Robertsa Nora

Ziemeļblāzma

Nora Robertsa

Ziemeļblāzma

Manam mīļajam dēladēlam Loganam. Lai tava dzīve būtu kā dārgumu lādīte, kas pildīta ar smieklu dzirkstīm, piedzīvojumu mirdzumu, atklājumu un brīnumu spozmi. Tavu vērtslietu birumu caurstrāvos īstas mīlestības kvēle.

TUMSA

Beidz, labā sieviete; ir gaišā diena galā, Jau tumsa tuvojas.

VILJAMS ŠEKSPĪRS

Ak tumsa, tumsa, tumsa, Tik mēness staru atspulgs, Šai neglābjamā, nebeidzamā tumsā Nav cerību, ka beidzot ausīs rīts.

DŽONS MILTONS

Prologs

IERAKSTS DIENASGRĀMATA 1988. gada 12. februārī

Ap pusdienlaiku nosēdāmies uz Sanglesjēras. Nolaišanās izkratīja paģiras un atskurbināja, tiklīdz saskārāmies ar īsto, bargo pasauli uz zemes. Debesis ir skaidras, zilam kristālam līdzīgas. Kā no pastkartes tūristu pievilināšanai, un pa vidu spīd auksta, balta saule. Es to pieņemu par zīmi, ka mūsu kāpienam lemts notikt. Vēja ātrums ir apmēram desmit mezglu. Temperatūra patīkama mīnus desmit. Ledājs plats kā ielenes Keitas dibens un auksts kā viņas sirds.

Pat ja tā, vakar Keita mūs pavadīja kā pienākas. Iedeva pat tādu kā grupas atlaidi, ja to tā varētu saukt.

Velns viņu zina, ko mēs šeit iesāksim, ja nu vienīgi to var izskaidrot tā, ka mums taču ir kaut kur jābūt un kaut kas jādara. Kāpiens ziemas laikā Bezvārda kalnā ir tikpat labs kā jebkas cits, ja ne pat labāks.

Vīrietim reizi pa reizei kādu nedēļu vajadzīga atpūta, piedzīvojumi bez kaitīgā alkohola un izlaidīgām meičām. Kā citādi uzzina īsto vērtību šņabim un sievietēm, ja uz laiku netiek no tā visa prom?

Saskriešanās ar pāris puišiem no Lūnesijas mainīja ne tikai manu veiksmi pie spēļu galda, bet noskaņojumu kopumā. Līdz šim es pelnīju dienišķo maizi, virpuļodams tāpat kā citas vāveres ritenī, bet Aļaska ir zeme, kas zina, kā pievilkt man grožus.

Lai meitenes paliek mājās, esmu nolēmis veltīt dažas dienas puišu sabiedrībai. Kopā ar viņiem stāšos pretim dabas stihijai, riskēšu ar dzīvību un veselību tāpat vien aiz muļķības, kaut vai tādēļ, lai apzinātos, ka esmu dzīvs. Ne par samaksu, ne aiz pienākuma, arī ne tāpēc, ka tā sieviete neliek mani mierā ar savu tirdīšanu, bet nenoliedzama muļķīga neprāta dēļ, lai uzturētu garu.

Apakšā saradies pārāk daudz ļaužu. Sabūvēti jauni ceļi, kuru agrāk te nebija, un parādījušies jauni iedzīvotāji, lai gan pirms kāda laika nevienam nenāca ne prātā šeit apmesties. Kad atbraucu šurp pirmo reizi, te bija daudz tukšāks, un sasodītie Federālā izmeklēšanas biroja aģenti visu neregulēja.

Ak vajadzīga atļauja kāpšanai? Pārgājienam kalnos? Pie velna tos maitas ar visiem viņu noteikumiem un papīriem! Kalni pastāv jau sen, pirms kāds valdības birokrāts izgudroja, ka uz to rēķina var nopelnīt krietnu piķi. Un kalni te stāvēs vēl ilgi pēc tam, kad viņš līmēs savu sarkano aizlieguma lenti ellē.

Tagad es esmu ieradies nevienam nepiederošā zemē. Svēta zeme nevar kādam piederēt.

Ja būtu iespējams dzīvot kalnos, es uzslietu telti un nekad nebrauktu prom. Tomēr vai nu svēta vieta, vai ne tā pazudinās ātrāk nekā kašķīga sieva, turklāt bez mazākās žēlastības.

Tā nu es atpūtīšos nedēļu kopā ar sev līdzīgi domājošiem vīriem, uzrāpšos virsotnē, kurai nav nosaukuma, lūkošos pāri pilsētai, upei un ezeriem, izvairoties no aģentu radītajiem ierobežojumiem un spļaujot virsū viņu vārgajiem mēģinājumiem mani iegrožot un savaldīt.

Aļaska nepieder nevienam, tikai pati sev, vienalga, cik ceļu, zīmju vai noteikumu uz tās sataisīts. Aļaska ir pēdējā no dabas mežameitām, un Dievs Aļasku par to mīl. Es arī.

Mēs esam iekārtojuši nometni, saule slīd aiz augstajām virsotnēm, ietinot mūs ziemas krēslā. Ielīduši teltī, labi paēdam, palaižam apkārt "zālīti" un runājam par rītdienu.

Rīt mēs kāpsim kalnā.

Pirma nodaļa

CEĻĀ UZ LŪNESIJU 2004. gada 28. decembrī

Ieslodzīts raustīgā konservu kārbā, kuru tikai izsmejot varēja saukt par lidaparātu, cauri gaisa bedrēm un pāri sniegotiem kalniem Igneisijs Bērks virzījās pretim pilsētai ar nosaukumu Lūnesija.

Pa iluminatoru ieplūda blāva ziemas gaisma. Izrādījās, ka viņš vēl nebija gatavs mirt, un domās viņš sacerēja epifāniju.

Cik briesmīgi bija aptvert, ka viņa liktenis neglābjami atrodas sveša cilvēka rokās, kaut kāda tipa varā, kurš ģērbies spilgti dzeltenā vējjakā un seju gandrīz pilnīgi aizsedzis ar nodriskātu pilota ādas cepuri, ko uzmaucis virsū purpursarkanai vilnas micītei.

Ankoridžā šis puisis šķita diezgan uzticams, bija sirsnīgi sitis Neitam plaukstā un tad ar īkšķi norādījis uz konservu bundžu ar propelleriem.

Pēc tam viņš lika Neitam saukt viņu "vienkārši par Ākstu". Tajā brīdī Neitu pirmo reizi bija pārņēmusi nepatīkama priekšnojauta.

Kādam muļķim jābūt, lai līstu iekšā lidojošā konservu bundžā, kuru vada puisis, vārdā Āksts?

Tomēr lidošana bija vienīgais veids, kā tik vēlu šajā gadalaikā nokļūt Lūnesijā. Tā vismaz bija paskaidrojusi pilsētas galva Hopa, kad viņi apsprieda, kā Neitam tur tikt.

Lidaparāts sasvērās uz labā spārna un metās lejup, Neita kuņģis pieskaņojās kritienam, un viņam atlika tikai pabrīnīties, ko Hopa domājusi, teikdama, ka ceļojums būs drošs.

Tad viņš nolēma, ka īstenībā viņam ir vienalga. Kāda tam nozīme dzīvot vai mirt? Iekāpjot lielajā lainerī, kas lidoja no Baltimoras uz Vašingtonu, viņš bija samierinājies ar apziņu, ka dodas pretim sava mūža galam.

Nodaļas psihoterapeits bija brīdinājis par risku pieņemt svarīgus lēmumus brīdī, kad viņam iestājusies depresija, bet tieši tā iemesla dēļ Neits bija pieteicies par Lūnesijas policijas priekšnieku un, nevērīgi paraustīdams plecus, piekritis stāties jaunajā amatā.

Pat tagad drebinādamies, mocīdamies ar nelabumu, Neits aptvēra, ka viņu uztrauc nevis pati nāve, bet gan tas, kā viņš ies bojā. Viņš negribēja izbeigt visu šo padarīšanu ar ietriekšanos kalnu drūmajā tumsā.

Ja viņš būtu palicis Baltimorā, pieklājīgāk apgājies ar psihoterapeitu un policijas šefu, gan jau saglabātu to pašu dienesta stāvokli. Tas nebūtu nekas briesmīgs.

Taču nē, viņš bija zilās liesmās sadedzinājis aiz sevis tiltus un tagad tiks sašķaidīts sarkanā putrā kaut kur Aļaskas kalnu grēdā.

"Tūlīt mūs maķenīt pakratīs…" Āksts noteica teksasieša izrunā.

Neits apvaldīja dusmas.

"Līdz šim gan gāja gludi."

Āksts pasmīnējis piemiedza ar aci.

"Šitas vēl nav nekas. Būtu pamēģinājis cīnīties pret vēju!"

"Nu nē, paldies! Cik vēl atlicis?"

"Nu jau nebūs vairs ilgi."

Lidmašīna parāvās atpakaļ un noraustījās. Neits padevies aizvēra acis. Domās viņš lūdzās, kaut nenāktos pavisam necienīgi pirms nāves vēl uzvemt uz zābakiem.

Savu mūžu viņš vairs nesēdīsies lidmašīnā. Ja izdzīvos, tad no Aļaskas aizbrauks ar automašīnu. Vai ies kājām. Kaut vai rāpos. Bet nekad vairs nepacelsies gaisā.

Lidmašīna tā palēcās, ka Neitam acis atkal atsprāga vaļā. Caur priekšējo stiklu viņš ieraudzīja triumfējošu saules gaismu, brīnumainu tumsas atkāpšanos, pērļainas debesis un balti zilu, ņirbošu pasauli apakšā. Starp negaidīti acu priekšā izaugušiem kalniem vīdēja neskaitāmi ar ledu klāti ezeri, un jūdzēm tālu stiepās sniegoti meži.

Austrumos apvārsni aizsedza milzenis, ko vietējie sauca par Denali vai vienkārši par Kalnu. Pat pavirši iepazinies ar apvidus ģeogrāfiju, Neits zināja, ka tikai svešinieki to saucot par Makinliju.

Vienīgā sakarīgā doma, kas turējās viņam prātā, kratoties lidaparātā, bija tā, ka tik milzīgu, iespaidīgu ainavu nevar uztvert par realitāti. Saule izlauzās cauri smagajam debesjumam, ēnas atkāpās, izgaisa, un pāri baltajai, mirdzoši ledainajai zemes virsai atspīdēja zila gaisma.

Uz mirkli Neitu pārņēma jūsma, aizmirsās kņudoņa pakrūtē, dzinēju nerimtīgā rēkšana un pat drēgnums, kas gluži kā migla turējās lidmašīnas salonā.

"Milzenis, vai ne?"

"Jā." Neits nopūtās. "Milzenis."

Viņi virzījās uz rietumiem, bet kalns visu laiku palika redzeslokā. Tagad Neits saskatīja, ka ledus klātais ceļš patiesībā ir līkumaina, aizsalusi upe. Netālu no krasta parādījās cilvēka radītas būves, automobiļi, mašīnas ar piekabēm.

Neitam šķita, ka viņš ielūkojas sniega kupola iekšienē, baltā, mēmā un nogaidošā.

Zem kājām kaut kas atsitās.

"Kas tur bija?"

"Šasijas. Esam Lūnesijā."

Lidmašīna piezemējoties tā ierēcās, ka Neits ieķērās sēdeklī, piespiežot pēdas pie grīdas.

"Ko jūs teicāt? Kur? Kur?"

"Uz upes. Šajā gadalaikā tā ir pamatīgi aizsalusi. Nav jāuztraucas."

"Bet…"

"Tālāk ar slēpēm."

"Ar slēpēm?" Neits tūdaļ atcerējās, ka viņš necieš ziemas sporta veidus. "Vai ar slidām nebūtu jēdzīgāk?"

Āksts gluži kā negudrs iesmējās, kad lidaparāts atsitās pret ledusgāli.

"Tas tik būtu ko vērts! Lidmašīna uz slidām… Vareni!"

Lidmašīna palēcās un bremzēja, likdama Neitam pakrūtē sažņaugties kamolam. Tad, cēli paslīdējusi, tā apstājās. Āksts izslēdza dzinējus, un pēkšņajā klusumā Neits ausīs saklausīja savus sirdspukstus.

"Ar tādu darbu tev noteikti atalgojums ir par mazu," Neits, tik tikko spēdams parunāt, sacīja. "Tas nav samaksājams."

"Pie velna!" Āksts uzsita Neitam pa plecu. "Lietas būtība jau nav algā. Esi sveicināts Lūnesijā, priekšniek!"

"Tev taisnība, veco zēn…"

Neits nolēma tomēr nekrist ceļos un neskūpstīt zemi. Tad viņš ne tikai izskatītos smieklīgs, bet droši vien piesaltu pie ledus. Tā nu viņš grīļodamies izkāpa ārā neaptveramajā aukstumā, domās lūgdamies, kaut ātrāk tiktu zem jumta siltumā un drošībā, saglabājot veselo saprātu.

Tagad galvenais bija nepaslīdēt uz ledus, lai nelauztu kājas vai kaklu.

"Par mantām neuztraucies, priekšniek!" Āksts uzsauca. "Es tev tās aizvilkšu."

"Paldies!"

Cenzdamies noturēt līdzsvaru, Neits pamanīja sniegā stāvam cilvēku. Tas bija ģērbies brūnā, siltā jakā ar kapuci un melnu kažokādas apdari, gar kuru nepacietīgi novirmoja mazi dūmu mutulīši. Neits sāka iet dūmu virzienā pa grubuļaino ledu, pūlēdamies saglabāt vismaz tik daudz pašcieņas, cik nu pēc tāda lidojuma to spēja.

"Igneisijs Bērks."

Ar garaiņu pilnu dvašu viņu sasniedza aizsmakusi sievietes balss. Neitam paslīdēja kāja, tomēr viņš pamanījās noturēties taisni un, sirdij dauzoties, tika pāri apsnigušai sanesai.

"Anastasija Hopa." Pastiepusi cimdotu plaukstu, viņa stingri sakratīja Neita roku. "Tu izskaties tāds kā izšūpots. Ākst, vai tu pajokojies ar mūsu jauno priekšnieku no pilsētas?"

"Nē, cienītā. Vainīgs laiciņš tāds vējains."

"Kā jau parasti. Glīts gan tu esi. Pat nelabā dūša nav kaitējusi… Ņem iedzer malciņu!"

Veikli izvilkusi no kabatas sudraba blašķi, viņa pagrūda to Neitam rokās.

"Hmm…"

"Dzer! Pagaidām jau vēl neesi darbā. Mazliet brendija tevi nomierinās."

Nospriedis, ka par ļaunu jau nenāks, Neits atskrūvēja vāciņu, lēni ieņēma malku un sajuta gluži vai belzienu taisni pa drebošo pakrūti.

"Paldies!"

"Mēs tevi iekārtosim "Paspārnē", tur varēsi atvilkt elpu." Viņa devās pirmā prom pa iemīdītu taku. "Vēlāk, ar skaidru galvu, izrādīšu tev pilsētu. Tā stipri atšķiras no Baltimoras."

"Kas nu ir, tas ir."

Neitam apkārt viss atgādināja filmas dekorāciju. Zaļi un balti koki, upe, sniegs, guļbaļķu būves, no skursteņiem kāpjoši dūmi un cauruļvadi. Ainava saplūda neskaidrā miglā, atgādinot, cik ļoti viņš pārguris un slikti jūtas. Viņš nebija pagulējis nedz viena, nedz arī otra lidojuma laikā; ja parēķināja, sanāca, ka pēdējo reizi horizontālā stāvoklī atradies pirms divdesmit četrām stundām.

"Laba, skaidra diena," sieviete ierunājās. "Kalni paveras skatienam gluži kā izstādē. Tūristiem īsta pasaka."

Jā, gluži vai pastkartīte, pat mazliet nomācoša, Neits sprieda. Viņš jutās kā kinofilmā vai ielauzies sveša cilvēka sapnī.

"Patīkami redzēt, ka esi saģērbies kā pienākas." Viņa vērtējoši nolūkoja Neitu. "Daudzi no jūsu puses ierodas smalkos kažokos, dārgos zābakos un salst kā prusaki."

