausīties.

- Tikai pamēģini, Kelahan, un no tavām rokām, ar kurām tu tik bravūrīgi lepojies, paliks vien asiņaini stumbeņi. Tāpēc savāc savus draudus un savu nožēlojamo...

Taču Lūks vairs viņā neklausījās. Roksana izbrīnījusies ieraudzīja, kā no viņa sejas aizplūst krāsa, līdz tā bija kļuvusi balta un atslābusi kā izkausēts vasks. Viņa acis, satumsušas kobaltzilas, vērās pāri viņas plecam.

- Ak dievs! - Tas bija vienīgais, ko viņš pateica, un roka, kas bija satvērusi Roksanas kreklu, atslāba.

- Mammu!

Izdzirdot dēla balsi, Roksana juta, ka viņas sirds apstājas, gluži vienkārši apstājas. Viņa pagriezās, būdama pārliecināta, ka pašas kauli nočīkstējuši, it kā tie būtu jāieeļļo. Virtuves durvīs stāvēja Nets, ar vienu roku berzēdams miegainās acis, otrā nesdams savu apbružāto rotaļu basetu.

-Tu neatnāci un neiedevi man buču gultiņā.

- Ak, Net! - Auksti, viņai piepeši bija kļuvis tik auksti, pat tad, kad viņa noliecās, lai paņemtu dēlu rokās. - Piedod! Es pavisam drīz būtu aizgājusi.

- Es arī nedzirdēju Alises pasakas beigas, - viņš žēlojās žāvādamies un pieglauda galvu mammas pleca pazīstamajam izliekumam. - Es aizmigu jau pirms suņu balles.

Uz/riekšu, suņuk, Roksana apmulsusi nodomāja. Netenjelam paliesi patika suņi.

- Ir jau vēls, mīļais, - viņa nomurmināja.

- Vai es varu dabūt saldējumu?

Viņai gribējās iesmielies, bet šī skaņa vairāk atgādināja šņukstus.

- Nekādā ziņā!

Lūks spēja vienīgi skatīties - skatīties uz mazo zēnu ar apjukušām, dedzīgām un sūrstošām acīm. Viņa sirds bija nokritusi līdz pat ceļgaliem un tagad drebēdama sitās tur, atstājusi krūtīs izplēstu robainu caurumu. Situ bērnam bija viņa seja. Viti« seja. Bija tāda sajūta, it kā viņš skatītos teleskopa objektīvā pats uz sevi no liela attāluma. Uz sevi pagātnē. Pagātnē, kas viņam tā arī nebija dota.

Mans, tas bija vienīgais, ko viņš spēja domāt. Ak, augstais Dievs! Manējais.

Vēlreiz plati nožāvājies, Nets ziņkārē un miegainā pašapziņā paraudzījās viņam pretī.

- Kas viņš ir? -- zēns gribēja zināt.

Nevienā no scenārijiem, ko Roksana bija iztēlojusies, dēla iepazīstināšana ar tēvu nepavisam nebija līdzinājusies tam, kas notika tagad.

- A... viņš ir... - Ko lai saka, viņa prātoja, ka draugs?

- Tas ir Lūks, - Lilija iejaucās sarunā, ar plaukstu noglāstīdama Lūka saspringušo roku. - Kad viņš vēl bija mazs, viņš bija tāds kā mans mazais puisēns.

- Ak tā. - Nets pasmaidīja. Tas bija bezgala atklāts smaids, bez vismazākā viltus. Tas, ko viņš redzēja savā acu priekšā, bija garš vīrietis ar biezā zirgastē saņemtiem melniem matiem un tikpat pievilcīgu seju kā princim kādā no viņa pasaku grāmatām. - Sveiks!

- Sveiks! - Lūks brīnījās, cik mierīgi skan viņa balss, kaut gan sirds bija uzlēkusi atpakaļ no kājām un tagad pietūkusi un iespriedusies aizžņaudza viņam kaklu. Viņš tik ļoti vēlējās pieskarties zēnam, baidīdamies, ja mēģinās to darīt, tad gluži kā sapnī roka izslīdēs cauri viņa vaigam. - Tev patīk suņi? - viņš pavaicāja un jutās neaprakstāmi muļķīgi-

- Šis ir Valdo. - Allaž būdams draudzīgs, Nets pastiepa rotaļlietu Lūkam. - Kad es dabūšu īstu suni, es viņu nosaukšu par Maiku.

- Tas ir ļoti jauks vārds. - Tagad Lūks tomēr pieskārās viņa vaigam, taču rikai ar pašiem pirkstu galiņiem. Zēna āda bija tik silta un maiga.

Vairāk viltīgi nekā kautrīgi Nets piekļāva galvu pie mammas pleca un plati uzsmaidīja Lūkam.

> - Varbūt tu tagad gribētu mazliet saldējuma?

Roksana vairs nespēja izturēt: ne sāpes, ne izbrīnu Lūka acīs, ne arī pašas drausmīgo vainas izjūtu.

- Virtuve ir ciet, gudriniek. - Viņa īpašnieciski piekļāva dēlu sev vēl ciešāk. Alkas pagriezties un bēgt prom ar to, kas piederēja viņai, bija tik gļēvulīgas, ka viņai pašai sametās kauns. - Gaisma jau ir nodzēsta, Net. Tev ātri jāiet gulēt, pirms neesi pārvērties vardē.

Nets iesmējās un diezgan veiksmīgi atdarināja vardes kurkstēšanu.

- Es viņu uznesīšu augšā. - Pirms Roksana paspēja iebilst, Lilija jau pastiepa rokas uz Neta pusi.

Nets aptina ap pirkstu vienu no Lilijas cirtām un lika lietā savu valdzinājumu.

- Vai tu man palasīsi pasaciņu? Kad tu lasi, tad man patīk vislabāk.

- Protams. Zan? - Lilija sarauca pieri un uzjautrināta pamanīja, ka Leklērs vēl joprojām spodrina jau tā spīdīgo plīts virsu. - Tu varētu nākt kopā ar mums.

- Tiklīdz būšu pabeidzis te sakopt. - Kad Lilija dusmīgi piemiedza acis, viņš nopūtās. Pārāk liela apdomība arī varēja būt kļūda. - Eju jau eju.

Labi zinādams, ka nekad nevajag laist garām radušos izdevību, Nets jau gaitenī uzsāka sarunas.

- Vai es varu noklausīties divas pasakas? Vienu no tevis un otru no tevis?

Kad Neta balss vairs nebija dzirdama, Roksana apstājās iepretī Lūkam un klusēja.

- Manuprāt... - Viņa noklepojās, lai balss vairs netrīcētu, tad pamēģināja vēlreiz. - Manuprāt, es gribēšu kaut ko stiprāku par kafiju. - Viņa jau grasījās pagriezties, taču Lūka pirksti čūskas ātrumā pašāvās uz priekšu, cieši saņemot viņas roku. Roksana juta, ka viņa pirksti iespiežas līdz pat kaulam.

- Viņš ir mans. - Lūka balss bija dobja un draudīga, tā biedēja. - Augstais Dievs, Roksana, tas zēns ir mans dēls. Manējais. - Sī apziņa bija tik nevaldāmi spēcīga, ka Lūks sapurināja Roksanas augumu. Viņas

galva izslējās, tāpēc viņai vairs neatlika citas iespējas kā ielūkoties Lūka ledus bālajā sejā. - Mums ir bērns, un tu to no manis slēpi! Sasodīts, kā gan tu varēji man nepateikt, ka man ir dēls?

- Tevis te nebija! - Roksana atkliedza pretī, iecirzdama viņam pliķi. Tā skaņa satrieca viņus abus. Šausmās viņa piespieda pirkstus pie lūpām, tad ļāva rokai stīvi noslīgt gar sāniem. - Tevis te nebija, - viņa atkārtoja.

- Tagad es te esmu. - Viņš atgrūda Roksanu sānis, pirms bija sastrādājis kaut ko tādu, ko nekad nespētu sev piedot. - Es te esmu jau divas nedēļas. “Neierodies bez iepriekšējas brīdināšanas, Kelaban,” - viņš izgrūda, un tagad viņa acu skatienā jau bija vairāk nekā tikai niknums, tagad tajās bija īstas elles mokas. - Tu tā nerīkojies Maksa dēļ, tu izdomāji šos noteikumus tādēļ, lai es nesatiktu mūsu dēlu. Tu man vispār negrasījies par viņu izstāstīt.

- Es grasījos tev to izstāstīt. - Viņa nespēja īsti paelpot. Nekad mūžā viņai nebija bijis bail no Lūka spēka. Līdz pat šim brīdim. Tagad viņš izskatījās spējīgs uz visu. Uz itin visu. Roksana neapzināti paberzēja ar plaukstu starp krūtīm, lai atgūtu elpu. - Man bija nepieciešams laiks.

- Laiks. - Ar straujo, satriecošo spēku, kas reizē biedēja un uzbudināja, viņš pacēla Roksanu. - Es zaudēju piecus nolādētus gadus - un tev vēl bija nepieciešams laiks?

- Tu zaudēji? Tu zaudēji? Uz ko tad tu cerēji, Lūk, kad tu atkal atgriezies manā dzīvē? Ā, sveiks, jauki tevi atkal redzēt. Starp citu, tu esi tētuks. Vai nevēlies kādu cigāru?

Ilgu un stindzinošu mirkli Lūks tikai skatījās uz Roksanu. Viņu pārņēma svelošas dusmas, dziļas un tumšas alkas iznīcināt, nodarīt sāpes, nežēlīgi atriebties. Tad viņš atkal spēji nolaida Roksanu uz grīdas, pamanīdams, kā viņas acīs uzzibsnī bailes, kaut gan viņa pat nepamirkšķināja. Rupji nolamājies, viņš pagriezās un spēji atrāva vaļā durvis.

Izkļuvis ārpusē, viņš ievilka plaušās tveicīgo nakts gaisu. Galvu reibināja ziedu smarža, kas šķita pielīpam ādai kā lipīgi putekšņi, kaut gan viņš ar plaukstām spēcīgi pārvilka pār seju. Sāpes bija asas, tik pēkšņas, it kā viņam tieši sirdī kāds būtu ietriecis rapieri un viņš nespētu noticēt tam, kas notiek, līdz pamazām aizplūstu viņa asinis.

Viņa dēls! Lūks piespieda delnas pie acīm un izgrūda skaņu, kurā izpaudās gan sāpes, gan niknums. Viņa dēls bija viņu uzlūkojis, uzsmaidījis viņam un uzskatījis viņu par svešinieku.

Roksana sekoja viņam pagalmā. Dīvaini, bet tagad viņa bija mierīga. Viņa nepavisam nejustos pārsteigta, ja Lūks uz viņu sakliegtu vai pat viņai iesistu. To viņa bija pamanījusi Lūka draudīgajā acu skatienā. Ja būs tāda nepieciešamība, viņa pratīs sevi aizstāvēt, taču baiļu laiks bija pārgājis.

- Es nelūgšu piedošanu, ka slēpu to no tevis, Lūk. Es rīkojos tā, kā uzskatīju par labāku. Vienalga, vai tas bija pareizi vai nepareizi, taču, ja vajadzētu, es atkal rīkotos tāpat.

Lūks nepagriezās, lai viņu uzlūkotu, bet raudzījās pāri pagalmam uz strūklaku, kas rāmi un plūstoši burbuļoja savu liego dziesmu.

Viņi abi kopā bija radījuši šo brīnumu, Lūks nodomāja. Mīlestībā un priekā, un iekārē ieņēmuši šo zēnu. Vai tāpēc viņš izdevies tik skaists, tik brīnišķīgs, tik neticami piemīlīgs?

- Vai toreiz, kad es devos prom, tu jau zināji, ka esi stāvoklī?

- Nē. - Roksana atklāja, ka atkal berzē plaukstas, tāpēc ļāva tām noslīgt gar sāniem. - Tomēr tūlīt pēc tam es to jau zināju. Man tajā pēcpusdienā bija nelabi, atceries? Izrādās, ka tas bija mazliet novēlojies rīta nelabums.

- Protams, tev jau vienmēr viss ir bijis citādi nekā pārējiem. - Lūks sabāza rokas kabatās, cieši pūlēdamies nomierināties un domāt loģiski. - Vai bija smagi?

- Kas?

- Grūtniecība! - Lūks caur zobiem izgrūda. Tomēr viņš vēl arvien nepagriezās un neuzlūkoja Roksanu. Vēl viņš to nespēja. - Vai bija smagi? Vai tev bieži bija nelabi?

No visiem tiem jautājumiem, ko Roksana bija paredzējusi, šis jau nu noteikti bija pats pēdējais.

- Nē. - Izsista no sliedēm, viņa iegrūda roku matos. - Pāris mēnešu man bija nelaba dūša, bet pārējie aizritēja viegli. Droši vien nekad mūžā nebiju jutusies labāk.

Kabatās sabāztās Lūka rokas savilkās dūrēs.

- Un tad, kad viņš dzima?

- Gluži par pastaigu pludmalē es to nenosauktu, taču es nejutos arī tā, it kā būtu šķērsojusi nāves ieleju. Pagāja mazliet vairāk par astoņpadsmit stundām, un Netenjels jau bija laukā.

- Netenjels, - Lūks čukstus atkārtoja viņa vārdu.

- Es nevēlējos nosaukt viņu kāda cita vārdā. Es gribēju, lai viņam būtu pašam savs vārds.

- Viņš ir veselīgs. - Lūks joprojām skatījās uz strūklaku. Viņš gandrīz vai spēja saredzēt, kā tajā ceļas un krīt katrs mazais pilieniņš. - Viņš izskatās... veselīgs.

- Viņš tāds arī ir. Viņš nekad neslimo.

- Tāpat kā viņa māte. - Taču viņam ir mana seja, Lūks nodomāja. Viņam ir mana seja. - Viņam patīk suņi.

- Netam patīk pilnīgi viss. Tikai pupiņas ne. - Roksana tramīgi nopūtās un saņēmās. - Lūk, - viņa klusi ierunājās, ar roku pieskardamās viņa plecam. Lūks pagriezās tik strauji, ka Roksana neviļus atkāpās. Taču, kad Lūks viņu satvēra savās rokās, tas nebija tādēļ, lai sodītu.

Viņa rokas vienkārši apvijās ap Roksanas augumu, piekļaujot viņu sev cieši klāt. Piekļaujoties viņai, Lūka augums viegli notrīcēja. Nespēdama turēties pretī, Roksana noglāstīja viņa matus un apskāva viņu.

- Mums ir dēls, - Lūks nočukstēja.

-Jā. - Roksana cauri saviem aizsardzības vaļņiem ļāva izlauzties asarai un nopūtās. - Mums ir brīnišķīgs dēls.

- Es nevaru ļaut, lai tu viņu turētu prom no manis. Lai ko tu domātu par mani, lai ko pret mani justu, es nevaru pieļaut, ka tu mani turētu prom no viņa.

- Es zinu. Taču es tev neļaušu viņu sāpināt. - Viņa atrāvās no Lūka auguma. - Es neļaušu, lai tu viņam kļūtu tik nozīmīgs, ka, tev atkal aizejot prom, viņa sirdī paliktu tukšums.

- Es gribu savu dēlu. Es gribu tevi. Es gribu atgūt savu dzīvi. Dieva dēļ, Roksana, es ņemšu to, pēc kā alkstu. Tev būs mani jāuzklausa.

Ne šonakt. - Taču Lūks jau bija satvēris viņas roku. Viņa rupji nolamājās, kad Lūks pāri pagalmam vilka viņu uz mēģinājumu telpu. - Es vairs šonakt nespēšu paciest nekādas emocionālas mocības. Tagad laid mani vaļā!

- Es piecus gadus dzīvoju vienās emocionālās mokās. - Lai padarītu šo procesu vienkāršāku, Lūks pacēla viņu uz rokām. - Tev vajadzēs tas paciest vēl vienu stundiņu. - Strauji atgrūdis durvis, viņš ienesa pretojošos Roksanu telpā.

- Kā tu tā vari? Kā tu spēj tā uzvesties? - Kad Lūks viņu smagi nosēdināja uz ēvelsola, Roksana iekunkstējās. - Tu tikko uzzināji, ka tev ir dēls, taču tu nevis mierīgi apsēdies un aprunājies, kā pieklājas pieaugušiem cilvēkiem, bet nēsā mani apkārt.

- Mēs neaprunāsimies - ne mierīgi, ne pieaugušo garā, ne arī kā citādi. - Viņš paķēra rokudzelžus un aplika vienu to galu ap viņas rokas

locītavu. - Saruna nozīmē, ka runā divi vai vairāki cilvēki. - Ātrā reak-cija ļāva viņam atvairīt pirmo Roksanas sitienu, bet tā vēl bija tikai māņu kustība. Ar otro sitienu viņa trāpīja mērķī, pārsizdama Lūkam lūpu.

- Taču tu, - viņš turpināja, saņemdams viņas rokas un saslēgdams kopā,

- tagad klausīsies.

- Tu neesi pārvērties. - Kaut arī Roksana būtu pārsitusi degunu pret grīdu, viņa gribēja novelties no galda, taču Lūks paspēja viņu satvert un nostiprināt rokudzelžus starp skrūvspīlēm. - Tu vēl joprojām esi nekrietns varmāka.

- Un tu vēl joprojām esi ietiepīga viszine. Tagad apklusti! - Apmierināts viņš konstatēja, ka Roksanai nav citas iespējas kā padoties, tāpēc pakāpās atpakaļ. Roksana nikni nošņāca uz viņu, tad iestājās ledains klusums.

Tātad Lūks grib runāt, Roksana nodomāja. Viņa ļaus Lūkam runāt, līdz viņam nokritīs mēle. Tas nepavisam nenozīmēja, ka viņai būtu jā-klausās. Viņa koncentrēja visu savu uzmanību, lai atsvabinātos no roku-dzelžiem. Lūks nebija vienīgais, kurš allaž izmantoja trikus.

- Es jūs pametu, - Lūks iesāka. - To es nevaru noliegt. Es pametu tevi un Maksu, un Liliju, un it visu, kas man dzīvē bija nozīmīgs, un aizlidoju uz Meksiku ar piecdesmit diviem dolāriem makā un tiem kramplaužu instrumentiem, ko Makss man bija uzdāvinājis divdesmit pirmajā dzimšanas dienā.

Roksana izsmējīgi iespurcās.

- Tu aizmirsi tos vairākus simtus tūkstošu, ko bija vērti dārgakmeņi.

- Man nebija nekādu dārgakmeņu. Es tā arī neatvēru seifu. - Kaut arī Roksana pagrieza galvu un mēģināja viņam iekost, Lūks satvēra plaukstā viņas zodu un pagrieza viņas galvu atpakaļ, līdz abu acu skatieni atkal sastapās. - Tās bija lamatas. Vai tu manī klausies? Tās jau pašā sākumā bija nolādētas lamatas. Dievs vien zina, kas būtu varējis notikt ar tevi, ja tu toreiz būtu devusies man līdzi. Lai arī cik tas bija briesmīgi, es allaž esmu juties pateicīgs Dievam, ka tev todien bija slikti un tu paliki mājās.

- Lamatas, kā tad! - Roksana spēji sakustējās un nolādēja to, ka viņai nekad tā nebija padevušies atbrīvošanās triki kā Lūkam.

- Viņš zināja. - Lūkā jau atkal sāka krāties senais naids un dusmas. Neatraudams skatienu no Roksanas rokām, viņš notrausa asinis no pārsistās lūpas. - Viņš zināja par aplaupīšanu. Viņš zināja par mums. - Lūks atkal pievērsās viņas sejai. - Viņš par mums zināja itin visu.

Roksanai vederā kaut kas notrīsēja, taču viņa tam nepievērsa uztīta-nību.

- Ko tu man grasies iegalvot? Vai gribi, lai es noticētu, ka Sems zināja par mūsu plānoto aplaupīšanu?

- Viņš to zināja... un gribēja, lai mēs to darītu.

Roksana saknieba lūpas un pasmīnēja.

- Par kādu muļķi tu mani uzskati, Kelahan? Viņš gan man izteica mājienu, ka viņam kaut kas zināms, taču tas bija pirms daudziem gadiem, toreiz, kad mēs nejauši sastapām viņu Vašingtonā. Bet, ja viņš par mums zināja, tad taču būtu varējis to izmantot pret mums. Diez vai viņš būtu vēlējies, lai mēs ielaužamies viņa mājā un atbrīvojam viņu no sievas rotaslietām.

- Viņš nemaz nepieļāva domu, ka mēs varētu dārglietas nozagt. Un viņš savas zināšanas patiesi izmantoja, Roksij. Viņš tās izmantoja, lai atmaksātu man par to, ka pirms daudziem gadiem biju nostājies viņam ceļā. Par to, ka salauzu viņa sasodīto degunu. Par to, ka biju viņu pazemojis. Viņš izmantoja šīs zināšanas arī tādēļ, lai sāpinātu jūs visus pārējos - par to, ka, līdzjūtības vadīti, bijāt uzņēmuši viņu savās mājās, ka bijāt mēģinājuši viņam palīdzēt, par to, ka viņu atraidījāt.

Roksanas nievājošajam smaidam pievienojās vēl kādas izjūtas. Un tās bija saltas, ļoti saltas.

- Ja jau viņš bija pārliecināts, ka mēs esam zagļi, kāpēc gan viņš pret mums nepavērsa sava tautas un sabiedrības darboņa rīcībā esošos līdzekļus?

- Vai gribi, lai es tev izstāstu, kā darbojas viņa prāts? To es nevaru. -Cenzdamies savaldīties un runāt mierīgi, Lūks aizgriezās. Uz galda atradās trīs alvas trauciņi un krāsainas bumbiņas. Viņš sāka izpildīt veco triku un turpināja: - Varu tev piedāvāt vienīgi intelektuālu minējumu. Ja viņš būtu pārsteidzis tevi nozieguma vietā un tu nebūtu paspējusi aizbēgt, vienīgais, ko viņš iegūtu, būtu apmierinājums, redzot tevi iesēdinātu cietumā. Ņemot vērā Noveļu reputāciju un popularitāti, tu droši vien pavisam drīz būtu panākusi milzīgu preses uzmanību, varbūt pat tevi uzņemtu nedēļas nozīmīgākajā filmā. - Lūka rokas kustējās arvien straujāk un straujāk. - Taču viņa nolūks bija padarīt tevi nelaimīgu. Un mani par visnelaimīgāko no visiem. Viņš par mūsu plānoto darbiņu bija zinājis jau ilgu laiku. Vismaz vairākus mēnešus.

' - Kā? Mūsu virzienā ne reizi netika raidīts neviens aizdomu pilns vārds. Kā gan kaut kādam nejēgam politiķim izdevās to visu atšifrēt?

- Caur mani. - Lūka rokas notrīcēja. Viņš pakāpās atpakaļ, izkustināja pirkstus, tad atkal ķērās pie bumbiņām. - Viņš man uzsūtīja Kobu.

-Ko?

- Kobu. To vīrieti, ar kuru kopā dzīvoja mana māte, kad es no viņiem aizbēgu. - Lūks paskatījās uz Roksanu, taču viņa seja neko nepauda. - To, kurš bieži mēdza mani iekaustīt, līdz es zaudēju samaņu. Vai arī ieslodzīt mani skapī, vai pieslēgt rokudzelžos pie vannas istabas caurulēm. To, kurš par divdesmit dolāriem pārdeva mani kādam piedzērušam perversam tipam.

Roksanas seja nobālēja un sastinga. Jau tas, ko Lūks teica, bija pie-tiekami drausmīgi, taču tas, ka viņš to pavēstīja vienaldzīgā, neizteiksmīgā balsī, sastindzināja asinis Roksanas dzīslās.

- Lūk! - Viņa būtu mierinot pastiepusi roku Lūka virzienā, taču tērauda rokudzelži t ikai nograbēja pret skrūvspīlēm. - Lūk, palaid mani vaļā!

- Nelaidīšu, kamēr nebūsi noklausījusies. Noklausījusies pilnīgi visu. - Viņš jau atkal paņēma rokās alvas trauciņu, juzdamies mazliet pārsteigts, ka tajās vietās, kur bija tam pieskāries, metālā palikuši pirkstu iespiedumi. Tātad viņa kauns vēl joprojām nebija zudis, viņš nodomāja. Un tas paliks un saglabāsies vienmēr, gluži kā nospiedumi alvā. - Tajā naktī... vai atceries to lietaino nakti, Roksij?Tu man izstāstīji, kā ap tevi grābstījies tas četracainais nekrietnelis. Es kļuvu vai traks aiz dusmām, jo zināju, kāda ir sajūta... likt piespiestam kaut ko darīt. Es nevarēju izturēt, ja kāds tā izdarītos ar tevi... vai tevi tā sāpinātu. Tad es tevi apskāvu. Un es tevi noskūpstīju. Es centos savaldīties un to nedarīt, taču es tik ļoti alku pēc tevis. Es alku pēc tevis visas. Un vienu mirkli, vienu neprāta pilnu mirkli man ienāca prātā, ka varbūt tas būs labi un pareizi.

-Tas arī bija labi un pareizi, -Roksana nočukstēja. Viņai bija tāda sajūta, ka skrūvspīlēs iespiesta viņas sirds, kas tagad tika sažņaugta arvien vairāk. -1as bija brīnišķīgi.

Un tad es ieraudzīju Kobu. - Lūks jau atkal nolika trauciņu uz galda. Savs laiks bija ilūzijām, savs patiesībai. - Viņš nostaigāja tieši mums garām, un viņš palūkojās man acīs. Tad es zināju, ka nekas nav labi un pareizi. Un nekad tā nebūs. Tāpēc es iesūtīju tevi iekšā un pats sekoju viņatn.

- Ko... Viņa iekoda lūpā, atcerēdamās, cik piedzēries Lūks toreiz bija, kad atgriezās mājās. - Tu taču viņu...

- Nenogalināju? - Lūks izaicinoši atmeta galvu, un smaids viņa sejā vēl vairāk sastindzināja Roksanu. - Ja es to būtu izdarījis, viss būtu iz-vērties daudz vienkāršāk. Cik man toreiz bija gadu - divdesmit viens vai divdesmit divi? Ak dievs, es tikpat labi atkal jau varēju būt divpadsmit gadu vecs - tik ļoti es baidījos no viņa. Viņš prasīja naudu... tāpēc es viņam to devu.

Roksanu izjuta acumirklīgu atvieglojumu.

-Tu viņam maksāji? Kādēļ?

-Tādēļ, lai viņš paturētu pie sevis to, ko zināja. Tādēļ, lai viņš negrieztos pie preses un tiem neizstāstītu, ka esmu pārdevies par naudu.

-- Ret tu taču to nedarīji...

- Kāda gan nozīme, kā bija patiesībā? Es biju pārdots. Mani bija izmantojuši. Man bija kauns. - Viņš atkal uzlūkoja Roksanu, taču tagad viņa acu skatiens vairs nebija tukšs. Neprātīgās emocijas, kas tajās parādījās, ietriecās Rūkšanai pašā sirdī. - Man vēl joprojām ir kauns.

-Tu taču neko tādu neizdarīji.

- Es biju upuris. Reizēm ar to ir pilnīgi pietiekami. - Lūks centās atvairīt šīs domas, taču tas viņam neizdevās. - Tāpēc es viņam maksāju. Kad vien viņš man atsūtīja pastkarti, es viņam aizsūtīju tādu naudas summu, kādu viņš uz tās bija uzrakstījis. Kad tu pārvācies dzīvot pie manis, es allaž rūpējos, lai pats saņemtu pastu. Katram gadījumam.

Roksanas līdzjūtība pārvērtās šokā.

- Pagaidi! Vai tu gribi teikt, ka arī tad, kad mēs jau bijām kopā, viņš turpināja tevi šantažēt? Tas notika visu to laiku, un tu man neko neteici? - Instinktīvi viņa spēra Lūka virzienā. - Vai tu man neuzticējies pat tik daudz, lai dalītos savās raizēs ar mani?

- Nolādēts! Man bija kauns - kauns par to, kas ar mani noticis, kauns, ka nespēju saņemt drosmi un pateikt Kubam, lai viņš liek mani mierā. Man bija bail, ka viņam apniks raustīt mani aiz ķēdes, viņš draudēja izstāstīt presei, ka Makss mani... - Lūks nolādējās un spēji apklusa. Viņš nebija domājis stāstīt tik daudz. Kauns viņā jaucās ar dusmām.

31...............................