Visu, kas mugurā, līdz pat siltai apakšveļai un pārējam ceļasomā, Neits bija pasūtījis internetā no Edija Bauera pēc tam, kad bija saņēmis pilsētas galvas Hopas elektronisko vēstuli ar ieteikumiem.

"Jūs jau man ļoti sīki uzskaitījāt, kas nepieciešams."

Viņa pamāja.

"Tāpat kā to, kas mums būs vajadzīgs no tevis. Neliec man tevī vilties, Igneisij!"

"Nekādā ziņā, pilsētas galva Hopa, taču sauciet mani par Neitu."

"Un tu mani vienkārši par Hopu. Tāpat kā pārējie ir pieraduši mani saukt."

Viņa uzkāpa uz garas koka verandas.

"Un šeit ir "Paspārne". Viesnīca, bārs, ēdnīca, sabiedrisks klubs viss vienā mājā. Tev šeit būs istaba, īre ietilpst atalgojumā. Ja vēlēsies mainīt dzīvesvietu, tas paliek paša ziņā. "Paspārne" pieder Šarlīnei Haidelai. Viņa pasniedz garšīgas maltītes, un pie viņas valda tīrība. Viņa par tevi parūpēsies. Turklāt centīsies ielīst pie tevis gultā."

"Kā, lūdzu?"

"Tu esi izskatīgs vīrietis, un Šarlīnei uz tādiem ir vājība. Viņa tev ir par vecu, bet viņai tā neliksies. Gan jau pats izlemsi, viss atkarīgs no tevis."

Tad viņa pasmaidīja, un Neits zem kapuces ieraudzīja sārtu, ziedošu seju, gluži kā ābolīti ari pēc formas. Riekstu brūnās acis dzirkstīja, mute gara, ar plānām lūpām kaktiņos liecās augšup.

"Mums, tāpat kā daudzās vietās citur Aļaskā, ir vīriešu pārpalikums. Tas nenozīmē, ka vietējās dāmas neieradīsies izlūkot. Tu būsi svaigs medījums, un ne mazums gribēs izmēģināt, vai nevar kas iznākt. Brīvo laiku izmanto pēc saviem ieskatiem, Igneisij, taču darba laikā lai nebūtu nekādas skuķu tvarstīšanas."

"Es to pierakstīšu, lai neaizmirstu."

Hopas smiekli nodārdēja kā miglas taure divi spalgi pūtieni. Lai pastiprinātu to iespaidu, viņa vēl uzsita Neitam pa roku.

"Kāpēc ne!"

Atrāvusi vaļā durvis, Hopa ieveda Neitu sen gaidītajā siltumā.

Viņš saoda degošas malkas un kafijas smaržu, kaut ko ceptu ar sīpoliem un aicinošu sievietes aromātu.

Plašā telpa bija neuzkrītoši nodalīta ar pieciem galdiņiem divām un četrām personām no bāra letes centrā, pie kura vienā rindā bija salikti sarkani, gadu gaitā ar apmeklētāju dibeniem nodeldēti ķebļi.

Pa labi no ieejas varēja saskatīt biljarda galdu un to spēli, kas atgādināja galda futbolu, kā arī mūzikas automāta zibšņus.

Tālāk pa labi sākās tāds kā vestibils. Neits pamanīja leti, plauktus ar atslēgām, dažas aploksnes vai dokumentu mapes.

Kamīnā dega malka, liesmām šaudoties, un pa logiem pavērās skats uz iespaidīgo kalnu ainavu.

Neita uzmanību saistīja oficiante pēdējos grūtniecības mēnešos ar garu, spīdīgi melnu bizi pār muguru. Viņas rāmās sejas vaibsti bija tik valdzinoši un skaisti, ka Neits acis vien iepleta. Šī sieviete ar maigajām, tumšajām acīm un zeltaino ādu viņam atgādināja madonnu Aļaskas iedzimtās versijā.

Viņa lēja kafiju diviem vīriem, kas sēdēja pie atsevišķa galdiņa. Pie cita apmēram četrus gadus vecs zēns izkrāsoja bilžu grāmatu. Tvīda žaketē ģērbies kungs smēķēja pie bāra letes un lasīja "Ulisu" nobružātos vākos.

Pie tālākā galda kāds vīrs ar brūnu bārdu, kas stiepās pār rūtota, dzeltenbrūna flaneļa kreklu, dusmīgi kaut ko purpināja laikam strīdējās pats ar sevi.

Galvas pagriezās uz ienākušo pusi, atskanēja sveicieni Hopai, kura atmeta kapuci, atklājot kuplus, sirmus matus. Neitam pievērsās ziņkāri, pētīgi skatieni, bet bārdainis viņu uzlūkoja pat ar neslēptu naidīgumu.

"Iepazīstieties Igneisijs Bērks, mūsu jaunais policijas priekšnieks," Hopa paziņoja, atvelkot vējjakas rāvējslēdzēju. "Tur pie galda sēž Dekss Trilbijs un Hanss Finkls, bet tas ar nikno ģīmi ir Bings Karlovskis. Oficianti sauc Roza Itu. Kā šodien jūtas mazais, Roza?"

"Nemierīgs. Esiet sveicināts, šef!"

"Sveicināta!"

"Šis ir profesors." Hopa uzsita pa plecu vīram tvīda žaketē pie bāra. "Vai grāmatā kaut kas mainījies kopš iepriekšējās reizes, kad to lasīji?"

"Kaut ko vienmēr var atrast." Viņš noņēma brilles metāla ietvarā, lai ciešāk nopētītu Neitu. "Jums bijis garš ceļš."

"Jā," Neits piekrita.

"Vēl jau nav galā." Uzspraudis brilles atpakaļ uz deguna, profesors no jauna pievērsās lasīšanai.

"Un šis skaistulītis ir Džese, Rozas dēls."

Zēns turēja melno, cirtaino galviņu pār grāmatu, tad pacēla lielas, melnas acis. Viņš pastiepa rociņu un parāva Hopu aiz jakas, lai viņa noliecas un dzird viņa čukstus.

"Neuztraucies, Džese. Dabūsim viņam tādu."

Atsprāga vaļā durvis aiz bāra, un tajās parādījās liela, melna masa baltā priekšautā.

"Lielais Maiks," Hopa paziņoja. "Viņš ir pavārs. Dienēja flotē, līdz Kodiakā uzķērās uz vienu mūsu vietējo meiteni."

"Ievilka slazdā ka nemetas," Lielais Maiks smaidīdams atzina. "Esiet sveicināts Lūnesijā!"

"Sveicināti!"

"Jaunajam policijas šefam jāpaēd kaut kas karsts un garšīgs."

"Šodien ir laba zivju zupa," Lielais Maiks apgalvoja. "Jums vajadzētu iet pie sirds. Vienīgi ja nedodat priekšroku gaļai, šef."

Neits uzreiz nespēja pierast pie uzrunas šefs. Viņš aptvēra, ka visu skatieni vērsti uz viņu.

"Zivs derēs. Ļoti labi."

"Tad mēs tūlīt jums to pienesīsim."

Maiks metās atpakaļ uz virtuvi, un Neits vēl saklausīja, kā viņš zemā baritonā noducināja meldiņu "Mīļā, ārā ir auksts".

Dekorācijas, pastkartīte, Neits domāja. Vai tā ir luga, kas tiek uzvesta uz skatuves, kuru viņš vēro no malas? Pats sevi viņš uztvēra kā neinteresantu cilvēciņu no publikas.

Hopa pacēla pirkstu, liekot Neitam palikt uz vietas, kamēr viņa ieiet blakus telpā. Neits noskatījās, kā viņa apmet loku ap leti un paķer no plaukta atslēgu.

Tajā mirklī atvērās durvis aiz letes, un pa tām iznāca nepārspējama blondīne.

Viņa atstāja satriecošu iespaidu kā jau blondīnei pienākas, pēc Neita domām. Sievietes viļņainie mati saules gaismas krāsā krita līdz ļoti iespaidīgām krūtīm, kuras vēl īpaši izcēla pieguļošs zils džemperītis. Neits tikai pēc mirkļa spēja pievērsties sejas apbrīnošanai, jo vispirms vajadzēja aplūkot džemperīti un tik apspīlētus džinsus, kas varētu saspiest kādus iekšējos orgānus.

Neitam patiešām nebija ne mazāko iebildumu to visu apskatīt.

Sejā nevainīgi staroja zilas acis, kontrastējot ar pilnīgām, sarkanām lūpām. Diezgan dāsni uzkrāsojusies, sieviete atgādināja lelli Bārbiju.

Vīriešu nāve Bārbija.

Kaut ari apģērbs varēja radīt zināmus ierobežojumus, viņa, izlocīdama visu augumu, augstpapēžu kurpēs, bet bez kapes, apgāja apkārt letei un ielīgoja ēdamzālē. Tur viņa laiski atslīga pret bāru.

"Sveiks, skaistulīti" Viņas balss skanēja kā aizsmakusi murrāšana Šarlīne smaidīja kā samīļots kaķēns. "Es jūs varu uzvest augšā, šef Bērk, un iekārtot istabā. Vēlāk aiznesīsim jums karstu maltīti."

"Es pati viņu uzvēdīšu." Hopa apņēmīgi sažņaudza atslēgu dūrē, bet melnā plāksnīte ar istabas numuru palika nokarājamies no plaukstas. "Āksts atnesīs somas. Lai Roza pataupa viņam Maika sagatavoto zivju zupu. Nāc, Igneisij! Iepazīsies tuvāk, kad stingri turēsies uz kājām."

Neits pats varētu atbildēt par sevi, taču viņš saprata, ka tas būtu bezjēdzīgi. Viņš sekoja Hopai laukā pa durvīm un augšā pa kāpnēm paklausīgi kā sunītis aiz saimnieka.

Viņš dzirdēja kādu nopurpinām: "Jauniņais!" ar tādu intonāciju, kas nepārprotami nozīmēja mīkstmiesis. Neits pieņēma, ka tas ir apvainojums, tomēr neļāvās uztraukumam.

"Šarlīne jau negrib neko ļaunu," Hopa teica. "Viņa tikai izmanto katru mazāko iespēju, lai pakoķetētu."

"Neraizējieties par mani, māmiņ…"

Hopa atkal skaļi iesmējās, tad ielika atslēgu 203. istabas durvīs.

"Šarlīnes vīrs pirms kādiem piecpadsmit gadiem pameta viņu vienu ar meitiņu. Megu viņa izaudzinājusi kārtīgu, kaut ari reizēm abas plēšas gluži kā kaķenes. Kopš tā laika viņai pielūdzēju nav trūcis, ar katru gadu tie ir arvien jaunāki gados. Es jau teicu, viņa tev ir par vecu." Hopa paskatījās pār plecu. "Īstenībā ar viņas gājieniem tu viņai esi par vecu. Tev ir kādi trīsdesmit divi, vai ne?"

"Bija, kad aizbraucu no Baltimoras. Cik ūdeņu jau aiztecējis!"

Hopa tikai nogrozīja galvu un atvēra durvis.

"Šarlīne ir vismaz divpadsmit gadus vecāka. Viņas pieaugusī meita ir gandrīz tavos gados. Paturi to prātā!"

"Man likās, ka sievietes neatzīst tās, kuras ielaižas ar jaunāku puisi."

"Daudz tu zini par sievietēm! Jā, mums ir dusmas, bet galvenokārt tāpēc, ka mēs pašas neesam to puisi noķērušas pirmās. Re nu, šī ir tā istaba."

Neits iegāja telpā ar koka paneļu sienām, dzelzs gultu, skapīti un spoguli vienā kaktā un apaļu galdiņu, diviem krēsliem un nelielu rakstāmgaldu otrā.

Istaba bija tīra, plaša un neizteiksmīga kā balto rīsu paciņa.

"Tur ir virtuvīte." Hopa piegāja pie zila aizkara, pavilka to, un atklājās mazs ledusskapis, plīts ar diviem riņķiem un izlietne Neita plaukstas lielumā. "Ja nu vienīgi ēdienu gatavošana tev sagādā prieku, bet citādi es iesaku doties lejā un ieturēties apakšstāvā. Viņi labi baro. Nav jau šeit viesnīca "Riča", un Šarlīnei ir arī smalkāki numuri, taču mūsu budžets neļauj vairāk izdot." Viņa devās uz istabas otru galu. "Un tur ir vannasistaba. Ar visām labierīcībām."

"Oho!" Neits pabāza tajā galvu.

Vannasistabas izlietne bija lielāka nekā virtuvē, lai gan tikai nedaudz. Vannas nebija, bet Neitam pietika ar dušu.

"Jūsu mantas, šef!" Āksts ienesa divas ceļasomas un sporta somu, it kā tās būtu tukšas. Nometa uz gultas, un matracis ieliecās. "Ja esmu vajadzīgs, būšu lejā, iekodīšu. Pa nakti palikšu tepat, rītdien lidošu uz Tolkītnu."

Atsveicinoties viņš piesita pirkstu pie pieres un izgāja.

"Velns… Pag!" Neits sāka meklēt pa kabatām sīknaudu.

"Gan es izsniegšu viņam dzeramnaudu," Hopa viņu mierināja. "Iekams tava darbadiena nav sākusies, tu esi Lūnesijas municipalitātes viesis."

"Esmu ļoti pateicīgs."

"Gaidu no tevis ražīgu darbu, un tad jau manīsim, kā veiksies."

"Apkalpošana numurā!" Šarlīne nodūdoja, ienākot ar paplāti rokās. Gurniem šūpojoties kā metronomam, viņa piegāja pie galda un nolika paplāti uz tā. "Lūdzu, garšīga zivju zupa un kārtīga sviestmaize. Kafija ir karsta."

"Jauki smaržo. Liels paldies, mis Haidela!"

"Nu, nu, tev es esmu Šarlīne," viņa atļāva un paplikšķināja bērnišķi zilās acis. Jā, Neits nodomāja, viņa ir cītīgi vingrinājusies. "Mēs šeit esam kā viena liela, laimīga ģimene."

"Ja tā būtu, mums nevajadzētu policijas šefu."

"Hopa, nenobiedē viņu! Vai šī istaba ir gana laba, Igneisij?"

"Sauciet mani par Neitu. Jā, paldies! Laba."

"Paēd un liecies uz auss," Hopa ieteica. "Kad būsi atguvies, padod ziņu. Es tev izrādīšu apkārtni. Pirmais uzdevums būs apmeklēt rītdien sanāksmi rātsnamā, tur iepazīstināsim tevi ar visiem, kuri uzskatīs par vajadzīgu ierasties. Pirms tam apskatīsim iecirkni, satiksi savus divus palīgus un Pīču. Dabūsim tev arī zvaigzni."

"Zvaigzni?"

"Džese pieprasīja, lai tev tā būtu. Nāc, Šarlīne! Ļausim viņam atpūsties."

"Pakliedz uz leju, ja kaut ko ievajagas." Šarlīne aicinoši pasmaidīja. "Vienalga, ko."

Šarlīnei aiz muguras Hopa sagrozīja acis uz debesīm. Viņa apņēmīgi uzlika roku uz Šarlīnes delma un izvilka viņu laukā. Noklaudzēja papēdīši uz koka grīdas, atskanēja sievišķīgs spiedziens, un durvis aizcirtās.

Neits vēl saklausīja Šarlīnes aizvainoto čukstu.

"Kas tev lēcies, Hopa! Es tikai izturos draudzīgi…"

"Tev beidzot jāiemācās atšķirt viesnīcnieces draudzīgumu no bordeļa saimnieces uzvedības."

Neits pagaidīja, līdz bija drošs, ka viņas ir prom, un aizslēdza durvis. Novilcis jaku, viņš ļāva tai nokrist uz grīdas, cepure sekoja turpat. Attinis šalli, viņš nometa arī to. Attaisīja rāvējslēdzēju siltinātajai vestei, un tā ari nokļuva tajā pašā kaudzē.

Palicis kreklā, biksēs, siltajā apakšveļā un zābakos, viņš piegāja pie galda un, paņēmis šķīvi ar zupu un karoti, nostājās pie tumšā loga.

Pulkstenis uz naktsgaldiņa rādīja pusčetri pēcpusdienā, bet laukā valdīja piķa melna nakts. Tomēr dega ielu laternas, Neits ievēroja, ēdot zupu, un varēja atšķirt ēku kontūras. Mājas bija izrotātas ar krāsainām lampiņām, Ziemassvētku vecīšiem uz jumta un zīmētiem ziemeļbriežiem.

Ne cilvēku, ne dzīvības, ne kustības.

Būdams pārāk noguris un izsalcis, viņš ēda mehāniski, nejuzdams garšu.

Šķita, ka tas, kas redzams aiz loga, ir filmas dekorācijas, nevis dzīves īstenība. Ēkas varēja būt mākslīgas tikai fasādes un pāris sastaptie cilvēki tikai izdomāti scenārija varoņi.

Varbūt viņam rādījās gargaras halucinācijas no depresijas, nomāktības un dusmām vai no nezin kādām nepatīkamām emocijām, kas viņu bija ierāvušas melnajā tukšumā.

Drīz viņš pamodīsies mājās, Baltimorā, un centīsies sakopot enerģiju, lai tiktu galā ar kārtējiem ikdienas darbiem.

Neits paņēma sviestmaizi, piegāja atkal pie loga un ēda, skatīdamies ārā uz tukšo, melnbalto pasauli ar dīvainajām svētku gaismiņām.

Varbūt doties laukā, tajā tukšajā izplatījumā? Tā viņš arī kļūtu par savādu iedomu tēlu. Viņš kļūtu melns kā pēdējais kinolentes rullis vecā filmā. Un tad tam pienāktu beigas.

Tā stāvēdams un daļēji vēlēdamies, lai pienāktu gals, viņš loga ietvarā ieraudzīja figūru. Tērpusies koši sarkanās drānās, tā gluži vai izlēca no bezkrāsainās kopainas un ienesa tajā kustību.

Figūra kustējās strauji un noteikti. Ātriem soļiem tā mērķtiecīgi šķērsoja balto klajumu, atstājot sniegā pēdu nospiedumu ēnas.

Es esmu šeit. Esmu dzīvs, un esmu šeit.

Neits nevarēja atšķirt, vai tur iet vīrietis, sieviete vai bērns, taču viņa uzmanību saistīja krāsas atspīdums un pārliecinātā gaita.

Kā sajūtot novērotāja interesi, gājējs apstājās un pacēla galvu.

Neits atkal uztvēra balto un melno krāsu. Balta seja, melni mati. Bet tēls saplūda tumsas un attāluma dēļ.

Diezgan ilgi nekas nenotika. Tad nezināmais gājējs atkal sāka iet "Paspārnes" virzienā un nozuda skatienam.

Neits aizrāva logam priekšā aizkarus.

Pēc mirkļa pārdomām viņš nocēla somas no gultas, atstādams tās neizsaiņotas uz grīdas. Neņemot vērā, ka istabā bija vēss, viņš izģērbās kails un palīda zem segu kalna, gluži kā lācis ierāpodams ziemas migā.

Tā nu viņš tur gulēja. Biezie, kastaņbrūnie mati, kas iekļāva šauro seju, bija izspūruši, dūmakaini pelēkās acis no noguruma un izmisuma blāvas. Zem dienu neskūtajiem rugājiem viņa āda bija bāla. Kaut ari atnestais ēdiens bija remdējis izsalkumu, organisms no pārpūles bija novārdzis kā pēc smagas, grūtas slimības. Trīsdesmit divu gadu vecumā viņam gan vajadzēja justies labāk.

Kaut tā Bārbija Šarlīne būtu uznesusi pudeli, nevis kafiju. Neits nebija nekāds dzērājs, un tas bija labi, jo tā viņam izdevās izvairīties no alkoholisma un citām atkarībām. Tomēr patlaban pāris stingrāku malku būtu ļāvuši atslābināt smadzenes un aizmigt.

Pēkšņi viņš izdzirdēja laukā iegaudojamies vēju. Pirms brīža viss bija klusu, bet nu tas brāzmaini pūta aiz logiem. No brāzieniem iekrakšķējās māja, un Neits saklausīja arī savu elpu.

Trīs vientuļas skaņas, tikpat skumjas kā trio.

Jāatslēdzas no visa, jāaizmirstas.

Pāris stundu jāpaguļ, Neits domāja. Tad viņš noskalos dušā ceļojuma putekļus un iestiprināsies ar kafiju.

Pēc tam, velns parāvis, viņš izlems, ko iesākt.

Viņš izslēdza gaismu, un istaba ieslīga tumsā. Pēc mirkļa ar viņu notika tas pats.

otra nodaļa

Tumsa ieskāva Neitu, ievilkusi gluži kā dubļos, kad sapnis izrāva viņu no miega. Viņš smagi ievilka elpu, izlaužoties no nebūtības varas. Āda bija sviedros saķepusi, un viņš nometa segu.

Gaiss smaržoja pēc kaut kā nepazīstama pēc priežu malkas, vecas kafijas, mazliet citrona. Tad viņš aptvēra, ka vairs taču neatrodas savā dzīvoklī Baltimorā.

Viņš bija zaudējis prātu un nonācis Aļaskā. Izgaismota pulksteņa ciparnīca uz naktsgaldiņa rādīja, ka patlaban ir pieci un četrdesmit astoņas minūtes.

Tātad viņam bija izdevies pagulēt, pirms sapnis aizdzina viņu atpakaļ realitātē.

Sapnī gan arī vienmēr bija tumsa. Melna nakts, blāvs, netīkams lietus.

Kordīta un asiņu smaka.

Apžēlojies, Neit! Man trāpīja…

Aukstas lāses tecēja viņam pār seju, siltas asinis spraucās caur pirkstiem. Viņa asinis un Džeka asinis.

Viņš nebija spējis apturēt asiņu straumi, tāpat kā lietu. Nebija viņa varā apvaldīt to, kas toreiz tumšā Baltimoras ielā aizskaloja prom ari viņa esības pamatus.

Nošaut vajadzēja mani. Nevis Džeku. Viņam bija sieva un

bērni, un man, nevis viņam, bija jāmirst netīrā šķērsielā pretīgajā lietū.

Taču Neits bija ticis cauri ar lodi kājā un sānā, kur tā izgāja cauri, nenodarot smagus bojājumus, tikai palēnināja viņa kustības, un tā nu Džeks bija rīkojies pirmais.

Pāris sekunžu, neliela kļūme un labs cilvēks aizgāja viņsaulē.

Neitam ar to vajadzēja sadzīvot. Viņš apsvēra iespēju izda■ rīt pašnāvību, bet tas būtu savtīgi, tā būtu necieņas izrādīšana draugam, partnerim. Izrādījās, ka dzīvot reizēm ir grūtāk nekā mirt.

Dzīvošana bija lielāks sods.

Neits piecēlās un iegāja vannasistabā. Un jutās smieklīgi pateicīgs par vārgo karstā ūdens strūklu dušā virs galvas. Pagāja labs laiciņš, kamēr noskalojās veselas netīrumu un sviedru kārtas, bet Neits par to neuztraucās. Laikam nebija nozīmes.

Viņš nolēma apģērbties, doties lejā un iedzert kafiju. Varbūt piezvanīt Hopai, lai ietu apskatīt policijas iecirkni. Tagad viņš uzvestos sakarīgāk un aizgaiņātu pirmo iespaidu, kādu bija atstājis par sevi kā par nejēgu ar aizmiglotu skatienu.

Nomazgājies un noskuvies Neits arvien vairāk atguva pašapziņu. Sameklējis tīras drēbes, viņš saposās, paņēma silto vējjaku un vēl ieskatījās spogulī.

"Igneisijs Bērks, Lūnesijas policijas šefs Aļaskā." Nogrozījis galvu, viņš gandrīz pasmaidīja. "Nu, šef, iesim saņemt zvaig-

, . ' 5)

zni.

Ejot lejā pa kāpnēm, viņš brīnījās par samērā lielo klusumu. Cik viņš bija lasījis, "Paspārne" bija šejieniešu pulcēšanās vieta. Tumšos, vientuļos ziemas vakaros jāskan troksnim no bāra, biljarda spēles klakšķiem, kādam senlaicīgam kantri mūzikas meldiņam no mūzikas kastes.

Taču, viņam ieejot bārā, skaistā aļaskiete Roza tikai gatavoja kafiju, gluži tāpat kā to bija darījusi iepriekš. Neits īsti nezināja, bet izskatījās, ka tiem pašiem diviem vīriem. Viņas zēns joprojām sēdēja pie galda, čakli izkrāsodams grāmatu.

Neits pārbaudīja pulksteni, kuru bija noregulējis pēc vietējā laika. Jā, septiņi un desmit minūtes.

Roza pagriezās un uzsmaidīja viņam.

"Šef!"

"Kluss vakars."

Viņas sejā atstaroja plats smaids.

"Ir jau rīts."

"Kā, lūdzu?"

"Pulkstenis ir septiņi no rīta. Jums derētu iekost brokastis."

"Es…"

"Paiet kāds laiciņš, kamēr pie tā pierod." Viņa pamāja uz tumšajiem logiem. "Pēc pāris stundām uz brīdi kļūs gaišāks. Apsēdieties! Es jums atnesīšu kafiju mundrumam."

Viņš bija nogulējis cauru nakti un pat nezināja, vai mulst vai priecājas par to. Viņš neatcerējās, kad pēdējo reizi bija izdevies nogulēt ilgāk par četrām piecām stundām pēc kārtas.

Nometis biezo jaku uz sola, Neits nolēma papūlēties un draudzīgi aprunāties. Piegājis pie Džeses galda, viņš paklaudzināja pa blakus krēsla atzveltni.

"Vai šeit ir aizņemts?"

Zēns lēni pacēla skatienu, uzlūkoja viņu no biezo matu apakšas un pamāja ar galvu. Mēli izbāzis starp zobiņiem, viņš turpināja krāsot. Neits apsēdās.

"Jauka, sārta govs," Neits atzīmēja, nopētījis topošo mākslas darbu.

"Govis nav sārtas, vienīgi tad, ja tās izkrāso."

"Esmu par to dzirdējis. Vai tu skolā mācies zīmēt?"

Džeses acis iepletās apaļas.

"Es vēl neeju skolā, man ir tikai četri gadi."

"Ko tu saki? Tikai četri? Man likās, kādi sešpadsmit." Neits iekārtojās ērtāk un pamirkšķināja Rozai, kura atnesa baltu krūzi ar biezām malām un ielēja tajā kafiju.

"Man bija dzimšanas diena, mēs ēdām kūku un piepūtām daudz balonu. Vai ne tā, mamm?"

"Jā gan, Džese." Viņa nolika ēdienkarti pie Neita elkoņa.

"Un mums drīz būs mazulītis. Un man ir divi suņi un…"

"Džese, ļauj šefam Bērkam apskatīt ēdienkarti."

"Īstenībā es gribēju lūgt Džesem padomu. Kas jums šeit brokastīs ir tāds labs?"

"Pankūkas!"

"Tātad pankūkas." Neits atdeva Rozai atpakaļ ēdienkarti. "Ar tām pietiks."

"Ja mainīsiet domas, pasakiet!" Taču vaigi viņai bija piesārtuši no apmierinājuma.

"Kādi suņi tev ir?" Neits pajautāja, un visu brokastu laiku tika izklaidēts ar sīku Džeses mājdzīvnieku aprakstu.

Šķīvis ar pankūkām, saruna ar mīļu bērnu bija daudz labāks veids, kā sākt dienu, nevis mokoties ar nakts murgiem. Neitam uzlabojās garastāvoklis, un viņš jau gatavojās zvanīt Hopai, bet tajā brīdī viņa ienāca pa durvīm.

"Dzirdēju, ka esi jau augšā," viņa paziņoja, atmetusi jakas kapuci. Sniegs novirpuļoja uz grīdas. "Šorīt tu izskaties daudz ņiprāks nekā vakardien."

"Atvainojiet, ka liku vilties."

"Tas nekas. Tagad esi kārtīgi izgulējies, brangi ieturējies, un tev ir laba kompānija," viņa piemetināja, veltīdama smaidu Džesem. "Vai esi gatavs doties ceļā?"

"Protams." Neits paņēma kaudzi ar siltajām virsdrēbēm.

"Tu esi vājāks, nekā domāju."

Neits palūkojās uz Hopu. Viņš apzinājās, ka izskatās izdēdējis. Ko citu varēja gaidīt, ja cilvēks zaudējis desmit mārciņas no sākotnējām simt sešdesmit mārciņām.

"Drīz uzbarošos, ja rītos ēdīšu pankūkas."

"Tev ir biezi mati."

Neits uzmauca galvā cepuri.

"Aug un aug, kur lai liekas."

"Man patīk, ka vīriešiem ir biezi mati." Viņa atvēra durvis. "Arī rudi."

"Man ir brūni," Neits automātiski aizrādīja un uzmauca cepuri dziļāk.

"Labi. Roza, pagaidām atpūtini kājas," Hopa vēl nosauca un tad devās ārā vējā un sniegā.

Aukstums pārsteidza Neitu kā ātrgaitas vilciens.

"Apžēliņ! Acis salst no pieres laukā."

Viņš ielēca "Ford Explorer", kuru Hopa bija atstājusi ietves malā.

"Tev asinis vēl neriņķo pietiekami strauji."

"Kaut arī tās riņķotu mežonīgā ātrumā, tik un tā ir sasodīti auksts, pie velna! Atvainojiet!"

"Lamājies droši. Saprotams, ka sasodīti auksts, ir taču decembris," viņa noteica, iesmējās sev raksturīgos, skaļos smieklus un iedarbināja motoru. "Brauksim ar mašīnu. Nav jēgas tumsā klumzāt kājām."

"Cik daudz cilvēku jums nosalst un cieš no hipodermijas gada laikā?"

"Daži aiziet bojā kalnos, bet tie galvenokārt ir tūristi vai trakie. Viens, vārdā Tīks, pirms trim gadiem janvārī pārdzērās un nosala savā saimniecības ēkā, lasot žurnālu "Playboy". Bet viņš bija idiots. Šejienieši prot par sevi parūpēties, un čīčako, kuri pārziemo, to iemācās vai arī brauc prom."

"Čīčako?"

"Jaunpienācēji. Pret dabu nav jāizturas nevērīgi, bet var iemācīties ar to sadzīvot, un prātīgi cilvēki to izmanto savā labā. Slēpo, brauc ar sniega kamanām, slido uz upes, nodarbojas ar bļitkošanu." Viņa paraustīja plecus. "Jāievēro piesardzības pasākumi un jābauda, ko daba dod, jo nekur jau no tās neizbēgsi."

Ar stingru, veiklu roku viņa vadīja automašīnu pa piesnigušajām ielām.

"Redzi, tur ir mūsu klīnika. Tajā strādā ārsts un māsiņa."

Neits nopētīja mazo, zemo ēku.

"Kas notiek, ja viņi netiek galā pašu spēkiem?"

"Lido uz Ankoridžu. Ārpus pilsētas dzīvo mūsu pilote. Mega Galoveja."

"Sieviete?!"

"Kas tad nu, vai tu esi sieviešu nīdējs, Igneisij?"

"Nē." Iespējams. "Es tikai pajautāju."

"Mega ir Šarlīnes meita. Ļoti laba lidotāja. Mazliet ķerta, bet, manuprāt, mūsu apstākļos pilotam tādam jābūt. Viņa tevi atvestu no Ankoridžas, bet tu ieradies dienu vēlāk, nekā mēs bijām paredzējuši, un viņai bija cits pasūtījums, tāpēc izsaucām Ākstu no Tolkītnas. Tu droši vien vēlāk satiksi Megu sapulcē."

Cik interesanti, Neits nodomāja.

"Rau, Stūra veikals, tur atradīsi visu nepieciešamo vai arī pasūtīsi, un tev to piegādās. Ta ir vecākā celtne Lūnesijā. Traperi to uzcēluši deviņpadsmitā gadsimta sākumā, Harijs un Deba to nopirka tūkstoš deviņi simti astoņdesmit trešajā un kopš tā laika ir krietni paplašinājušies."

Veikals bija divas reizes lielāks par klīniku, un tam bija divi stāvi. Logos jau mirdzēja gaisma.

"Pastā pagaidām ir arī banka, bet šovasar parūpēsimies arī par to. Blakus ir "Itālieša krodziņš". Tur pasniedz garšīgu picu. Ārpus pilsētas robežām neko nepiegādā."