Roksana dziļi ievilka elpu. Viņa baidījās, ka zina, ļoti baidījās, ka zina, ko Lūks tagad sacīs. Taču viņai vajadzēja būt par to pārliecinātai.

- Ko - Makss, Lūk?

Labi, Lūks nodomāja, viņš izstāstīs Roksanai visu. Tad vairs nebūs nekādu šaubu par uzticēšanos.

- Ka Makss mani seksuāli izmantojis.

Dusmīgais sārtums Roksanas sejā pagaisa, tā kļuva bāla kā stikls. Taču viņas acis liesmoja - satumsušas kā negaiss un tikpat bīstamas.

- Vai viņš to būtu apgalvojis? Vai viņš tik drausmīgi būtu melojis par tevi un tēti?

- Nezinu. Es nedrīkstēju riskēt, tāpēc maksāju. Un maksādams saga-tavoju augsni vēl kam ļaunākam.

Viņa aizvēra acis.

- Kas varētu būt vēl ļaunāks?

- Es jau teicu, ka Vaijats man uzsūtīja Kobu, un Vaijats bija to visu izplānojis. Es to nezināju, kaut gan vajadzēja aptvert, jo Kobs nebija tik attapīgs, lai īstenotu kaut ko tik viltīgu kā šantāža. Ik reizi, kad viņi paaugstināja pieprasīto summu, es maksāju. Bez jebkādiem iebildumiem. Vaijatam tas īpaši nepatika. Tāpēc viņš parakņājās mazliet dziļāk, lai noskaidrotu, kā es bez jebkādas žēlošanās spēju gadā samaksāt pāri par simt tūkstošiem dolāru.

- Simt... - Pat šī doma vien jau Roksanu šausmināja.

- Lai paturētu tevi, es būtu gatavs maksāt divreiz vairāk. - Kad Rok-sana atkal ielūkojās Lūkam acīs, viņa pamanīja, ka tā ir tikai dala atbildes. - Un lai neļautu tev pamanīt, kāds esmu bijis gļēvulis. Ka mani kāds spējis piekalt tādās ķēdēs, no kurām es nevaru atbrīvoties. - Viņš novērsās un ierunājās pavisam klusi: - Esmu ticis izmantots. Es nezināju, vai Koba klients vērtīgi ieguldījis savu naudu par mani, tomēr esmu ticis izmantots.

- Es to zināju. Es jau tev teicu, ka allaž esmu to zinājusi.

- Taču tu nezināji, ko šī apziņa nodara man. Gan iekšienē, gan arī rētās uz manas muguras. - Lūks paraustīja plecus un aizgriezās. - Sasodīts, tās ir tādas pašas kā tetovējumi, Roksij. Tās tikai atgādina, kādas ir manas saknes. Bet es negribēju, lai tu redzētu to, kas aizslēpies aiz ārējā. Es tev gribēju kļūt neuzvarams... un sev arī. Tas bija mans lepnums, un, Dievs mans liecinieks, es par to esmu dārgi samaksājis.

Tagad viņa sēdēja pavisam klusi. Rokudzelži ap locītavām bija tikai pagaidu ierobežojums, ko pavisam viegli varēja atslēgt ar atslēgu. Tās ķēdes, kas apvija Lūka lepnumu, bija izgatavotas no spēcīgāka materiāla.

- Vai tu tiešām domā, ka tas būtu varējis jebkā ietekmēt to, ko es pret tevi jutu?

- Tas ietekmēja to, ko es jutu pret sevi. Vaijats to saprata. Viņš to izmantoja. Un, tā kā viņš pētīja ikkatru manu rīcību, viņš saskatīja zināmu rutīnu. Viņam bija vajadzīgi vairāki mēneši, lai noorganizētu šīs lamatas. Laikam jau tāpēc viss gāja tik sasodīti gludi.

Roksana vairs nepīilējās atbrīvoties, viņa vairs nebija dusmīga. Viņa vienkārši bija sastingusi.

- Viņš zināja, ka tu tajā naktī ieradīsies.

- Viņš zināja. Viņš mani gaidīja savā kabinetā. Viņam bija ierocis. Es nospriedu, ka viņš mani nogalinās un tas arī būs viss. Taču Sems negribēja, lai tas būtu viss. Viņš man piedāvāja konjaku. Tas aukstasinīgais nelietis man piedāvāja iedzert un izstāstīja visu, kas viņam zināms. Viņš iztēloja dažas ainiņas, kā tas būtu, ja jūs ar Maksu tiktu iesēdināti cietumā. Viņš zināja, ka Makss nejūtas gluži vesels, un viņš man dažādi draudēja. - Lūks vēl vairāk sadrūma. - Man nezin kāpēc kļuva nelabi. Man droši vien šķita, ka tas ir šīs situācijas iespaidā, taču tā bija konjaka vaina.

- Viņš tev bija iedevis miega zāles? Ak dievs!

- Kamēr es tur sēdēju un centos izlemt, kā rīkoties, istabā ienāca Kobs. Tieši tad es uzzināju par viņu sadarbību. Roksij, viņš lika Kobam, lai tas sev ielej ko dzeramu. Un tad... tad viņš Kobu nogalināja. Viņš notēmēja, viņš nospieda gaili un nogalināja Kobu.

- Viņš... - Roksana atkal aizvēra acis, taču viņa to visu labi redzēja. Tagad viņa sāka lieliski saskatīt šo situāciju. - Viņš grasījās vainu par slepkavību uzkraut tev.

-Tas bija lieliski izplānots. Es zaudēju samaņu, un, kad atguvos, viņš jau rokā turēja citu revolveri. - Daudz mierīgāk, nekā pats būtu domājis, Lūks atsēdās uz sola un aizdedza cigāru, lai izstāstītu Roksanai visu pārējo. - Tāpēc es devos prom. Es pazudu, - viņš pabeidza. - Un es aizvadīju piecus gadus, cenzdamies tevi aizmirst. Taču man tas neizdevās. Es apbraukāju visu pasauli, Roksij. Āziju, Dienvidameriku, Īriju. Es mēģināju nodzerties līdz nāvei, taču man nepatika drausmīgās paģiras pēc dzeršanas. Es mēģināju rast aizmiršanos darbā. Es mēģināju rast aizmiršanos sievietēs. - Viņš iesānis uzlūkoja Roksanu. - Tās palīdzēja mazliet labāk nekā dzeršana.

- Nemaz nešaubos.

Saltais aizvainojums Roksanas balsī sasmīdināja Lūku.

- Tad apmēram pirms sešiem mēnešiem kaut kas atgadījās. Es uzzināju par Maksa veselības stāvokli. Tu biji ļoti papūlējusies, lai tas nenonāktu atklātībā.

- Mana personiskā dzīve pieder tikai man. Es to neapspriežu ar presi.

Lūks pētīja sava cigāra galu.

- Laikam jau tāpēc es nekad nebiju neko pamanījis par Netu.

- Es savu bērnu negrasos dalīt ar citiem cilvēkiem.

- Mūsu bērnu, - Lūks izlaboja, atkal uzlūkodams Roksanu. Tad viņš turpināja: - Otrs, ko es uzzināju, bija tas, ka Vaijats grasās kandidēt nā-kamajās Senāta vēlēšanās. Var jau būt, ka pēdējie pieci gadi bija mani izmācījuši, Roksij. Varbūt es biju pieņēmies prātā. Bet es sāku domāt un uzdot sev jautājumus. Un sāku plānot. Man gadījās iepazīties ar Džeiku. Līdz tam laikam biju dzīvojis no tā, ko nopelnīju kā Spoks. Es nevarēju pieskarties saviem Šveices banku kontiem, jo man nebija to numuru un es tos nekādā veidā nevarēju uzzināt. - Viņš plati pasmaidīja. - Līdz sāku sadarboties ar Džeiku. Viņš ķērās pie šā darba, un dzīve kļuva vieglāka. Nauda vienmēr nogludina ceļu, Roksij. Un tā man nodrošinās to, ko es vēlos panākt.

- Un tas būtu?

- Nepieminēsim tagad tevi. - Viņš nokratīja pelnus no cigāra gala. - Sauksim to par taisnību. Mūsu vecajam draugam būs jāsamaksā par saviem nodarījumiem.

-Tātad iemesls nav tikai akmens vien, vai ne?

- Nē. Es to gribu dabūt Maksam, bet tas nav vienīgais iemesls. Esmu izstrādājis plānu, kā iegāzt Semu. Šā plāna izstrādāšana man prasījusi ilgu laiku, un, lai tas darbotos, man esi nepieciešama tu. Vai tu vēl arvien esi ar mieru sadarboties?

- Viņš man nozaga piecus gadus. Paņēma mana dēla tēvu. Un tu vēl jautā?

Lūks pasmaidīja un pieliecās tuvāk, lai noskūpstītu Roksanu, taču viņa aizgrieza galvu.

- Es tev gribu kaut ko vaicāt, Kelahan, tāpēc pakāpies nostāk.

Lūks atkāpās par collu.

- Vai tik tālu pietiks?

- Vai tu šeit atrodies tāpēc, ka es esmu nepieciešama tava plāna īstenošanai?

- Man esi nepieciešama tu pati, Roksana. - Viņš nolēca no galda malas un pagriezās, lai noglāstītu viņas augšstilbus. - Būtiski nepieciešama. -Tā kā Roksanas galva vēl joprojām bija aizgriezta, Lūks samierinājās ar viņas auss ļipiņas skūpstīšanu. - Es taču tev teicu, ka man ir bijušas citas sievietes.

- Nevarētu teikt, ka es justos par to pārsteigta, - viņa ierunājās tik sausā balsi kā Sahāras tuksnesis.

- Taču es tev nepateicu, ka viņas bija kā vājas, bālas, neizdevušās ilūzijas. Kā izgaistoši dūmi, Roksij. Nepagāja neviena diena, kad es ne-būtu alcis pēc tevis. - Viņš virzīja rokas augšup līdz viņas viduklim, tajā pašā laikā pārklādams skūpstiem viņas zodu. - Kopš vien sevi atceros, visu laiku esmu mīlējis tikai tevi.

Virzot pirkstus zem Roksanas krekliņa, lai noglāstītu viņas sānus, Lūks juta, ka viņa atmaigst.

- Es toreiz devos prom tevis dēļ un atkal atgriezos tevis dēļ. Nekas, ko tu teiktu, nekas, ko tu darītu, vairs nekad nepiespiedīs mani atkal tevi pamest.

Lūka pirksti vieglā glāstā tuvojās viņas krūtīm.

- Ja tu atkal mēģināsi to darīt, es tevi nogalināšu, Kelahan. - Viņa izmisīgās alkās pagrieza lūpas pret Lūka muti. - Es tev zvēru. Es neļaušu tev atkal mani mīlēt, iekams nebūšu pārliecināta, ka tu paliksi uz visiem laikiem.

-Tu nekad neesi pārstājusi mani mīlēt.-Lūka uzbudinājums pieauga, tas kļuva neizturams. Viņš satvēra plaukstās Roksanas krūtis, ar īkšķiem kairinādams viņas krūšu galiņus, līdz tie sāka smelgt iekārē. - Pasaki to!

- Es gribēju pārstāt tevi mīlēt. Kad Lūks piekļāva lūpas pie viņas kakla, Roksanas galva atliecās atpakaļ un viņa ieelsojās baudā. - Es gribēju pārstāt.

- Pasaki burvju vārdiņus! - Lūks vēlreiz pieprasīja.

- Es mīlu tevi. - Viņa bija gatava raudāt, bet šņuksti pārtapa baudas elsās. - Sasodīts, es vienmēr esmu tevi mīlējusi. Es nekad nebiju pārstājusi tevi mīlēt. Un tagad atslēdz šos muļķīgos rokudzelžus!

- Varbūt. - Viņš satvēra Roksanas matus, līdz viņa atvēra acis un ielūkojās viņējās. Lūka sejas izteiksme bija tāda, ka pār viņas muguru pārskrēja uzbudinošas un biedējošas kaisles trīsas. - Varbūt vēlāk.

Un viņa mute piekļāvās Roksanas lūpām, apslāpējot jebkādus protestus un visas bailes pārvēršot iekārē un baudā.

Pirmajā reizē viss bija norisinājies tik ātri: gan kustības, gan bauda, gan alkas. Tagad Lūks vēlējās kaut ko vairāk nekā tikai just viņas augumu. Viņš gribēja soli pa solītim, collu pa collai vadīt Roksanu uz neprātīgās baudas virsotnēm. Un viņš to vēlējās darīt tik izjusti, lai šis mirklis, kad bija atklājušies visi noslēpumi, iededzinātos viņas atmiņā uz visiem laikiem, nekad neļaujot to aizmirst.

Kamēr rokas gausi, bet īpašnieciski glāstīja Roksanas augumu, Lūka mēle kaisli izbaudīja viņas kakla līniju.

-Ja tev tā nepatīk, es pārtraukšu, - Lūks murmināja, viegli pieskardamies viņas lūpām. - Vai pārtraukt?

- Nezinu. - Kā gan Lūks varēja cerēt, ka viņa spēs racionāli domāt, ja viņai reiba galva? - Cik daudz laika ir manā rīcībā, lai izlemtu?

- Esmu gatavs tev piešķirt neierobežoti daudz laika.

Burvīgā patiesība bija tā, ka Roksana vairs vispār nevēlējās domāt, nevēlējās būt prātīga un izlemt. Šobrīd varu viņa visā pilnībā bija atdevusi Lūka rokās. Un viņa jutās patiesi svētlaimīga. Roksana nekad nebūtu ticējusi, ka bezpalīdzība spēj būt tik erotiska. Apziņa, ka viņa visā pilnībā pieder Lūkam, asinīs ievirmoja mazus ugunīgus strautus, kas reibināja gluži kā narkotikas. Roksana vēlējās tikt iegūta, vēlējās, lai abu kopīgās kustības sagādātu neaprakstāmu baudu, vēlējās tikt iekarota un uzvarēta.

Kad Lūks norāva viņas kreklu, no Roksanas lūpām izlauzās kaisles elsas. Viņa sagatavojās spējam uzbrukumam, alka to izjust, taču gan Lūka rokas, gan mute bija neizturami maigas. Ikreiz, kad viņa tiecās pēc elpu aizraujošās kulminācijas, Lūks neļāva to sasniegt, liekot mocīties izmisīgās alkās un neprātīgā vēlmē.

Bija tik satriecoši viņu vērot, redzēt viņas sejā atspoguļojamies it visas sajūtas, izjust ikkatru trīsu, kas satricināja viņas augumu, dzirdēt, kā, baudai pieņemoties spēkā, viņa atkal un atkal sauc Lūka vārdu.

Viņas pašas vara bija vēl lielāka, jo viņa savā neprātīgajā baudā nemaz neapzinājās, ka viņai tāda dota. Viņas pakļaušanās un atdošanās Lūku padarīja par tādu pašu gūstekni, kāda Roksana bija viņa rokās. Tas, ka Roksana bija gatava izkust viņa skāvienos, Lūku darīja tik stipru kā Dievu un tik pazemīgu kā lūdzēju.

Viņš lēnām pārvilka pār Roksanas gurniem vaļīgās bikses, atklādams ikkatru jaunatsegto miesas gabaliņu, sniegdams tai baudu gan ar zobiem un mēli, gan veiklām pirkstu kustībām, līdz Roksana spēcīgi notrīcēja pirmajā orgasma vilnī.

- Es tevi mīlu, Roksana. - Lūks piespieda viņas muguru solam. - Vienmēr esmu tevi mīlējis, - viņš nomurmināja, kad Roksanas tagad jau atbrīvotās rokas apskāva viņa augumu. - Vienīgi tevi.

Viņš ieslīdēja Roksanā, un viņa Lūku pieņēma. Viņi ieguva un izbaudīja viens otru.

* * *

Lūku kaitināja tas, ka Roksana neļāva viņam pavadīt naktis kopā ar viņu un arī naktīs atteicās palikt viņa mājā. Viņam bija nepieciešams kaut kas vairāk nekā tikai tuvība un sekss. Viņam bija nepieciešama apziņa, ka naktī varēs piekļauties Roksanai un no rītiem varēs vērot, kā viņa mostas.

Taču viņa palika pie sava, neatklādama iemeslus.

Viņa vairs neuzlika Lūkam nekādus ierobežojumus par Franču kvartāla mājas apmeklēšanu. Arī tam bija savi iemesli. Viņus visus sāpināja tas, ka Makss jau atkal bija iegrimis savā pasaulē, un ikkatra diena, ko viņam vajadzēja aizvadīt slimnīcā, lai veiktu pārbaudes, šķita neizturami gara. Roksana zināja, ka Lūka tuvums uzlabo visu apkārtējo noskaņojumu - arī viņas pašas. Un viņa vēlējās, lai Nets viņu iepazītu kā cilvēku, pirms zēnam viņš būs jāpieņem kā tēvs.

Prātīgi vai ne, taču jebkurš lēmums, ko Roksana pieņēma attiecībā uz Lūka atgriešanos viņas dzīvē, pirmām kārtām bija darīts viņas dēla interesēs. Viņu abu dēla interesēs.

Viņi kopīgi strādāja. Jau pēc nedēļas abu kopīgi veidotais priekšnesums bija kļuvis gluds un krāšņs. Tikpat pedantiski viņi izplānoja savu darbiņu izsoļu namā. Roksana atzina, ka Lūks izstrādājis visas, pat vissīkākās detaļas tikpat ideāli kā sarežģītu burvju mākslas triku. Viņa jutās patiesi sajūsmināta, kad no kāda Bogotā nolīgta darbinieka pienāca pirmais viltoto dārglietu sūtījums.

- Glīts darbiņš, - viņa bija sacījusi Lūkam, tīšām noniecinādama nevainojami izstrādātās briljantu un rubīnu kaklarotas kvalitāti. Viņa stāvēja savas guļamistabas spoguļa priekšā un aplika to sev ap kaklu. - Manai gaumei tā, protams, ir mazliet pārspīlēta, tomēr diezgan laba. Cik tā mums izmaksāja?

Viņa bija kaila, tāpat kā Lūks. Salicis rokas aiz galvas, Lūks bija atlaidies gultā un norietošās saules gaismā vēroja Roksanu.

- Piecus tūkstošus.

- Piecus tūkstošus. - Roksanas praktiskajai dabai tas bija satriecošs skaitlis, viņa sarauca uzacis. - Tas ir ļoti daudz.

-Tas cilvēks ir īsts mākslinieks. - Kad Roksana, saraukusi pieri, rotaļājās ar viltotajiem dārgakmeņiem, Lūks pasmaidīja. - Toties īstās kaklarotas vērtība ir pāri par simt piecdesmit tūkstošiem, Roksij. Gan mēs viegli segsim izdevumus.

-- Droši vien. - Viņai bija vismaz sev pašai jāatzīst, ka bez pārbaudes aparatūras pavisam viegli būtu ļāvusies apmānam. Ne vien dārgakmeņi izskatījās īsti, bet arī to ietvars bija maldinoši antīks. - Kad varam gaidīt pārējos?

- Kad pienāks laiks.

Kad pienāks laiks, viņa šobrīd domāja, ienesdama virtuvē divus iepirkumu maisiņus. Lūka nenoteiktība pamazām sāka Roksanu kaitināt. Viņa nosprieda, ka Lūks pārbauda viņas pacietību, un nometa maisiņus uz virtuves galda. Viņai bija vienalga, kas ar tiem notiks.

- Vai tad tur iekšā nav olas? - Lcklērs dusmīgi noprasīja.

Priecādamās, ka viņas mugura pagriezta pret Leklēru, Roksana savieba

seju izsmējīgā grimasē un paraustīja plecus.

- Nu un tad? Pagatavo omleti!

- Pagatavo omleti, pagatavo omleti! Vienmēr tikai tā gudrā runāšana. Pazudi no manas virtuves! - Viņš ar mājienu lika Roksanai aiziet. - Man jāgatavo vakariņas veselai armijai.

Tas varēja nozīmēt tikai vienu.

- Vai Lūks ir šeit?

- Vai tas tevi pārsteidz? - Lcklērs pavīpsnāja un sāka ņemt no maisiņiem laukā pirkumus. - Te vienmēr salasās visi. Vai šo te tu sauc par gatavu?- Neaprakstāmā pārmetumā viņš pacēla augšup meloni.

- Pie velna, kā lai es zinu, vai tā ir gatava? - Iepirkšanās nekad neuzlaboja Roksanas garastāvokli. -Tās visas izskatās vienādas.

- Cik reižu esmu tev stāstījis: pasmaržo, ieklausies! - Pielicis meloni pie auss, viņš viegli uzsita pa to ar pirkstiem. - Šī vēl joprojām ir zaļa.

Roksana iesprieda rokas sānos.

- Kāpēc tu vienmēr sūti mani pēc augļiem un dārzeņiem un pēc tam žēlojies par to, ko es atnesu mājās?

- Kaut kā taču tev tas jāiemācās, vai ne?

Roksana brīdi par to padomāja.

- Nē. - Pagriezusies uz papēža, viņa purpinādama izgāja no virtuves. Šis cilvēks taču nekad nebija apmierināts. Viņa tūlīt pēc mēģinājuma bija steigusies uz tirgu, un viņš pat nebija pateicies.

Un vispār viņa necieta melones.

Roksana būtu tūlīt pat devusies augšā, ja vien nebūtu izdzirdējusi viesistabā atskanam balsis. Lūka balsi. Neta omulīgos smiekliņus. Virzīdamās pavisam klusi, viņa piegāja pie durvīm uz ielūkojās iekšā.

Viņi abi bija nometušies uz grīdas, tumšmatainās galvas piekļāvuši

viens otram, viņu ceļgali laiku pa laikam saskārās. Uz paklāja bija izmē-tātas rotaļlietas, nepārprotami liecinot, ar ko nodarbojušies viņas vīrie-ši, kamēr viņa vergojusi, pērkot melones. Šobrīd Lūks pacietīgi skaidroja kādu triku. Ja Roksana nekļūdījās, tas bija triks ar pazudušo pildspalvu. Viņa uzjautrināta atspiedās pret durvju stenderi un vēroja, kā tēvs cenšas apmācīt dēlu.

- Tieši tev zem deguna, Net. - Lai to pierādītu, Lūks paraustīja Neta degunu, un zēns atkal iesmējās. - Tieši tavu acu priekšā. Tā, tagad pamēģināsim vēlreiz. Vai tu proti uzrakstīt savu vārdu?

- Skaidrs, ka protu! N-E-T-S. - Zēns paņēma Lūka piedāvāto papīru un pildspalvu un savilka seju nopietnā grimasē. - Es mācos uzrakstīt arī Netenjels. Un tad vēl Novels, jo tas ir mans uzvārds.

-Jā. - Vērojot, kā Nets pūlas uzrakstīt E burtu, Lūka skatiens mazliet satumsa. - Laikam gan. - Viņš nogaidīja, kamēr Nets bija beidzis rakstīt ļoti slīpu S. - Labi. Tagad uzmanīgi skaties! - Rīkodamies pavisam lēni, Lūks ietina pildspalvu papīrā un aizlocīja abus galus. - Tagad izvēlies burvju vārdiņu!

- Ē...

- Nē, “ē” šoreiz nederēs, - Lūks noteica, un Nets jau atkal skaļi iesmējās.

- Sermuļi! - Nets nolēma, priecādamies, ka var izmantot vārdu, ko bija iemācījies no kāda izsmalcināta bērnudārza biedra.

- Diezgan briesmīgs, bet varbūt derēs. - Lūks pārplēsa papīru divās daļās, ar prieku vērodams, kā Neta acis plati ieplešas.

-Tā pazuda! Pildspalva pazuda.

- Pilnīgi. - Nespēdams turēties pretī kārdinājumam, Lūks pacēla augšup rokas un pagrozīja tās uz visām pusēm. Paša dēla plati ieplestajās acīs redzamā ticība lika viņam justies kā pasaules valdniekam. - Vai gribi iemācīties, kā to izdarīt?

- Vai es to varu ?

- Tev būs jādod burvju mākslinieka zvērests.

- To es jau devu, - Nets apmierināts paziņoja. - Kad mamma man rādīja, kā cauri galdam var izdabūt monētu.

- Vai viņa tev māca burvju mākslas trikus? - Lūks alka uzzināt visu, ko vien spēja: par dēla domām, sajūtām, alkām.

- Protams! Tikai tev jāapsola, ka tu to nevienam neteiksi, pat saviem labākajiem draugiem ne, jo tas ir noslēpums.

- Tieši tā. Vai tu dienās būsi burvju mākslinieks?

- Jā. - Nespēdams ilgu laiku nosēdēt mierīgi, Nels sāka valstīties pa paklāju. - Es būšu burvju mākslinieks un sacīkšu braucējs, un policists.

Policists, Lūks uzjautrināts nodomāja. Nu, nu, kur gan viņi bija kļūdījušies?

-1 ik daudz nodarbošanos, ko? Tagad paskatīsimies, vai tev izdosies apgūt šo triku, pirms būsi paspējis uzvarēt kādās autosacīkstēs un notvert dažus sliktos puišus.

Kad Lūks parādīja, kā triks darbojas, viņš jutās iepriecināts, ka Netu tas ieinteresē, nevis liek vilties. Lūkam šķita, ka viņš pat spēj sadzirdēt, kā, aprēķinot nākamo gājienu, darbojas puisēna domas.

Viņam ir veiklas rokas, Lūks nodomāja, vadīdams tās ar savējām. Attapīgs prāts. Un smaids, kas spēja salauzt tēva sirdi.

- Tas ir kolosāli.

- Apbrīnojami, - Lūks nopietnā balsī novērtēja, un Neta smaids kļuva vēl platāks.

- Apbrīnojami kolosāli.

Lūks nespēja atturēties. Viņš noliecās un noskūpstīja smaidīgo sejiņu.

- Pamēģini vēlreiz, mazais! Paskatīsimies, vai varēsi to izdarīt, ja tev kāds novērsīs uzmanību. Reizēm starp skatītājiem ir visādi traucētāji.

- Kas tie tādi?

- A, cilvēki, kas klaigā vai pārāk skaļi sarunājas. Vai arī... kutina tevi.

Kad Lūks viņu saķēra savās rokās, Nets priekā iespiedzās. Pēc īsas un

trakulīgas cīņas Lūks ļāva, lai Nets viņu piespiež pie grīdas. Kamēr Nets lēkāja viņam pa vēderu, Lūks pārspīlēti žēli kunkstēja.

- Tu man esi pārāk sīksts pretinieks, mazais. Žēlastību!

- Kādu žēlastību?

- Vienkārši žēlastību. - Lūks smiedamies sabužināja Neta tumšos matus. - Tas nozīmē, ka es padodos.

- Vai vari man parādīt vēl kādu triku?

- Varbūt. Kas man par to būs?

Nets izvēlējās to, kas vienmēr iedarbojās, kad viņš izlūdzās kaut ko mammai, un nometās zemē, lai uzspiestu Lūka mutei skaļu skūpstu. Šīs vienkāršās mīlestības apburts un neizsakāmi aizkustināts, Lūks nedroši pacēla roku pie Neta matiem.

- Vai gribi klāt arī apskāvienu?

- Protams. - Lūks papleta rokas un izbaudīja neaprakstāmu laimi, apskaujot un paņemot rokās savu dēlu. Aizvēris acis, viņš pieglauda savu vaigu Neta vaigam. - Tu sver veselu tonnu.

- Es esmu staigājoša apetīte. - Nets paliecās nostāk, lai plati uzsmaidītu Lūkam. - Tā apgalvo mamma. Es ēdu visu, ja vien tas nav pienaglots.

- Tikai ne pupiņas, - Lūks atcerējies nomurmināja.

- Fui! Es vēlos, kaut spētu likt no pasaules nozust visām pupiņām.

- Mēs pie tā piestrādāsim.

- Man vajag čurāt, - Nets paziņoja tik dabiski, kā par sava ķermeņa vajadzībām mēdz runāt bērni.

- Tikai nedari to šeit, labi?

Nets iesmējās un vēl mirkli piekļāvās Lūkam, lai attālinātu šķiršanās brīdi. Viņam patika būt kopā ar Lūku, patika tas, kā viņš smaržo - tik atšķirīgi no visiem citiem viņa ģimenes locekļiem. Kaut arī Netam nekad nebija vajadzējis iztikt bet vīriešu ietekmes un sabiedrības, šis vīrietis bija pavisam citāds. Varbūt iemesls bija viņa burvju spējas.

~ Vai tev ir krāniņš?