"Pica."

"No Ņujorkas pirms trim gadiem atbrauca medībās itālietis. Iemīlējās. Un palika šeit dzīvot. Viņa vārds ir Džonijs Trivāni. Sākumā viņa picēriju sauca par "Trivāni", bet, tā kā apkārtējie to citādi nedevēja kā par "Itālieša krodziņu", tā tas arī iegājās. Viņš runā, ka vēloties piebūvēt klāt maiznīcu. Viņš pasūtīšot pa internetu sev no Krievijas līgavu, tā viņš saka. Kas zina, pasūtīs arī."

"Vai tad tur varēs dabūt svaigas bliņas?"

"Cerēsim. Laikrakstus pārdod tur tajā veikalā…" Hopa norādīja. "Tie, kuriem tas pieder, patlaban ir aizbraukuši. Tūlīt pēc Ziemassvētkiem aizveda bērnus uz Sandjego brīvdienās. Vietējais radio ar nosaukumu KLUN raida no turienes. Mičs Dobers to vada gandrīz vienpersoniski. Viņš visā visumā ir jautrs puisis."

"Tad es paklausīšos viņa programmu."

Pabraukājusi apkārt, Hopa atgriezās pa to pašu ceļu atpakaļ.

"Pusjūdzi uz rietumiem atrodas bērnudārzs un skola līdz divpadsmitajai klasei. Šobrīd mums mācās septiņdesmit astoņi skolēni. Tur ir nodarbības arī pieaugušajiem. Vingrošana, mākslas stundas un tamlīdzīgi pasākumi. No ledus iešanas līdz aizsalšanai tās notiek vakaros. Pārējā laikā pa dienu.

"Ledus iešana? Aizsalšana?"

"Kad upē kūst ledus, tuvojas pavasaris, bet, kad upe aizsalst, jāmeklē garās siltās bikses."

"Skaidrs."

"Mums ir pieci simti sešas dvēseles, tā teikt, pilsētas robežās, un vēl apmēram simt desmit dzīvo ārpus tās, bet skaitās mūsu rajonā. Nu jau tavā rajonā."

Neitam joprojām likās, ka viņš nolūkojas skatuves dekorācijās, kas ir tālu no reālās pasaules. Tālāk par tālu.

"Ugunsdzēsēji visi brīvprātīgie izbrauc no šejienes. Un tepat jau ir rātsnams." Viņa piebrauca pie lielas guļbūves. "Mans virs pirms trīspadsmit gadiem palīdzēja celt šo māju. Viņš bija Lūnesijas pirmais mērs un saglabāja šo posteni līdz savai nāves stundai tas notika pirms četriem gadiem februārī."

"Kāpēc viņš nomira?"

"Ar sirdslēkmi. Spēlēja hokeju uz ezera. Iesita ripu, nokrita un pagalam bija. Ļoti raksturīgi viņam."

Neits brīdi neko neteica.

"Kas uzvarēja?"

Hopa skaļi iesmējās.

"Viņa gols bija pēdējais. Spēle tā arī netika pabeigta." Hopa apturēja mašīnu. "Un šeit nu ir tava darbavieta."

Neits vērīgi palūkojās cauri tumsai un sniegam. Glīta ēka, no koka, acīm redzami jaunāka nekā apkārtējās. Bungalo stilā, ar mazu, slēgtu verandu, diviem logiem, katru savā pusē durvīm, tumšzaļiem slēģiem.

No ielas līdz durvīm bija izrakta un aizlocījās šaura taka gājējiem, bet uz īsā piebraucamā ceļa, kas nesen bija iztīrīts, taču jau atkal klāts ar pāris collu biezu svaiga sniega segu, stāvēja zila automašīna.

Abos logos dega gaisma, no melnā skursteņa uz jumta pacēlās pelēku dūmu mutulis.

"Vai sāksim strādāt?"

"Tu sāksi. Tevi jau gaida." Hopa kāpa laukā no mašīnas. "Vai esi sagatavojies tikties ar komandu?"

"Pilnīgi gatavs."

Neits arī izkāpa, un atkal viņu pārsteidza baismīgais aukstums. Elpodams caur zobiem, viijg gāja Hopai aiz muguras pa šauro taku uz durvīm.

"Šo mēs saucam par arktisko vējtveri." Viņa iegāja priekšnamā, kas pasargāja no ziemeļa un sala. "Tas palīdz samazināt siltuma zudumu mājā. Te var atstāt virsjaku."

Viņa novilka savējo un pakāra blakus citai. Neits sekoja viņas paraugam un cimdus iebāza jakas kabatās. Tad noņēma cepuri un šalli. Domās viņš minēja, kad izdosies pierast pie biezo drēbju vilkšanas nost un virsū, jūtoties kā Ziemeļpola pētniekam.

Hopa atvēra nākamās durvis un iegāja koka, dūmu un kafijas smaržu pasaulē.

Sienas bija nokrāsotas drūmi brūnā krāsā, grīdas klāja linolejs. Istabas pretējā pusē labajā kaktā atradās ar malku kurināma plīts. Uz tās stāvēja liela čuguna tējkanna, pa kuras snīpi spraucās tvaiku vērpete.

Pa labi bija blakus nolikti divi metāla galdi un plastmasas krēsli vienā rindā, bet otrā stūrī stāvēja zems galdiņš ar žurnāliem. Gar aizmugurējo sienu stiepās lete ar datoru un mākslīgu Ziemassvētku eglīti nedabiski zaļā krāsā.

Neits ievēroja vēl divas durvis katrā istabas pusē un ziņojumu dēli ar piespraustām zīmītēm.

Un trīs cilvēkus, kuri izlikās, ka neblenž uz viņu.

Neits pieņēma, ka divi būs viņa palīgi. Viens izskatījās tik tikko sasniedzis balsošanas vecumu, otrs savukārt reiz bija varējis balsot par Kenediju. Abiem bija biezas vilnas bikses, kājās smagi zābaki, mugurā flaneļa krekli ar žetoniem pie krūtīm.

Jaunākais bija aļaskietis, ar melniem, taisni krītošiem matiem gandrīz līdz pleciem, iedubušām, mandeļveidīgām acīm, melnām kā pusnakts, un sāpīgi nevainīgu izteiksmi glītajā sejā.

Vecākais bija ar vēju ārdētu seju, ezītī apgrieztiem matiem, platu krūškurvi un šķielējošām blāvām, zilām acīm dziļu grumbu ielokā. Viņa druknais stāvs asi kontrastēja ar otra smalko ķermeņa uzbūvi. Neits nosprieda, ka vecākais varbūt ir bijis karavīrs.

Trešā bija sieviete apaļa kā oga, ar tukliem, sārtiem vaigiem un varenām krūtīm sārtā džemperī, uz kura bija izšūtas baltas sniegpārslas. Viņas iesirmie mati bija saņemti uz pakauša mezglā, bet tajā iesprausts zīmulis. Rokās viņa turēja paplāti ar lipīgām smalkmaizītēm.

"7a, visa banda ir uz vietas. Igneisij Bērk, iepazīsties tavi darbinieki. Policists Oto Grūbers."

Vīrs ar ezīti paspēra soli uz priekšu un pastiepa roku.

"Policists Grūbers."

"Policists Pīters Noti."

"Bērks."

Nedrošais smaids viņam kaut ko atgādināja.

"Vai jūs ar Rozu esat radinieki?"

"Jā, ser. Viņa ir mana māsa."

"Un šī ir tava dispečere, sekretāre un kanēļmaizlšu gādātāja Marieta Pīča."

"Priecājos, ka esat ieradies, šef!" Viņas balss skanēja dienvidnieciski, gluži kā piparmētru džuleps, atspirdzinošais kokteilis, ko vasarās mēdz dzert verandā. "Ceru, ka jūtaties atpūties pēc ceļojuma šurp."

"Jā, paldies, mis Pīča!"

"Es izrādīšu šefam visu iecirkni, pēc tam varēsiet iepazīties tuvāk. Igneisij, nāc apskati… te ir viesiem domāta telpa."

Hopa norādīja uz durvīm labajā pusē. Tur atradās divas kameras ar koju tipa guļvietām. Sienas izskatījās svaigi krāsotas, grīda nesen mazgāta. Viņš saoda lizolu.

Iemītnieku nebija.

"Vai bieži iznāk tās lietot?" Neits viņai jautāja.

"Galvenokārt te tiek piedzērušies vīri un nekārtību cēlāji. Jābūt pamatīgi iereibušam un jāsataisa liels tracis, lai Lūnesijā pa nakti kāds tiktu ietupināts cietumā. Gadās huligāni, vandaļi, bet tie galvenokārt ir garlaicības mākti pusaudži. Tavi darbinieki tev sniegs pārskatu par noziedzības līmeni Lūnesijā. Mums nav advokāta, ja kādam ļoti vajag, jāsauc no Ankoridžas vai Fērbenksas, vai citurienes, ja ir kāds pazīstams. Mums ir viens pensijā aizgājis tiesnesis, bet viņš labāk dod priekšroku bļitkošanai nekā sniedz likuma skaidrojumus."

"Skaidrs."

"Nu, puis, vai tik tu neesi pārlieku runīgs?"

"Es tiešām nemāku turēt mēli aiz zobiem."

Iesmējusies Hopa pielieca galvu.

"Apskatīsim tavu kabinetu."

Viņi izgāja atpakaļ cauri galvenajai telpai, kurā visi izlikās strādājam. Aiz mis Pīčas letes pie durvīm atradās ieroču skapis. Neits saskaitīja sešas bises, piecas šautenes, astoņus revolverus un četrus draudīga paskata nažus.

Sabāzis rokas kabatās, viņš pavīpsnāja.

"Vēl tikai zobenu trūkst…"

"Mums jābūt sagatavotiem."

"Jā, kā tad, gaidāmajam uzbrukumam."

Hopa tikai pasmaidīja un iegāja nākamajā telpā, durvis uz kuru bija blakus skapim.

"Un te ir tavs kabinets."

Tas bija apmēram desmit pēdu plats ar vienu logu aiz pelēka metāla rakstāmgalda, uz kura stāvēja dators, telefons un melna lampa. Pie sienas starp diviem skapjiem ar kartotēku bija īsa lete. Uz tās stāvēja kafijas vārāmais jau pilns un divas brūnas māla krūzes, groziņš ar kafijas, piena un cukura paciņām. Vēl istabā bija divi salokāmie krēsli apmeklētājiem un virsdrēbju pakaramie.

Gaismas atspīdums tumšajā loga stiklā apkārtni padarīja bezpersonisku un svešādu.

"Pīča salika uz galda rakstāmpiederumus, bet, ja nepieciešams vēl kas cits, pameklē tajā skapī, kas ir gaitenī. Tualete ir tam pretī."

"Skaidrs."

"Vai ir kādi jautājumi?"

"Daudz."

"Kāpēc tad tu neko neprasi?"

"Labi. Uzdošu pirmo jautājumu, no kura izriet nākamie. Kāpēc jūs noalgojāt mani?"

"Cik vaļsirdīgi! Vai tev nav iebildumu?" Viņa pamāja uz kafijkannas pusi.

"Lūdzu."

Hopa ielēja kafiju abās krūzēs un, vienu pasniegusi Neitam, apsēdās uz salokāmā krēsla.

"Mums bija nepieciešams policijas priekšnieks."

"Iespējams."

"Mūsu pilsēta ir maza, nomaļa, un mēs gluži labi tiekam , galā ar pašu spēkiem, bet tas nenozīmē, Igneisij, ka mēs negribam izveidot savu struktūru. Mums arī ir svarīga robeža starp j labo un ļauno, un kādam ir jāstāv sardzē uz šīs robežas. Mans ! vīrs šim mērķim veltīja daudzus gadus, līdz iesita savu pēdējo ripu." /

"Tagad to darāt jūs."

"Taisnība. Tagad es. Mums ir sava policija, un mēs tiekam galā, kā esam tikuši līdz šim. Federāļus un valsts institūcijas

\

turam pa gabalu. Par tik mazu pilsētu viņiem ir viegli nelikties zinis, tomēr mēs esam panākuši, ka mums ir gan policija ar saviem darbiniekiem, gan ugunsdzēsības nodaļa. Tāpat ir laba skola, viesnīca, nedēļas laikraksts, radiostacija. Kad pienāk ziema, laika apstākļi nošķir mūs no pārējās pasaules, bet mēs protam ar visu tikt galā paši. Tomēr mums nepieciešama sabiedriskā kārtība, un šī ēka un cilvēki, kuri tajā strādā, ir kārtības simbols."

"Tātad jūs noalgojāt simbolu."

"Zināmā mērā esmu to izdarījusi. Savukārt es gaidu no tevis, ka tu apzinīgi pildīsi savus darba pienākumus, kuru liela daļa sevī ietver mūsu pilsētiņas sabiedrības savstarpējās attiecības, un tieši tāpēc es veltīju laiku dažu mūsu iestāžu izrādīšanai, nosaucu tev to vadītāju vārdus. Un vēl. Bingam pieder garāža, viņš tev salabos jebkuru motoru, viņam ir arī smagā tehnika. Sniega arkli, kamanas. "Lūnesijas debesis" ved cilvēkus, piegādā kravas ar visa nepieciešamā krājumiem gan pilsētai, gan ārpus tās tiem, kuri mīt apkārtējos mežos."

"Lūnesijas debesis?"

"Pie mums tās pārstāv Mega," Hopa paskaidroja un viegli pasmaidīja. "Mēs atrodamies netālu no zemes vidienes, mēs esam panākuši, ka mums ir kārtīga pilsēta, nevis mežstrādnieku, hipiju un dažādu salašņu apmetne. Tev būs jāiepazīst mūsu iedzīvotāji, viņu savstarpējās attiecības, aizvainojumi, sakari. Tad tu zināsi, kā ar to visu tikt galā."

"Tas man liek atkārtoties. Kāpēc jūs noalgojāt tieši mani? Kāpēc ne tādu, kuram tas viss jau ir zināms?"

"Manuprāt, tāds cilvēks būtu nācis ar savu nostāju. Ar savu aizvainojumu, ar saviem sakariem. Ja cilvēks ir no ārpuses, viņš ierodas ar svaigām vēsmām. Tu esi jauns, tas liecināja tev par labu. Tev nav sievas, bērnu, kuriem šeit varētu nepatikt un kuri spiestu tevi atgriezties atpakaļ četrdesmit astoņos dienvidu puses štatos. Tev ir desmit gadu darba pieredze. Tev ir kvalifikācija, kāda man vajadzīga, un tu nestrīdējies par algu."

"Es saprotu jūsu nostādni. Bet man nav skaidrs, ko es, pie velna, te iesākšu!"

"Hmm…" Hopa izdzēra savu kafiju. "Tu man rādies gudrs puisis. Tu pats nonāksi līdz būtībai. Tātad!" Viņa piecēlās. "Sāc strādāt. Sapulce būs pulksten divos rātsnamā. Mes ceram, ka teiksi nelielu uzrunu."

"Apžēliņ!"

"Un vēl…" Hopa izņēma no kabatas kastīti. "Tev būs nepieciešama šī te." Viņa parādīja sudraba zvaigzni, kuru piesprauda Igneisijam pie krekla. "Tiksimies divos, šef."

Tur nu viņš palika stāvam istabas vidū, malkojot kafiju un klausoties klusinātās balsīs ārpusē. Viņam nebija skaidrs tik tiešām! ko viņš te dara, un no šā brīža viņam bija jāizdomā, pie kā ķerties vispirms un ar ko turpināt.

Hopai bija taisnība. Neitam nobijā nedz sievas, nedz bērnu. Neviens viņu nevilktu atpakaļ uz iekšzemi. Uz viņam pazīstamo pasauli. Ja viņš paliks šeit, viņam jācenšas strādāt pēc labākās sirdsapziņas. Ja viņam tas neizdosies, ja viņš palaidīs garām dīvaino iespēju īstenot sevi nezin kur pasaules malā, viņam vairs nebūs ceļu citur. Neatliks arī nekā, ko darīt.

Neits juta pakrūti nepatīkami iekņudamies, gluži kā lidmašīnā. Turēdams rokā krūzi ar kafiju, viņš devās laukā no kabineta. Ak vai, cik ļoti noderētu vēl kāds brīdis pārdomām.

Apmulsis viņš piespieda sevi rīkoties. Nolicis kafijas krūzi, Neits paņēma divus plastmasas krēslus un, piebīdījis pie galda, veltīja samocītu smaidu Pīčai.

"Pīčas kundze? Nāciet apsēdieties…" Kaut arī viņš jau bija pieēdies pankūkas, ar platu smaidu sejā viņš palūdza: "Vai varat atnest kanēļmaizītes? Tas tik kārdinoši smaržo."

Acīm redzami glaimota, Pīča piesteidzās ar šķīvi uh salvešu paciņu.

"Zēni, cienājieties!"

"Cik noprotu, jūs jūtaties tikpat neveikli kā es," Neits iesāka, uzlicis maizīti uz salvetes. "Jūs mani nepazīstat. Ne to, kāds es esmu policists, ne ari kāds cilvēks. Neesmu šejienietis, man nav ne jausmas par šo apvidu. Un jums paredzēts saņemt no manis pavēles. Jums tās būs jāizpilda," viņš sevi izlaboja un nokoda kumosu. "Jāatzīst, Pīčas kundze, ka maizīte ir bezdievīgi garšīga!"

"Cūku tauki piedod tai smēķi."

"Skaidrs." Neits iztēlojās, kā aizsērē viņa asinsvadi. "Grūti klausīt nepazīstama cilvēka rīkojumiem. Jums vēl nav pamata man uzticēties. Pagaidām. Es varu ari kļūdīties. Neiebildišu, ja jūs man norādīsiet uz kļūdām, tikai personiski aci pret aci. Paļaujos uz jums, ka jūs ievadīsiet mani darbā. Pastāstīsiet, kas notiek pilsētā, par cilvēkiem, par kuriem man jābūt informētam. Tagad varat jautāt, ko vien vēlaties. Izrunāsimies vaļsirdīgi, bez aplinkiem."

Oto iedzēra malku no savas krūzes.

"Kas man ko prasīt, kamēr nezinu, kas jums iekšā."

"Taisnība. Kad būsi noskaidrojis, jautā droši. Vai nu mēs atradīsim kopīgu valodu, vai es tevi pasūtīšu pie velna. Toties mums būs skaidrs, ar ko kuram ir darīšana."

"Šef?"

Neits paskatījās uz Pīteru.

"Sauciet mani par Neitu un uzrunājiet uz "tu". Un neņemiet neviens paraugu no pilsētas galvas Hopas un, sasodīts, neuzrunājiet mani par Igneisiju!"

"Es domāju tā, vispirms varbūt es vai Oto kopā ar tevi iesim uz izsaukumiem un patrulēt. Kamēr tu iepazīsies ar šejienes apstākļiem."

"Tas ir prātīgs priekšlikums. Mēs ar Pīčas kundzi sastādīsim maiņu grafiku nedēļu pēc nedēļas."

"Tu mani vari saukt vienkārši par Pīču. Un ņem, lūdzu, vērā, ka telpas jātur kārtībā un tīrīšanas darbus arī tualeti, Oto! tāpat jāiekļauj sarakstā. Spainis un slota nav tikai sievietei vien paredzēti priekšmeti."

"Es parakstīju līgumu, ka strādāšu par policistu, nevis par apkopēju."

Pīčai bija mīlīgi sejas vaibsti. Taču viņas rakstura mātišķās īpašības spēja ar vienu bargu skatienu izsist caurumu tēraudā.

"Un man savukārt maksā par dispečeres un sekretāres pienākumu pildīšanu, nevis par tualetes bēršanu. Kas jādara tas jādara."

"Varbūt tiksim ar šiem darbiem galā uz maiņām, pēc rotācijas principa?" Neits pārtrauca viņus, redzot abu acis kaujinieciski iedegamies. "Un es apspriedīšu budžeta jautājumu ar pilsētas galvu Hopu. Būtu labi, ja varētu izspiest algu kādam cilvēkam, kurš reizi nedēļā atnāktu šeit iztīrīt. Kam ir atslēgas no ieroču skapja?"

"Tas ir ieslēgtas manā galdā," Pīča pateica.

"Es tās ņemšu sev. Un man jāzina, ar kādu ieroci katrs no jums ir apmācīts rīkoties."

"Ka tik ir ierocis, šaut es protu," Oto atcirta.

"Lai nu tā būtu, bet mēs nēsājam žetonus." Neits pastūmās ar krēslu atpakaļ, lai redzētu, kāds ierocis ir Oto pie jostas makstī. "Vai paturēsi sev trīsdesmit astotā kalibra revolveri par dienesta ieroci?"

"Tas ir mans personiskais, un es esmu ar to apmierināts."

"Labi. Es ņemšu deviņu milimetru SIG. Pīter, vai tev nav iebildumu piet savu devītnieku?"

"Nē, ser."

"Un tu, Pīča, vai proti apieties ar šaujamo?"

"Man ir tēva kolts, četrdesmit piecu milimetru revolveris, tas arī ir ieslēgts manā rakstāmgaldā. Tēvs man iemācīja šaut piecu gadu vecumā. Un es protu rīkoties ar jebkuru ieroci, kas ir tajā skapī."

"Es kalpoju militārajā korpusā," Oto paziņoja, mazliet iekarsis. "Es esmu jūras kājnieks."

"Skaidrs." Neits nokāsējās. "Vai jums ir zināms, cik daudziem iedzīvotājiem šeit pieder ieroči?"

Visi trīs skatījās uz viņu ar platām acīm, līdz Oto savaikstījās.

"Ja tā varētu teikt, tad visiem."

"Brīnišķīgi. Vai jums ir saraksts ar tiem, kuriem ir atļauja?"

"Es varu to dabūt," Pīča piedāvāja.

"Tas man noderēs. Vai ir arī dokuments par pilsētas izsniegtajām atļaujām?"

"Tūlīt atnesīšu."

"Vēl pēdējais," Neits piemetināja, Pīčai ceļoties kājās. "Ja vajadzēs izdarīt arestu, kurš nosaka galvojuma maksu, ieslodzījuma termiņu, soda naudas un risina tamlīdzīgus jautājumus?"

Iestājās ilgs klusums, tad Pīters teica:

"Šef, tas ir tavs uzdevums."

Neits nopūtās.

"Interesanti."

Viņš devās atpakaļ uz savu kabinetu ar Pīčas iedotajiem dokumentiem. Ātri tos izskatījis, viņš atrada tādus, kas jāpiestiprina pie dēļa.

Neits patlaban sprauda lapu pēc lapas, kad ienāca Pīča.

"Atnesu atslēgas, Neit. Šīs ir no ieroču skapja, tās no iecirkņa ārdurvīm, priekšējām un sētaspuses, te ir no kamerām, bet tās tavai mašīnai. Katrai ir klāt zīmīte."

"Manai mašīnai? Kāda tad man ir?"

"Stāv tepat uz ielas "Grand Cherokee"." Viņa ielika atslēgas Neitam rokā. "Hopa teica, ka mums esot jāparāda, kā apieties ar dzinēja sildītāju."

Arī par to viņš bija lasījis. Par īpašiem sildītājiem dzinējam, kad laukā temperatūra ir krietni zem nulles.

"Gan jau paspēsim."

"Saule lec."

"Jā?" Neits pagriezās un palūkojās logā.

Tā nu viņš te stāvēja ar atslēgām rokā un skatījās, kā pie debesīm paceļas oranža saule. Kalni atdzīvojās, kad zeltainas svēdras sāka slīdēt pār milzīgo, balto masu, kas piepildīja visu ainavu.

Neits apbrīnā nespēja izteikt ne vārda.

"Nekas nav varenāks par pirmo ziemas saullēktu Aļaskā."

"Jā." Kā apburts viņš piegāja tuvāk logam.

Neits ieraudzīja upi, uz kuras vakar bija nolaidies garu, ieliektu piestātni, kuru iepriekš nebija ievērojis, un mirdzošo ledu pret gaišajām debesīm. Sniega kupenas, mājas un kokus, un cilvēkus. Tur bija cilvēki, bet tik biezi satuntuļojušies, ka izskatījās pēc krāsainām bumbiņām, kas slīd pāri baltajam sniega klajumam.

No skursteņiem cēlās dūmi, un apžēliņ! vai tas bija ērglis, kas riņķoja virs galvām? Neitam raugoties pa logu, uz aizsalušās upes izskrēja bērni ar hokeja nūjām un slidām pār plecu.

Taču pāri visam, gluži kā dievi, slējās kalni.

Vērodams viņš aizmirsa aukstumu, vēju, izolāciju no pārējās pasaules un savu personisko, mēmo izmisumu.

To visu redzēdams, viņš jutās dzīvs.

treša nodaļa

Varbūt bija pārāk auksts un tāpēc cilvēki ļoti labi uzvedās, vai ari viņus iedvesmoja svinīgais noskaņojums nedēļā starp Ziemassvētkiem un Jauno gadu, bet tikai pusdienlaikā atskanēja pirmais telefona zvans.

"Neit?" Pīča pienāca pie viņa durvīm ar adāmadatām un sārtu vilnas kamolu rokā. "Šarlīne zvanīja no "Paspārnes". Pāris puišu sacēluši traci biljarda spēles laikā. Sākusies tāda kā stumdīšanās, kā grūstīšanās."

"Labi." Neits piecēlās kājās un, ejot laukā no sava kabineta, izņēma no kabatas ceturtdaļdolāru. "Kas kritīs?" viņš uzsauca Oto un Pīteram.

"Raksts." Oto nolika žurnālu, un Neits pameta monētu gaisā.

Viņš to uzķēra ar plaukstas virspusi.

"Ērglis. Tā, Pīter, tu nāksi kopā ar mani. "Paspārnē" ejot vaļā ķīviņš." Paņēmis rāciju, Neits piestiprināja to pie jostas un priekšnamā saģērbās.

Atverot durvis, viņš sajuta sejā iesitamies auksto gaisu.

"Vai tā ir manējā?" Neits jautāja, pamājot uz melno džipu ietves malā.

"Jā, ser."

"Un tas staba iespraustais vads jāpievieno dzinēja sildītājam?"

"Jums to vajadzēs, lai akumulators nenosēžas. Aizmugurē ir sega, un siltums turas apmēram divdesmit četras stundas. Dažkārt cilvēki aizmirst to noņemt, un tad motors pārkarst. Bagāžniekā ir savienotājvads," Pīters skaidroja, izraujot vadu. "Avārijas apstāšanās zīme un pirmās palīdzības aptieciņa, un…"

"Gan mēs visu noskaidrosim," Neits viņu pārtrauca, brīnīdamies, vai braucienā pa ceļu, kam bija dots nosaukums Lūnesijas iela, varētu būt vajadzīga avārijas zīmes un aptieciņas lietošana. "Mēģināsim nokļūt līdz "Paspārnei" sveiki un veseli."

Viņš iekāpa mašīnā un iedarbināja dzinēju.

"Apsildāmie sēdekļi," viņš konstatēja. "Dievs tomēr ir debesīs."

Patiešām, dienas gaismā pilsēta izskatījās pavisam citāda. Tada kā mazāka, Neits nosprieda, manevrēdams pa cieti iebraukto sniegu. Gar ietvēm no izplūdes gāzēm sniegs bija nomelnējis, un veikala skatlogi īpaši spodri nemirdzēja, Ziemassvētku rotājumi tumsā bija izskatījušies labāk.

Te nebija nekāda ainava no pastkartītes, īstais skaistums atradās krietni tālāk kalnos, prom no drūmās pelēcības.

Nē, nevis drūma pelēcība, bet spēks bija īstais vārds. Šī apdzīvotā vieta, kas šķita gluži vai izkalta no ledus, sniega un akmens, cieši piegūla līkumainajai upei, un to ielenca meži, kuros droši vien klejoja vilki.

Nez vai mežā dzīvoja arī lāči, bet par to līdz pavasarim nebija vērts uztraukties. Vienīgi, ja runas par ziemas guļu nebūtu patiesība.

Ceļš no policijas iecirkņa līdz "Paspārnei" ilga mazāk par divām minūtēm. Kopumā Neits pamanīja uz ielas desmit cilvēkus, pabrauca garām kārtīgam pikapam, sagrabējušam SUV, saskaitīja trīs malā noliktus sniegamobiļus un slēpju pāri pie "Itālieša krodziņa" sienas.

Cilvēki Lūnesijā gan negulēja ziemas miegā, vienalga, lai arī ko darītu tie lāči mežā.

Neits devās iekšā viesnīcā pa galvenajām durvīm, un Pīters sekoja viņam pa pēdām.

Ķīviņš vēl nebija beidzies. Neits to secināja, dzirdot uzmundrinošus saucienus: "Gāz pa purnu, Makij!" būkšķus, sasitoties kopā ķermeņiem, un ņurdienus. Neits nosprieda, ka salasījies Lūnesijai raksturīgs pūlītis, pieci vīrieši flaneļa kreklos, taču, papētot tuvāk, izrādījās, ka viena ir sieviete.

Viņu ielenkumā divi vīri ar sapinkotiem brūniem matiem valstījās pa grīdu, cenšoties viens otram trāpīt ar dūri. Nekādu ieroču nebija, tikai salauzta biljarda kija.

"Brāļi Makiji," Pīters paskaidroja.

"Brāļi?"

"Jā. Dvīņi. Viņi dauza viens otru jau kopš dzimšanas un jau pirms tam, kad bija nākuši pasaulē. Citus viņi neaiztiek."

"Skaidrs."

Neits izlauzās cauri pūlītim. Viņa parādīšanās lika apkārtējiem noklust, un klaigāšana pārgāja murdoņā, kad viņš atrāva augšējo Makiju no apakšējā.

"Tā, izbeigt! Paliec, kur esi!" Neits pavēlēja, bet viens no Makijiem jau bija pielēcis kājās. Viņš nomērķēja un blieza ar dūri brālim taisni pa žokli.

"Nejēga, "Sarkanā upe"!" viņš iebrēcās un nodejoja uzvaras deju, rokas sacēlis gaisā, kamēr viņa brālis atšļuka pret Neitu.

"Pīter, ko gaidi!" Neits uzsauca policistam, kurš stāvēja un nekustējās.

"Atvaino, šef! Džini, nomierinies!"

Taču Džims Makijs turpināja lēkāt āmrijas ādas zābakos, pūļa gaviļu uzmundrināts.

Neits ievēroja, ka ļautiņi apmainās ar naudas zīmēm, taču nolēma nelikties to manām.

"Pieturi šito!"

Neits pagrūda bezsamaņā saļimušo Pīteram un spēra soli pie pašpasludinātā uzvarētāja.

"Policists tev pavēlēja rimties."

"Ak tā?" Makijs pasmīnēja ar negantu spīdumu brūnajās ačelēs, atiezis asiņainus zobus. "Nu un? Man nav jāklausa tam mēslam."

"Ir gan. Es tev parādīšu, kāpēc tev jāklausa." Neits apsvieda vīru otrādi, piegrūda pret sienu, atlauza rokas uz muguras, un nebija pagājušas ne desmit sekundes, kad Makijam jau bija uzlikti rokudzelži.

"Ei!" Neko citu čempions nespēja izdvest.

"Ja spirināsies, sēdēsi kamerā par pretošanos policistam, nepieminēsim nemaz visu pārējo. PIter, ved to tur uz iecirkni, kad viņš atjēgsies."

Pūlis neuzticīgi pavadīja Neitu ar svilpieniem, kad viņš stūma Dzimu Makiju durvju virzienā.

Neirs apstājās, redzot Šarlīni iznākam no virtuves.

"Vai vēlaties celt apsūdzību?" viņš jautāja.

Viņa skatījās, skatījās, tad iepleta acis.

"Es… hmm, es nezinu. Pirmo reizi mūžā man kaut ko tādu prasa. Kādu apsūdzību?"

"Viņi šo to ir salauzuši."

"Ak tā… Nu, viņi vienmēr pēc tam par to samaksā. Taču viņi aizbaidīja pārīti tūristu, kuri būtu pasūtījuši pusdienas."

"Bills pirmais iesāka."