Lūks apspieda smieklus, jo bērns viņu uzlūkoja ar nopietnu acu skatienu.

- Protams, ir.

- Man arī. Bet meitenēm nav. Un mammai arī nav.

Lūks piesardzīgi pasmaidīja.

-Tur tev laikam taisnība.

- Man patīk, ka man ir krāniņš, jo tad es varu čurāt, stāvot kājās.

- Savas priekšrocības tam ir.

- Man tagad jāiet. - Nets pietrausās kājās, mazliet nemierīgi dīdīdamies. - Vai gribi aiziet pie Leklēra un paprasīt dažus cepumus?

No krāniņiem pie cepumiem, Lūks nodomāja. Bērnība bija apbrīnojama.

- Ej vien! Es tev vēlāk pievienošos.

Nets pagriezās un ieraudzīja mammu, taču viņa pūslis neļāva kavēties.

- Sveika! Man jāiet čurāt.

- Sveiks! Ej vien!

Piespiedis roku kājstarpei, Nets aizsteidzās. .

- Interesanta saruna, - Roksana ierunājās, kad skaļi aizvērās tualetes durvis.

- Vīriešu saruna. - Lūks smaidīdams piecēlās sēdus. - Viņš ir tik... -Kad Roksana piespieda plaukstu pie mutes, Lūks spēji apklusa. - Kas noticis? - Viņš satraukts piecēlās kājās, pa ceļam pie Roksanas samīdams kādu plastmasas mašīnu.

- Nekas. - Šoreiz viņa nespēs to noslēpt. Un neslēps arī. - Nekas. -Pagriezusies viņa strauji metās augšup pa kāpnēm.

Viņa būtu gribējusi ieslēgties savā istabā, taču, pirms viņa paspēja to izdarīt, Lūks jau atradās pie durvīm. Dusmodamās pati uz sevi, Roksana strauji pagriezās un atrāva vaļā terases durvis.

- Kas tev, sasodīts, kaiš? - Lūks noprasīja.

- Man nekas nekaiš. - Šīs dvēseles sāpes bija tik asas, tik nevaldāmas, ka Roksanai šķita, tās iespējams apslāpēt tikai ar asiem vārdiem. - Ej prom, lūdzu! Esmu nogurusi. Gribu būt viena.

- Vai kārtējais no taviem untumiem, Roksij? - Arī Lūka paša izjūtas bija sakāpinātas. Viņš pagrieza Roksanu tā, lai viņa varētu ielūkoties viņam sejā. No kvartāla māju puses atplūda skaļas un aizraujošas džeza mūzikas skaņas. Tās šķita labi iederamies šajā situācijā. - Tevi satrauca tas, ka ieraudzīji mani kopā ar Netu?

- Nē. Jā. - Viņa izrāvās no Lūka rokām, lai iebrauktu ar pirkstiem matos. Ak dievs, ak dievs, viņa laikam zaudēs šajā cīņā pašai ar sevi.

Jo vairāk viņa satraucās, jo mierīgāks kļuva Lūks.

- Es turpināšu tikties ar viņu, Roksana. Es turpināšu būt viņa dzīves sastāvdaļa. Man tas jādara. Dieva dēļ - man ir tādas tiesības!

- Nesāc nu runāt par tiesībām! - Roksana atcirta, juzdamās pazemota par asarām pašas balsī.

- Viņš ir ari mans. Lai cik ļoti tu vēlētos to noliegt, tas tā ir. Es cenšos saprast, kāpēc tu nevēlies viņam izstāstīt, ka esmu viņa tēvs. Es cenšos par to nedusmoties, taču negrasos stāvēt malā un noskatīties tikai tāpēc vien, ka tu viņu gribi paturēt pati sev.

- Ne jau tāpēc. Sasodīts, ne jau tāpēc! - Viņa ar dūri dauzīja pa Lūka krūtīm. - Vai zini, kā es jūtos, redzot jūs abus kopā? Redzot, kā tu viņu uzlūko? - Pār Roksanas vaigiem plūda asaras, taču viņa apspieda Šņukstus.

- Man žēl, ja tevi tas sāpina, - Lūks stīvi atsaucās. - Un varbūt es nemaz nevaru tevi pārāk vainot tāpēc, ka tu vēlies mani sodīt, neļaujot man būt viņam par tēvu.

- Es nemēģinu tevi sodīt. - Izmisīgi vēlēdamās reiz izteikt visu, kas nomāc sirdi, viņa saknieba lūpas. - Varbūt arī mēģinu, es īsti nezinu, un tas jau ir pats smagākais. Es pūlos aptvert, kā rīkoties, kā būtu pareizi, kā būtu vislabāk, un tad ieraugu jūs abus kopā un apzinos, ka tā visa tik ilgi ir pietrūcis. Jā, mani sāpina tas, ka redzu jūs abus kopā, bet ne jau tādā veidā, kā tu to domā. Tas sāp tāpat, kā sāp nolūkošanās saullēktā vai mūzikas klausīšanās. Viņš izslej galvu tieši tāpat kā tu. - Roksana dus-mīgi notrausa asaras. - Viņš tā vienmēr ir darījis, un tas lauza manu sirdi. Viņam ir tavs smaids un tavas acis, un tavas rokas. Daudz, daudz mazākas, tomēr tavējās. Kad viņš mēdza gulēt iemidzis, es lūkojos uz viņa smaidu un acīm, un rokām un skaitīju viņa pirkstiņus. Un mana sirds vai lūza ilgās pēc tevis.

- Roksij... - Lūks bija domājis, viņš bija cerējis, ka sāpīgākais jau ir izrunāts tajā naktī, kad viņš bija Roksanai visu izstāstījis. - Piedod man! -Viņš pastiepa rokas uz Roksanas pusi, taču viņa izvairījās.

- Es tevis dēļ nekad neraudāju. Ne reizi šajos piecos gados es neatļāvos izliet tevis dēļ kaut vienu asaru. To mah neļāva lepnums. - Piespiedusi delnu pie mutes, viņa notrīcēja. - Tas man palīdzēja pārvarēt visļaunākos brīžus. Es neraudāju arī tad, kad tu atgriezies. Un, kad tu man stāstīji, kas bija atgadījies, man tevis bija žēl un es centos izprast, ko tu tobrīd izjuti. Bet - nolādēts! Nolādēts, tev nebija taisnība! - Viņa strauji apmetās riņķī, satvērusi vidukli, lai atbrīvotos no milzīgā sasprindzinājuma krūtīs, kas draudēja nospiest. - Tev vajadzēja atgriezties mājās. Tev jau toreiz vajadzēja atgriezties un man to izstāstīt. Es būtu devusies tev līdzi^1. Es būtu devusies tev līdzi uz jebkuru vietu pasaulē.

- Es zinu. - Tagad Lūks nedrīkstēja viņai pieskarties, lai cik ļoti viņam tas bija nepieciešams. Roksana piepeši šķita tik trausla, ka mazākais pieskāriens spētu viņu salauzt. Viņš varēja vienīgi stāvēt līdzās un gaidīt, kamēr šī vētra pāries. - Es arī toreiz to zināju, un es gandrīz vai atgriezos. Es būtu varējis aizvest tevi prom - prom no tēva, prom no ģimenes. Tas nekas, ka viņš bija slims, ka es jutos pateicību parādā gan viņam, gan jums visiem par visu to labo, ko biju no jums saņēmis. Varbūt es riskētu, kaut arī Vaijats jebkurā laikā būtu varējis man uzlaist pa pēdām policistus, kas mani medītu kā prastu slepkavu. Taču es to nedarīju. Es nespēju tā rīkoties.

- Tu man biji vajadzīgs. - Roksanas acis aizmigloja asaras, bet tad viņa piespieda plaukstas pie sejas un ļāva tām brīvi plūst. - Tu man biji vajadzīgs.

Sī atzīšanās sāpēja, sāpēja gandrīz tikpat ļoti, kā bija sāpējusi savu jūtu slēpšana. Raudāšana satrieca viņas augumu, izdedzināja kaklu, salauza sirdi. Pilnīgi atdevusies šīm neaprakstāmajām sāpēm, Roksana atslāba un, kad Lūka rokas apskāva viņas augumu, pacēla uz rokām un nesa uz gultu, viņa nekautrēdamās ļāvās asarām, ļāva, lai Lūks viņu mierinot šūpo.

Kamēr pār Roksanas vaigiem un lūpām plūda piecus gadus apslāpētās sāpes un ciešanas, Lūks spēja vienīgi turēt viņu apskautu. Nekādi mierinājuma vārdi nevarēja līdzēt. Viņš Roksanu pazina jau gandrīz divdesmit gadus un uz vienas rokas pirkstiem varēja saskaitīt tās reizes, kad viņa Lūka priekšā ļāvusies asarām.

Un tas nekad nebija izpaudies tik nevaldāmi, viņš nodomāja, šūpodams Roksanas augumu. Nekad tik nevaldāmi.

Roksana nespēja apslāpēt asaras, viņa jau baidījās, ka nekad to nespēs. Viņa nedzirdēja, kā atveras durvis. Nejuta, kā, Lilijai ielūkojoties istabā, Lūks pagrieza galvu un klusi to pakratīja.

Pamazām nevaldāmās raudas pārvērtās sausos šņukstos un auguma raustīšanos nomainīja vieglas trīsas. Lūkam ai: muguras dūrēs savilktās rokas atslābinājās.

- Man nepieciešams palikt vienai, - viņa nočukstēja. Kakls bija kļuvis sauss un sūrstēja.

- Nē. Ne jau nu atkal. Tagad es tev vairs nekad neļaušu palikt vienai, Roksana.

Viņa jutās pārāk vārga, lai strīdētos. Nopūtusies viņa ļāva galvai noslīgt un atbalstīties pret Lūka plecu.

- Kā man tas nepatīk...

- Es zinu. - Lūks uzspieda skūpstu viņas karstajiem, sāpošajiem deniņiem. - Vai atceries to reizi, kad tu uzzināji, ka Sems tevi izmantojis? Toreiz tu raudāji, un es īsti nezināju, kā lai tevi mierinu.

- Tu mani apskāvi. - Viņa nošņaukājās. - Un pēc tam tu salauzi viņam degunu.

-jā. Šoreiz es darīšu vēl daudz vairāk. - Lūka skatiens pāri Roksanas galvai kļuva ass kā naža asmens. - To es tev apsolu.

Roksana šobrīd nespēja par to domāt. Viņa jutās iztukšota un reizē dīvaini brīva.

- Man bija vieglāk atdot tev savu augumu nekā atklāt šo te. - Lūka liego glāstu nomierināta, viņa aizvēra no asarām pietūkušās acis. - Tad es varēju sev iestāstīt, ka tā ir tikai iekāre, un, pat ja tai piejaukta arī mīlestība, es tomēr spēju kontrolēt šīs jūtas. Taču es baidījos atkal ļaut tev kļūt manam draugam. - Jau mazliet nomierinājusies, viņa dziļi izelpoja. - Ļauj man piecelties un nomazgāt seju! Atstāj mani vienu!

- Roksij...

- Nē, lūdzu! - Viņa atraisījās no Lūka rokām. Šī bija tāda uzticēšanās, kādu viņa Lūkam vēl nekad nebija sniegusi: (aut noraudzīties viņas asaru izmocītajā sejā. - Man kaut kas jāizdara. Izej pastaigāties, Kelahan! Dod man pusstundu laika!

Pirms Lūks bija paspējis kaut ko iebilst, Roksana viņu viegli noskūpstīja.

- Es atgriezīšos.

Šoreiz Roksana pasmaidīja.

- Es patiešām ceru.

Lūks viņai atnesa ziedus. Juzdamies mazliet vainīgs, viņš atskārta, ka nav sniedzis Roksanai to, ko Lilija uzskatītu par patiesu uzmanības izrādīšanu. Pirmajā reizē viņš bija pārāk aizrāvies, otrā bija izrādījusies pārāk saspringta.

Ņemot vērā, ka viņi bija mīļākie, partneri, turklāt kopīga bērna vecāki, varbūt šodien ziedus dāvināt bija mazliet par vēlu, taču, kā būtu teicis Makss, labāk vēlāk nekā pārāk agri.

Viņš pat piegāja pie parādes durvīm, nevis pats ienāca pa sētas puses ieeju. Gluži kā pielūdzējs, kas ieradies uz tikšanos, viņš pieglauda matus un piespieda durvju zvanu.

- Kelahan! - Roksana apmulsumā iesmējusies atvēra durvis. - Ko tu šeit, ārā, dari?

- Esmu ieradies, lai uzaicinātu skaistu sievieti vakariņās. - Viņš pasniedza Roksanai rozes, tad, dziļi paklanījies, izvilka aiz krekla piedurknes aizbāzto papīra puķu buķeti.

- Ak! - Roksana jutās savaldzināta: viņa apburošā smaida, oficiālās ierašanās, smaržīgā rožu pušķa un muļķīgā trika dēļ. Ierastās kārtības izjaukšana automātiski izraisīja aizdomas. - Ko tu esi sagudrojis?

- Es jau tev teicu. Es tevi aicinu uz randiņu.

-Tu... - Roksana iespurcās - dāmai pavisam neraksturīgi. - Kā tad! Divdesmit gadu laikā tu ne reizi neesi aicinājis mani uz randiņu. Ko tu gribi?

Nebija nemaz tik viegli izrādīt uzmanību sievietei, kas nikni lūkojās ar sasarkušām, mazliet aizdomīgi piemiegtām acīm.

- Gribu aizvest tevi vakariņās, - Lūks norūca. - Varbūt vēlāk pavizināsimies mašīnā... pa kādu nomaļāku ceļu, kur varam piestāt malā un pamaigoties.

- Vai tavā mājā ir gāzes noplūde, vai?

- Sasodīts, Roksij, vai tu nāksi ar mani uz randiņu?

- Es nevaru. Man ir citi plāni. - Tomēr viņa nolieca galvu, lai ieelpotu rožu smaržu. Nepaspējusi tās īsti novērtēt, viņa jau atkal aizdomīgi izslēja galvu. - Tu taču man neatnesi šos, ziedus tikai tāpēc, ka es raudāju, vai ne?

Apžēliņ, viņa nu gan bija ciets rieksts!

- Varētu domāt, ka es nekad iepriekš tev nebūtu dāvinājis ziedus.

- Nē, nē, tu dāvināji. - Roksana centās apspiest smaidu, kaut gan viņai sāka patikt šī situācija. -Divas reizes. Vienu, kad tu par divām stundām nokavēji vakariņas... turklāt tās vakariņas, kuras es pati biju pūlējusies pagatavot.

- Un tu man iemeti ziedus sejā.

- Protams. Un otru... Ak jā, tas bija toreiz, kad tu saplēsi mazo porcelāna lādīti, ko Lilija man bija uzdāvinājusi Ziemassvētkos. Tā, Kela-han, ko tu esi sastrādājis šoreiz?

- Neko, vienīgi centos izturēties jauki pret saīgušu sievieti.

- Klau, es taču nemetu tev tos sejā, vai ne? - Tad viņa pasmaidīja un saņēma Lūka roku. - Nāc iekšā! Mēs vakariņosim šeit.

- Roksij, es vēlos būt ar tevi divatā, nevis vesela cilvēku bara ielenkumā.

- Šis cilvēku bars šovakar ir izgājis no mājām uz visu vakaru, un, lai Dievs stāv tev klāt, vakariņas gatavoju es pati.

- Ak! - Lūks tūlīt pat demonstrēja savas dziļās mīlestības jūtas, uzburdams sejā smaidu. - Satriecoši.

-Jā, katrā ziņā. Ieiesim viesistabā, esmu tev kaut ko sagatavojusi.

Lūks jau gandrīz pavaicāja, vai tā būs sodas deva kuņģa darbības uzlabošanai, taču savaldījās.

-Ja nevēlies lieki pūlēties ar gatavošanu, mēs varētu pasūtīt, lai kaut ko atved. - Viņš sekoja Roksanai viesistabā, kur uz dīvāna maliņas sēdēja Nets. - Sveiks, mazais!

- Sveiks! - Nets viņu ilgi nopētīja ar tik nopietnu koncentrēšanās izteiksmi sejā, ka Lūks neviļus sarāvās. - Kā tas nāk, ka tu nedzīvo šeit, ja jau esi mans tētis?

- Es... - Satriekts līdz pašiem sirds dziļumiem, Lūks spēja vienīgi raudzīties viņā.

- Mamma stāstīja, ka tev vajadzējis uz ilgu laiku doties projām, jo tevi vajājis kāds slikts cilvēks. Vai tu viņu nošāvi?

- Nē. - Lūkam bija jānorij siekalas, bet viņš to nespēja. Gan viņa

dēls, gan sieviete, ko viņš.mīlēja, pacietīgi gaidīja. - Es nospriedu, ka labāk izspēlēšu ar viņu kādu triku. Nedomāju vis, ka man patiktu kādu nošaut. - Nepavisam nejuzdamies ērti, viņš izmisīgi uzlūkoja Roksa-nu. - Roksij! - Kaut arī Lūka skatiens lūdza palīdzību, viņa pakratīja galvu.

- Reizēm improvizācija ir vienīgā iespēja, - viņa nomurmināja. - Nekādu mēģinājumu, Kelahan! Nekāda teksta, nekādu butaforiju.

- Labi. - Kājām ļogoties, Lūks piegāja pie dīvāna un nometās dēla priekšā. Mirkli viņš atgriezās atmiņās savā pirmajā uzstāšanās reizē tveicīgajā cirka teltī. Uz skausta izspiedās satraukuma sviedri. - Man ļoti žēl, ka nebiju līdzās tev un tavai mammai, kad biju jums vajadzīgs, Net.

Nets samirkšķināja acis. Jau kopš tā brīža, kad mamma bija viņu apsēdinājusi un izstāstījusi, ka viņam ir tētis, viņa vēders bija juties pavisam dīvaini. Nets nesaprata, vai tas ir labs dīvainums - kā tad, kad Moss viņu bija izšūpojis šūpolēs, vai arī slikts dīvainums - kā tad, kad viņš Visu Svēto dienas priekšvakarā bija saēdies pārāk daudz saldumu.

- Varbūt tu nemaz citādi nevarēji, - Nets nomurmināja, paraustīdams diedziņu, kas bija atiris no cauruma džinsos.

- Vienalga, vai varēju vai ne, man tomēr ļoti žēl. Kaut gan tev jau droši vien manis nemaz tik ļoti nepietrūka, jo tu taču esi gandrīz vai pieaudzis un vispār. Mēs taču... ē... labi sapratīsimies, vai ne?

- Protams. - Nets pastiepa uz priekšu apakšlūpu. - Droši vien.

Un viņš vēl bija domājis, ka Roksana ir ciets rieksts, Lūks prātoja.

-Ja tev nav iebildumu, mēs varētu būt draugi. Tev nav par mani jādomā kā par savu tēvu.

Kad Nets atkal pacēla galvu, viņa acis bija pieplūdušas ar asarām. Viņa lūpiņas trīcēja, gluži vai plēšot pušu Lūka sirdi.

- Vai tad tu negribi, lai es par tevi domātu kā par savu tēti?

- Gribu. - Lūkam iesmeldzās kaklā. Savukārt sirds ciešanas mitējās. - Jā, gribu. Ļoti. Saproti, tagad tu vēl esi mazs un sīks, bet, manuprāt, tev piemīt potenciāls.

- Kas ir potenciāls?

- Iespējas, Netenjel. - Lūks maigi saņēma plaukstās dēla seju. - Daudz jo daudz iespēju.

- Potenciāls, - Nets atkārtoja un, gluži tāpat kā bērnībā viņa mamma, izbaudīja šā vārda garšu. Sejā atplauka mīlīgs smaids. - Hobijam tētis uzcēla kokā māju. Patiešām lielu māju.

- Oho! - Uzjautrināts un sajūsmināts Lūks paraudzījās turp, kur, tu-iedama rokās ziedus, klusi stāvēja Roksana. - Šis bērns ātri visu aptver.

- Tas viņa viltīgo īru asiņu dēļ. Noveli ir pārāk lepni, lai pieglaimotos.

- Kas tad tā par pieglaimošanos? Viņš ir prātīgs zēns, kas zina, kā izmantot savas priekšrocības. Pareizi, Net?

- Pareizi. - Kad Lūks viņu pacēla augstu gaisā, Nets priekā iespiedzās. Nolēmis, ka jāizmanto visas iespējas, viņš pieliecās Lūkam pie auss uft pačukstēja: - Vai vari pateikt mammai, ka man vajadzētu suni? Kārtīgu lielu suni?

Lūks ar pirkstu pacēla augšup Neta zodu līdzās savējam tā, ka viņu abu sejās atplauka pilnīgi vienādi smaidi.

- Es par to parūpēšos. Ko tu teiktu par apskāvienu?

- Labi. - Nets cieši apskāva tēva kaklu. Viņa vēderā vēl joprojām bija tā dīvainā sajūta, tikai tagad tā bija pakāpusies jau līdz krūtīm. Tomēr Nets galu galā nosprieda, ka tā ir laba sajūta. Nopūties viņš piebļāva galvu pie tēva pleca un pieņēma viņu par savējo.

32................................

- Es cenšos koncentrēties. - Roksana pārlika roku pār plecu un centās atgrūst Lūku. Lūks viņai uz kakla pūta karstu elpu.

- Es cenšos uzaicināt tevi uz randiņu.

- Tu pēdējā laikā esi kā sadedzis ar randiņiem. - Viņa paliecās uz priekšu, noregulēdama tēva rakstāmgalda lampu. Uz galda bija izklāti mākslas galerijas telpu plāni. Viņiem vēl tikai bija jāizvēlas pieņemama ielaušanās vieta. - Caur logu lejup, Kelahan. Tas būtu loģiski. Izstāde ir trešajā stāvā, tad kāpēc gan ielauzties pirmajā stāvā un pēc tam kāpt augšup?

- Tāpēc, ka tādā veidā mēs varam uziet pa kāpnēm, nevis karāties piecpadsmit pēdu garā virvē.

Roksana pāri plecam veltīja viņam iešķību skatienu.

- Tu kļūsti vecs.

- Lūdzu, atvaino! Tā nu ir sagadījies, ka es tagad esmu tēvs. Man jāievēro zināmi piesardzības noteikumi.

- Caur logu, tētukiņ!

Arī Lūks pats zināja, ka tas ir vislabākais variants, tomēr viņam patika strīdēties.

- Mums vajadzēs tur uzdabūt arī Džeiku. Viņam bail no augstuma.

-Tādā gadījumā tev vajadzēs aizsiet viņam acis. - Roksana ar zīmuli

piesita pie rasējumiem. - Šeit, pa austrumu puses logu, trešajā stāvā. Es jau būšu tur iekšā un līdz īstajam brīdim, turēdama īkšķus, slēpšos saimniecības piederumu noliktavā. Tieši vienpadsmitos un septiņpadsmit es ieiešu dežūrtelpā, tādējādi manā rīcībā būs tieši un tikai viena minūte un trīsdesmit sekundes, lai pirms drošības signalizācijas ieslēgšanās mazliet piestrādātu pie sestās novērošanas kameras.

- Man nepatīk doma, ka iekšpuses darbu veic tu.

- Neesi nu tāds vīriešu šovinists, Lūk! Tu sasodīti labi zini, ka es ar elektroniku protu apieties daudz labāk nekā tu. Tad es ieslēgšu dežūrtel-pas videonovērošanas kameras. - Saņēmusi rokā matus, viņa plati pasmaidīja. - Es gan gribētu redzēt dežurējošā sarga seju, kad tas ieraudzīs Mosa darbu video jomā.

- Tikai amatieri uzskata, ka viņiem būtu jāatrodas vissvarīgākajā vietā, mīļā.

- Nomierinies, Kelahan! - viņa mierīgi atcirta. - Kamēr Džeiks un Moss nokārtos visus savus darbiņus, es varu no iekšpuses atvērt logu. Un tad ierodies tu, mans varoni. - Viņa noplivināja skropstas.

-jUn mūsu rīcībā ir sešas ar pusi minūtes, lai atvērtu vitrīnu, paņemtu visu, kas vērtīgs, un to vietā noliktu savus viltojumus.

- Tad ātri! Mēs pazūdam laukā no galerijas, neatstājuši aiz sevis nekādas pēdas. - Roksana aplaizīja augšlūpu. - Mēs abi atgriežamies mūsu viesnīcas numurā un drāžamies kā susuriņi.

- Ak dievs, man patīk, kad tu kļūsti rupja! - Lūks piespieda zodu pie Roksanas galvas. - Tomēr mums vēl precīzāk jāizstrādā laiks.

- Mums vēl ir pāris nedēļu. - Roksana izstaipīja rokas, tad virzīja tās uz aizmuguri, lai apskautu Lūku ap kaklu. - Un tu tikai padomā par visiem tiem spožajiem, burvīgajiem akmentiņiem. Tie visi būs mūsu, Kelahan.

Lūks saviebās un, klusi nopūties, izslējās taisni.

- Tieši par to es biju nodomājis ar tevi aprunāties, Roksij. - Viņš nevarēja paredzēt, kā Roksana reaģēs, tāpēc izvēlējās gļēvulīgu pieeju. - Vai nevēlies konjaku?

- Protams. - Roksana atkal izstaipījās. Pulkstenis rādīja pirmo pusnakts stundu. Māja bija klusa, gaitenī aiz Maksa kabineta durvīm valdīja krēsla. Roksanai mirkli ienāca prātā, vai nevajadzētu pavedināt Lūku uz seksu. Mīkstais ādas dīvāns aicināt aicināja. Tad viņa paņēma Lūka sniegto glāzīti un pasmaidīja. - Vai droši zini, ka vēlies runāties?

Lūks pazina šo skatienu, šo balss toni un gandrīz vai padevās vēlmei izvairīties no šīs sarunas,

- Nē, bet es domāju, ka mums par to jāaprunājas. Par izsolē iegūtajām dārglietām.

- Hmm...

- Mēs tās nepaturēsim.

Roksana aizrijās ar konjaku. Lūks uzsita viņai pa muguru un cerēja, ka viss beigsies labi.

- Ak dievs, netaisi dumjus jokus, kad es dzeru!

- Tas nav joks, Roksij. Mēs nepaturēsim dārglietas.

Arī viņa pazina šo skatienu un šo toni. Tas nozīmēja, ka Lūks kaut ko ir stingri izlēmis un ir gatavs aizstāvēt savu viedokli kaut vai cīniņā.

- Par ko tu, sasodīts, runā? Kāda tad jēga tās zagt, ja mēs negrasāmies tās paturēt?

- Es jau tev skaidroju, ka šī zādzība ir domāta, lai novērstu uzmanību no darbiņa pie Vaijata.

- Protams. Turklāt ļoti ienesīgi novērstu uzmanību, par spīti milzīgajiem sagatavošanās izdevumiem.

-Jā, tikai ne naudas izteiksmē. Ne mums.

Roksana iedzēra vēl mazliet konjaka, taču tas nespēja izgaisināt piepešo saltumu, kas bija iezadzies sirdī.

- Ko tad mēs īsti iesāksim ar vairāk nekā divus miljonus vērtiem dārgakmeņiem, Kelahan, ar dārgakmeņiem, kuru zādzība mums prasa iztērēt apmēram astoņdesmit tūkstošus?

- Mēs tos ieliksim kādā vietā. Tie ir ļoti būtiski rekvizīti krāpšanā, kuru es plānoju jau gandrīz gadu.

- Krāpšana. - Roksana piecēlās, lai pastaigātu pa istabu un atbrīvotos no nervozitātes, kā arī spētu brīvāk padomāt. - Sems. Tu grasies šo zādzību uzvelt Semam. Tā būs tava gaidītā taisnība, vai ne? - Atkal pagriežoties pret Lūku, viņas acīs iedegās dusmas. - Tātad to tu visu laiku plānoji.

- Es jau mēnešiem ilgi domāju par katru sīkāko detaļu. Tagad visi šā plāna posmi ir izstrādāti un iederas savās vietās.

- Tu to izstrādāji? - Roksanu draudēja pārņemt nodevības straume. Viņa centās to atvairīt, nebūdama īsti pārliecināta, vai spēs vēlreiz pārciest šādu zaudējumu. - Tātad tāpēc tu atgriezies? Lai pamatīgi atriebtos Semam.