"Ko tu runā, Džim, jūs abi sākāt. Kā parasti. Esmu tev pieteikusi, ka nevēlos, lai jūs šeit kautos, celtu traci, kas aizbiedē apmeklētājus. Es necelšu apsūdzības. Es tikai gribu, lai šis neprāts izbeigtos. Un lai man atlīdzina zaudējumus."

"Skaidrs. Iesim noskaidrosim visu, Džim."

"Kāpēc man…"

Neits atrisināja tielēšanos, izgrūžot vīru ārā aukstumā.

"Paklau, Dieva dēļ, man vajadzīgas manas virsdrēbes!"

"Policists Noti tās atvedīs. Kāp mašīnā vai paliec stāvam un dabū apsaldējumus. Kā vēlies." Viņš atrāva mašīnas durvis vaļā un iestūma Džimu iekšā.

Kad Neits piesēdās pie stūres, Džims centās atgūt zināmu pašcieņu, kaut arī lūpa asiņoja un acs aizpampa.

"Tā nedrīkst izturēties pret cilvēku. Tas nav pareizi."

"Es savukārt domāju, ka nav pareizi apdullināt brāli, kad viņš tiek turēts aiz rokām."

Džimam par godu jāatzīst, ka viņa sejā parādījās sarūgtinājuma grimase, un viņš iespieda zodu krūtīs.

"Es aizrāvos. Mirkļa iespaidā. Un tas maita mani sadusmoja. Tu esi tas svešais, kurš būs policijas šefs, vai ne?"

"Tev ātri pielec, Džim."

Džims sadrūmis klusēja īso ceļa gabaliņu līdz iecirknim. Tad slampāja iekšā kopā ar Neitu.

"Viņš ir no četrdesmit astoņiem dienvidu puses štatiem," Džims nekavējoties paziņoja, pamanījis Oto un Pīču. "Viņam nav saprašanas, kā lietas darās Lūnesijā."

"Kāpēc tad tu viņam nepaskaidro?" Oto acis iemirdzējās. Nē, pareizāk sakot, iespldējās.

"Atnesiet pirmās palīdzības aptieciņu. Nāc uz manu kabinetu, Džim."

Neits ieveda viņu savā kabinetā, nostūma uz krēsla, tad, attaisījis rokudzelžiem vienu riņķi, pieslēdza to pie krēsla paroča.

"Ē, beidz! Ja es gribētu iet, paņemtu to ķeblīti līdzi."

"Saprotams, ka tu to varētu. Tad es iepriekšējiem nodarījumiem pievienotu policijas īpašuma zādzību."

Džims atkal saīga. Viņš bija kaulains vīrelis, apmēram trīsdesmit gadu vecs, ar pinkainiem, brūniem matiem, šauru seju, iekritušiem vaigiem. Acis bija brūnas, bet kreiso brālis ar savu dūri bija pamatīgi sazilinājis. No pārsistās lūpas joprojām pilēja asinis.

"Tu man nepatīc," viņš beidzot nospriedis pavēstīja.

"Tas nav pretlikumīgi. Toties miera traucēšana, īpašuma bojāšana un uzbrukumi līdzpilsoņiem gan ir."

"Pie mums tā ir katra paša darīšana, ja gribas iegāzt brālim pa ģīmi."

"Nu vairs ne. Pie mums turpmāk cilvēkam būs jāizturas ar cieņu pret privāto un sabiedrisko īpašumu. Cilvēkam būs jārespektē likuma sargi."

"Pīters? Tas mazais mēsla gabals."

"Turpmāk viņš tev būs policists Pīters."

Džims skaļi nopūtās, izspļaujot gaisā arī siekalas ar asinīm.

"Apžēliņ, es viņu zinu kopš dzimšanas!"

"Kad viņš nēsā nozīmi un liek tev nomierināties, tev jāklausa, vai tu viņu pazīsti in vitro vai ne."

Džima sejas izteiksme pauda interesi un apjukumu vienlaikus.

"Es nesaprotu, ko tu tur muldi."

"To es redzu." Neits pacēla skatienu uz ienākušo Pīču.

"Atnesu pirmās palīdzības aptieciņu un ledu." Viņa padeva ledus paciņu Džimam, bet aptieciņu nolika uz galda Neitam priekšā. Tad viņa iesprauda dūrēs savilktās plaukstas gurnos. "Džim Makij, kad tu beidzot kļūsi prātīgāks?"

"Bills iesāka, nevis es." Nosarcis viņš piespieda ledu pie asiņainās lūpas.

"To tu saki. Kur ir Bills?"

"Pīters viņu ved šurp," Neits paskaidroja. "Kad viņš atgūs samaņu."

Pīča nošņācās.

"Tava māte tev nozilinās otru aci, kad dabūs tevi izpirkt no cietuma." Izteikusi šo paredzējumu, viņa izgāja un aizcirta durvis.

"Jēziņ! Tu taču nebāzīsi mani cietumā par to, ka iegāzu brālim."

"Kāpēc ne. Vai arī palaidīšu tevi, ņemot vērā, ka šī ir mana pirmā darbadiena." Neits atliecās krēslā atpakaļ. "Par ko tad jūs sastrīdējāties?"

"Saproties, bija tā." Džims, uzsitis ar plaukstu pa ceļgalu, saņēmās, lai sevi aizstāvētu. "Tas muļķa nejēga paziņoja, ka nevis "Pasta rati" ir labākais vesterns, bet "Sarkanā upe"."

Neits ilgi klusēja.

"Un tas ir viss?"

"Jā, Dieva dēļ!"

"Noskaidrosim šo lietu pilnībā. Jūsu abu kautiņa iemesls ir nesaprašanās par vienas kinofilmas vērtību salīdzinājumā ar otru, precīzāk, "Pasta rati", no vienas puses, un "Sarkanā upe", no otras, abas Džona Veina izpildījumā."

"Ko?"

"Jūs strīdējāties par Džona Veina filmām."

Džims gribēja piecelties no krēsla.

"Apmēram tā. Bet ar Šarlīni mēs sarunāsim. Vai tagad varu iet?"

"Jūs atlīdzināsiet Šarlīnei zaudējumus un samaksāsiet simts dolārus katrs par nekārtības celšanu sabiedriskā vietā."

"Nu, velns! Tu nedrīksti…"

"Drīkstu." Neits paliecās uz priekšu un veltīja Džimam vēsi rāmu pelēko acu skatienu, kas lika viņam sagrozīties uz krēsla. "Džim, klausies uzmanīgi! Es negribu, ka tu vai Bills kautos "Paspārnē". Vai jebkur citur, ja jau mēs par to runājam, bet šobrīd runāsim par "Paspārni". Tur lielāko dienas daļu pavada mazs zēns."

"Nu, Roza vienmēr aizved Džesi uz virtuvi, kad sākas tracis. Mēs ar Billu nemūžam nedarītu pāri tam bērnam. Mēs esam tikai, nu, tādi nadzīgi pēc dabas."

"Jums nāksies apvaldīt savu nadzīgumu."

"Un kā ar tiem simts dolāriem?"

"Tos samaksā Pīčai divdesmit četru stundu laikā. Ja ne, es dubultošu soda naudu ar katru nokavēto dienu. Ja tu atsakies maksāt, pavadīsi nākamās trīs dienas tepat mūsu jaukajā mītnē."

"Mēs samaksāsim," Džims nopurpināja un sagrozījies nopūtās. "Bet, Dieva dēļ, ne jau "Pasta rati"!"

"Man personiski patīk "Rio Bravo"."

Džims atvēra muti un atkal aizvēra. Acīmredzot viņam prasīja laiku apdomāšanās, kādas varētu būt sekas par izteiktajiem vārdiem.

"Ta ir sasodīti laba filma," viņš beidzot atzina, "bet tā nav "Sarkanā upe"."

Ja izsaukumi par sabiedriskās kārtības traucēšanu bija ikdienišķa parādība, Neits sprieda, ka ierašanos Lūnesijā varētu uzskatīt par pareizu lēmumu. Radinieku ķīviņi droši vien bija smagākais nodarījums šajā apvidū.

Neits nemeklēja grūtības vai izaicinājumus. Brāļi Makiji neradīja nekādus sarežģījumus. Raunds ar Billiju noritēja gluži tāpat kā ar Džimu, kaut arī Bills aizstāvējās dedzīgāk un skaļāk, paužot savu atbalstu "Pasta ratiem". Viņu tik īpaši neuztrauca sitiens pa seju kā mīļākās filmas noniecināšana.

Pīters pabāza galvu durvīs.

"Šef? Šarlīne aicina, lai tu ejot un paēdot pusdienas uz viņas rēķina."

"Paldies, bet man jāgatavojas sanāksmei." Viņam nebija pagājis nepamanīts spožums Šarlīnes acīs, kad viņš izvilka laukā no "Paspārnes" Džimu Makiju. "Pīter, parūpējies, lai šis jautājums tiek nokārtots. Sastādi bojāto priekšmetu sarakstu un Šarlīnes izdevumus. Lai brāļi Makiji ar to iepazīstas un atlīdzina zaudējumus četrdesmit astoņu stundu laikā."

"Skaidrs. Tu veikli tiki galā, šef."

"Tur nebija nekā īpaša, ko darīt. Es uzrakstīšu atskaiti. Tu to pārskatīsi un pievienosi klāt, ko uzskatīsi par nepieciešamu."

Pēkšņi sāka džinkstēt logu rūtis, un Neits palūkojās apkārt.

"Kas tad tas, vai zemestrīce? Vulkāna izvirdums? Atomkarš?"

"Bebrs."

"Es saprotu, esmu Aļaskā, taču arī te nevar būt tik daudz bebru, lai izraisītu tādas skaņas."

Atzinīgi iesmējies, Pīters pamāja uz loga pusi.

"Tā ir Megas Galovejas lidmašīna. To sauc par "Bebru". Viņa piegādā pasūtījumus."

Apsviedies otrādi, Neits pamanīja sarkanu lidmašīnu gluži kā rotaļlietu. Atcerējies, kā bija atlidojis ar līdzīgu lidaparātu, viņš sajuta pakrūtē pazīstamo kamolu un atkal aizgriezās.

Pateicīgi nopūties par pārmaiņu, viņš piespieda iekšējā telefona pogu, kad tas iezumējās.

"Jā, Pīča?"

"Pāris bērneļu apmētājuši skolu ar sniega pikām. Izsituši vienu logu un aizbēguši."

"Vai ir zināmi viņu vārdi?"

"Jā. Visu triju."

Neits apsvēra, kā turpmāk rīkoties.

"Noskaidro, vai Oto var to uzņemties."

Viņš atskatījās uz Pīteru.

"Vai kaut kas nav skaidrs?"

"Nē. Nē, ser." Tad Pīters pasmaidīja. "Labi, ka ir ko darīt."

"Jā. Bezdarbība nekam neder."

Neits strādāja, līdz pienāca laiks doties uz sanāksmi. Strādāšana galvenokārt ietvēra saimnieciskus un organizatoriskus jautājumus, bet tas palīdzēja viņam iejusties, iekārtoties jaunajā vietā.

Vienalga, lai arī cik ilgi šī vieta sauksies par viņējo.

Līgums bija uz vienu gadu, taču gan viņš, gan municipalitāte paturēja tiesības uz sešdesmit dienu pārbaudes laiku, kad viena vai otra puse drīkst atteikties no sadarbības.

Viņam sniedza mierinājumu apziņa, ka viņš var aiziet jau rītdien, ja vēlēsies. Vai nākamnedēļ. Ja viņš joprojām te strādās vēl pēc diviem mēnešiem, viņam vajadzētu būt skaidrībai par savām vēlmēm.

Neits nolēma iet kājām uz rātsnamu. Likās muļķīgi braukt ar mašīnu tik īsu gabaliņu.

Debesis bija skaidras, koši zilas, daži baltie mākoņi šķita kā izgriezti ar smailu, asu nazi. Neitam likās, ka temperatūra ir nežēlīgi zema, taču viņš ieraudzīja pāris bērnu izskrienam no Stūra veikala ar saldumu tāfelītēm rokā, tieši tāpat kā jebkur citur bērni skrietu uz veikalu pēc kārumiem, ar alkatīgu nepacietību gaidot brīdi, kad varēs nokost gabaliņu konfektes.

Tiklīdz viņi bija laukā uz ietves, aiz durvīm parādījās roka un apgrieza zīmi "Atvērts" otrādi uz "Aizvērts".

Pie ietves stāvēja vairākas vieglās automašīnas un pikapi, citas tuvojās pa sniega klāto ceļu.

Izskatījās, ka sapulce būs labi apmeklēta.

Neits juta pakrūti sagriežamies, gluži tāpat kā reiz koledžā publiski uzstājoties. Mūžu dzīvo, mūžu mācies, viņš sev atgādināja.

Viņam sagādāja prieku neliela saruna. Ja viņam pretī bija liecinieks, aizdomās turamais, kurš jānopratina, lūdzu, nekādu problēmu. Vismaz kādreiz tas viņam nebija sagādājis grūtības. Taču stāvēt zināmas auditorijas priekšā un sakarīgi izteikt domu? Neits juta izspiežamies sviedru lāsītes un sīkā straumītē notekam lejā pa kaklu.

Saņemies, viņš sev pavēlēja. Izturi nākamo stundu, pēc tam tev vairs tas nebūs jādara. Iespējams, ka nebūs.

Viņš iegāja iekšā karstumā un balsu murdoņā. Vairāki cilvēki stāvēja vestibilā, aplūkodami milzu zivi. Tādu viņam vēl nebija gadījies redzēt, Neits pārsteigts skatījās, un vēl lielāku izbrīnu viņā izraisīja tas, kā zivi bija izdevies piestiprināt pie sienas.

Zivs novērsa uzmanību no paredzamās uzstāšanās un mazināja satraukumu, ko radīja cilvēku skatieni, kuri bija pievērsti viņam, un daudzie saliekamie krēsli zālē un podests uz skatuves.

"Karaliskais lasis," paskaidroja Hopa, kura bija pienākusi aiz muguras.

Neits nenolaida acis no varenās, sudrabainās zivs ar smaidā atņirgtiem melniem žokļiem.

"Tas ir lasis? Esmu ēdis lasi. Ari restorānos. Tie ir apmēram tāda izmēra." Rādīdams lielumu, viņš izstiepa rokas.

"Tātad tu neesi ēdis Aļaskas karalisko lasi. Kaut arī, taisnību sakot, šis ir izcils. Mans vīrs to noķēra. Svars deviņdesmit divas mārciņas un divas unces. Štata rekordu nesasniedza, bet noteikti ir godalgas vērts."

"Kā viņš to noķēra? Ar žebērkli?"

Hopa laida vaļā savus skaļos smieklus un jautri uzsita viņam pa plecu.

"Vai tu makšķerē?"

"Nē."

"Nemaz ne?"

"Man nav nekas pret šo nodarbošanos, taču pašam nez kā nav sanācis."

Neits pagriezās, un viņa uzacis parāvās uz augšu. Hopa bija novilkusi biezo, silto jaku un stāvēja, ģērbusies smalkā, lietišķā kostīmā ar šaurām melnbaltām rūtiņām. Ausis bija pērļu auskariņi un lūpas nokrāsotas spīdīgi sarkanas.

"Jūs izskatāties… iespaidīgi."

"Divsimt gadu vecs sarkankoks var izskatīties iespaidīgi."

"Nu, es gribēju teikt kārdinoša, bet tas skanētu neiederīgi."

Hopa plati pasmaidīja.

"Tu esi gudrs zēns, Igneisij."

"Nebūt ne. Es nepavisam neesmu gudrs."

"Ja es esmu kārdinoša, tu esi gudrs. Tas ir tā, kā to pasniedz. Ķersimies nu vērsim pie ragiem, es tevi iepazīstināšu ar municipalitātes locekļiem. Pēc tam katrs teiksim mazu runu." Viņa saņēma Neitu aiz rokas un veda sev līdzi, gluži kā vestu viesi cauri pūlim kokteiļu ballītē. "Dzirdēju, ka tu jau esi paspējis tikt galā ar brāļiem Makijiem."

"Viņiem bija radusies maza nesaprašanās par kovboju filmām."

"Man pašai patīk tās Klinta īstvuda filmas. Agrīnās. Ed Vulkot, nāc šurp, iepazīsties ar mūsu jauno policijas šefu!"