- Es atgriezos tevis dēļ. - Lūkam nepatika saltums Roksanas balsī, ne arī ievainojamība, ko viņš juta zem tā. Un viņam patiesi negribējās jau atkal visu paskaidrot no jauna. - Es tev izstāstīju, kāpēc devos prom, Roksij, un es nevaru padarīt šos gadus par nebijušiem. Bet es negrasos atkal zaudēt tevi, un es negrasos riskēt ar savu ģimeni. - Viņš mirkli vilcinājās. Izskatījās, ka Roksana ir gatava sagriezt viņu mazās, robotās lentītēs, taču viņam bija jāizstāsta viss līdz galam. - Tieši tāpēc es pirms atgriešanās Ņūorleānā biju aizbraucis pie Vaijata.

- Tu biji aizbraucis pie viņa? - Pilnīgi apjukusi, Roksana izvilka pirkstus caur matiem. - Tu brauci pie Vaijata, un to tu neuzskati par riskēšanu?

- Es noslēdzu ar viņu vienošanos. Biju cerējis piekukuļot viņu ar naudu. Ar miljonu dolāru apmaiņai pret pāris mēnešu iespēju atgriezties.

- Miljonu...

- Bet viņš nepiekrita, - Lūks viņu pārtrauca. - Vai, pareizāk sakot, ne tikai tam vien. Tāpēc mēs noslēdzām vienošanos. - Paņēmis savu glāzi, viņš saskalināja konjaku, pasmaržoja un iedzēra malku. Viņam patika šī situācija: kad vīrietis var izbaudīt nesteidzīgu un uzbudinošu vakaru burvīgas sievietes sabiedrībā. -Sems piekrita dot man iespēju atgriezties uz laiku līdz pat vēlēšanām, ja vien es viņam sagādāšu kompromitējošas fotogrāfijas par Kērtisu Ganeru. Tām, protams, jābūt safabricētām, jo Ga-neram ir nevainojama cilvēka reputācija. Vaijats vēlas arī dokumentus, kas apliecinātu Ganera pretlikumīgus darījumus un ārlaulības attiecības. Man vienīgi jāsagatavo šie materiāli un izdevīgā brīdī, pāris dienu pirms vēlētāju došanās pie urnām, jānoliek tie vajadzīgajā vietā.

Dziļi nopūzdamās, Roksana atslīga pret dīvāna atzveltni. Tagad tiešām bija vajadzīgs konjaks, viņa nosprieda un iedzēra pamatīgu malku.

- Un tā bija maksa par atgriešanos šeit?

-Ja es nebūtu piekritis, es nekad nevarētu būt drošs, ko viņš nodarīs tev, Maksam, Lilijai, it visiem, kas man mīļi. - Lūka acis ieskatījās viņējās. - Un tagad vēl klāt nācis Netenjels. Nav nekā tāda, ko es nebūtu gatavs darīt, lai pasargātu viņu. Es darītu jebko.

Pār Roksanas muguru pārskrēja salti drebuļi.

- Viņš taču nenodarītu pāri Netarn. Viņš... nu, protams, viņš to spētu. - Roksana piespieda pirkstus pie acīm, cenzdamās aizbildināt savu sirdsapziņu ar nepieciešamību. - Es zinu, ka mums jādara viss, kas vajadzīgs, bet mēs vēl nekad neesam sāpinājuši nevainīgus cilvēkus. Nevaru

iedomāties iemeslu, kāpēc lai mēs to sāktu darīt tagad. Mēs atradīsim kādu citu iespēju.

Lūks bija pārliecināts, ka vēl nekad nav viņu mīlējis tik ļoti kā šajā brīdī. Viņa bija sieviete, kas allaž aizstāvēs to, kas pieder viņai, un nekad nerīkosies pret pašas pieņemtajiem ētikas un morāles principiem.

- Džeiks jau gatavo viltotus dokumentus, kurus es līdz ar izsolē nozagtajām dārglietām ielikšu Vaijata seifā. Tie gan nebūs gluži tādi, kādus viņš gaida, - Lūks piebilda, pirms Rūkšana paspēja kaut ko iebilst. - Pirmās fotogrāfijas, ko Džeikam izdevies iegūt, ir diezgan labas, tās vēl tikai mazliet jāapstrādā. Taču visumā Vaijats izskatās lieliski. Man it īpaši patīk viena fotogrāfija, kurā viņš redzams kā striptīza dejotājs melnās ādas biksītēs un zābakos.

- Serns? Jūs gatavojat viltojumus, izmantojot Sema fotogrāfijas? - Viņas lūpas savilkās smaida, tad smaidu nomainīja apbrīna. Sasodītais Lūks, viņa nodomāja, viņu nekad nevarēs izprast līdz galam. - Tātad tu viņu iegāzīsi ar viņa paša izgudroto paņēmienu, pie reizes sagraudams viņa politisko karjeru.

- Klau, man taču nav nekādu pretenziju pret Ganeru, toties pret Vai-jatu man to ir daudz par daudz. Sis plāns man šķita ļoti piemērots, lai panāktu taisnību. Līdz ar fotogrāfijām un dokumentiem - no kuriem daži norādīs uz Vaijata vainu tev zināmās laupīšanās - es pamazām pārsūtu naudu uz diviem Šveices bankas kontiem. Konti ir uz viņa vārda.

- Ļoti viltīgi, - Roksana nomurmināja. - Tu to visu esi lieliski izstrādājis. Taču tu nepapūlējies ar to iepazīstināt mani.

- Nē, to es neizdarīju. Es gribēju būt pārliecināts, ka tu būsi gatava ilgstošai sadarbībai, Roksana. Es nospriedu, ka sākotnējais plāns tevi intriģēs un šķitīs izaicinošs. Un es cerēju, ka tad, kad izstāstīšu tev visu, tu jau man uzticēsies pilnībā. Ja gribi dusmoties, ka neizstāstīju to tūlīt, tad tev ir tādas tiesības. Ja vien tu piekrīti, ka plāns tiek īstenots līdz galam.

Roksana apdomāja un atskārta, ka sākotnējās dusmas ir mazinājušās. Ak dievs, viņa nodomāja, cerams, viņa nav apreibusi. Tagad viņa šo plānu lieliski izprata gan no Lūka, gan arī no savas puses. Viņa to ne vien izprata, bet tā vienkāršība un skaistums viņu apbūra. Viņa nebūtu spējusi izplānot neko labāku.

- No šā vakara, Kelahan, mēs šajā lietā būsim vienlīdzīgi partneri vai arī es vispār nepiedalīšos.

- Vai tad tu negrasies uz mani sakliegt, nosaukt mani vismaz vienā lamu vārdā?

- Es to pataupīšu citai reizei. - Roksana pacēla glāzi un uzsauca tostu. - Par Noveļu un Kelahanu!

Lūks pieskandināja viņas glāzei, un dzerot abu skatieni neatrāvās viens no otra.

- Pirms es tevi pārtraucu, vai tu grasījies mani pavedināt?

- Protams... - Viņa nolika malā konjaka glāzi. - Grasījos gan.

Lūks stāvēja blakus Maksa krēslam, raudzīdamies laukā pa terases logu, un prātoja, ko tajā saskata Makss. Franču kvartāla ēkas, ziediem apaudzēto balkonu Sartra laukumā vai pelēkos mākoņus, kas solīja atnest lietu? Vai varbūt tas bija kaut kas cits: kādas senas atmiņas par kādu vietu un laiku?

Kopš brīnumainās atgūšanās Maksa smadzenes bija vēl dziļāk ieslīgušas tajā pasaulē, kurā viņš pats mita. Tagad viņš vispār reti runāja, bet reizēm klusi raudāja. Arī viņa ķermenis pamazām saruka, zaudēdams mārciņu pēc mārciņas.

Ārsti runāja par sabiezējumiem un samezglojumiem, kas bija pierastas strukturālas pārmaiņas Alcheimera slimības pacientu smadzenēs. Par neparedzētām proteīnu formām - tau proteīniem, B-amiloīdiem, P vielu. Lūkam tas nenozīmēja neko, un, pēc viņa domām, sabiezējumi un samezglojumi izklausījās kā sarežģītu burvju mākslas triku nosaukumi.

Viņš zināja, ka Roksana jau bijusi atvadīties un tagad lejā kopā ar Netu uzrauga, kā tiek iesaiņotas viņu mantas Vašingtonā pavadāmajai nedēļai. Tagad, kad Lūks bija palicis viens ar Maksu, viņš vairs īsti nezināja, kā izmantot šo laiku.

- Kaut tu varētu braukt mums līdzi! - Lūks teica, raudzīdamies laukā pa logu. Bija grūti skatīties uz Maksu - uz viņa tukšo sejas izteiksmi, uz savilktajiem pirkstiem, kas kustējās un kustējās, un kustējās, it kā darbotos ar monētām. - Ja man būtu bijusi iespēja kopā ar tevi pārrunāt plānu, es justos daudz drošāk. Manuprāt, tev patiktu izrāde. Tās drāma, emocijas, izjūtas. Tā ir lieliski izstrādāta. Esmu apdomājis ikkatru detaļu. - Dzirdēdams domās atbalsojamies sava skolotāja balsi, Lūks pasmaidīja. - Zinu, zinu. Vispirms visu precīzi aprēķināt, tad būt gatavam pārsteigumiem. Esmu nolēmis atmaksāt tam nekrietnelim par tiem pieciem gadiem, ko viņš man atņēma, Maks, ko viņš atņēma mums visiem. Un es tev dabūšu to akmeni. Es tev to ielikšu tieši rokās. Ja tam piemitīs jel kāda burvestība, tad tu to atradīsi.

Lūks negaidīja atbildi, tomēr nometās ceļos līdzās Maksam. Lai ieskatītos acīs, kuru skatiens reiz tik pavēloši bija licis viņam ieiet cirka teltī, licis viņam izmantot dotās iespējas un riskēt. Acis vēl joprojām bija tikpat tumšas kā vienmēr, tikai to spēks bija izgaisis.

- Gribu, lai tu zini, ka es parūpēšos par Roksanu un Netu. Un par Liliju un Mosu, un Leklēru. Roksija traki noskaistos, ja dzirdētu mani tā runājam; viņai diezgan labi padodas atbildība par visu. Taču tagad viņai tas vairs nebūs jādara vienai. Nets mani sauc par tēti. Es nezināju, ka tas var nozīmēt tik daudz. - Viņš maigi pieskārās Maksa savilktajām, nemierīgajām rokām. - Tētis. Es tevi nekad neesmu tā saucis. Bet tu esi mans tēvs. - Lūks paliecās uz priekšu un noskūpstīja papīram līdzīgo vaigu. - Es tevi mīlu, tēt.

Nebija nekādas atbildes. Lūks piecēlās un izgāja no istabas, lai uzmeklētu pats savu dēlu.

Makss turpināja raudzīties stiklā, nenovērsdams skatienu arī tad, kad no acīm noritēja asara un gausi noslīdēja lejup pa vaigu, kuru Lūks tikko bija skūpstījis.

Džeiks nospieda vēl vienu kombināciju uz sava pārnēsājamā datora un priekā iekliedzās.

- Ko es tev teicu? Ko es tev teicu, Mos? Allaž atrodas kāda izeja.

- Tu tiešām iekļuvi? Vai patiešām iekļuvi? - Apbrīnas pārņemts, Moss pārliecās pār Džeika noliekto plecu. - Svētā Dievmāte!

-Sasodītā Anglijas banka! - Džeiks izstaipījās, lai atpūtinātu un izvingrinātu pirkstus. - Varu saderēt, ka arī Karaļnamam tur ir konti. Nu, vecīt, visas rās glītās sterliņu mārciņas.

- Oho! - Moss cītīgi lasīja visus žurnālus par slavenībām, un Velsas princesi viņš apbrīnoja visvairāk. - Vai tu vari apskatīties, cik daudz naudas ir viņu kontos, Džeik? Tev vajadzētu daļu no Čārlza naudas pārskaitīt viņas kontā. Manuprāt, viņš pret Diānu neizturas visai jauki.

- Protams. Kāpēc gan ne? - Džeika pirksti jau grasījās uzsist pa taustiņiem, tad apstājās, jo viņš bija izdzirdējis Alises kluso ieklepošanos.

- Man šķiet, jūs apsolījāt Lūkam, ka neizmantosiet datorus, lai jauktos kāda cita cilvēka darīšanās. - Viņa pat nepacēla galvu, tikai, sēžot uz dīvāna viesnīcas numura otrā galā, turpināja rāmi adīt.

- Nūjā. - Džeika rokas alka darboties. - Es tikai trenēju pirkstus. -Viņš izbolīja acis uz Mosa pusi. - Un parādu Mosam, uz ko ir spējīgs šis mazulītis, kad esam pie tā pieraduši.

- Tas ir ļoti jauki. Mos, šaubos, vai Diānai patiktu tas, ka tu šādā veidā iejaucies viņas privātajā dzīvē.

- Tiešām? - Viņš palūkojās uz sievas pusi, kura tikai pacēla galvu un pasmaidīja. - Jā, laikam gan nepatiktu. - Jau sakauts, viņš gausi nopūtās. - Mums jāpārbauda Šveices bankas konts, - viņš Džeikam atgādināja.

- Labi, labi. - Sāka klabēt tastatūra, iedūcās modems. - Taču jāsaka, man no tā metas nelabi. Mans vēders, teikšu atklāti, jūtas tā, it kā es būtu apēdis kādu sprāgušu zivi. Lūks grib, lai tā neģēļa kontā ieskaitām vēl desmit tūkstošus. Es viņam centos iestāstīt, tik tiešām centos, ka es varētu izvilkt šo naudu no kāda negodīga uzņēmuma konta, nevis iztukšot paša Lūka krājumus. Taču - nē, ak nē! Lūks pats grib samaksāt par šo pasākumu. Tas cilvēks ir ietiepīgs, /e-tie-pfgs.

- Tas ir goda un lepnuma jautājums, - Alise nomurmināja.

- Tas ir jautājums par sasodītiem desmit tūkstošiem. - Džeiks piemiedza aci un uzmeta viņai žiglu skatienu. - Piedod manu runas veidu! Vienkārši mēs no tā visa nenopelnām nenieka. Vispār neko! Vai tev neliekas, ka mums vajadzētu kādu aplaupīt - lai segtu savus izdevumus un iegūtu pieklājīgu peļņu?

-ļMēs iegūsim gandarījumu, - Moss paziņoja, liekot sievas sirdij pildīties ar lepnumu. - Tas ir labāk nekā nauda.

- Par gandarījumu tu sev itāliešu kurpes neiegādāsies, - Džeiks norūca, taču samierinājās, ka ticis uzvarēts. Bez tam - vēlāk viņš jebkurā brīdī varēs piekļūt jebkuram kontam.

Alise paņēma adīkli un piecēlās. Pulkstenis bija tikai desmit, taču viņa jutās ārkārtīgi nogurusi.

- Man šķiet, es pametīšu jūs abus ar jūsu spēļmantiņām un iešu gulēt.

Moss noliecās, lai sievu noskūpstītu, un noglāstīja viņas gaišos matus. Viņš nepārstāja brīnīties, ka viņam var piederēt kas tik maziņš un skaists.

- Vai gribi, lai pasūtu uz numuru tēju vai kaut ko tamlīdzīgu?

- Nē. - Cik gan viņš ir jauks cilvēks, Alise prātoja. Un cik neattapīgs! Viņa gandrīz vai bija pabāzusi savu adāmo Mosam zem deguna. Izlēmusi, ka ir vērts izmēģināt vēl vienu reizi, viņa izņēma no groziņa jau pabeigto zābaciņu. - Domāju, ka šovakar mēģināšu pabeigt arī otru. Jauka krāsa, vai tev tā nešķiet? Tāds skaists gaišzaļš tonis.

- Tā patiešām ir skaista. - Moss pasmaidīja un nolieca galvu, lai vēlreiz noskūpstītu sievu. - Netam noteikti patīk adītas lellītes.

- Tā nav lellīte. - Gandrīz nemaz nespēdama dusmoties uz Mosu, Alise saknieba lūpas. - Tas ir zābaciņš, nolādēts! - To pateikusi, viņa strauji iegāja blakus guļamistabā un aizvēra durvis.

- Alise nekad nelamājas, - Moss to sacīja sev. - Nekad. Varbūt man vajadzētu iet un... - Pēkšņā apjausma iesita gluži kā dūre pa žokli. - Zā-baciņš...

- Zābaciņš? - Džeika seja atplauka smaida. - Nu, vai nav burvīgi jau-numi? Apsveicu, Mos, vecīt! - Viņš pielēca kājās, lai uzsistu savam draugam pa muguru. - Izskatās, ka krāsnī iešauts pīrādziņš.

Moss nobālēja, tad viņa seja kļuva zaļa kā bēdīgi slavenais zābaciņš un tūlīt atkal nobālēja.

- Apžēlin! - Tas bija vienīgais, ko viņš spēja izteikt, streipuļodams uz guļamistabas pusi. Kamēr viņš atvēra durvis un tad atkal tās aizvēra, viņa plaukstas jau bija galīgi nosvīdušas.

Alise stāvēja, uzgriezusi viņam muguru, mierīgi siedama jostu ap rītakleitu.

- Tātad pielēca gan, - viņa nomurmināja un, piegājusi pie spoguļa, sāka ķemmēt matus.

- Alise! - Moss tik skaļi norija siekalas, ka viņa kaklā noklakšķēja. - Vai tev... Vai mums...

Alises dabā nebija ilgi dusmoties. Viņa pārāk stipri mīlēja Mosu, lai mēģinātu to darīt. Uzlūkojot spogulī Mosa atspulgu, viņa atplauka Smaidā.

-Jā.

-Noteikti?

- Pavisam noteikti. Divi mājās veikti grūtniecības testi un ginekologs nemelo. Mums būs bērniņš, Mos. - Tad viņa pieklusa un nodūra skatienu. - Tev taču nav iebildumu, vai ne?

Moss nespēja atbildēt. Šķita, ka sirds sakāpusi kaklā. Viņš neko neatbildēja, bet trim nedrošiem soļiem piegāja pie Alises. Maigi, pavisam maigi apskāvis sievu, viņš uzlika savu lielo plaukstu uz Alises vēl joprojām plakanā vēdera.

Tā bija daudz labāka atbilde par jebkādiem vārdiem.

Vienu štatu tālāk, Mērilendas krāšņajā priekšpilsētā, Sems Vaijats sēdēja pie sava antīkā rožkoka rakstāmgalda ar "Napoleon” glāzi rokā. Viņa sieva atradās augšstāvā lielajā kokgriezumiem rotātajā gultā, mocīdamās ar kārtējo no savām bēdīgi slavenajām migrēnas lēkmēm.

Džastinai nemaz nebija nepieciešams iemesls galvassāpēm, viņš nodomāja, saskalinādams un iedzerdams tumši dzintaraino šķidrumu. Sems jau sen bija zaudējis vēlmi mīlēties ar ledus kluci, kas tikai tēloja sievieti, ģērbdamās izcilāko modelētāju veidotajos tērpos.

Ja vien izturējās piesardzīgi un pietiekami daudz maksāja, seksuālo apmierinājumu varēja atrast arī citos veidos. Semam nebija mīļākās. Mīļākajām piemita nepatīkams ieradums kļūt apnicīgām un mantkārīgām. Sems negrasījās, nonācis Baltajā namā, riskēt un kādu dienu ieraudzīt savas dzīves aizraujošās lappuses kādā grāmatā.

Un viņš nonāks Baltajā namā, Sems nodomāja. Divdesmit pirmā gadsimta pašā sākumā viņš jau sēdēs Ovālajā kabinetā un gulēs Linkolna gultā. Tas bija nenovēršami.

Viņa senatora vēlēšanu kampaņa bija pašā plaukumā. Ikkatra jauna sabiedriskās domas aptauja viņu vēl vairāk pavirzīja uz līdera pozīcijām. Lai viņu panāktu, konkurentam varētu palīdzēt vienīgi brīnums, un Sems nekad nebija ticējis brīnumiem.

Jebkurā gadījumā viņam vēl bija noslēpta kārts, vārdā Lūks Kelahans. Kad Sems nedēļu pirms vēlēšanām izspēlēs šo kārti, Ganers tiks pilnībā satriekts.

Līdz šim patiesības brīdim vairs bija palikušas tikai dažas nedēļas, un tas nozīmēja, ka jāgaida vēl daudzas garas dienas un naktis. Viņš bija skūpstījis bērnus, pārgriezis uzņēmumu atklāšanas lentes, iedvesmojis vienkāršo cilvēku ar savām spožiem solījumiem piebārstītām runām, ar savu pozitīvo nostāju pret privātajiem uzņēmējiem izpelnījies to nedalītu atbalstu, ar savu atraisīto smaidu un slaido augumu savaldzinājis sievietes.

Sems kāpšanu pa politiskās karjeras un prestiža kāpnēm uzskatīja par labi izplānotu un spīdoši īstenotu krāpšanu vai triku.

Kā jau viņš bija stāstījis Lūkam, dažus solījumus viņš turpināja pildīt, jo šis triks vēl nepavisam nebija beidzies. Viņš turpinās solīt un savaldzināt, un pieglaimoties. Viņa tēls - cilvēks, kurš pats saviem spēkiem sasniedzis katra amerikāņa sapni, - viņam nodrošinās stabilu popularitāti. Un viņa pašrocīgi izraudzītie padomdevēji viņam palīdzēs īstenot pareizo ārējo un iekšējo politiku.

Mērķis viņam bija tikai viens, un tas bija - vara.

Viņam bija viss, ko vien viņš vēlējās, - līdz pat brīdim, kad viņš vēlējās vēl vairāk.

Sems iedomājās par akmeni, kas bija ieslēgts seifā. Ja viņš ticētu burvju varai, varbūt viņš būtu ieprātojies, kāpēc tieši pēc šā akmens

iegūšanas viņa dzīvē it kā viss bija nostājies savās vietās. Taču Semam šā akmens iegūšana nozīmēja vienīgi kārtējo uzvaru pār seno ienaidnieku.

Taisnība jau bija, ka pēc tam, kad akmens nonāca Sema īpašumā, viņa veiksme un panākumi bija strauji pavirzījušies uz priekšu. Sems to piedēvēja veiksmei, pareizai laika izvēlei un paša personiskajai un politiskajai prasmei.

Viņš bija ļoti daudz iemācījies no populārā Tenesī senatora. Ar izcilu aktiera talantu tēlodams senatora pirmo palīgu, Sems bija kāri uztvēris it visu, ko vien varēja apgūt, līdz bija radusies iespēja pašam kļūt par senatoru.

Neviens nezināja, ka Sems bijis klāt Bušfīlda nāves brīdī. Sabiedrībā viņš bija sērojis, dziedādams Bušfīldam aizkustinošas, asarainas slavas dziesmas, gluži kā dēls mierinādams viņa atraitni, un kā jau uzticams mantinieks viņš bija pārņēmis senatora novārtā pamestos pienākumus.

Un Sems bija stāvējis un noskatījies, kā senators sēca un gārdza, kā viņa seja kļuva purpursārta, līdz viņš kā krastā izmesta forele bija nokritis uz sava privātā kabineta grīdas. Sems bija turējis rokā mazo emaljēto kārbiņu, kurā atradās nitroglicerīna tabletes, neteikdams ne vārda, kamēr viņa priekšnieks ar sāpēs izvelbtām un apjukuma aizmiglotām acīm bija stiepis tai pretī rokas.

Tikai tad, kad Sems jau bija pārliecināts, ka ir par vēlu kaut kā palīdzēt, viņš bija nometies ceļos un pabāzis zem mirušā vīrieša mēles tableti. Tad viņš drudžainā steigā bija zvanījis ātrajai palīdzībai, un mediķi ierodoties bija aizkustināti par to, cik dedzīgi Sems centies sniegt pirmo palīdzību.

Tā nu Sems bija nogalinājis Bušfīldu un reizē ieguvis sev vairākus dedzīgus atbalstītājus mediķu aprindās.

Tas gan nebija tik aizraujoši kā lodes ietriekšana Koba sirdī, Sems šobrīd nodomāja. Taču pat šī pasīvā slepkavība viņam bija sniegusi zināmu baudu un gandarījumu.

Atlaidies ērtāk krēslā, viņš izplānoja savu nākamo gājienu, gluži kā zirneklis, kas noaudis tīklu un gaida kādu neuzmanīgu mušu.

Kelabafia pārdrošā atgriešanās Noveļu trupā vēl joprojām Sernu intriģēja. Vai tas muļķis patiesi ticēja, ka ar pieciem gadiem būs izpircis savu vainu? Vai arī - ka ar naudu spēs samaksāt par savu nepaklausību, bez atļaujas atgriežoties uz skatuves? Sems tā cerēja, viņš patiesi no visas sirds tā cerēja. Viņš vēl nebija rīkojies tikai tāpēc, ka gribēja uzjautrināties, raudzīdamies, ar kādu pašpārliecību Lūks iemidzina savu modrību.

Lai jau viņš papūlas vēlreiz iekarot Roksanas sirdi. Lai papūlas kļūt par tēvu savam dēlam. Semam patika noraudzīties, kā Lūks atgriežas ģimenes klēpī, kā uz laiku cenšas atgūt savu vietu dzīvē un uz skatuves. Tad būs vēl patīkamāk atkal viņam to visu atņemt.

Un tieši to viņš darīs, Sems nodomāja. Jā, tieši to viņš darīs.

Viņš nebija pārtraucis sekot Noveļu gaitām. Viņš bija spiests atzīt, ka apbrīno Roksanas stilu un pārdrošo zagles dabu. Seifā ieslēgtos vākos bija rūpīgi apkopoti materiāli par viņas izdarītajām zādzībām. Šie dokumenti viņam bija maksājuši lielu naudu, taču sievas mantojums viņam ļāva apmierināt šādas kaprīzes.

Pavisam drīz būs pienācis laiks likt šos materiālus lietā. Samaksa par to, ka Lūks bez atļaujas atkal uzkāpis uz skatuves, lai gozētos slavā un starmešu gaismā, būs patiesi augsta. Un par to samaksās visi Noveli. Un, ja viņi iedomājās, kā Sems nojauta, ka veco laiku vārdā varētu atļauties vēl vienu zādzību, tad viņi taisnā ceļā nonāks Sema rokās.

Sems varēja nogaidīt, vērot, kā viņi rīkosies, un pēc nākamā darbiņa nodot viņus visus varas iestādēm.

Tā bija ļoti jauka nākotnes vīzija.

Sems prātoja, vai viņi varētu lolot kādus plānus attiecībā uz izsoli. Semam šķita, ka šādu apmēru zādzība varētu būt viņu gaumē. Sems pat varētu ļaut, lai viņi aiziet prom ar guvumu. Uz pavisam īsu brītiņu. Tad viņš aizcirtis lamatas un noraudzīsies, kā viņi tajās noasiņo.

Ak jā, Sems nodomāja, klusībā smiedamies, un vēl ērtāk atlaidās krēslā. Tieši viņa skaidrā domāšana bija tā, kas viņu padarīs par izcilu augstākā ranga vadītāju.

33................................

Sems pasūtīja biļetes uz Noveļu daudz slavēto izrādi Kenedija centrā. Pirmajā rindā pašā vidū. Džastina sēdēja viņam līdzās, ģērbusies zīdā, aplikusi safīrus un uzbūrusi sejā smaidu - viņa uzticamā sieva un dzīvesbiedre.

Neviens nebūtu pat nojautis, ka viņi jau sen nicina viens otru.

Burvju mākslai atraisoties uz skatuves, Sems dedzīgi aplaudēja. Viņš atmeta galvu un smējās, plati ieplestām acīm paliecās uz priekšu un neticīgi purināja galvu. Viņa reakcija, ko bieži uztvēra televīzijas videokameras, bija iestudēta tikpat rūpīgi kā burvju mākslas triki uz skatuves.

Bet Semā vēl joprojām gruzdēja senā greizsirdība. Lūks jau atkal bija uzmanības centrā, viņš bija spoža zvaigzne, viņa rokās bija vara.

Sems viņu par to ienīda tikpat akli un bez jebkāda iemesla, kā bija viņu ienīdis jau no pirmā acu uzmetiena. Viņš apskauda un ienīda atraisītību, ar kādu Lūks piesaistīja skatītājus, acīm redzamās seksuālās dzirkstis, kas lidoja starp viņu un Roksanu, to vieglumu, ar kādu Lūks spēja neesošo pārvērst par esošu.

Kad finālā atskanēja grandiozi aplausi, Sems bija pirmais, kurš piecēlās kājās, lai pievienotos šiem aplausiem. Un aplaudējot viņš smaidīja.

Roksana paklanīdamās uzlūkoja Semu. Kaut arī viņa bija nolaidusi skropstas, tomēr arī caur tām paspēja izlauzties naids. Viņu skatieni sastapās, un Roksanai šķita, ka šajā mirklī viņi visā zālē ir vieni paši. Naids līdzīgi lavai šķita plūstam pāri malām, tā ka viņa pat paspēra soli uz priekšu. Vienīgi Lūka spēcīgais tvēriens viņu apturēja.

- Smaidi, mīļā! - Cauri aplausiem viņa balss atskanēja pavisam skaidri, un viņš aši un cieši saspieda Roksanas pirkstus. - Galvenais, turpini smaidīt!

Viņa tā arī darīja, līdz beidzot abi reizē nokāpa no skatuves.

- Es nezināju, ka būs tik grūti. - Pēc piepūles, apspiežot tieksmi mesties Semam virsū, viņas augums trīcēja. - Ieraugot viņu tur sēžam - tik pompozu un panākumiem bagātu man gribējās mesties lejup no skatuves un izskrāpēt viņam acis.

-Tu lieliski turējies. - Lūks noglāstīja Roksanas dibenu un vadīja viņu uz ģērbtuvi. - Sī bija pirmā fāze, Roksij, tagad pāriesim pie nākamās.

Viņa pamāja, tad apstājās, satvērusi durvju rokturi.

- Mēs zogam, Lūk. Es saprotu, ka vairākumam cilvēku tas neliekas pieņemami. Taču mēs paņemam tikai lietas, ko pavisam viegli var aizstāt. Viņš nozaga laiku. Un mīlestību un uzticību. Un tās nevar aizvietot ne ar ko citu. - Roksana pāri plecam uzlūkoja Lūku, un viņas acīs nemirdzēja ne asaras, ne nožēla, tajās bija saskatāma mērķa apziņa. - Iegāzīsim to nelieti.

Lūks pasmaidīja un papliķēja viņai pa dibenu. Džeikam taisnība, viņš prātoja. Roksana ir velnišķīga sieviete.

- Pārģērbies! Mūs gaida darbiņš.

Viņi apmeklēja pieņemšanu pēc izrādes, saskandinādami glāzes ar Vašingtonas slavenībām. Lūks kādu laiku nogaidīja, tad nemanāmi pazuda

no Roksanas sāniem. Šī bija tā plāna daļa, kas viņam bija jānospēlē vienam. Kā jau paredzēts, Sems pavisam drīz viņu uzmeklēja.

-Tā tik bija izrāde!

Lūks no garāmejoša viesmīļa paplātes paņēma šampanieša glāzi, ļaujot pirkstiem viegli ietrīsēties.

- Man prieks, ka tev tā patika.

- Ak jā, un kā vēl patika! Un es apbrīnoju tavu pārdrošību uzstāties, ja iepriekš nebiji palūdzis manu piekrišanu.

- Es nedomāju... Pagājuši jau pieci gadi. - Lūks nervozi pārskatīja apkārtējos cilvēkus un klusināja balsi. Kā lūdzot viņš satvēra Sema rokas locītavu. - Dieva dēļ, kāds gan no šīs uzstāšanās varēja būt ļaunums?

Priecādamies, ka viņa sāncensis nervozē, Sems iedzēra šampanieti un apdomāja turpmāko.

- To vēl nevar pateikt. Saki, Kelahan, - ko tu domā par mazo Ne-tenjelu?

Šoreiz Lūkam nenācās tēlot, ka viņam trīc rokas. Tagad tās vadīja niknums.

- Vai tu zini par Netu?

- Es zinu visu, ko vien par Noveliem iespējams zināt. Man šķita, es tev jau vienreiz to sacīju. - Sems izklaidīgi nolika savu tukšo glāzi uz paplātes. - Saki man - vai tu jau izpildīji uzdevumu, ko tev liku?

- Vēl tikai pietrūkst dažu noslēdzošu detaļu. - Lūks paraustīja savu kaklasaiti. - Es jau ikreiz, tevi satiekot, paskaidroju: lai veiktu tādu darbu, lai pārliecinātos, ka tas izturēs jebkādu pārbaudi, nepieciešams laiks.

- Ar laiku es neesmu skopojies, - Sems atgādināja un spēcīgi uzsita Lūkam uz pleca. - Taču šis laiks pamazām beidzas.

- Tu man nosauci galējo datumu. Līdz tam būšu paveicis, ko prasīji. -Viņš atkal palūkojās visapkārt. - Es zinu, kas no tā atkarīgs.

- Ceru, ka tu to zini. - Sems pacēla augšup roku, neļaudams Lūkam pabeigt. - Divas dienas, Kelahan! Atved man visu pēc divām dienām, un tad es varbūt aizmirsīšu tavu nekaunību, šovakar parādoties uz skatuves. Lai tev jauks vakars! - viņš piebilda un devās projām. - Jo tas ir viens no pēdējiem, ko tu pavadi kopā ar savu ģimeni.

- Tev bija taisnība, vecīt. - Džeiks, ģērbies viesmīļa formastērpā, nolika malā paplāti. - Viņš ir īsts glumiķis.

- Tikai neko nesabojā! - Lūks tikko dzirdami noteica. Strauji kā zibens viņš ieslidināja Džeikam kabatā Sema zelta aproču pogu ar monogrammu.

- Ei, uzticies man!

- Un, Dieva dēļ, beidz smaidīt! Tu taču esi kalpotājs.

- Nu un tad? Es esmu laimīgs kalpotājs. - Taču, ejot prom, Džeiks patiesi centās izskatīties nopietns.

Stundu vēlāk Džeiks Lūkam atdeva polietilēna maisiņu ar aproču pogu un vienu smilškrāsas matu.

- Noliec tos, kā nākas, vecīt! Negribētos, lai tie izskatītos pārāk uzkrītoši.

- Pie velna, mēs varētu arī atļauties izskatīties uzkrītoši. - Sirdij notrīsot, Lūks pacēla augšup maisiņu, lai aplūkotu eleganto vīriešu rotaslietu paraugu. Tā bija izsmalcināta, pogas formā, ar zeltā vijīgi ielaistiem burtiem SV. Ja viss izdosies labi, Lūks nodomāja, šis mazais nieciņš nosūtīs Semu Vaijatu taisnā ceļā uz elli.

- Vai pārbaudīji aparatūru? - viņš Džeikam noprasīja.

- Pārbaudīju, turklāt vairākas reizes. Mēs esam ēterā. Skaties! - Viņš paņēma aparātiņu, kas nebija lielāks kā viņa plauksta. - Mos, - viņš nočukstēja. - Vai tu tur esi?

Pēc mirkļa klusuma no raidītāja atskanēja Mosa dobjā balss.

- Tepat vien esmu, Džeik. Skaidrs kā zvaniņš.

Pasmaidījis Džeiks padeva raidītāju Lūkam.

- Labāk nekā “Zvaigžņu karos”, vai ne?

Kņudošā sajūta vēderā pārvērtās satraucošā un patīkamā vibrācijā.

- Negribas to atzīt, Fainstein, bet tu esi veikls. Mūsu rīcībā ir piecpadsmit minūtes, tāpēc sāc kustināt savu pēcpusi.

- Mana pēcpuse allaž kustas. - Džeiks pasmaidīja un pagrozīja savus kaulainos gurnus. - Šis darbiņš būs pasakains, Lūk! Pas-a-kains.

- Neskaiti cāļus, pirms tie nav izperēti, - Lūks nomurmināja, citēdams Maksu. Viņš ieskatījās pulkstenī. - Roksana gaida. Aiziet!

- Kāp seglos! Zirgam mugurā! Satver pavadu! - Džeiks klusībā nosmējās, un viņi devās laukā pa durvīm.

- Amatieris, - Lūks nomurmināja, taču atklāja, ka pats smaida. Šī būs velnišķīga nakts.

Hempstedas galerija bija trīsstāvu ēka neogotikas stilā, noslēpusies aiz vareniem ozoliem. Šajā saltajā rudens naktī, pavisam neilgi pirms Visu Svēto dienas priekšvakara, vējā plivinājās sarkanzeltainas lapas, gaidot ziemas tuvošanos, virs betona un asfalta gaisā dejoja reti miglas vāli. Virs galvas vizēja mēness ripas puse, it kā to būtu pārcirtis kāds garāmejošs dievs. Tā kā to neaizsedza mākoņi, mēness gaisma plūda lejup balta un maiga un ietina kokus sudrabainā plīvurā. Tomēr lapas vēl spītīgi karājās zaros, veidojot iegarenas ēnas.

Svarīgākais bija ievērot laiku.

Galerijas ieeja vērsās pret Viskonsinas avēniju. Vašingtona nebija no tām pilsētām, kurās.kūsātu nakts dzīve. Te valdīja politika, un politikai patika diskrētuma plīvurs, it īpaši pirmsvēlēšanu gadā. Vienos naktī satiksme bija pavisam niecīga. Lielākā daļa bāru bija slēgti.

Te gan bija arī nakts dzīves perēkļi: ieskrietuves, narkotiku bodītes uz ielu stūriem, prostitūtas, kas strādāja uz Četrpadsmitās ielas, kā arī tie, kuri vēlējās izbaudīt šos īslaicīgos priekus. Šajā demokrātijas šūpulī naksnīgas slepkavības bija tikpat pierastas kā priekšvēlēšanu solījumi.

Bet šajā pilsētas nostūrītī it viss bija kluss.

Lūks stāvēja puskrēslā aiz ēkas, zem platajām notekcaurulēm un augstajiem pilastriem.

- Kaut nu šis strādātu, Mos.

Uztvērējs viņam ap kaklu saklausīja katru vismazāko skaņu.

- Gan jau strādās. - Mosa balss pastiprinātājā atskanēja klusa un skaidra. - Tas var uztvert simts pēdu rādiusā.

- Kaut nu šis strādātu! - Lūks atkārtoja. Viņš turēja rokā kaut ko līdzīgu senlaicīgam stopam.

Tas arī bija - vai vismaz kādreiz bijis - stops, pirms Moss to pārveidoja. Tagad tas bija pārtapis ar benzīnu darbināmā aizķeramā āķī. Turot pirkstu uz tā sviriņas, Lūks iedomājās par Roksanu, kas tagad jau bija noslēpusies trešā stāva instrumentu noliktavā. Viņš nospieda sviru, tad puiciskā sajūsmā vēroja, kā āķis ar pieciem nagiem Šāvās augšup līdz ar tam piesieto virvi. Motoriņš, murrādams kā kaķis, vibrēja viņa rokās.

Asajiem metāla āķiem ieķeroties jumtā, Lūks izdzirdēja klikšķi. Viņš izslēdza motoriņu un pavisam viegli pavilka virvi. Kad āķi pamatīgi ieķērās ķieģeļu dzegā, virve saspringa.

Lūks vēlreiz to pārbaudīja, spēcīgi paraustīdams virvi, tad palēcās un, to satvēris, atrāva kājas no zemes.

- Turēsies. Labi pastrādāts, Mos.

- Paldies!

- Labi, Fainstein, tu rāpsies pirmais.

- Es? - Džeika balss kļuva pavisam spalga. Ar sodrējiem notrieptajā sejā plati iepletās baltās acis. Viņš izskatījās diezgan nožēlojams, gluži kā otršķirīgs bandžo spēlmanis ielas izrādē. - Kāpēc es?

- Tāpēc, ka tu vispār neuzrāpsies augšā, ja es nerāpšos tev no mugurpuses, nepārtraukti bakstīdams tevi.

- Es nokritīšu, - Džeiks paziņoja, cenšoties izvairīties no nepatīkamā pienākuma.

- Nu, ja arī nokritīsi, centies nebļaut pārāk skaļi. Tu pievērsīsi sargu uzmanību.

- Cik sirsnīgi! Allaž esmu teicis, ka tu esi neizsakāmi sirsnīgs.

- Augšā! - Lūks ar vienu roku pieturēja virvi, ar otras īkšķi norādot uz debesīm.

Kaut arī Džeika kājas vēl joprojām atradās uz zemes, viņš sagrāba virvi tā, it kā grasītos slīkt. Aizmiedzis acis, viņš pastiepās pirkstgalos.

- Es palaidīšu smaku.

- Tad man vajadzēs tevi nogalināt.

- Šī daļa man riebjas. - Vēl pēdējais elpas vilciens - un Džeiks jau trausās augšup kā pērtiķis pa liānu. - Man patiesi, patiesi riebjas šī darba daļa.

- Rāpies tik uz priekšu! Jo veiklāk kustēsies, jo ātrāk nonāksi augšā.

- Riebjas, - Džeiks murmināja un turpināja trausties augšā, spītīgi turēdams acis ciet.

Lūks nogaidīja, līdz Džeiks būs sasniedzis otro stāvu, tad arī pats sāka rāpties augšup. Džeiks sastinga kā lāsteka putenī.

- Virve! - Viņa balss skanēja kā spalgs čuksts. - Lūk, virve kustas.

- Nu, protams, tā kustas, muļķīti. Tās taču nav kāpnes. Rāpies vien uz augšu! - Lūkam izdevās uzdabūt Džeiku vēl divpadsmit pēdas augstāk. - Tagad satver dzegas malu un trausies tai pāri!

- Nevaru. - Džeiks sāka skaitīt lūgšanas ebreju valodā, ko bija apguvis saviem bāra jociņiem. - Es nevaru palaist vaļā virvi.

- Nolādēts! - Taču tas nebija nekas neparedzams. - Liec kājas uz maniem pleciem! Tā, kāp virsū! Vai sataustīji?

- Vai tas esi tu?

- Nē, Betmens, muļķīt.

- Es vairs negribu būt Robiņš. Labi? - Džeiks uzkrāva uz Lūka pleciem tādu smagumu, ka tas saviebās.

- Labi. Tagad centies noturēt līdzsvaru. Turies man stingri uz pleciem un satver dzegas malu! Ja tu to nedarīsi, - Lūks turpināja runāt mierīgā,

nesteidzīgā tonī, - es sākšu kustināt virvi. Vai zini, kāda ir sajūta, karā-juties trīs stāvu augstumā virvē, kas šūpojas tik ļoti, ka vari ar seju ietriekties ķieģeļu sienā?

- Es jau to daru. Jau daru. - Vēl joprojām ar aizmiegtām acīm, Džeiks atlaida savus nosalušos un cieši sažņaugtos pirkstus no virves. Divas reizes pārlaižot roku pār ķieģeļiem, viņš sataustīja, kur pieķerties. Vēlreiz apslāpēti iespiedzies, viņš pārvēlās pāri malai, nokrizdams ar būkšķi.

- Graciozs kā tīģeris. - Lūks nedzirdami pārlēca pār malu. - Mēs esam augšā, Mos. - Viņš ieskatījās pulkstenī, konstatēdams, ka Roksanai no savas slēptuves paredzēts iznākt pēc deviņdesmit sekundēm. - Aiziet!

Saimniecības priekšmetu telpā, kur oda pēc tīrīšanas līdzekļiem un veļas ziepēm, Roksana ieskatījās pulksteņa fluorescējošajos rādītājos. Piecēlusies viņa izkustināja pēc divu stundu tupēšanas notirpušos locekļus un skaitīja sekundes.

Aizturējusi elpu, viņa pavēra durvis un izgāja gaitenī. Šeit nebija tik tumšs kā viņas slēptuves iekšpusē. Gaiteņa galā dega gaisma, kuras dzeltenīgais loks ļāva sargiem apgaitas laikā labāk saskatīt apkārtni.

Viņa skaitīdama devās uz gaismas pusi.

Pieci, četri, trīs, divi, viens... Jā. Gaisma noraustījās un pazuda, lakšana izdvesa tikko dzirdamu apmierinājuma nopūtu.

Mosam bija izdevies. Roksana strauji skrēja tumsā garām izdzisušajām kamerām uz dežūrtelpas pusi.

- Nolādēts! - Sargs, kas ar savu partneri bija spēlējis kārtis, tumsā nolamājās un izvilka pie siksnas piesprausto kabatas lukturīti. - To sasodīto ģeneratoru vajadzētu... ā! - Kad atkal iedūcās elektrība, viņš atvieglots nopūtās. Iedegās gaisma, ieslēdzās monitori, sāka dūkt datori. - Labāk pārbaudi! - viņš sacīja, bet partneris jau grieza telefona ripu.

Lilija pēc otrā signāla pacēla klausuli.

- Vašingtonas gāzes un elektrības dienests. Labvakar!

- Te Hempstedas galerija, mums pazuda strāva.

- Atvainojiet, ser! Mēs saņēmām ziņojumus par bojātu līniju. Mēs jau izsūtījām montieru brigādi.

- Bojāta līnija. - Sargs nolika klausuli un paraustīja plecus. - Tie idioti droši vien to nesalabos līdz pat rītam. Nolādētā elektrības kompānija, tikai izsūc cilvēkiem naudu.

- Gan ģenerators tiks galā. - Abi pagriezās, lai paraudzītos monitoros. - Laikam tagad mana kārta doties apgaitā.

- Tieši tā. - Sargs nosēdās monitoru rindas priekšā un ielēja sev no termosa kafiju. - Uzmanies, vai neieraudzīsi kādu lielu, nekrietnu laupītāju.

- Labāk turi savas acis vaļā, Maknaltij!

Monitori rādīja katrs savu sekciju, ik pēc dažām sekundēm pārmezdamies no vienas vitrīnas uz otru, no viena krēslaina gaiteņa uz citu. Maknaltijam šķita, ka, skatoties uz tiem pietiekami ilgi, galvā rodas caurums un var iztecēt visas smadzenes. Trešajā stāvā viņš pamanīja apgaitā izgājušo partneri un pamāja tam monitora ekrānā.

Tā vismaz mazliet varēja mazināt šo garlaicību.

Viņš sāka dungot un prātoja, vai neizlikt kārtis vēl vienai partijai. Tad viņa uzmanību pievērsa kaut kas sestajā monitorā. Viņš samirkšķināja acis, pavīpsnāja pats par savu iztēli, tad apspiesti iekunkstējās.

Tā bija sieviete. Un reizē nebija. Bāla, skaista sieviete plandošā baltā kleitā ar gariem sudrabotiem matiem. Viņa te parādījās, te pazuda no ekrāna. Un viņš spēja saskatīt... apžēliņ, tieši viņai cauri viņš varēja saskatīt gleznas. Sieviete viņam uzsmaidīja, uzsmaidīja un aicinoši pamāja ar roku.

- Kārsoni - Maknaltijs paķēra savu rāciju, taču vienīgā atbilde uz viņa saucienu bija mehāniska dūkoņa. - Kārson, nekrietneli, nāc šurp!

Sieviete vēl joprojām atradās turpat, šūpodamās tikai dažu collu attālumā no grīdas. Viņš redzēja arī savu partneri ejam apgaitā pa otro stāvu.

- Kārson, nolādēts!

Dusmās viņš iegrūda rāciju atpakaļ futrālī pie siksnas. Viņa mute bija izkaltusi, sirds strauji dauzījās, taču viņš zināja: ja neizpētīs, kas tur bijis, tad var saņemt sodu.

Roksana izslēdza projektoru, un Alises hologramma nozuda no ekrāna. Salikusi aparatūru atpakaļ somā, viņa steidzās uz dežūrtelpu. Laika bija maz.

Asinis dzīslās ritēja mierīgi, rokas nepavisam netrīcēja. Viņa ķērās pie darba. Izņēmusi no ceturtās kameras lenti, viņa to apmainīja pret savējo. Sekodama Džeika norādījumiem, viņa pārprogrammēja datoru. Tagad kamera vairs nedarbojās, bet monitors turpinās rādīt paredzēto galē-

rijas daļu. Vienīgā atšķirība bija tā, ka sargi skatīsies mainīto variantu. Vairākas dārgās sekundes pagāja, mainot sestās kameras lenti un izdzēšot tajā ierakstīto hologrammu. Pat ar Džeika pieredzi šo laika starpību nebija iespējams izdzēst. Alises hologrammu varēja izdzēst, vienīgi pagriežot visu kameru ieprogrammētos laikus atpakaļ un pārprogrammējot tās no jauna. Kad laupīšana tiks atklāta un visas videokameru lentes tiks rūpīgi pārbaudītas, šī laiku starpība atklāsies.

Tomēr, ja viss norisināsies gludi, tā vairs nebūs viņu problēma.

- Tagad viņai noteikti jau vajadzēja beigt. - Lūks raudzījās, kā aiz-tikšķ pēdējā sekunde, tad pamāja Džeikam. - Slēdz iekšā!

- Ar lielāko prieku. - Tagad, kad viņam zem kājām bija ciets pamats, Džeiks, juzdamies drošībā, izvilka kaut ko līdzīgu sarežģītai tālvadības pultij - līdzīgu tām, ar ko mājā regulē televizoru, videomagnetofonu vai mūzikas centru. Izskatījās, ka tieši tādam nolūkam tā domāta.

Apskatot tuvāk, to varēja noturēt par kabatas kalkulatoru. Džeika pirksti darbojās pa mazajiem taustiņiem. Kaut kur tālumā sāka gaudot suns.

- Augstas frekvences skaņa, - Džeiks paskaidroja. - No tās visi kranči pusjūdzes rādiusā juka prātā. Piecpadsmit minūtes drošības signalizācija nedarbosies, ilgākais, septiņpadsmit. Ilgāk šī mazulīte vairs nevilks.

- Ar to pietiks. Paliec tepat!

- Tieši tā. - Viņš priecīgi pacēla roku pie galvas. - Lai veicas, vecīt!

Tiklīdz Lūka pēdas bija pieskārušās palodzei, atvērās logs.

- Apžēliņ, kas gan var būt vēl romantiskāks kā vīrietis, kas virvē karājas pie loga? - Roksana pakāpās atpakaļ, lai ļautu Lūkam iekāpt.

- Es tev to parādīšu, kad būsim atgriezušies viesnīcā. - Viņš ziedoja mirkli, lai cieši noskūpstītu Roksanu. Viņš juta, kā starp abu augumiem pāriet satraukuma un aizrautības vibrācijas. Nu jau viņi ļoti ilgu laiku nebija kopā darbojušies tumsā. - Vai bija kāda aizķeršanās?

- Itin nevienas.

- Tad - uz priekšu!

- Kad es tev saku, es kaut ko redzēju, - Maknaltijs uzstāja.

-Jā, kā tad! - Kārsons pamāja uz monitoru rindu. - Lidojošu sievieti... caurspīdīgu lidojošu sievieti. Droši vien tāpēc viņa neiedarbināja signalizāciju. Kur tad viņa ir tagad, Maknaltij?

- Viņa tur bija, nolādēts!

- Un māja tev ar roku, vai ne? Nu, paskatīsimies! - Kārsons piespieda pirkstu pie zoda. - Varbūt viņa izgājusi caur kādu sienu. Droši vien tāpēc es viņu neredzēju, kad gāju apgaitā. Un tāpēc arī tu viņu neredzēji, kad pameti posteni, lai dotos medīt spokus, Makmuļķīt.

- Atgriez atpakaļ to lenti! - Iedvesmas pārņemts, Maknaltijs pats attina sestās kameras kaseti. - Gatavojies ņemt atpakaļ savus vārdus!

Maknaltijs divas reizes atgrieza kaseti atpakaļ un tikpat daudzas reizes to noskatījās, un, kad viņš grasījās to darīt trešo reizi, partneris viņu apturēja.

-Tev nepieciešams paņemt atvaļinājumu. Izmēģini Svētās Elizabetes klīniku! Esmu dzirdējis, ka turēšot patiesi mierīga gaisotne.

- Es redzēju...

- Es tev pateikšu, ko redzu es. Es redzu idiotu. Un, ja šis idiots grib ziņot par lidojošu sievišķi, tad lai viņš to dara viens. - Kārsons apsēdās un izdalīja kārtis.

Maknaltijs apņēmīgi nosēdās monitoru priekšā. Gaidot, kamēr atkal parādīsies ilūzija, viņam sāka raustīties kreisais plakstiņš.

Lūks izvilka no kabatas savus izslavētos kramplauža piederumus. Kad bija atslēgta pārējā signalizācija, vitrīnas atslēga vairs bija tīrais joks. Un tad viņš varēs pasmieties par Semu.

Viņš izvēlējās mūķīzeri. Pirkstiem ieniezoties, viņš noliecās, lai ķertos pie slēdzenes. Piepeši viņš izslējās, pagriezās pret Roksanu un piedāvāja mūķīzeri viņai.

- Ņem! Izdari to tu! Dāmām priekšroka.

Roksana jau grasījās paņemt mūķīzeri, bet tad atrāva roku.

- Nē, nē, vispirms tu. Šī ir tava izrāde.

- Vai esi pārliecināta?

- Pilnīgi. - Tad, piespiedusi mēli pie augšlūpas, viņa paliecās uz Lūka pusi. - Bez tam, - viņa nomurmināja, un viņas balss bija kļuvusi dobja un aizsmakusi, - vērojot, kā tu strādā, es uzbudinos.

- Ak tā?

Roksana iesmējās un noskūpstīja Lūku.

- Apžēliņ, vīrieši nu gan ir lētticīgi! Slēdz vaļā, Kelahan!

Kamēr Lūks strādāja, viņa stāvēja aiz muguras, vienu roku viegli uzlikusi viņam uz pleca. Taču viņa neraudzījās, kā Lūks uzmanīgi izmēģina

mūķīzerus. Viņas acis bija pievērstas dārgakmeņiem, kas brīnišķīgi mirguļoja uz zilā samta fona.

- Ak vai! Ak vai, ak vai! Tie nu gan spīd! - Roksana izjuta negaidītu un neizskaidrojamu uzbudinājumu un iekāri. - Man patīk šie skaistie akmentiņi. Paskaties uz šīm krāsām, uz šo mirdzumu! Un rubīni! Vai tu zināji, ka zemes dzīlēs vairs nav palicis gandrīz neviena rubīna - vismaz vairs ne to, par kuru atradnēm mums zināms. Tieši tāpēc tie, izteikti karātos, ir vērtīgāki nekā briljanti.

- Tie ir pasakaini, Roksij. - Slēdzene padevās. Klusi un uzmanīgi Lūks atvēra stikla vitrīnu.

- Ak! - Roksana dziļi ievilka elpu. - Tagad tos gandrīz vai var sasmaržot. Tie ir tik karsti un saldi. Kā cukura vate. Vai mēs nevaram paturēt...

- Nē. - Lūks paņēma no viņas mugursomu.

- Tikai vienu, Lūk! Tikai to vienu rubīnu kaklarotu. Mēs varētu izņemt no tās akmeņus. Es tos turētu maisiņā un laiku pa laikam paskatītos.

-'Nē, - viņš atkārtoja. - Tagad ķeries pie darba! Tu velti kavē laiku.

- Labi, labi. Taču bija vērts vismaz pamēģināt.

Citu pēc citas viņi visas mirguļojošās rotaslietas salika somā. Rūkšana gan bija profesionāle, tomēr viņa bija arī sieviete un studējusi dārgakmeņus. Ja viņas pirksti glāstoši ilgāk aizkavējās pie kāda smaragda vai safīra, tas bija tikai cilvēciski.

- Es vienmēr biju domājusi, ka diadēmas nēsā tikai Teksasas skaistuma karalienes, kam ir divi vārdi, - viņa nomurmināja, tomēr nopūzdamās ielika mirguļojošo pusvainagu somā. - Laiks?

- Augstākais, septiņas minūtes.

- Labi. - Viņa izņēma fotogrāfiju, kurā bija redzama šovakar fotografētā vitrīna. Salīdzinādami ar fotogrāfiju, viņi izlika viltotos dārgakmeņus tiem paredzētajās vietās.

- Tie izskatās labi, - Lūks nosprieda. - Ideāli.

- Tā arī vajadzētu būt, tie diezgan daudz maksāja.

- Man patīk tava alkatība. Tagad sekos man vispatīkamākā daļa. -Paņemdams no kabatas polietilēna maisiņu un pinceti, Lūks uzmanīgi izvilka matu, ko bija noņēmis no Sema smokinga pleca. Novietojis to uz vitrīnas stikla plaukta aizmugurējās daļas, viņš iemeta plauktā aproču pogu.

- Diženais un varenais tiek apsūdzēts zādzībā, - Roksana piebilda.

- Lai nu viņš to paskaidro. - Lūks iebāza aproču pogu šaurajā sprau-dziņā starp vitrīnu un sienu apakšējā plaukta apvidū, un par to liecināja vienīgi tikko jaušams zelta spīdums. - Jā, lai nu viņš to paskaidro, - viņš atkārtoja. - Iesim!