Neits sasveicinājās ar Vulkotu, stingru vīru ap gadiem piecdesmit un politiķa rokasspiedienu. Viņa sirmie, biezie mati bija atglausti atpakaļ no skarbās sejas, bet kreiso uzaci pāršķēla sīka, balta rēta.

"Es vadu banku," viņš teica Neitam, līdz ar to bija skaidrs, kāpēc viņš uzvilcis tumšzilu uzvalku un apsējis kaklasaiti ar gaišu svītru vidū. "Cik saprotu, jūs drīzumā atvērsiet pie mums kontu."

"Man būs par to jāparūpējas."

"Mēs te neesam atnākuši spriest par kontiem, Ed. Ļauj man atrādīt Igneisiju pārējiem."

Viņš iepazinās ar Debu un Hariju Maineriem, Stūra veikala īpašniekiem, Alanu B. Roisu, atvaļināto tiesnesi, Volteru Noti, Pītera tēvu, kamanu suņu audzētāju, viņi visi bija municipalitātes locekļi.

"Mūsu ārsts Kens Dārbijs ieradīsies, tiklīdz atbrīvosies."

"Labi. Es tikpat uzreiz nevaru visus iegaumēt."

Tad uzradās Besa Makija gara maikste ar hennu krāsotiem, spilgtiem matiem un, nostājusies viņam priekšā, sakrustoja rokas uz vājajām krūtīm un nošņācās.

"Vai jūs šodien savācāt manus puikas?"

"Jā, kundze, tā varētu teikt."

Viņa ievilka asu elpu caur šaurajām nāsīm un pāris reižu pamāja ar galvu.

"Tas ir labi. Nākamreiz aiztaupiet man darbu un iekaustiet viņus manā vietā."

Viņa aizgāja meklēt, kur apsēsties, bet Neits nosprieda, ka, ņemot vērā visus apstākļus, viņš ticis sagaidīts pietiekami laipni.

Hopa veda viņu pie skatuves, kur bija nolikti krēsli viņai pašai, Neitam un Vulkotam, pilsētas galvas palīgam.

"Deba atklās sapulci ar paziņojumiem par pēdējiem svarīgākajiem notikumiem pilsētas dzīvē un vēl šo to," Hopa paskaidroja. "Pēc tam Eds teiks savu sakāmo un dos vārdu man. Es savukārt iepazīstināšu ar tevi. Tad runā tu, un ar to arī beigsim. Iespējams, ka tev uzdos šādus tādus jautājumus."

Neits juta pakrūtē dūrienu.

"Skaidrs."

Hopa viņam pamāja uz krēslu, apsēdās pati un deva zīmi Debai Mainerei.

Deba, drukna sieviete ar skaistu seju gaiši iekrāsotu matu ielokā, uzkāpa uz skatuves un nostājās pie podesta.

Mikrofons dūca un sīca, kamēr viņa to noregulēja, un viņas kāss bija dzirdams pa visu zāli.

"Labdien visapkārt! Pirms ķeramies pie galvenā, man jums šis tas jāpaziņo. Jaungada svinības "Paspārnē" sāksies ap deviņiem. Par dzīvo mūziku gādās "Ziemeļbrieži". Laidīsim apkārt cepuri ziedojumiem, tā ka neskopojieties. Nedēļu vēlāk skolā notiks pusdienas, kurās pasniegs spageti, tās paredzētas līdzekļu vākšanai hokeja komandas formas tērpiem. Mums ir lieliska iespēja rīkot rajona sacīkstes, tāpēc saģērbsim savu komandu kārtīgās formās, lai varam būt lepni. Pusdienas sāksies pulksten piecos. Vispirms pasniegs uzkožamos, salātus, maizi un bezalkoholiskos dzērienus. Pieaugušajiem seši dolāri, bērniem no sešiem līdz divpadsmit gadiem četri dolāri. Jaunāki par sešiem gadiem ēdīs par brīvu."

Pēc tam viņa pievērsās kino vakaram rātsnamā. Neits, klausīdamies ar vienu ausi, centās atbrīvoties no sasprindzinājuma par savu gaidāmo uzstāšanos.

Tad Neits ieraudzīja zālē ienākam viņu.

Sarkanā jaka un gaita atgādināja iepriekšējā vakarā pa logu redzēto sievieti. Viņai galvā bija melna cepurīte.

No tās spraucās laukā biezi, taisni, melni mati.

Viņas seja šķita bāla, kontrastējot ar izteikti tumšajiem matiem, vaigu kauli bija augsti, izcelti. Pat pāri visai zālei Neits redzēja, ka viņai ir zilas acis. Spoži, ledaini zilas.

Pārmetuši pār plecu audekla somu, vīrišķīgās platās biksēs un nodilušos melnos zābakos viņa nāca pāri zālei.

Ledus zilās acis bija pievērstas tieši viņam, sieviete gāja pa vidus eju, ko veidoja saliekamo krēslu rindas, un apsēdās blakus stiegrainam vīram, kurš izskatījās pēc Aļaskas iedzimtā.

Viņi nesarunājās, bet kaut kas Neitam teica priekšā, ka starp abiem valda saskaņa, ne fiziska, taču kaut kas intīmi kopīgs. Sieviete novilka jaku, bet Deba pārgāja no paziņojumiem par kino vakaru uz gaidāmo hokeja spēli.

Izrādījās, ka zem jakas sievietei ir olīvzaļš džemperis. Zem tā, ja Neitu vispār varēja uzskatīt par lietpratēju, slēpās vingrs, sportisks, neliels augums.

Neits mēģināja saprast, vai viņa ir skaista. It kā nebūtu uzacis par taisnu, deguns mazliet ar kumpumu, lūpas par biezu.

Tomēr, pat uzskaitīdams trūkumus, viņš juta augumā tirpoņu. Interesanta, Neits nosprieda. Pēdējos mēnešus viņš bija turējies no sievietēm pa gabalu, un tas nemaz nebija grūti, ja ņēma vērā viņa noskaņojumu. Tomēr šī vēsi atturīgā būtne lika viņa asinīm riņķot straujāk.

Sieviete atvēra somu un izņēma no tās brūnu maisiņu. Neits uzjautrināts un pārsteigts ieraudzīja, ka viņas pirkstos parādās grauzdēta kukurūza. Viņa ēda to un piedāvāja arī blakussēdētājam, kamēr Deba beidza ziņojumu.

Eds uzsāka atskaitīties par municipalitātes darbu un jaunajām iecerēm, bet jaunpienācēja izvilka no somas sudrabotu termosu un ielēja vāciņā tādu kā melnu kafiju.

Kas viņa tāda bija? Iedzimtā vīra meita? Pēc vecuma varētu būt, taču radniecisku līdzību Neits nesaskatīja.

Viņa nepietvīka un neapmulsa no Neita skatiena, tikai košļāja savu kukurūzu, dzēra kafiju un nenolaida acis no viņa.

Atskanēja aplausi, kad tika pieteikta Hopa. Neits piespieda sevi domās atgriezties pie tā, kas notiek uz skatuves.

"Es netērēšu laiku, nodarbojoties ar politikānismu. Mēs nolēmām sakārtot savas pilsētas pārvaldi mūsu lieliskā štata tradīciju garā. Mēs nobalsojām par policijas iecirkņa izveidi un policijas nodaļas radīšanu. Pēc ilgām pārrunām, karstiem strīdiem un pat skaļiem vārdiem, bet arī prātīgiem, pareiziem secinājumiem nonācām pie rezultāta. Nobalsojām, ka jāataicina cilvēks no ārpuses, tāds, kuram Lūnesijā nav nedz pieredzes darbā, nedz sakaru. Viņam jābūt godīgam, gudram, lai ieviestu likumīgu kārtību bez aizspriedumiem un vienlīdzīgi visiem pilsoņiem. Pirmais pierādījums mūsu izvēlei par labu bija šodien, kad viirif "Paspārnē" uzlika rokudzelžus Džimam Makijam kautiņa laikā ar brāli."

Šur tur kāds iesmējās, un brāļi Makiji, sēdēdami savās vietās, ar zilumiem uz sejas, pasmīnēja.

"Viņš mums uzlika arī sodu!" Dzims izsaucās.

"Tie ir divi simti dolāru pilsētas budžetā. Ja tā turpināsiet, no savas kabatas samaksāsiet par jaunu ugunsdzēsēju mašīnu. Igneisijs Bērks ir ieradies no Baltimoras, Mērilendas štatā, tur viņš vienpadsmit gadus kalpojis policijas departamentā, astoņus no tiem par detektīvu. Mums ir veicies, ka esam dabūjuši uz Lūnesiju tik pieredzējušu policijas darbinieku. Tāpēc sagaidiet ar aplausiem mūsu jauno policijas šefu."

Kad sanākušie tā arī darīja, Neits sev noteica: "Velns parāvis!" un cēlās kājās. Viņš nostājās uz skatuves, bet galvā nebija pilnīgi nevienas domas. Un tad kāds zālē izsaucās: "Čīčako!"

Atskanēja murdoņa, skaļākas balsis, purpināšana. Aizkaitinājums aizdzina nervozo drebuli.

"Taisnība, es esmu čīčako. Svešinieks. Nupat ieradies no četrdesmit astoņiem dienvidu puses štatiem."

Ļaudis pieklusa, viņa skatiena pavadīti.

"Par Aļasku es izlasīju tūrisma ceļvedī, izpētīju internetā un vēl šo to biju redzējis filmās. Par pilsētu zinu maz, tikai to, ka šeit ir sasodīti auksts, brāļiem Makijiem patīk dauzīt vienam otru un apkārtnē ir elpu aizraujoši skati. Toties es protu policista darbu un tāpēc esmu te atbraucis."

Pratu, Neits nodomāja. Agrāk pratu, viņš atkārtoja, un viņa plaukstas nosvīda mitras.

Apmulsis viņš nodrebēja, bet tad viņa skatiens atkal atdūrās pret auksti zilo acu īpašnieci. Viņa viegli pasmaidīja, tikai mazliet, tad pacēla sudraboto krūzīti, bet acis nenovērsa.

Neits izdzirdēja savu balsi. Varbūt viņš runāja vienīgi viņai.

"Mans darbs ir kalpot pilsētai, aizsargāt to, un es to darīšu. Pat ja jūs neciešat, ka svešs cilvēks, ienācējs no ārpuses, jums pavēl, bet būs vien jāpierod. Es strādāšu, cik labi varēšu. Jūs izlemsiet, cik labi tas ir. Tas arī ir viss."

Pāris aplausiem sekoja vispārēja atzinības izpausme. Neits atkal saskatījās ar zilaci. Viņam pakrūtē sažņaudzās kamols, atkal un atkal, kad kustīgā mute mazliet pasmaidīja, paraujoties vienam lūpu kaktiņam uz augšu.

Neits dzirdēja Hopu pasludinām, ka sapulce beigusies. Vairāki pilsētnieki panāca uz priekšu, lai aprunātos ar Neitu, un viņš pūlī pazaudēja sievieti, tikai pēc brīža pamanīdams sarkano jaku pie ārdurvīm.

"Kas jupa bija?" Neits pavirzījās tuvāk Hopai. "Tā, kura ienāca velak, sarkanā jakā, ar melniem matiem, zilām acīm."

"Varētu būt Mega. Mega Galoveja. Šarlīnes meita."

Mega gribēja viņu kārtīgi apskatīt, pamatīgāk nekā dienu iepriekš, kad viņš stāvēja pie loga kā drūms, pārdomu pilns viduslaiku varonis.

Diezgan izskatīgs, Mega secināja, bet, kad redzēja viņu tuvāk, nosprieda, ka šķiet vairāk skumjš nekā drūms.

Tas viņai nederēja. Viņai labāk patika drūmi skarbie tipi.

Viņš prot sevi pasniegt, Mega atzina. Tā muļķa Binga piezīme viņu bija sapurinājusi, un viņš veiksmīgi tika galā ar pirmo iepazīstināšanu.

Ja jau Lūnesijā tik ļoti nepieciešami policisti, šis nebija ļaunākais. Galu galā viņai ir vienalga, ja tikai nejaucas viņas darīšanās.

Tā kā viņa bija ieradusies pilsētā, tad nolēma šo to nokārtot, uzņemt kravu.

Ieraudzījusi zīmi "Slēgts" pie Stūra veikala durvīm, viņa smagi nopūtās. Tad izvilka no somas atslēgu saišķi. Viena ar atzīmi SV derēja ārdurvīm.

Paņēmusi dažas kastes, Mega sāka iet pa eju starp plauktiem. Sausās brokastis, makaroni, olas, konservi, tualetes papīrs, milti, cukurs. Nolikusi vienu kasti uz letes, viņa sāka piepildīt otru.

Viņa patlaban stiepa piecdesmit mārciņu smagu saini ar suņu barību, kad atvērās durvis un ienāca Neits.

"Veikals ir slēgts!" Mega pikti uzsauca, nolikusi saini uz grīdas pie letes.

"Es redzu."

"Ja redzat, ko tad šeit nākat?"

"Jocīgi. Es jums gribēju vaicāt tieši to pašu."

"Man ir daudz kas vajadzīgs." Viņa apgāja ap leti un izņēma pāris paciņu ar munīciju, kuras ielika savā kastē.

"Es saprotu, bet parasti preču ņemšanu aizslēgtā veikalā sauc par zagšanu."

"Parasti tā ir." Viņa paņēma no letes apakšas lielu piezīmju grāmatu un izšķirstīja to. "Lejā, četrdesmit astoņos štatos, par to droši vien cilvēkus arestē."

"Arestē gan."

Viņa īsi iesmējās tie bija gluži vai taures skaņām līdzīgi smiekli un, sameklējusi pildspalvu, sāka rakstīt grāmatā.

"Es atzīmēšu paņemtās preces, pēc tam varat vest mani prom. Tad jums šodien skaitīsies jau trīs aresti. Tas tik būs sasniegums!"

Atbalstījies pret leti, Neits vēroja, kā viņa rūpīgi pieraksta katru paņemto priekšmetu.

"Vai tik tā nebūs velta laika šķiešana?"

"Jā, bet mums šeit laika netrūkst. Sasodīts, aizmirsu Mērfija eļļu. Vai jūs nevarētu atnest? Tur, no tā plaukta."

"Protams." Neits piegāja pie plaukta un atrada īsto pudeli. "Es jūs vakar redzēju pa logu."

Viņa pierakstīja vēl vienu pirkumu.

"Es jūs arī."

"Jūs vadāt vietējo kravas lidmašīnu."

"Es daudz ko daru." Mega pacēla galvu. "Šis ir viens no maniem darbiem."

"Ko vēl, piemēram?"

"Tādam varenam lielpilsētas policistam pašam vajadzētu to drīz vien uzzināt."

"Šo to jau zinu. Jūs pati gatavojat sev pusdienas. Jums ir suns. Droši vien vairāki lieli suņi. Jums svarīga ir personiskā vide. Jūs esat godīga, kad jums tas ir izdevīgi. Dzerat melnu kafiju un ēdat grauzdētu kukurūzu ar labi daudz sviesta."

"Sākumam nav īpaši daudz." Viņa uzsita ar pildspalvu pa grāmatu. "Vai turpināsiet uzbrukumu vai atkāpsieties, šef?"

Skaidra valoda, Neits nosprieda. Uz tik tiešu uzrunu viņš atbildēs ar to pašu.

"Es tik viegli neatkāpjos."

Viņa pasmaidīja tāpat kā zālē, pavilkdama labo mutes kaktiņu uz augšu.

"Vai Šarlīne jau paspēja jums uzmākties?"

"Kā, lūdzu?"

"Es prasu, vai pagājušo nakti saņēmāt Šarlīnes īpašo labvēlību?"

Neits šaubījās, kas viņu kaitināja vairāk, pats jautājums vai vēsais skatiens, ar kādu viņa to uzdeva.

"Nē."

"Viņa nav jūsu gaumē?"

"Ne gluži. Nē, man ir neērti tā apsfaifest jūsu māti."

"Jūs esat jūtīgs, vai? Neuztraucieties! Visi zina, ka Šarlīnei patīk ņemties ar ikvienu smukulīti, kurš tikai gadās ceļā. Es, redziet, negrasos mieloties ar to, kas paliek pāri pēc viņas. Bet, spriežot pēc jūsu uzvedības, esmu gatava pamēģināt."