Sadevušies rokās, viņi steigšus metās no vitrīnas pie loga. Roksana uzkāpa uz palodzes, izbāza kājas laukā, tad pāri plecam veltīja Lūkam dzirkstošu skatienu. - Bija prieks atkal strādāt kopā ar tevi, Kelahan.

Roksana iesprauda matos vaļīgu sprādzi. Franču mezgls lieliski piestāvēja viņas elegantajam pelēkajam zīda kostīmam. Viņa pati bija apmierināta ar savu izskatu, vēl pievienojot neuzkrītošus briljanta auskariņus un dārgakmeņiem rotātu piespraudi pagarinātas piecstaru zvaigznes formā. Viņa uzskatīja, ka tāds tērps ir pieņemams pēcpusdienas izsoles apmeklējumam.

Viņai līdzās aizrautīgi pļāpāja Lilija, ģērbusies pievilcīgā koši sārtā kleitā un violetā bolero jaciņā.

- Man ļoti patīk būt šādās vietās. Visi tie augstprātīgie cilvēki ar mazajām numurētajām kartītēm uz kociņiem. Kaut mēs tiešām varētu kaut ko iegādāties!

- Tiks izsolīti arī mākslas priekšmeti. - Roksana izņēma savu pūder-nīcu, it kā lai nopūderētu degunu. Viņa pagrieza spogulīti, lai saskatītu Lūku zāles aizmugurē. - Vari solīt, ko vien vēlies.

- Man ir slikta gaume.

- Nē, tev ir tava gaume. Un tā ir ideāla. - Cenzdamās neizrādīt uztraukumu, ka nav pamanījusi Lūku, Roksana aizcirta pūdernīcu. - Nav nekāda iemesla, kāpēc gan mēs te nevarētu izklaidēties, ja jau esam ieradušās. Ja vien mēs padarām savu darbiņu.

- Piekrītu. - Lilija pārkrustoja kājas un saņēma dažus apbrīna pilnus skatienus no vīriešiem, kuri sēdēja tajā pašā rindā.

Kamēr cilvēki piepildīja zāli un ieņēma savas vietas, valdīja paskaļš troksnis. Telpas priekšpusē stāvēja izsoles vadītāja paaugstinājums, garš, ar audumu klāts galds, kas kalpoja par vitrīnu, un divi formās tērpušies sargi. Bruņoti sargi. Iesāņus bija novietots Lilija XIV laika galds ar telefonu, datoru un kaudzēm vāku un piezīmju papīru.

Roksana šķirstīja biezu krāsainu katalogu un, tāpat kā pārējie visapkārt, šo to piezīmēja.

- Ak, paskaties uz šo lampu! - Lilijas sajūsma bija tikpat īsta kā dārgakmeņi Roksanas ausīs, padarot šo teātri vēl ticamāku. Uz viņas izsauciena pusi pagriezās vairākas galvas. - Vai viesistabā tā neizskatītos lieliski?

Roksana izpētīja fotogrāfiju un pasmaidīja. Tā varēja teikt vienīgi Lilija.

- Neapšaubāmi.

Savu vietu ieņēma izsoles vadītājs: pilnīgs maza auguma vīrietis, zem viņa svītrotā, pelēkā uzvalka stipri iezīmējās vēderiņš.

Priekškars paceļas, Roksana nodomāja un atsēdās ērtāk, lai gaidītu savu iznācienu.

Sākumā tika izsolīti mākslas un antikvārie priekšmeti. Izsole noritēja ļoti strauji, laiku pa laikam kāds pacēla savu numurēto kartīti un skaļi nosauca summu.

Roksanai šī izrāde sāka patikt.

Daži vicināja rokas augstu gaisā, citi šūpoja savas kartītes, it kā izsole par vairākiem tūkstošiem viņus neizsakāmi garlaikotu. Daži kunkstēja, daži klaigāja, citi stiepa gaisā pirkstu. Pieradis pie šo signālu interpretēšanas, izsoles Vadītājs raiti virzījās no viena priekšmeta pie nākamā.

-Ai, paskaties! - Lilija iespiedzās sajūsmā, kad divi padrukni vīrieši iznesa krāšņi greznotu, apmēram 1815. gada kumodi uz kājiņām. - Vai tā nav burvīga, mīļā? Gluži kā radīta Mosa un Alises bērnistabai.

Roksana vēl joprojām centās pierast pie domas, ka Moss kļūs par tēvu.

- Ā... - Tāda kumode iederējās pilī vai varbūt kādā bordelī. Taču Lilijas acis mirdzēja sajūsmā. - Viņiem tā noteikti patiks, - Roksana piekrita un cerēja, ka viņai tiks piedots.

Pirms bija nolasīts apraksts, Lilija jau vicināja gaisā savu kartīti un izpelnījās apkārtējo smiekliņus.

Izsoles vadītājs iztapīgi paliecās uz viņas pusi.

- Kundze uzsāk izsoli ar vienu tūkstoti. Vai kāds piedāvās tūkstoti un divus simtus?

Ikkatru solītāju Lilija pavadīja vai nu ar elsām, vai smiekliem, vicinādama savu kārtas numuru gluži kā karogu. Viņa saņēma blakus sēdošā vīrieša roku un to paspieda, divas reizes viņa pārsolīja pati sevi. Visā visumā viņa pievērsa klātesošo uzmanību.

- Pārdots astotajam numuram par trim tūkstošiem un simt dolāriem.

- Astotajam numuram. - Lilija pagrieza savu kartīti otrādi un, izlasījusi numuru, iespiedzās, tad priecīgi aplaudēja pati sev. - Ak, tas bija aizraujoši!

Lai izrādītu savu interesi un tāpēc, ka viņai šis darbs iepatikās, Rok-sana izvēlējās kādu dekoratīvā stila skulptūru. Kad tā viņai tika par divdesmit septiņiem dolāriem un piecdesmit centiem, viņa lepnumā piesarka.

- Izsoles drudzis, - Roksana, mazliet sakautrējusies, sacīja Lilijai.

- Tas aizrauj.

- Mums to vajadzētu darīt biežāk.

Izsolei turpinoties, tie, kurus bija interesējuši jau pārdotie priekšmeti, devās laukā no zāles. Viņu vietā ienāca citi. Tika izliktas pirmās rotaslietas: safīru un smaragdu kaklarota, izgreznota ar neslīpētiem briljantiem. Zem plānās zīda žaketes Roksanas sirds sāka sisties straujāk.

- Ak, vai tā nav eleganta? - Lilija pārspīlēti skaļi nočukstēja. - Gluži kā sapnis!

- Hmm... Tie safīri ir zilgani violeti. - Roksana paraustīja plecus.

- Manuprāt, tie ir pārāk tumši. - Viņa zināja, ka tie ir no stikla, ar mazliet pievienotu kobalta oksīdu spīdumam.

Viņa vēroja, kā tiek piedāvāti un izsolīti daudzi priekšmeti: briljanta rokassprādzes, kas nebija nekas vairāk kā spīguļojoši cirkoni, rubīnu rotas, kas bija tikai stikliņi, un ahāti bija nomaskēti lazurīti.

Roksana nevēlējās to atzīt, un Lūkam jau nu viņa to noteikti neteiks, bet viņu nauda bija ieguldīta veiksmīgi. Ikkatra jauna rotaslieta izraisīja aizrautības apliecinājumus un publikas atzinību, un solīšana bija ļoti saspringta.

Roksana piedalījās vairāku dārglietu izsolē, allaž uzmanīgi novērtējot to apmeklētāju degsmi pārsolīt, kuri solīja reizē ar viņu. Ikreiz, kad Roksanu kāds pārsolīja, Lilija viņai izteica līdzjūtību.

Un beidzot pienāca gredzena kārta. Roksana atvēra katalogu, kurā bija koši apvilkusi fotogrāfiju ar gredzenu. Kad izsoles vadītājs sāka aprakstīt izsolāmo priekšmetu, Roksana laiku pa laikam atļāvās noelsties un uzrunāt Liliju.

- No Bogotas, - viņa sacīja, liekot balsī atskanēt satraucošām trīsām.

- Zāles zaļš, absolūti nevainojams gan krāsas, gan caurspīdīguma ziņā. Divpadsmit ar pusi karātu, brīnišķīgs.

- Tas piestāvēs tavām acīm, mīļā.

Roksana iesmējās un gluži kā sprinteris paliecās krēslā uz priekšu.

Izsolīšana sākās ar piecdesmit tūkstošiem, jau uzreiz atšķirojot tos, kas nebija spējīgi maksāt tik lielas summas. Pēc trešā solītāja iesaistījās arī Roksana, paceļot savu kārti.

Kad solīšana sasniedza septiņdesmit tūkstošus, viņa pamanīja Lūku. Viņš nesēdēja tur, kur bija teicis Roksanai viņu meklēt, un tas droši vien bija darīts tīšām, lai viņa būtu īpaši uzmanīga. Viņš izskatījās māksliniecisks un īpaši izteiksmīgs, un nepavisam nelīdzinājās Lūkam. Garie brūnie mati bija aizmugurē saņemti bizē, un viņa augšlūpu rotāja atbilstošas krāsas ūsas. Viņš bija uzlicis apaļas brilles zelta ietvaros, un mugurā viņam bija drēbnieka šūts uzvalks no karaliski zila auduma, bet tam apakšā sārts krekls.

Viņš pārsolīja īsi un mierīgi, paceldams pirkstu un kustinādams to uz priekšu un atpakaļ kā metronomu. Viņš ne reizes nepameta skatienu atpakaļ, pat tad ne, kad Lilija apslāpēti komentēja, kas notiek, aizlikusi mutei priekšā plaukstas, vai arī dedzīgi cilājās augšup lejup savā krēslā. Iespējams, ka Roksana pārsolīja vairāk, nekā būtu prātīgi, turpinādama pārsolīt vēl arī tad, kad citi jau bija atkāpušies un viņi palikuši tikai divi vien. Aizrāvusies ar šo spēli, tās mesto izaicinājumu, arī tad, kad piedāvātā summa sasniedza simt divdesmit tūkstošus, viņa pacēla augšup numuriņu.

Zālē iestājās pilnīgs klusums, kas lika viņai atgriezties realitātē, klusums, kā arī ciešais Lilijas pieskāriens viņas pirkstiem.

- Ak šausmas! - Roksana piespieda plaukstu pie lūpām, juzdamās pateicīga, ka grims neļāva parādīties nosarkumam. - Es pavisam zaudēju galvu.

- Simt divdesmit pieci tūkstoši, - Lūks paziņoja vēsā balsī ar francisku akcentu. Kad āmuriņš bija noskanējis trīs reizes, viņš piecēlās. Pagriezies pret Roksanu, viņš eleganti zemu paklanījās. - Piedodiet, jaun-kundz, ka liku vilties tik brīnišķīgai sievietei! - Viņš mierīgi piegāja pie Luija XIV stila galda, noņēma brilles un sāka tās spodrināt ar sniegbaltu drānas gabaliņu. - Es apskatīšu iegādātos priekšmetus.

- Mesjē Fordenēr, izsole vēl arvien turpinās.

-Jā, bet es allaž apskatu to, ko esmu ieguvis, vai ne tā? Gredzenu, lūdzu!

Kamēr Lūks nostājās pie galda, paceldams gredzenu pret gaismu, izsoles vadītājs noklepojās un grasījās izsaukt nākamo izsoles priekšmetu.

-Vienu mirklīti! - Lūka balss ieskanējās skarbi kā pātaga. Viņa acis aiz briļļu lēcām bija salta ledus zilumā. - Šis ir viltojums. Tā ir... nekaunība!

- Mesjē! - Cilvēki sāka grozīties savās vietās un skaļi sarunāties, izsoles vadītājs paraustīja kaklasaites mezglu. - Klaidburgas kolekcija ir viena no izcilākajām visā pasaulē. Esmu pārliecināts, ka jūs...

- Es esmu pārliecināts. - Lūks stīvi pamāja. Viņš turēja rokā juveliera lupu. - Šis te... - Viņš pacēla augšup gredzenu un bridi izteiksmīgi klusēja. - Ir stikls. Paskatieties! - Viņš izgāja uz skatuves, pabāzdams gredzenu izsoles vadītājam zem deguna. - Skatieties, skatieties! Skatieties pats! - viņš pieprasīja, pasniegdams lupu. - Parasts krāsains stikls.

- Bet... bet...

- Un paskatieties uz šo! - Lūks ar plašu žestu izvilka alumīnija zīmuli. Tie klātesošie, kuri pazina dārgakmeņus, zināja, ka tā ir viena no metodēm, lai atšķirtu īstus dārgakmeņus no viltojumiem. Lūks ar zīmuļa noasināto galu novilka pār akmeni, tad pacēla to augšup, parādot mirdzošo sudraboto līniju. - Es likšu jūs arestēt. Es panākšu, ka vēl līdz šīs pašas dienas beigām jūs būsiet cietumā. Vai jums šķiet, ka varat piekrāpt For-denēru?

- Nē. Nē, mesjē! Es nesaprotu.

- Fordenērs gan saprot. - Viņš pacēla galvu un pamāja uz izsoles dalībnieku pusi. - Mūs visus apmāna! Mēs rūsi esam izmuļķoti!

Haosā, kas iestājās, Roksana riskēja ielūkoties Lūkam acīs. Vari paklanīties, viņa nodomāja. Pavisam drīz pacelsies priekškars pēdējam cēlienam.

34................................

- Laikraksti ir pilni ar to. - Roksana ēda cepumu un pārskatīja virsrakstus. - Tas šķiet pēdējo gadu pats svarīgākais notikums Vašingtonā, kas nozīmīguma ziņā atbilst politiskajiem skandāliem.

- Vēl nozīmīgāks, - Lūks paziņoja, ieliedams sev vēl mazliet kafijas.

- Cilvēki jau ir pieraduši pie valdības atrunām un meliem. Šī ir dārglietu zādzība. Izcila zādzība, ja pats tā drīkstu teikt, un tā nozīmīguma ziņā ir līdzvērtīga mīlestībai un burvju mākslai. Un alkatībai.

- Varas iestādes ir apjukumā, - Roksana nolasīja un plati uzsmaidīja Lūkam. - Viņi pārbauda katru dārgakmeni, konsultācijām uzaicināts

viens no valsts galvenajiem mineralogiem. Protams, iegādājot šo kolekciju, galerijā tika veiktas visas standarta pārbaudes. Ar polariskopiem, dihroskopiem, ar mērcēšanu metilēna jodīdā un benzolā, ar rentgenstariem.

- Ko tu lielies ar savu gudrību?

- Nu, galu galā es četrus gadus to mācījos. - Nolikusi laikrakstu malā, Roksana izstiepa rokas. Viņa vēl joprojām bija ģērbusies rītakleitā, zem tās bija kaila miesa. Bija tik jauki paslinkot, izbaudīt šo miera salu, pirms atkal ķeras pie nākamā satraucošā darba.

Pāri savas tasītes malai Lūks raudzījās, kā viņas rītakleita paveras, atklājot ziloņkaula krāsas ādas laukumiņu, kas izjundīja viņā kaisli.

- Mēs varētu pabeigt brokastis gultā.

Vēl joprojām ar izstieptām rokām Roksana pasmaidīja.

-Tas izklausās...

- Mammu! - Gluži kā raķete no blakusistabas pāri paklājam pāršāvās Nets. - Es to izdarīju! Es aizsēju kurpi! - Ar vienu roku atbalstījies pret galdu, viņš ielika Roksanai klēpī teniskurpē apauto kāju. - Viens pats.

- Neticami. Šis zēns taču ir īsts brīnums. - Roksana nopētīja vaļīgi sasieto aukliņu, kas jau tagad raisījās vaļā. - Šī nu mums tiešām ir īsta svētku diena.

- Ļauj man arī paskatīties! - Lūks satvēra Netu ap vidukli un uzcēla sev uz ceļgala. - Labi, atzīsties! Kas tev palīdzēja?

- Neviens. - Plati ieplestām acīm Nets raudzījās tēva sejā. Kamēr viņa uzmanība bija novērsta, Lūks ātri sasēja aukliņu, lai tā neatraisītos. - Zvēru pie Dieva.

-Nu tad jau tu esi,pavisam pieaudzis. Vai gribi kafiju?

Nets saviebās.

- Nē-e. Tā garšo pretīgi.

- Padomāsim, ko tad vēl varētu? - Pārdomādams Lūks cilāja Netu augšup lejup uz sava ceļgala. - Vai zini, Roksij, man šķiet, ka jebkurš bērns, kurš var pats sev aizsiet kurpes, noteikti spētu rūpēties par suni.

- Kelahan, - Roksana nomurmināja cauri Neta sajūsmas kliedzieniem.

- Tu taču to barosi, vai ne, mazais?

- Protams, barošu! - Ar nopietnu acu skatienu, kurā mirdzēja sirsnība un laba apņemšanās, Nets piekrītoši pamāja. - Katru dienu. Un es viņam iemācīšu arī sēdēt. Un dot ķepu. Un... - Viņam spēji uznāca iedvesma. - Atnest tavas čības, mammu!

- Neapšaubāmi pēc tam, kad viņš būs tās sagrauzis. - Bija vajadzīga daudz sīkstāka sieviete, lai nepiekāptos šiem abiem smejošo zilo acu pāriem un diviem šķelmīgiem Smaidiem. - Es negrasos dzīvot vienā mājā ar kaut kādu smilkstošu tīrasiņu sugas šuneli.

- Mēs gribam lielu un izspūrušu kranci, Net, vai ne?

-Jā. Lielu un izspūrušu kranci. - Viņš apvija rokas Lūkam ap kaklu un lūdzoši uzlūkoja mammu. Tagad bija viņa izrāde, un uzstāšanās galu galā viņam bija asinīs. - Tētis teica, ka dzīvnieku patversmē ir daudz nabaga bez mājām palikušu kucēnu. Tur taču ir tāpat kā cietumā.

- Nekrietni, Kelahan, patiesi nekrietni, - Roksana tikko dzirdami ierunājās. - Tev laikam šķier, ka mums tagad būtu jādodas pēc kāda suņa.

- Tas ir humāns darbs, Roksij. Pareizi, Net?

- Pareizi.

- Laikam jau mēs varētu paskatīties, - Roksana iesāka, bet Nets, aiz sajūsmas klaigādams, nolēca no tēva ceļgala, lai cieši apskautu mammu. -Jūs abi esat sametušies uz vienu roku. - Pāri Neta galvai viņa noslēpumaini uzsmaidīja Lūkam. - Droši vien man būs pie tā jāpierod.

- Es tūlīt pat izstāstīšu Alisei! - Nets jau šāvās prom, tad spēji apstājās. - Paldies, tēt! - Viņš pāri plecam plati pasmaidīja. - Liels paldies!

Lūks nespēja apvaldīt sejā smaidu, taču iedomājās, ka prātīgāk būs, ja tagad izrādīs piepešu interesi par brokastīm.

- Tu viņu izlutināsi.

Lūks paraustīja plecus.

- Nu un tad? Četri gadi taču ir tikai vienreiz mūžā. Bez tam - tā ir tik laba sajūta.

Roksana piecēlās, lai pieietu pie Lūka un omulīgi ieritinātos viņam uz ceļiem.

-Jā, tā ir. Tā ir ļoti laba sajūta. - Iemurrājusies aiz baudas, viņa piekļāvās ciešāk Lūkam. - Man liekas, ka mums jāģērbjas. Vēl palicis neizdarīts darbs.

- Kaut mēs varētu pavadīt visu šo dienu kopā ar Netu. Tikai mēs trijatā.

- Vēl būs citas dienas. Daudz dienu, kad šī būs galā. - Viņa pasmaidīja un, apskāvusi Lūku ap kaklu, paliecās atpakaļ. - Es labprāt apskatītos, kā šobrīd klājas Tannenbāumam.

- Viņš ir īsts veterāns. - Lūks noskūpstīja Roksanas degunu. - Nākamās stundas laikā mums vajadzētu sagaidīt telefona zvanu.

- Man tik ļoti nepatīk, ka nevaram noskatīties viņa izrādi. Tai jābūt vienreizīgai.

Hārvijs Tannenbaums patiesi bija veterāns. Vairāk nekā divas trešdaļas no saviem sešdesmit astoņiem gadiem viņš bijis veiksmīgs zagtu mantu slēpējs, sadarbodamies tikai ar vislabākajiem šajā jomā. Un Maksimilians Novels Hārvijam allaž bija vislabākais no vislabākajiem.

Roksanas ierosinājums pēc četriem atelpas gadiem atgriezties biznesā un nospēlēt mazu, toties centrālo lomu šajā izcilās krāpšanas lugas cēlienā sākumā bija viņu sanervozējis. Pēc tam tas bija viņu ieintriģējis.

Galu galā Hārvijs bija ar mieru piedalīties un, lai pierādītu savas sirsnīgās draudzības jūtas pret Maksu un Liliju, uzņēmies šo darbu bez maksas.

Tagad viņš to gaidīja ar patiesu dedzību.

Hārvija karjerā tas neapšaubāmi bija jauns pagrieziens. Šī bija pirmā reize viņa ilgajā mūžā, kad viņš pats labprātīgi iegājis policijas iecirknī. Katrā ziņā tā noteikti bija pirmā reize, kad viņš tiesībsargājošām iestādēm atzinās kādā nodarījumā - turklāt bez jebkādas piespiešanas.

Tā kā šī bija pirmā un - visticamāk - arī pēdējā tāda reize, Hārvijs tēloja savu lomu no visas sirds.

- Esmu ieradies kā apzinīgs pilsonis, - viņš paziņoja, uzlūkodams abus policijas virsniekus, pie kuriem viņu bija nosūtījis noguruša izskata seržants. Hārvija acis bija pietūkušas, ar apsārtušiem plakstiņiem un tumšiem riņķiem - par to viņš varēja pateikties satelīttelevīzijas kanālā skatītajam filmu maratonam no vakara krēslas līdz pat rīta ausmai. Savā pārlieku platajā uzvalkā un plati svītrotajā kaklasaitē viņš izskatījās kā izmisis cilvēciņš, kurš iepriekšējo nakti neizģērbies aizgājis gulēt, taču nav aizvēris ne acu.

Viss pārējais varēja atbilst patiesībai, vienīgi izmisums bija tēlots.

- Tu izskaties pārguris,- Hārvij. - Vecākais detektīvs Sapersteins izvēlējās līdzjūtības taktiku. - Mēs varētu aizvest tevi mājās.

- Vai jūs vispār mani dzirdat? - Hārvijs lika pieaugt dusmām balsī. - Velns un elle, puiši, es ierados šeit - un tas nav nekas tāds, ko es darītu ar vieglu sirdi, - lai pavēstītu jums sensacionālāko lietu visā mūžā. Un jūs spējat vienīgi pateikt, lai es dodos mājās. It kā es būtu kāds jukušais vai kas tamlīdzīgs. Pagājušajā naktī es gandrīz vai nespēju acu aizdarīt, mocīdamies šaubās, vai man pietiks dūšas to izdarīt, un tagad jūs tikai pasūtāt mani vienu māju tālāk.

Jau pēc dabas būdams nepacietīgs un pašreizējās situācijas vēl vairāk nokaitināts, otrs detektīvs - ar aizdomīgu skatienu apveltīts itālietis, vārdā Lorenco, - ar pirkstiem pabungoja pa nokrauto rakstāmgaldu.

- Paklau, Tannenbaum, mēs šodien esam diezgan aizņemti. Tu taču labi zināsi, kāda kņada rodas, ja notikusi vērienīga dārglietu zādzība, vai ne?

-To es tiešām zinu. - Hārvijs nopūtās, atcerēdamies vecos labos laikus. - Reiz mēs pratām katru darbiņu padarīt ar baudu. Tie mūslaiku jaunie cilvēki kļuvuši tik lietišķi. Nekādas degsmes, nekādas radošas dzirksts. Kā saka, nekādas burvības.

- Kā tad! - Sapersteins uzbūra sejā smaidu. - Tu biji vislabākais, Hārvij.

- Nu, viens ir skaidrs kā diena, jūs man nekad un neko nespējāt piešūt, vai ne? Nav jau tā, ka es atzītos, tomēr ir dažas lieriņas, ko es mēdzu nokārtot vēsāk nekā vesels bariņš eskimosu.

- Jā, jā, tie bija labi laiki, - otrs detektīvs caur zobiem izgrūda. - Zini, mēs patiesi labprāt pasēdētu un kopā ar tevi gremdētos atmiņās, taču mums ir jāstrādā.

- Es atnācu šurp, lai palīdzētu jums, puiši. - Hārvijs sakrustoja rokas, taču plato pēcpusi no sola neatrāva. - Esmu nolēmis pildīt savu sasodīto pilsoņa pienākumu. Un, pirms es to daru, es vēlos imunitāti.

- Augstais Dievs! - Lorenco nomurmināja. - Jāzvana apgabala prokuroram. Hārvijs vēlas imunitāti. Tūlīt sāksim kārtot dokumentus.

- Nav nekādas vajadzības kļūt sarkastiskam, - Hārvijs nomurmināja. - Var jau būt, ka man nemaz nevajadzētu sarunāties ar apakšniekiem. Varbūt es došos taisnā ceļā pie jūsu nodaļas priekšnieka.

-Jā, dari tā! - Lorenco atvēlēja.

- Pietiek ākstīties, - Sapersteins deva padomu. - Ja tev ir kaut kas sakāms, Hārvij, klāj vaļā! Tu pats izskaties noguris, arī mēs esam noguruši, turklāt mums nav laika.

- Tad jau varbūt jūs esat pārāk aizņemti, lai uzklausītu, kas man zināms par zādzību mākslas galerijā. - Hārvijs grasījās slieties kājās. - Tādā gadījumā es labāk iešu. Negribu jūs lieki aizkavēt.

Abiem detektīviem iepletās acis. Sapersteins saglabāja sejā iedrošinošu smaidu. Viņš zināja: iespējams, ka Hārvijs tikai pūš pīlītes. Galu galā klīda runas, ka viņš jau pāris gadu vairs nestrādā šajā biznesā, un varbūt šobrīd viņu itin vienkārši pārņēmušas nostalģijas jūtas.

Taču, no otras puses...

- Pagaidi! - Sapersteins uzsita Hārvijam uz pleca, lai tas atkal apsēs-tos. - Tu tiešām kaut ko par to zini, vai ne?

- Es zinu, kas to izdarīja. - Hārvijs pašapmierināts pasmaidīja. Dramatiskāka efekta dēļ viņš mirkli nogaidīja, nospriezdams, ka vismaz to nu viņš Roksanai ir parādā; galu galā viņa bija piedāvājusi šo darbiņu.

- Sems Vaijats.

Lorenco rupji nolamājās un pārlauza uz pusēm zīmuli.

- Kā tas nākas, ka man vienmēr tiek vājprātīgie? - Viņš izteiksmīgi pavērsa acis uz augšu, it kā jautātu kādai augstākai varai. - Kāpēc tā vienmēr atgadās tieši ar mani?

-Tu mani nosauci par vājprātīgu? Nu, vai zini, puņķutapa! Es ar akmentiņu realizēšanu darbojos policistiem pašā deguna priekšā jau tad, kad tu vēl tikai čurāji pamperos. Ja tevī nav ne kripatiņas cieņas, es tūlīt pat došos prom.

- Nomierinies, Hārvij! Tātad tu redzēji, kā senatora posteņa kandidāts Sems Vaijats nozog Klaidburgas kolekciju? - Sapersteins pārspīlētā pacietībā pajautāja.

- Muļķības! Kā gan es varēju redzēt, kā viņš to nozog? - Pamatotās dusmās Hārvijs pameta gaisā rokas. - Ko? Vai tev šķiet, ka es stāvu uz ielas stūra un pētu zagļus? Tev neizdosies man piešūt kaut kādas muļķīgas apsūdzības par līdzzināšanu. Kad tas darbiņš tika veikts, es atrados mājās un gulēju ciešā nevainīga bērna miegā. Un, tā kā es negulēju viens, -viņš ar šķelmīgu smaidu piebilda, - tad man ir alibi.

- Tad kāpēc tu apgalvo, ka Vaijata kungs nozadzis Klaidburgas kolekciju?

- Tāpēc, ka viņš pats man to stāstīja! - Uzbudinājums un izcilais priekšnesums lika Hārvija balsij skaļi un vareni atbalsoties trokšņainajā policijas iecirknī. - Dieva dēļ, salieciet taču kopā divi plus divi. Iespējams, ka agrāk kāds - hipotētisku nolūku dēļ pieņemsim, ka šis kāds biju es, - ka agrāk kāds mēdza laiku pa laikam viņa uzdevumā nogrūst dažus akmentiņus.

Lorenco nicīgi iespurcās.

- Vai tu centies mums iestāstīt, ka tu esi nodarbojies ar Sema Vaija-ta nozagto dārglietu realizāciju?

- Neko tādu es neesmu teicis, - Hārvijs atkliedza un koši piesarka.

- Es teicu: hipotētiski. Ja jūs domājat, ka jums ar viltīgiem paņēmieniem

izdosies panākt, lai es apsūdzu pats sevi, tad jums nāksies vilties. Es te : rados no savas brīvas gribas un iziešu tādā pašā veidā. Es negrasos tu-pēt ķurķī.

- Nomierinies! Vai gribi iedzert ūdeni? Lorenco, atnes mums šurp glāzi ūdens!

- Protams! Kāpēc gan ne, sasodīts? - Lorenco saniknots izgāja no kabineta.

- Tā, Hārvij. - Sapersteins turpināja savā vislabākajā diplomātiska policista tonī. - Mēs te esam, lai uzklausītu. Tas nu ir fakts. Bet, ja tu grasies stāstīt tādas pasaciņas par cienījamu valdības locekli, tu vari iekulties nepatikšanās. Varbūt tev nepatīk viņa politiskie uzskati un tu gribi tādā veidā protestēt pret tiem?

- Politika, kādas muļķības! - Hārvijs nicīgi nosprauslājās. - Man viņa politika pie vienas vietas. Bet es jums saku... protams, hipotētiski.

- Protams, es sapratu.

- Hipotētiski es Semu pazīstu jau ilgu laiku. Kopš viņš bija pusaugu puika. Kā cilvēks viņš man nekad nav paticis, bet bizness paliek bizness. Vai ne? Lai nu kā, viņš diezgan bieži izmantoja manus pakalpojumus. Pirms viņš aizgāja politikā, tās lielākoties bija nenozīmīgas zādzības, bet pēc tam viņš sāka pievērsties lielākiem ķērieniem.

-Tātad tu jau kopš bērna gadiem pazīsti Semu Vaijatu. - Pat Saper-steina pacietībai mēdza būt robežas. Viņš paņēma Lorenco atnesto ūdens glāzi un pasniedza to Hārvijam. - Klau, ja tā turpināsies, mēs nekādā galā netiksim...

- Man nepatīk, ja man kaut ko uzspiež, - Hārvijs viņu pārtrauca. - Un tieši to tas nekrietnelis mēģina darīt. Saprotiet, es vairs aktīvi nedarbojos biznesā - hipotētiski, protams. Un, ja es gribu no kāda darbiņa atteikties, tad es arī atsakos.

- Labi, tātad tu atraidīji viņa piedāvājumu. - Sapersteins piemiedza acis. - Tu pats šajā lietā neesi iejaukts. Bet ko tu par to zini?

- Es zinu ļoti daudz. Tātad viņš man piezvana, saprotat? Saka, viņš grasoties aptīrīt galeriju, bet es viņam pretī: lai tev veicas, man ar to nav nekāda sakara. Tad nu viņš grib, lai es uzņemos akmentiņu realizāciju. Es viņam atsaku, un tad viņš ņem to ļaunā. Viņš sāk man draudēt. Ziniet, man no otrās sievas ir dēls Florenss. Viņš strādā par zobārstu Long-ailendā. Nu, Vaijats par viņu zina un piedraud, ka sagādāšot viņam nepatikšanas. Pa vidu visiem šiem draudiem viņš metas mani slavināt. Es esot vislabākais savā arodā un tāda apmēra un vērtības preci viņš taču

nevarot uzticēt kādam otršķirīgam uzpircējam. Viņš vēl piebilst, ka mēs agrāk mēdzām strādāt kopā un ka šis ķēriens mums abiem nodrošinās pārticību līdz pat mūža galam.

Hārvijs iedzēra glāzē atlikušo ūdeni un nopūtās.

-Jāsaka, sitās lietas dēļ man pazudis miegs. Vaijals gan man draudēja, tomēr jāatzīst, ka viņš mani arī ieinteresēja. Tik apjomīgs darbiņš katru dienu vis priekšā nenāk. Komisijas nauda man nodrošinātu iztiku līdz pat mūža beigām. Es jau labi sen prātoju pārcelties uz Jamaiku. Tur visu laiku ir silts. Kur vien skaties, priekšā puskailas sievietes.

- Nenovirzies no temata, Hārvij! - Sapersteins ierosināja. - Ko tad tu īsti izlēmi par to darbiņu?

- Es nespēju izšķirties. Vispirms es domāju, ka varētu to uzņemties, tad sāku domāt, kāda brēka sacelsies, kad tā lietiņa būs nodarīta. Es vairs neesmu tik jauns kā agrāk, un sabojāt veselību man arī nav nepieciešams. Tā nu es nospriedu, ka rīkošos tā, kā būs vispareizāk, paziņošu par viņu, - vai saprotat? Ir taču jābūt kaut kādai atlīdzībai par uzrādīšanu. Tādējādi es reizē izdaru labu darbu un vēl iegūstu no tā pāris dolāru.

- Tātad viņš mantu nodeva tev? - Lorenco iepleta rokas. - Apskatīsim to.

t- Izbeidz ākstīties! Mēs vakar satikāmies zooloģiskajā dārzā. Pie pērtiķu mājas.

- Lieliski, - Sapersteins pārtrauca savu partneri. - Turpini!

- Viņš man stāstīja, ka esot to nostrādājis. Patiesībā viņš traki bramanīgi par to lielījās. Viņam nekad nav pieticis prātiņa strādājot aizmirst emocijas. Viņš izklāstīja, kā to paveicis un kā īsto akmentiņu vietā sabāzis viltojumus, lai iegūtu vairāk laika. Un vēl viņš piebilda, ka gribot, lai es tos realizēju tūlīt pēc vēlēšanām.

-Tas būtu loģiski, Hārvij.

- Varbūt tev tā šķiet, bet es tev teikšu kaut ko citu. Tas cilvēks nav īsti riktīgs. Šeit. - Hārvijs piesita sev pie deniņiem.

Sapersteins nopūtās un paņēma piezīmju bloknotu.

- Ar kādas taksometru kompānijas taksometru tu brauci uz zooloģisko dārzu? - Kamēr Hārvijs nosauca informāciju, Sapersteins to pierakstīja. - Cikos tev atbrauca pakaļ? Kā tu tiki atpakaļ? - To visu pavisam viegli varēja pārbaudīt. - Un, ja jau par to runājam, ko viņš tev stāstīja par to, kā to izdarījis?

Hārvija sirds piepūtās lepnumā kā tad, ja viņš būtu izvilcis treknu zivi vai plaukstā turētu mirguļojošu dārgakmeni. īsām frāzēm viņš aprakstīja ielaušanos līdzīgi īstajai zādzībai, paredzot, ka šis apraksts lieliski iederēsies izmeklēšanas procesā atklātajā.

- Diezgan viltīgi... ar moderno tehnoloģiju. Hologrammas, elektroniskie slāpētāji. - Tas būtu varējis izdoties, Sapersteins nodomāja, un viņa policista sirds sāka iesilt darba apjausmā.

- Viņš bija mazliet pazīstams ar burvju trikiem no tiem māksliniekiem, kas nesen te uzstājās no Ņūorleānas. Viņš man stāstīja, ka pie tiem kādu laiku dzīvojis. Tagad viņi laikam kļuvuši baigi slaveni? Vispār Sems arī agrāk mēdza rādīt visādus kāršu trikus.

- Zini, pat ja daļa tevis teiktā apstiprināsies, ar to tomēr nepietiks, lai nopratinātu Semu Vaijatu.

- Es zinu, kā tas notiek. Man ir vēl kas. - Ar īstam meistaram raksturīgu vērienīgu žestu Hārvijs iebāza roku krekla kabatā un izvilka pārlocītu papīra lapu. Ieraduma pēc Sapersteins to saņēma aiz malām.

Uz tās bija Klaidburgas kolekcijas dārglietu apraksti.

- To viņš man iedeva, lai es varētu labāk noorganizēt akmentiņu realizāciju. Taču viņš pieļāva lielu kļūdu. Man nepatīk, ja man draud, un, Dieva dēļ, es taču vairs aktīvi nedarbojos. - Hārvijs sarauca uzacis. - Hipotētiski.

- Necel nu degunu gaisā! - Lorenco īgni palūkojās uz papīra lapu, ko Sapersteins ievietoja lietiskajiem pierādījumiem paredzētā polietilēna maisiņā. - Tu laikam gribēsi, lai es to nosūtu uz laboratoriju.

- Tagad ir pietiekami daudz pierādījumu, Lorenco, tāpēc jāsāk likt tos kopā. Liec, lai uz šīs lapas pārbauda pirkstu nospiedumus. Uzzini, vai mūsu kartotēkā ir Vaijata pirkstu nospiedumi. Kamēr tu to noskaidrosi, es painteresēšos, vai varam dabūt kādu rokraksta paraugu.

Lorenco skaļi norūca:

- Es tikko dzirdēju, ka no galerijas vitrīnas izņemts pierādījums. Zelta aproču poga. Ar iegravētiem iniciāļiem SV.

Sapersteinam gandrīz vai sāka raustīties deguns.

- Labi, Hārvij, tu tagad varētu atnākt un apsēsties šeit. - Viņš aizveda Hārviju pie sola līdzās policijas iecirkņa durvīm. - Tu mums vēl būsi vajadzīgs.

- Man ir imunitāte. - Hārvijs sagrāba Sapersteina žaketes piedurkni. - Es tā nekrietneļa dēļ netaisos sēdēt kurlu.

- Nedomāju vis, ka tev būtu par to jāraizējas. - Vēl reizi uzsitis Hār-vijam pa plecu, detektīvs devās prom. Nonākot pie sava partnera, viņa mīlīgais smaids nozuda. - Es tūlīt pacentīšos uzzināt visu iespējamo par to aproču pogu. Tu pasaki laboratorijā, lai viņi pasteidzas ar to papīru. Kašķēsimies vēlāk, Lorenco, - viņš piebilda, un viņa acis iemirdzējās.

- Varbūt šis vecais vīrs nupat nodrošinājis mūsu karjeru.

Vecais vīrs pacietīgi sēdēja, gaidīdams, kad būs vajadzīgs. Nav taisnība tiem, viņš nodomāja, kas apgalvo, ka atriebība esot salda. Tai piemita asa garša. Burvīgs, vēl ilgi jūtams asums. Un šobrīd, atriebdams savu seno draugu Maksu, Hārvijs to izbaudīja visā pilnībā.

- Tātad šis būs pēdējais cēliens. - Roksana lūkojās laukā pa logu, kur vējš pa trotuāriem nēsāja sausās lapas. - Kaut tētis būtu varējis atrasties šeit, lai to noskatītos! - Viņa atvairīja skumjās domas un piespieda sevi pasmaidīt. - Ceru, ka šis darbiņš neaizkavēs mūsu atgriešanos Ņūorleā-nā vairāk par dienu vai divām. Man būtu ļoti žēl, ja mēs Visu Svēto dienas priekšvakaru nevarētu svinēt mājās.

- Mēs paspēsim. - Saņēmis Roksanas roku, Lūks to noskūpstīja.

- To es tev apsolu.

Sema somas jau bija sakravātas, lai dotos uz Tenesī. Viņa darba plānā bija paredzētas desmit priekšvēlēšanu kampaņas dienas, un tās visas viņš aizvadīs plecu pie pleca ar savu komandu un sievu. Džastina jau bija paspējusi viņu sadusmot ar bagāžas daudzumu, ko paredzējusi ņemt līdzi. Tagad viņa atradās augšstāvā, dusmīga par Sema cietsirdību, samazinot viņas paredzētos četrus koferus līdz diviem.

Gan viņa tiks tam pāri, Sems prātoja. Kad uz savām Ziemassvētku apsveikuma kartītēm varēs rakstīt “Senators Semjuels Vaijats un viņa kundze", Džastina ar daudz ko samierināsies.

Sems nožēloja, ka paredzētais priekšvēlēšanu grafiks viņam neļauj tūlīt pat īstenot Lūkam paredzēto sodu. Viņš bija domājis, ka varēs ar baudu izlādēt visu sevī uzkrājušos sasprindzinājumu, taču tas nebija izdevies. Viņš vēl gribēja dot Lūkam spēju pēdējo triecienu.

Sems būtu varējis justies apmierināts, ka viņam bijusi taisnība par Klaidburgas kolekciju. Viņam nebija ne vismazāko šaubu, kas šo zādzību īstenojis. Ja Sems nolems nodot savus apkopotos dokumentētos pierādījumus policijai, tad šī būs vēl viena epizode svaru kausā.

Taču tam jāpagaida, līdz Lūks viņam būs atvedis safabricētos materiālus par Ganeru.

Tad Sems izmantos pēdējās desmit dienas, kas atlikušas līdz vēlēšanām, lai nodrošinātu sev vietu vēsturē.

Viņš nepievērsa uzmanību durvju zvanam, atstādams to kalpotāju ziņā. Sema bagāžu parasti sakravāja viņa sulainis, taču Sems pats vienmēr rūpējās par sava diplomātportfeļa saturu. Tajā atradās viņa dokumenti, viņa runas, prezervatīvi, ko viņš pedantiski lietoja visās ārlaulības attiecībās, piezīmju bloknoti, bieza grāmata par ekonomiku. Viņš patlaban vēra ciet sava diplomāta slēdzīšus, kad pie durvīm pienāca istabene.

- Vaijata kungs, ieradušies no policijas. Viņi vēlas ar jums aprunāties.

- Policija? - Sems pamanīja lielo interesi istabenes acīs un nolēma pirmā izdevīgā brīdī atlaist viņu no darba. - Pavadiet viņus iekšā! Sveicināti, virsnieki! - Sems panācās rakstāmgalda priekšā, lai paspiestu roku gan Sapersteinam, gan Lorenco. Tīs bija īsts politiķa rokas spiediens. Spēcīgs un pašapzinīgs. - Man allaž prieks aprunāties ar policijas puišiem. Ko varu jums piedāvāt? Kafiju?

- Nē, paldies! - Sapersteins atbildēja viņu abu vietā. - Mēs centīsimies neaizņemt pārāk daudz jūsu laika, Vaijata kungs.

- Es labprāt teiktu, ka varat aizņemt tik daudz mana laika, cik vien vēlaties, taču man pēc pāris stundām jāpaspēj uz lidmašīnu. Priekšvēlēšanu kampaņa sauc. - Viņš aši un draudzīgi piemiedza aci. - Vai kādam no jums Tenesī nav draugi vai radinieki?

- Nē, ser.

- Nu, man vismaz vajadzēja pajautāt. - Viņš pamāja uz krēsla pusi. - Apsēdieties, virsniek...

- Detektīvs Sapersteins un detektīvs Lorenco.

- Detektīvi. - Pašam neizprotamu iemeslu dēļ Sems juta, ka ap monogrammas rotātā krekla apkaklīti izspiežas sviedri. - Jūs man varētu izstāstīt, kāpēc esat ieradušies.

- Vaijata kungs, man ir tiesas orderis. - Sapersteins to izņēma, tad vēl mirkli pakavējās, lai uzliktu lasīšanai paredzētās brilles. - Mēs esam pilnvaroti izdarīt kratīšanu jūsu mājā. Mēs ar detektīvu Lorenco vadīsim policijas komandu, kas gaida ārpusē.

- Kratīšanas orderis? - Šarmantais smaids Sema sejā nozuda. - Pie velna, par ko jūs runājat?

- Par Klaidburgas kolekciju, kas divdesmit pirmajā oktobrī tika no-

zagta Hempstedas galerijā. Mums ir pierādījumi, ka jūs esat iesaistīts šajā zādzībā, un tiesneša Harolda Loringa parakstīts orderis izdarīt kratīšanu.

- Jūs esat jukuši! - Ar piepeši sasvīdušajām rokām viņš paķēra orderi. - Šī ir tikai tēlošana. Es nezinu, kādu spēlīti jūs te spēlējat, bet... -Viņš nievīgi iesmējās. - Jūs atsūtīja Kelahans. Viņš iedomājas, ka ar šādu rīcību spēs mani aizkustināt. Taču viņš ir kļūdījies. Jūs varat doties atpakaļ un pateikt tam nekrietnelim, ka viņš ir sasodīti kļūdījies un ka tagad viņš var uzskatīt sevi par beigtu.

- Vaijata kungs, - Sapersteins atsāka. - Mēs esam pilnvaroti izdarīt šo kratīšanu, un mēs to izdarīsim, vai nu ar jūsu piekrišanu, vai bez tās. Mēs jau iepriekš atvainojamies par visām jums sagādātajām neērtībām.

- Muļķības! Vai jūs domājat, ka es nevaru uzost krāpšanu? Ar jums ir cauri. - Viņš triumfējot pagrūda pirkstu uz abu policistu pusi. - Ar jums abiem ir cauri. Pazūdiet no manas mājas, vai arī es pats izsaukšu policiju!

-Jums ir tiesības to darīt, Vaijata kungs. - Sapersteins paņēma atpakaļ oficiālo dokumentu. - Mēs pagaidīsim.

Sems negrasījās noticēt. Šī bija nožēlojama izrāde, viņš pats sev iegalvoja, zvanīdams uz tiesneša Harolda Loringa kabinetu. Kad viņam pavēstīja, ka kratīšanas orderis patiešām parakstīts pirms nepilnas pusstundas, Sems nervozi raustīja kaklasaites mezglu. Tad viņš piezvanīja savam advokātam.

- Vindfild, te Sems Vaijats. Man blakus manā kabinetā stāv divi idioti ar kaut kādu stulbu un safabricētu kratīšanas orderi. - Viņš spēji norāva kaklasaiti un aizmeta to pāri istabai. - Jā, tieši tā es teicu. Un tagad ātrāk kustini savu resno pēcpusi un tiec ar to galā! - Sems trokšņaini nosvieda klausuli. - Jūs nedrīkstat pieskarties nevienai lietai. Nevienai pašai, sasodīts, kamēr te nebūs ieradies mans advokāts.

Sapersteins pamāja.

- Mums ir daudz laika. - Viņš nespēja noturēties, jo kaut kas attiecībā uz Semu traucēja koncentrēties. Viņš palūkojās pulkstenī un pasmaidīja. - Man tomēr šķiet, ka jūs nokavēsiet lidmašīnu.

Pirms Sems kaut ko paspēja noņurdēt atbildes vietā, istabā iesteidzās Džastina.

- Sem, Dieva dēļ, kas šeit notiek? Mājas priekšā stāv divas policijas mašīnas.

- Aizvel ies! - Sems kā tīģeris metās uz viņas pusi un pastūma viņu uz durvīm. - Apklusti un pazudi no šejienes!

- Vaijata kungs! - Istabene no satraukuma gandrīz vai ģība. - Foajē jūs gaida viesi.

- Sūtiet viņus prom! - Sems nošņāca. - Vai tad neredzat, ka esmu aizņemts? - Viņš piegāja pie istabas bāra un ielēja glāzē viskiju. Viņš uz mirkli bija zaudējis savaldīšanos, bet tas nekas. Šādos apstākļos jebkurš varētu reaģēt līdzīgi. Viņš iedzēra viskiju un gaidīja, līdz tas noskries lejup. - Virsnieki! - Atkal jau uzbūris seja dežūrsmaidu, Sems pagriezās. - Es atvainojos, ka zaudēju savaldīšanos. Tas bija tāds šoks! Ne jau katru dienu mani apsūdz laupīšanā.

- Zādzībā ar ielaušanos, - Lorenco izlaboja, lai vēl vairāk satrauktu Sema nervus.

-Jā, protams. - Viņš panāks, ka šim cilvēkam atņems zīmotnes - ja vien tas vispār bija īsts policists. - Es tomēr labprātāk sagaidītu, līdz ierodas mans advokāts, vienkārši tādēļ, lai pārliecinātos par atbilstošo noteikumu ievērošanu. Ticiet man, nekas jūs nekavēs apgriezt māju kājām gaisā. Man nav nekā slēpjama.

Balsis gaitenī lika visiem pagriezt galvas tajā virzienā. Kad kalponei aiz muguras istabā ienāca Lūks un viņam cieši pa pēdām sekoja Roksa-na, Sema atgūtā savaldīšanās jau atkal draudēja pagaist.

- Ko tu dari manā mājā?

- Tu taču pats zvanīji un liki man ierasties. - Lūks aizsargājoties apskāva Roksanas vidukli. - Es nezinu, ko tu gribi, Vaijat, taču man nepatika tava uzaicinājuma tonis. Es... - Viņš spēji apklusa, it kā tikko būtu ieraudzījis detektīvus. - Kas ir šie cilvēki?

- Policisti. Prieks iepazīties! - Neizsakāmi apmierināts ar šo situāciju, Lorenco plati pasmaidīja.

- Ko tas viss nozīmē? - Roksana strauji atmeta atpakaļ galvu, kā jau burvīga, drosmīga sieviete, kas acīm redzami uztraukusies.

- Man ļoti žēl, - Sapersteins paziņoja, - taču man nāksies lūgt jūs abus doties prom. Sī ir oficiāla lieta.

- Es gribu zināt, ko tas viss nozīmē. Tu jau atkal esi sastrādājis kaut ko briesmīgu, vai ne? - Viņa spēji pagriezās pret Semu. - Tu nenodarīsi Lūkam neko ļaunu! - Viņa sagrāba Sema žaketes atlokus un spēcīgi sapurināja. - Reiz jau tu mani izmantoji, bet tas vairs nekad neatkārtosies.

- Mīļā, lūdzu! - Lūks piegāja viņai klāt. - Nesāpini pati sevi! Viņš nav tā vērts. Viņš nekad nav bijis tā vērts.

- Es tevi ievedu mūsu mājā. - Viņa strauji atgrūda Semu. Tikai liecinieku klātbūtne atturēja Semu, lai iesistu viņai. - Es tev uzticējos, un mana ģimene tev uzticējās. Vai tad nepietiek jau ar to, ka tu mūs nodevi pirms tik daudziem gadiem? Vai tev vēl arvien jālolo sevī šis nāvējošais naids pret mums?

- Novāc savas rokas no manis! - Sems sagrāba Roksanas roku locītavas un spēji pagrieza tās. Roksanas sāpju kliedziens lika abiem detektīviem steigties klāt, lai iejauktos.

- Nomierinieties, Vaijat!

- Mīļā!

Tagad bija pienākusi Roksanas uzstāšanās reize. Asaru aizmiglotām acīm Roksana izmisusi metās pie Lūka un nejauši nogrūda no rakstāmgalda diplomātportfeli. Tam krītot, atsprāga slēdzīši. No portfeļa izbira ledaini žilbinoši briljanti, kam sekoja ugunīgu rubīnu straume.

- Ak! - Roksana piespieda plaukstas pie mutes. - Mans Dievs, tā taču karalienes mežģīņu kaklarota no Klaidburgas kolekcijas! Tu! -Viņa pacēla roku un apsūdzoši pavērsa pirkstu pret Semu. - Tu tos esi nozadzis! Tāpat kā toreiz, pirms visiem šiem gadiem, tu apzagi D’Amū-ras kundzi!

- Tu esi jukusi! Tos te nolicis viņš. - Sems mežonīgās dusmās palūkojās apkārt, nespēdams noticēt, ka viņa rūpīgi būvētā pasaule spēj tik ātri sabrukt. - Tos te nolika šis nekrietnelis. Viņš gribēja mani iegāzt. -Sems klupa Lūkam virsū. Lūks sagatavojās aizstāvēties. Kad Lorenco metās klāt, lai iejauktos, Roksana piepeši pagriezās. Viņas patmīļu grauza, ka visam jāizskatās tā, it kā viņa censtos izvairīties no kautiņa. Bet, ja tā padomā, mērķis attaisno visus līdzekļus. Viņas kāja viltīgi aizķēra Sema kāju, un viņš nogāzās zemē pār atvērto diplomātu.

-Tu nekur tālu neaizbēgi. - Sems aizelsies pietrausās sēdus. - Šis mazais burvju mākslas triks tev neizdosies, Kelahan. Tu vēl joprojām esi manā varā. Seifā. - Ceļoties kājās, viņš paberzēja lūpu kaktiņus. Viņa acis bija plati ieplestas, seja satumsusi pelēka, lūpas izķēmoja ņirdzīgs smīns. - Seifā man ir pierādījumi pret šo cilvēku. Viņš ir zaglis un slepkava. Arī šī sieviete ir zagle. Viņi visi tādi ir. Es to varu pierādīt. Es varu to pierādīt. - Klibodams uz seifa pusi, viņš turpināja nikni murmināt zem deguna.

- Vaijata kungs! - Sapersteins stingri uzlika roku viņam uz pleca. - Es jums ieteiktu sagaidīt savu advokātu.

- Esmu gaidījis pietiekami ilgi. Esmu gaidījis gadiem ilgi. Jūs gaidījāt, lai izdarītu kratīšanu, vai ne? Nu tad apskatiet šo te! - Sems uzgrieza seifa kombinācijas šifru, grozīdams to šurpu turpu, līdz pat pēdējam ciparam. Spēji atrāvis vaļā seifu, viņš iebāza tajā roku. Tad viņš ar izvalbītām acīm neizpratnē blenza, kā no mapes izbirst spilgti krāsainas fotogrāfijas.

- Interesanti uzņēmumi, Vaijata kungs. - Lorenco paņēma rokā kaudzīti fotogrāfiju un, sakniebis lūpas, tās apskatīja. - Jūs esat patiesi fotogēnisks... un ļoti izveicīgs. - Viņš apmierināts pasmaidīja un padeva fotogrāfijas savam partnerim.

- Tas neesmu es! - Vēl joprojām neizpratnē lūkodamies uz fotogrāfijām, Sems ar delnu paberzēja muti. - Tas ir Ganers. Tam vajadzētu būt Ganeram. Fotogrāfijas ir safabricētas. To taču jebkurš var redzēt. Es nekad neesmu bijis kopā ar nevienu no šiem cilvēkiem. Es tos nekad agrāk neesmu redzējis.

- Neviens no viņiem gan jūs par svešinieku neuzskata, - Sapersteins nomurmināja. Viņš dzīvē bija daudz pieredzējis, taču vēl nekad kaut ko tik... radošu. - Ziniet, izskatās, ka tādas neviens īpaši nevēlētos pazīt. Mājās gan tik radošas iespējas laikam nebūtu sasniedzamas.

-Jā. - Lorenco sajūsmināts iejutās situācijā un piebikstīja ar pirkstu fotogrāfijai, kurā bija attēlota īpaši neķītra un neparasta poza. - Kā viņam izdevies tā izgrozīties? Manai sievai gan tas patiktu.

- Izbeidz! - Sapersteins noklepojās. Viņš ar novēlošanos atcerējās, ka telpā atrodas dāma. - Vaijata kungs, vai jūs neapsēstos, kamēr mēs...

- Tās ir safabricētas! - Sems kliedza. - To izdarījis viņš! Viņš meloja un krāpās. - Smagi elpodams, viņš norādīja uz Lūku. - Taču viņš par to samaksās. Viņi visi samaksās. Man ir pierādījumi. - Klusi smiedamies, viņš iebāza roku seifā. Un saniknojās pavisam, kad no tā izvilka briljantu diadēmu. - Tas ir triks, - viņš sacīja un iekunkstējās. - Triks. - Viņš pakāpās atpakaļ, neizpratnē raudzīdamies uz dārgakmeņiem rotāto kroni savās rokās, līdz drausmīgo smīnu nomainīja spēji smiekli. - Viss tūlīt pazudīs.

Sapersteins pamāja Lorenco, kurš izņēma diadēmu no Sema rokām.

-Jums ir tiesības klusēt, - viņš iesāka, uzlikdams Semam rokudzel-žus, kamēr Sapersteins izņēma no seifa pārējās dārglietas.

- Es būšu prezidents! - Seins vēl vairāk saniknojās. - Pēc astoņiem gadiem, man vēl vajag tikai astoņus gadus.

- Ak, man šķiet, ka tu dabūsi daudz vairāk, - Lūks nomurmināja. Viņš uzsita knipi un pasniedza Roksanai rozi, kas uzradās pirkstos. - Ideāls priekšnesums, Roksij.

-Jā. - Viņa piespieda seju pie Lūka krūtīm, lai apslēptu plato smaidu. - Bet ko mēs parādīsim, kad mūs izsauks atkārtoti?

35................................

Rudens Ņūorleānā bija silts un spožs, un brīnišķi sauss. Dienas kļuva īsākas, bet saulrieti ik vakaru bija kā krāšņa dabas simfonija, tik pilna ar toņiem un nokrāsām, ka aizkustināja sirdi un apžilbināja acis.

Makss nomira šīs brīnišķīgās dabas izrādes laikā pats savā gultā, un viņa pēdējais priekškars bija rubīnkrāsas saule. Kopā ar viņu bija visa viņa ģimene, un, kā Leklērs teica, dzerot vienu no neskaitāmajām kafijas tasēm tajā naktī, tas ir labākais veids, kā aiziet.

Roksanai nācās ar to samierināties. Lūks bija ielicis viņu tēva vārgajā plaukstā filozofu akmeni, tā ka viņš aizgāja no šīs pasaules, turēdams to rokā.

Tas nebija ne spožs dārgakmens, ne mirguļojoša dārglieta. Tas bija vienkāršs pelēks akmens, laika gaitā daudzo izzināt kārojošo roku nodeldēts gluds. Lieluma ziņā tas gandrīz vai ideāli bija iegūlis Roksanas plaukstā, tāpat kā bija iegūlis daudzās citās plaukstās daudzās citās zemēs.

Ja arī tam bija piemitis kāds spēks, viņa to nebija sajutusi. Viņa cerēja, ka Makss to ir sajutis.

Viņi apglabāja Maksu kopā ar akmeni saulainā novembra rītā, kad virs galvas peldēja zilas debesis un viegls vējiņš sakustināja zāli, kas bija saaugusi starp kapakmeņiem šajā pilsētā, ko viņš tik ļoti bija mīlējis. Gaisā jautās salda smarža, un dučiem vijoļu atskaņoja smeldzīgās Sopēna melodijas.

Maksam nebūtu patikušas melnas drānas un ērģeļmūzika.

Kapsētā bija sapulcējies simtiem cilvēku: visi, kuriem Makss sava mūža laikā kaut reizi pieskāries ar savu prāta un sirds maģiju. Gan jauni burvju mākslinieki, kas dedzīgi alka dzīvē kaut ko sasniegt, gan arī vecie, kuru rokas un acis vairs neklausīja, tāpat kā Maksam uz mūža beigām vairs nebija pakļāvies prāts. Kāds palaida vaļā duci baltu dūju. Tās lidinājās virs galvām un dūdoja, atgādinot eņģeļus, kas ieradušies, lai paņemtu sev līdzi Maksa dvēseli.

Roksanai tāds žests šķita neaprakstāmi burvīgs.

Maksa atvadu izrāde, kā jau viņš to būtu vēlējies, bija patiesi izcila.

Dažas nākamās dienas Roksana pavadīja kā pusnemaņā, īsti nespēdama atbrīvoties no skumju sloga. Tēvs viņas dzīvē bija atstājis vislielāko un visnozīmīgāko iespaidu. Kamēr viņš slimoja, Roksanai nebija atlicis nekas cits kā uzņemties atbildību par ģimeni. Bet, kamēr vien viņš bija atradies līdzās, Roksana ticēja ilūzijai - atkal jau ilūzijai ka viņa vēl arvien nav tēvu zaudējusi.

Viņa vēlējās, kaut būtu varējusi kopā ar tēvu izbaudīt viņu pēdējo triumfu. Avīžu virsraksti vēl arvien skaļi vēstīja par skandālu ar Semjue-lu Vaijatu, bijušo senatora kandidātu, kurš tagad līdz ar daudziem mazāk nozīmīgiem nodarījumiem bija apsūdzēts par zādzību lielos apmēros.

Sema Mērilendas mājā policija bija uzgājusi arī citus pierādījumus. Nelielu ierīci, kas atgādināja kaut ko nenosakāmu starp tālvadības pulti un kabatas kalkulatoru, līdz spīdumam nopulētu lielisku kramplauža piederumu komplektu no nerūsējoša tērauda, stikla griezēju, ar motoru aprīkotu stopu, kas vadīja jumtā ieķeramu āķi, zelta aproču pogu, kurā iegravēti iniciāļi SV, un - vistiešāko pierādījumu - dienasgrāmatu ar pedantiski un detalizēti aprakstītām zādzībām, kas izdarītas piecpadsmit gadu laikā.

Džeikam bija pagājis vesels mēnesis, līdz viņš bija to sagatavojis, viltojot Sema rokrakstu. Tas bija ideāli paveikts darbs.

Tika atklāti viņa rēķini Šveices bankās ceturtdaļtniljona vērtībā. Lūks to uzskatīja par ieguldījumu, kas jau tagad bija atmaksājies - turklāt dažādā ziņā.

Roksana bija gatava just līdzi Džastinai, taču jutās uzjautrināta, izlasījusi, ka Sema uzticamā sieva, atbrīvota no visām apsūdzībām, jau iesniegusi šķiršanos un tagad mierīgi bauda dzīvi kādā savrupmājā Šveices Alpos.

Kas attiecās uz Semu, viņš vairs neuzstāja, ka grib kļūt par prezidentu. Viņš apgalvoja, ka jau esot prezidents. Psihiatri turpināja veikt sarežģītos izmeklējumus, kamēr Senas no cietuma kameras vadīja savu ēnu kabinetu.

Roksana domāja, ka tagad tiešām varētu būt panākta taisnība.

Taču pagātni viņa jau bija atstājusi aiz muguras. Viņa bija atstājusi pagātnē tos pārdzīvojumus, kādus viņai bija nācies pārciest pirms pie-ciem gadiem. Tagad viņai pavērās daudz jaunu ceļu, viņa tikai nezināja, kuru no tiem izvēlēties.

- Ārā kļūst vēss. - Krēslainajā pustumsā Lilija pārnāca pāri pagalmam, kur Roksana sēdēja uz metāla soliņa, vērodama strūklaku. - Tev vajadzētu uzvilkt jaku.

- Man ir silti. - Lai parādītu, ka viņai nav iebildumu pret citu sabiedrību, Roksana pastiepa roku un aplika to ap Lilijas pleciem, kad pusmūža sieviete apsēdās viņai līdzās uz sola. - Man patīk šis stūrītis. Nevaru atcerēties tādu reizi, kad, pasēdējusi šeit, es pēc tam nebūtu jutusies labāk.

- Dažām vietām piemīt īpaša burvība. - Lilija pameta skatienu augšup uz tās istabas logiem, kur tik daudzus gadus bija mitusi kopā ar Maksu. - Šī vietiņa man vienmēr šķitusi maģiska.

Dažas minūtes viņas sēdēja klusēdamas, ieklausīdamās strūklakas burbuļošanā un ūdens šļakstos. Ēnas kļuva garākas un tumšākas.

-Nemoki sevi ar pārāk lielām ilgām pēc viņa, mīļā! - Lilija zināja, ka formulējusi to ne pārāk veiksmīgi, un vēlējās, kaut viņai piemistu Maksa talants izteikties. - Viņš negribētu, lai tu pārāk ilgi gremdējies skumjās.

- Es zinu. Sākumā baidījos, ka, pārstājot sērot, es it kā pārstātu viņu mīlēt. Bet tagad es zinu, ka tas tā nav. Es te sēdēju, atceroties to dienu, kad mēs visi devāmies uz Vašingtonu. - Viņa izslēja galvu un atbalstīja to pret Lilijas plecu. - Viņš sēdēja savā krēslā un raudzījās laukā pa terases durvīm. Vienkārši lūkojās laukā. Viņš jau tad gribēja aiziet, Lilij. Es to zināju. Es to jutu. Viņš alka aiziet.

Roksana iesmējās klusus un patiesus smieklus, kādus Lilija nebija dzirdējusi jau tik daudzas dienas.

- Taču viņš bija ietiepīgs, - Roksana turpināja. - Tikai Makss var izvēlēties nomirt Visu Svēto dienas priekšvakarā. Gluži kā Hudīni. - Viņas roka ap Lilijas pleciem sažņaudzās ciešāk. - Varu apzvērēt, ka viņš to noteikti bija izplānojis. Un tagad es sāku domāt: ja eksistē burvji! mākslinieku paradīze, tad viņš tur šobrīd noteikti taisa trikus un sacenšas gan ar Hudīni, gan Hermaņu un Hariju Kelleru. Ak, viņam tas patiktu, vai ne, Lilij?

- Jā. - Asaru pilnām acīm, tomēr smaidīdama, Lilija viņu apskāva. - Un viņš ar zobiem un nagiem censtos būt vislabākais.

- Šovakar un uz mūžīgiem laikiem jums uzstāsies Maksimilians No-vels, visizcilākais burvju mākslinieks, kāds jebkad dzīvojis. - Atkal jau iesmējusies, Roksana noskūpstīja Liliju uz abiem vaigiem. - Man vairs tik ļoti nesmeldz sirds. Man viņa pietrūks vienmēr, bet tas vairs nav sāpīgi-

- Tad es tev teikšu kaut ko citu. - Lilija saņēma rokās Roksanas seju. - Ņem no dzīves to, ko tā tev spēj sniegt! Tev tas vienmēr ir izdevies, Roksij, tu allaž esi bijusi drosmīga un stipra, un gudra. Neapstājies pusceļā.

- Es nesaprotu, ko tu ar to domā.

Lilija dzirdēja atveramies durvis un, palūkojusies pāri plecam, pa virtuves durvīm plūstošajā gaismā ieraudzīja stāvam Lūku.

- Ņem no dzīves it visu! - viņa atkārtoja un piecēlās kājās. - Es iešu iekšā un mēģināšu ar savu bezjēdzīgo gaumi novērtēt tos tapešu paraugus, par kuriem nevar izšķirties Alise. Varu apzvērēt: ja viņai kāds neliks nākt pie prāta, tā meitene izvēlēsies vienus vienīgus pasteļ-toņus.

- To vari izdarīt vienīgi tu.

- Kad kļūs auksti, nāc iekšā!

-Noteikti.

Pagalmā Lilija pagāja garām Lūkam.

- Un, ja tu nespēsi viņu sasildīt, - viņa tikko dzirdami noteica, - es tevi samalšu miltos.

Lūks apsēdās uz sola, pievilka Roksanu sev klāt un skūpsrīja, kamēr viņai kaislē notirpa visi kauliņi.

Atliekusi galvu viņam uz pleca, Roksana atkal atvēra acis.

- Par ko tad tas?

- Vienkārši izpildu pavēles. Bet tagad piepildu pats savas vēlmes. -Viņš atkal ilgi un kaisli skūpstīja Roksanu. Apmierināti nopūties, viņš atliecās nostāk, izstiepa un sakrustoja savas garās kājas. - Jauka naksniņa, vai ne?

- Hmm... Drīz uzlēks mēness. Cik reižu Netam izdevās pierunāt tevi izlasīt “Zaļās olas un šķiņķi"?

- Pietiekami daudz reižu, lai es spētu to noskaitīt no galvas. Un vispār - kam gan gribētos ēst zaļas olas? Tas būtu pretīgi.

- Tu palaidi garām pat ne pārāk smalku metaforu, Kelahan. Par to, ka par lietām nevar spriest pēc to izskata un ka vajag izmēģināt kaut ko jaunu.

- Tiešām? Savādi, es nudien biju domājis par kaut kā jauna izmēģināšanu. -Taču viņš gribēja būt pārliecināts, ka patlaban tam būtu īstais laiks. Debesīs atmirdzot pirmajiem sudrabotajiem mēness staru pavedieniem, viņš pagrieza galvu, lai vērīgi ielūkotos Roksanai sejā. - Kā tu jūties, Roksij?

- Es jūtos labi. - Viņa redzēja sev pievērstu Lūka skatienu - tik pazīstamu, tik ciešu. - Es jūtos labi, Lūk, - viņa atkārtoja un uzsmaidīja viņam. - Es zinu, ka nevarēju viņu paturēt mūžīgi, lai cik izcila burvju māksliniece es būtu. Apziņa, ka esmu viņu tik ļoti mīlējusi, man patiesi palīdz. Un varbūt kaut kādā dīvainā veidā tie pieci gadi, kurus tu biji prom, man deva laiku pievērst daudz lielāku uzmanību tieši viņam, jo es tad viņam biju visvairāk vajadzīga. Viņš izturēja, līdz tu atgriezies un es kļuvu spējīga turpināt dzīvi bez viņa.

- Liktenis?

- Pilnīgi pietiks, ja sauksim to par dzīvi. Tagad viss mainās. - Viņa piekļāvās tuvāk Lūkam, taču ne tāpēc, ka viņai būtu auksti. Tāpēc, ka tā šķitā pareizi. - Moss un Alise pavisam drīz pārcelsies paši uz savu māju. Un vai nav patiesi izdevīgi, ka tagad, kad viņi sāk veidot paši savu dzīvi, tu vari viņiem piedāvāt ideālu māju?

- Ar jauku dzīvoklīti trešajā stāvā, kas ir kā radīts vecpuisim. Tagad Džeiks viņus varēs padarīt trakus.

- Tu taču zini, ka tu viņu mīli.

- Mīlestība ir par stipru teikts, Roksij. - Taču viņš pasmaidīja. - To, ko es jūtu pret Džeiku, vairāk varētu dēvēt par mērenu iecietību, ko reizēm pārtrauc neaprakstāmu dusmu brīži.

- Lilija noteikti parūpēsies, lai atrastu viņam sievu.

- Viņai tik labi izdodas noslēpt šīs sadistiskās tieksmes. Vismaz aiz kulisēm Džeiks ir noderīgs. - Tā kā Lūkam tas patika un šķita labs veids uzmanības novēršanai, viņš paņēma Roksanas roku, lai parotaļātos ar viņas pirkstiem. - Vai zini, Roksij, es prātoju par jaunu priekšnesumu.

Viņa miegaini nopūtās.

- Domā, ka tas ir gatavs, lai to izrādītu publikai?

-Jā, tas ir gatavs. Tomēr es vairāk prātoju par kaut ko tuvāku mājām.

- Un tas būtu?

- Tā būtu ēka kvartāla dienvidu galā, kuru mums piedāvā nopirkt. Tai ir ideāls lielums. Vēl gan tur jāiegulda daudz darba, taču tai piemīt potenciāls.

- Iespējas? Kāda veida iespējas?

- Burvju māksla. Noveļu burvju mākslas centrs Ņūorleānā. Teātris, kur varētu iestudēt jaunus priekšnesumus, kas izklaidētu publiku. Var-būt tajā varētu iekļaut arī nelielu veikaliņu, kur pārdotu burvju mākslas piederumus visizcilāko triku īstenošanai.

- Savs uzņēmums. - Ieintriģēta, tomēr piesardzīga, Roksana paliecās atpakaļ, lai ielūkotos Lūka sejā. Tajā viņa pamanīja vāji slēptu aizrautību. - Tu gribi sākt savu uzņēmumu?

- Ne tikai uzņēmumu. Jaunu iespēju. Un mēs abi būtu partneri. Mēs tur uzstātos, uzaicinātu dažas slavenības un dotu iespēju dažiem jaunajiem. Gluži kā cirka telts, Roksij, taču tā būs vienā vietā. Bet tā varētu būt tikpat maģiska.

- Tu par to esi daudz domājis. Kopš kura laika?

- Kopš uzzināju par Netu. Es gribu sniegt viņam to pašu, ko Makss sniedza man. Pamatu. - Lai dotu iespēju šai domai iesakņoties, Lūks pacēla augšup Roksanas pirkstus un citu pēc cita noskūpstīja. - Mēs vēl joprojām uzstātos turnejās. Tāds ir mūsu dzīvesveids. Taču mēs vairs neceļotu apkārt deviņus mēnešus gadā. Netam drīz jāsāk iet skolā.

- Es zinu. Esmu par to domājusi. Es plānoju, ka, viņam sākot skolu, es varētu uz laiku ierobežot savu karjeru. Piemēroties viņa grafikam.

-Ja mēs darītu tā, kā es stāstīju, tev nevajadzētu neko ierobežot un rezultāts būtu tāds pats. - Viņš pamanīja Roksanas acīs atspīdam interesi un nolēma iet līdz galam. - Tur ir tikai viens āķis.

- Tu nekad to neaizmirsti. Kas tas būtu?

- Tev vajadzēs apprecēties ar mani.

Nevarētu teikt, ka Roksana justos pārsteigta. Šīs sajūtas vairāk līdzinājās straujam un spēcīgam elektrošokam.

- Kā, lūdzu?

- Tev vajadzēs kļūt par manu sievu. Tas arī viss.

- Tas arī viss? - Roksana būtu iesmējusies, bet nedomāja, ka viņai tam pietiktu spēka. Tomēr viņai izdevās piecelties kājās. - Tu man saki, ka man jākļūst par tavu sievu. Vai tas domāts ar visiem “jā” un “līdz nāve mūs šķirs”?

- Es tevi bildinātu, taču nospriedu, ka tu tikai veltīgi tērētu laiku, visu apdomādama un izsvērdama. Tāpēc es tev gluži vienkārši pasaku.

Roksana izaicinoši izslēja zodu.

- Un es tev gluži vienkārši pasaku...

- Nevajag. - Lūks pastiepa roku un piecēlās kājās, tagad viņi stāvēja aci pret aci. - Es grasījos tevi bildināt tajā naktī, kad būtu atgriezies no Sema aplaupīšanas ar safīriem pilnām kabatām.

Šie vārdi izdzēsa Roksanas dusmas, viņai aizrāvās elpa.

-Tiešām?

- Es visu biju ļoti labi izplānojis. Es grasījos izvēlēties romantisko va-riantu. Biju pat ielicis kabatā gredzenu. Taču Brazīlijā man bija tas jā-pārdod.

- Brazīlijā. Skaidrs.

-Ko tu būtu darījusi, ja es tevi toreiz būtu bildinājis?

- Nezinu. - Tā bija patiesība. - Mēs nekad nebijām par to runājuši. Man liekas, es domāju, ka viss turpināsies tādā pašā garā kā līdz tam.

- Bet neturpinājās.

- Nē, neturpinājās. - Viņa apmulsusi nopūtās. - Es būtu to apdomā' jusi. Es to būtu pamatīgi apdomājusi.

- Un, ja es tevi bildinātu tagad, tu darītu to pašu. Tāpēc es šo fāzi izlaižu. Mēs apprecēsimies - vai arī viss pārējais norunātais zaudē savu jēgu.

- Tu nevari ar draudiem piespiest mani precēties.

-Ja draudi nepalīdzēs, es tevi pavedināšu. - Viņš glāstīja Roksanas rokas; tas bija vecs ieradums, kas viņu vēl joprojām uzbudināja. - Un teikšu tev, ka mīlu tevi. Ka tu esi vienīgā sieviete, kuru es jebkad esmu mīlējis. Un kuru mīlēšu mūžīgi. - Viņš pavisam maigi pievilka Roksanu sev klāt, ļaujot savām lūpām rotaļīgi un viegli pieskarties viņējām. - Es gribu tev daudz solīt un dzirdēt, ko tu solīsi man. Es gribu, lai mums abiem būtu vēl vairāki bērni. Un es gribu būt līdzās, kamēr viņi paaugsies tavā klēpī.

- Ak, Lūk... - Ja vien viņa nezinātu, ka tas nav iespējams, viņai būtu šķitis, ka sajutusi apelsīnu ziedu aromātu. Laulības, viņa nodomāja. Tās bija tik pierastas, tik ikdienišķas. Un tik aizraujošas. - Apsoli, ka tu nekad, nekad nesauksi mani par savu vecenīti.

- Esmu gatavs zvērēt ar asinīm.

- Es piekrītu. - Roksana piespieda plaukstu pie lūpām, it kā justos

satriekta, ka šie vārdi izsprukuši. Tad viņa iesmējās un pateica tos vēlreiz. - Es piekrītu. Sarunāts.

- Nekādas pārdomāšanas! - Lūks brīdināja, paceldams viņu uz rokām, lai strauji sagrieztu riņķī.

- Es nekad nelaužu savus solījumus.

- Tad nākamajā uzstāšanās reizē mēs tiksim stādīti priekšā kā Kela-hans un viņa brīnišķīgā sieva Roksana Novēla.

- Nemaz neceri! - Kad Lūks viņu nolaida zemē, Roksana iebelza pa viņa plecu.

- Nu labi. Tikai Kelahans un Novēla. - Viņš sarauca uzacis. - Tas ir alfabētiskā secībā, Roksij.

- Novēla un Kelahans. Es biju tā, kas tev iemācīja tavu pirmo kāršu triku, vai atceries?

- Tu jau nekad neļauj man to aizmirst. Sarunāts. - Viņš lietišķi paspieda Roksanai roku. - Netam būs likumīgi precējušies vecāki un suns. Ko gan vēl bērns varētu vēlēties?

- Tas ir tik vienkārši, ka kļūst mazliet baisi. - Roksana izvilka pirkstus caur matiem. - Un kas attiecas uz suni...

- Džeiks izgāja laukā pastaigāties ar viņu. Neraizējies! Maiks jau veselu stundu nav sagrauzis neko vērtīgu. Un lieki nesatraucies par viņa vēderu, Roksij. Es šorīt redzēju, kā tu viņam dod šokolādes cepumus.

-Tas bija mans plāns. Es nospriedu, ka barošu viņu tik ilgi, līdz viņš kļūs pārāk resns un vairs nespēs uzrāpties augšstāvā, lai pačurātu uz guļamistabas paklāja.

- Tu kasīji viņam aiz ausīm, sūtīji skaļus gaisa skūpstus un ļāvi viņam laizīt savu seju.

- Tas bija vājprāta mirklis. Bet tagad es jau jūtos daudz labāk.

- Labi, jo mums jāizrunā vēl kaut kas.

- Ak vēl kaut kas?

-Jā. Mēs atteiksimies no zagšanas.

- Mēs... - Roksana patiesi nespēja darīt neko citu kā apsēsties. - Atteiksimies?

- Pilnīgi un galīgi. - Lūks apsēdās viņai līdzās. - Arī par to esmu daudz domājis. Tagad mēs esam vecāki, un es, cik drīz vien iespējams, gribētu vēl vienu mazuli. Es uzskatu, ka, gaidot mazuli, tu nedrīksti nodarboties ar tādām lietām.

- Bet... tas ir mūsu dzīvesveids.

- Tas bija mūsu dzīvesveids, - Lūks izlaboja. - Un mēs šajā jomā bijām vislabākie. Aiziesim, kamēr vēl esam vislabākie, Roksij. Līdz ar Maksa aiziešanu šī ēra ir beigusies. Tagad mums jāsāk pašiem sava. Un, Dieva dēļ, ko mēs iesāksim, ja Nets pieaudzis ciešām kļūs policists? - Lūks jau atkal skūpstīja viņas pirkstus un smējās. - Viņš varētu mūs arestēt. Vai mēs neuzkrautu bērnam pārāk lielu vainas apziņu, ja viņam būtu jāarestē pašam savi vecāki?

-Tu runā muļķīgi. Bērni bieži maina savus nākotnes plānus.

- Par ko tu gribēji kļūt, kad tev bija četri gadi?

- Par burvju mākslinieci, - Roksana nopūzdamās atbildēja. - Bet kāpēc no tās atteikties, Kelahan? Vai mēs nevarētu to gluži vienkārši... to atlikt uz laiku?

- Šādā veidā būs vieglāk, Roksij. - Viņš noglāstīja Roksanas roku. - Tu pati to zini.

- Mēs apzagtu tikai ļoti bagātus cilvēkus ar rudiem matiem.

- Samierinies, mīļā!

Roksana skaļi nopūtās.

- Precēšanās, sava uzņēmuma izveidošana un vēl pilnīgi likumīgs dzīvesveids! Nezinu, Kelahan, vai es to spēšu izturēt.

- Mēs varam paņemt dienas pārtraukumu starp visiem trim jaunajiem plāniem.

Roksana zināja, ka Lūkam izdevies viņu pierunāt. Iztēles aina, kurā trīs pēdas garais Nets ar policijas žetonu pie krūtīm un saraudātām acīm ieslēdz viņu aiz restēm, bija par traku.

- Nākamais jaunums, ko tu man paziņosi, būs tāds, ka mēs sāksim uzstāties bērnu dzimšanas dienas svinībās. - Kad Lūks neko neatbildēja, Roksana satraukta izslējās. - Ak dievs, Lūk!

- Tā nemaz nav tik slikta doma. Patiesību sakot... pagājušajā nedēļā, kad biju aizgājis pakaļ Netam uz bērnudārzu, sākti runāties ar viņa audzinātāju. Es laikam apsolīju, ka mēs Ziemassvētkos parādīsim nelielu priekšnesumu.

Veselu minūti valdīja klusums, tad Roksana sāka smieties. Viņa smējās tik ilgi, līdz viņai vajadzēja saķert sānus, lai tie nesmelgtu. Lūks bija lielisks. Vienkārši lielisks. Un piederēja tikai viņai.

- Es mīlu tevi. - Roksana pārsteidza Lūku, apskaujot viņu un ilgi un cieši noskūpstot. - Es mīlu tevi tādu, kāds tu esi kļuvis.

- Es varu teikt to pašu. Vai gribi pamaigoties mēnesnīcā?

- Skaidrs, ka gribu! - Pirms Lūka lūpas piekļāvās viņējām, Roksana uzspieda tām savu pirkstu. - Tikai viens brīdinājums, Kelahan. Ja tu sadomāsi iegādāties mikroautobusu, es tevi pārvērtīšu par vardi.

Lūks noskūpstīja vispirms viņas pirkstu, tad lūpas un nosprieda, ka nogaidīs labāku brīdi, lai ieminētos par "Buick", par kura iegādi šorīt bija izdarījis pirmo iemaksu.

Makss būtu teicis - piemērota laika izvēle ir pati svarīgākā.

Nora Robertsa

TAISNĪGĀS ILŪZIJAS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektores Dace Kraule, Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

“Apgāds “Kontinents””,

LV'1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 23146817.

Tiem, kas labi pazīst Noras Robertsas darbus, autores jaunais romāns

“Taisnīgās ilūzijas“

pavērs jaunu, noslēpumainu šķautni viņas daiļradē.

Latvijā vēl izdoti šādi Noras Robertsas romāni:

“Karolīnas mēness”

“Pārdrošie sapņi”

“Nozagtā pagātne”

“Patvērums”

“Trīs eņģeļi”

“Slavenību noslēpumi”

“Dižā grēcinieka meitas”

“Apslēptās vērtības”

“Mīlestības sala”

“Patiesi meli”

“Rifs”

“Saldā atriebība”

Triloģija:

“Ugunī dzimusī”

“Ledū dzimusī”

“Grēkā dzimusī”

“Apgādā “KONTINENTS”” internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Mainīta-, (Tulk. no fr.. vati)

2

**■ Jā. (Tulk. no fr. ml.)

3

Mans drniifļs. (TkII<. 110/r. valj

4

PlānprātiņS! (Tulk. no/r. vai.)

5

Labvakar, mīļā viešņa! (Tulk. nofr. vai.)

6

U2 redzššanos, manu skaistulīt! (Tulk. nofr. vai.)

7

Labvakar! (Tulk. no (r. vai.)

8

Labvakar, kungs! (Tulk. nofr. vai.)

9

Man sirds sāk sisties straujāk. (Tulk. nofr. ml.)

10

Vēlu veiksmi! (Tulk. nnfr. vai.)

11

Un lūk! (Tulk. nofr. vai)

12

Māsiņā. (Tulk. no fr. vai.)

13

Žēlīgais Dievs! (Tulk. nu fr. vai.)

14

Nekac (Tulk. no fr. «ilj

15

Pietiek, heigns. (Tulk. no/r. vai.)

16

Kāpēc.’ (Tulk. no/r. vai.)

17

Karnevālu pēdējā diena. (Tulk, nofr. vai.)

18

jā. (Tulk. no sļinņti vai.)

19

Ber tml. (TuU{. nofr. VčtJ.)

Content

Robertsa Nora Taisnīgās ilūzijas

PIRMĀ DALA

PROLOGS

1

2.................................

3.................................

4

5.................................

6................................

7

OTRĀ DALA

8

9.................................

10................................

11................................

12................................

13................................

14...............................

15................................

16................................

18................................

19................................

20

21................................

22................................

24................................

25

26

27................................

28................................

29

30................................

31...............................

32................................

33................................

34................................

35................................

Latvijā vēl izdoti šādi Noras Robertsas romāni:

1