Viņa aizvēra grāmatu un nolika atpakaļ zem letes.

"Vai palīdzēsiet man aiznest preces uz automašīnu?"

"Protams. Bet es domāju, ka jūs esat atlidojusi."

"Jā. Mēs ar draugu tikai apmainījāmies ar transporta līdzekļiem."

"Skaidrs." Neits pacēla saini ar suņu barību uz pleca.

Ārpusē stāvēja sarkanbrūns pikaps ar brezenta jumtu, ceļojuma piederumiem un diviem gāzes baloniem.

Kabīnē atradās pielādēta bise un šautene.

"Jūs nodarbojaties ar medībām?" Neits jautāja.

"Tas ir atkarīgs no tā, kā to sauc;" Mega norāva lejā brezenta jumtu, tad uzsmaidīja Neitam. "Ko jūs īsti te darāt, šef?"

"Mans vārds ir Neits. Kad pats izdomāšu, tad pateikšu."

"Skaidrs. Varbūt tiksimies Vecgada vakara ballē? Redzēsim, vai mums izdosies padraudzēties."

Viņa iekāpa mašīnā un pagrieza aizdedzes atslēgu. Grupa "Aerosmitb" iebrēcās par veco dziesmu un deju, un viņa devās prom pa ielu. Uz rietumiem, kur saule slīdēja aiz kalnu galotnēm, pārvēršot tās zeltā un drīz pēc tam pārklājot ar maigu mijkrēsli.

Pulkstenis rādīja trīs un piecpadsmit minūtes pēcpusdienā.

Ceturta nodaļa

IERAKSTS DIENASGRĀMATĀ 1988. gada 14. februārī

Cik sasodīti riebīgi auksts! Mēs par to nerunājam, citādi sajuksim prātā, bet šeit to aprakstīšu. Tad man būs vieglāk to atcerēties varbūt jūlijā, kad noreibis sēdēšu ārā ar alus pudeli rokā un atvairīšos no zvirbuļa lieluma odiem, un skatīšos uz balto maitu.

Es zināšu, ka esmu bijis tur, paveicis to. Un alus liksies vēl garšīgāks.

Tomēr tagad ir februāris, un līdz jūlijam vēl ir vesela mūžība. Baltā maita valda pār mums.

Pūš vējš, un temperatūra ir vēl zemāka par trīsdesmit četrdesmit grādiem. Ja ir tik auksts, tad pāris grādiem šurpu turpu vairs nav nozīmes. Salā pārsprāga viens lukturis un manas jakas rāvējslēdzējs iestrēga.

Naktī, kas ir sešpadsmit stundu gara, mēs uzceļam un nojaucam teltis tumsā. Pačurāšana pārvērtusies par izmisīgi mežonīgu pārbaudījumu.

Tomēr mēs lielākoties uzturam stipru garu.

Tādu pieredzi nevar nedz nopirkt, nedz uzdāvināt. Kad sals graiza kaklu kā ar stikla lausku, apziņa par to, ka esi dzīvs, ir tik spilgta, cik vien tas iespējams kalnos. Mirklis ārpus telts, kad ieraugi elektriski spožu ziemeļblāzmu, rada nepārvaramu vēlmi pieskarties mirdzošajam zaļumam un uzlādēties, jo tādas emocijas nevar iegūt nekur citur, kā tikai šeit.

Mēs kāpjam lēni, bet ceļā uz mērķi nepadodamies. Mūs aizkavēja lavīna. Es domās minēju, cik daudzi te ierīkojuši nometni, kas šeit ir aprakti un pamesti un cik drīz kalns sakustēsies, mainīs savu formu un apbērs mūsu izrakto sniega alu.

Mēs asiem vārdiem īsi izstrīdējāmies, kā apiet lavīnu. Es devos pa priekšu. Veselu mūžību gājām cauri un apkārt, bet, lai arī kā gribētu, ātrāk iet nebija iespējams. Apvidus ir bīstams, to sauc par Plūstošo Smilšu taku, jo zem kājām kustas ledājs. To nevar redzēt, nevar sajust, taču tas slidinās zem tevis. Tas var iesūkt sevī, tur, tajā baltajā aizu pasaulē zārks tevi gaidīt gaida.

Mēs uzsākām kāpienu augšup pa Vientuļo grēdu, ledus cērtes klikšķēja, sals lipināja kopā skropstas, un, izcīnījušies apkārt Sātana Skurstenim, ieturējāmies uz izklātās piknika segas tīra sniega.

Saule izskatījās kā zeltīta ledus bumba.

Es riskēju izdarīt dažus fotouzņēmumus, lai gan baidījos, ka aukstums sabojās aparātu.

Pēc ēšanas nebija patīkami atkal doties ceļā, tomēr kāpiens bija spara pilns. Saldajam ēdienam bijām pietaupījuši ātrumu un lamas, ko veltījām kalnam un cits citam. Kalām ledu, kā mums likās, stundām ilgi, līdz zeltainā bumba sāka grimt, kļūdama draudīgi oranža, ļauni aizdedzot sniegu liesmās. Un tad tā pameta mūs baisajā tumsā.

Mēs izmantojām uz galvas piestiprinātos lukturīšus, ar kuru gaismu pietika, lai ledus blāķī izcirstu paslēptuvi. Iekārtojušies klausāmies vētras aurus naktī, remdējot pārgurumu ar pirmklasīgu "zālīti" un apmierinājumu par izdevušos dienu.

Mēs esam iesākuši sevi saukt vārdos no "Zvaigžņu kariem". Mēs esam Hans, Lūks un Dārts. Izklaidējoties tēlojam, ka esam ieradušies uz ledus planētas Hotas ar rīkojumu iznīcināt impēriju. Tātad Dārts, protams, darbojas pret mums, un tas tikai dod ierosmi jauniem jokiem.

Ak, vai nav vienalga, kas sniedz mums iedvesmu.

Šodien tikām krietni uz priekšu, taču mēs kļūstam nervozi. Kā man gribētos saskaldīt ar ledus cērti Bezvārdi. Skanēja kliedzieni, apvainojumi sākumā veicinoši, pēc tam asi kā nazis, kad nobira ledus šķēpeles. Dārtām dažas trāpīja sejā, un viņš mani lamāja visu nākamo stundu.

Šodien vienu mirkli likās, ka viņš pilnīgi zaudēs savaldīšanos un sadauzīs mani asinīs. Vēl tagad, kamēr Hana krācieni jau pārspēj vēja gaudošanu, jūtu, kā viņš kaist dusmās, reizi pa reizei uzmetot skatienu manam pakausim.

Gan viņš nomierināsies. Mēs esam viena komanda, kuras locekļu dzīvība ir atkarīga citam no cita, kad sāksim atkal kāpt, viņš izmetīs no prāta aizvainojumu.

Varbūt vajadzētu iet lēnāk, bet zināma steiga palīdz atvairīt aukstumu un nogurumu.

Nekur pasaulē nepiedzīvosi kaut ko tādu. Sniega žilbinošais aklums, cērtes klaudzoņa ledū, šņirksti, kad tā pāršķeļ ledu, skavu švīkstēšana uz akmens, auklas brīvais kritiens un saullēkta ledainā uguns.

Pat tagad, kad, ielīdis alā, rakstu šīs rindas, kad mans kuņģis sažņaudzas no pusdienu sausā maisījuma un mans ķermenis, fiziski nomocīts, smeldz, kad bailes no apsaldēšanās un nāves kož kā žurka smadzenēs, es nevēlos atrasties nekur citur.

Pulksten septiņos Neits nosprieda, ka šodienai pietiks. Viņš paņēma līdzi radiotelefonu. Ja vēlāk vakarā kāds piezvanīs uz iecirkni, viņš to uzzinās.

Viņš gribēja paēst savā istabā, viens pats klusumā, lai prāts atslēgtos no dienas gaitā saņemtajiem jaunumiem. Un viņam labāk patika būt vienam.

Tomēr šajā pilsētā viņš nedrīkstēja norobežoties no ļaudīm, tāpēc devās uz "Paspārni" un apsēdās brīvā vietā.

Viņš dzirdēja biljarda bumbiņas atsitienus un kantri mūziku no blakus telpas. Vairāki vīri, ierīkojušies pie bāra, dzēra alu un vēroja hokeja spēli televizorā. Vairāk par pusi apmeklētāju piepildīja to zāles daļu, kur ēda vakariņas, un viņus apkalpoja Neitam pagaidām vēl nepazīstama oficiante.

Pie Neita pienāca cilvēks, kuru Hopa iepazīstinot bija nosaukusi par profesoru. Viņam atkal mugurā bija tvīda žakete, kuras kabatā rēgojās "Uliss", un rokā viņš turēja alus kausu.

"Vai drīkstu pievienoties?"

"Lūdzu."

"Džons Malmonts. Ja vēlaties ieraut, labāk ejiet pie bāra, tur dabūsiet ātrāk. Ja gribas ēst, Sisija tūdaļ būs klāt."

"Es gribu paēst, bet nav jau nekādas steigas. Šovakar te ir daudz ļaužu. Vai tā ir parasti?"

"Tikai divās vietās var dabūt ko siltu, ja pašam nevelk uz gatavošanu. Taču tikai vienā dod stipro alkoholu."

"Tātad skaidrs."

"Lūnesijas iedzīvotāji ir diezgan sabiedriski vismaz savā starpā. Brīvdienās visi galdiņi ir aizņemti. Šovakar ir garšīga āte."

"Ak tā?" Neits paņēma ēdienkarti. "Vai jūs jau sen šeit dzīvojat?"

"Nu jau sešpadsmito gadu. Es nāku no Pitsburgas," viņš piemetināja, kā apsteidzot nākamo jautājumu. "Mācīju Kārnegija koledžā."

"Ko jūs pasniedzāt?"

"Angļu literatūru jauniem censoņiem. Lielākā daļa ar pašapzinīgu tīksmi ķidāja un kritizēja sen mirušos baltos rakstniekus."

"Un ko jūs darāt tagad?"

"Tagad es mācu literatūru un sacerējumu rakstīšanu garlaicības māktiem pusaudžiem, no kuriem vairākums to vien gaida, kā tikt cits citam klāt, nevis pētīt literārās pasaules brīnumus."

"Labvakar, profesor!"

"Sisija! Policijas šef Bērk, iepazīstieties ar Sesiliju Fišeri."

"Labvakar, Sisija!"

Viņa bija ārkārtīgi vāja un taisna kā slotaskāts, ar īsiem, izspūrušiem matiem vairāku nokrāsu rudos toņos un sudraba gredzenu kreisajā uzacī.

Sisija gaiši pasmaidīja.

"Labvakar! Ko vēlaties?"

"Es ņemšu āti. Runā, ka esot laba."

"Bez šaubām, tieši tā." Viņa uzskricelēja pasūtījumu blociņā. "Kā lai jums to pagatavo?"

"Vai var uz grila ceptu?"

"Lai notiek. Pie tās paredzētas piedevas. Mums ir īpašs garnējums piedevām. Lielais Maiks pats to gatavo."

"Ļoti labi!"

"Izvēlieties vai nu cepti kartupeļi, vai kartupeļu biezenis, kartupeļi frl vai rīsi."

"Ņemšu rīsus."

"Vai atnest kādu dzērienu?"

"Kafiju, lūdzu."

"Tūlīt būšu atpakaļ."

"Jauka meitene," Džons Malmonts noteica un ātri nospodrināja brilles ar sniegbaltu kabatlakatiņu. "Viņa ieradās pilsētā pirms pāris gadiem kopā ar grupiņu vīru, kuri devās kalnos. Sisijas puisis viņu piekāva un pameta, atstājot tikai ar mugursomu. Viņai pat nepalika naudas mājupceļam Sisija teica, ka tāpat nekur nebraukšot. Šarlīne iedeva viņai istabu un darbu."

Profesors iedzēra alu.

"Puika pēc nedēļas atgriezās. Šarlīne viņu aizdzina."

"Šarlīne?"

"Viņai virtuvē ir šaujamais. Puika, ieraudzījis stobru sev pretī, laidās prom no pilsētas bez Sisijas."

Džons aizgrieza galvu, un uz mirkli uzjautrinājums viņa sejā pārtapa ilgās tikai uz mirkli. Neits ieraudzīja, ka ilgu objekts tuvojas viņiem ar kafijkannu rokā.

"Skat, skat! Divi Lūnesijas skaistākie vīri sēž pie viena galda." Šarlīne ielēja Neitam kafiju, tad omulīgi apsēdās blakus. "Par ko tad abi pļāpājat?"

"Par skaistu sievieti, protams." Džons pacēla alus kausu. "Šefs vakariņo."

"Nu…" Šarlīne sagrozīja augumu, lai ar krūti pieskartos Neita rokai. "Kas tā ir par sievieti?"

"Džons stāstīja, kā Sisija sākusi pie jums strādāt."

"Ak tā?" Šarlīne pārlaida mēli tikko nokrāsotai apakšlūpai. "Vai esat metis aci uz oficianti, Neit?"

"Tikai cerēdams, ka viņa drīz atnesīs vakariņas." Viņš jutās muļķīgi, gluži kā iesprostots. Ja pakustēsies, uzgrūdīsies uz kādas Šarlīnes ķermeņa daļas, tāpēc nesaprata, kur likt acis, rokas un kājas. "Vai brāļi Makiji atlīdzināja par zaudējumiem?"

"Atnāca pirms kādas stundas, un mēs visu nokārtojām. Paldies, ka parūpējāties par mani, Neit. Drošāka dzīve ar apziņu, ka pietiek tikai piezvanīt."

"Ierocim, ko turat virtuvē, ari vajadzētu jums dot pietiekamu drošības sajūtu."

"Nu, nu…" Viņa nodūra galvu un pasmaidīja. "Tas vairāk domāts pabiedēšanai." Viņa pieliecās tuvāk, un aicinošas smaržas likās ceļamies augšup no krūtīm. "Nav viegli vienai sievietei vadīt šo iestādi. Ziemas vakari ir gari. Cilvēkiem ir auksti. Vientuļi. Mani nomierina apziņa, ka tagad nakšņošu zem viena jumta ar tādu cilvēku kā jūs. Varbūt vēlāk papļāpāsim vairāk?"

"Šarlīne… Tas ir… patīkams piedāvājums." Viņas plauksta aizslīdēja Neitam gar gurnu. Viņš satvēra Šarlīnes roku un, uzlicis uz galda, piespieda pie tā, kaut arī pats nekavējoties iekarsa. "Pagaidām pasēdēsim tepat."

"Es ceru uz ko vairāk par pasēdēšanu."

"Ha, ha!" Ja Šarlīne turpinās dīdīties viņam apkārt, atgādinādama, cik ilgi viņš ir atturējies no saskares ar sievietēm, tad nekāda sēdēšana neiznāks. "Šarlīne, jūs esat ļoti jauka un man patīkat, bet, manuprāt, mums nevajadzētu pārspīlēt ar pļāpāšanu. Es pagaidām tikai aprodu ar šejienes apstākļiem."

"Es arī tikai aprodu." Viņa aptina ap pirkstu Neita matu cirtu. "Ja tev vēlāk nenāks miegs, pasauc mani. Tad redzēsi, ko nozīmē kārtīga apkalpošana."

Nenolaidusi no Neita nevainīgi zilo acu skatienu, Šarlīne piecēlās, tomēr pamanījās vēlreiz ierosinoši pieskarties viņa gurnam. Neits pagaidīja, kamēr viņa aiziet šūpojošā gaitā, un aizsmacis skaļi nopūtās.

Viņš negulēja labi.

Mātes un meitas vienotā komanda lika viņam satraukumā grozīties no viena sāna uz otru. Tumsa istabā bija neaptverama. Pirmatnēja tumsa, kas mudināja vīrieti paslēpties siltā alā kopā ar siltu sievieti.

Viņš atstāja lampu degam izlasīja municipalitātes lēmumus, apdomāja tos, līdz beidzot aizmiga un pamodās, tikai atskanot modinātāja spalgajam zvanam.

Viņš sāka rītu tāpat kā iepriekšējā dienā, brokastojot kopā ar mazo Džesi.

Turklāt viņš tiecās pēc ikdienas rutīnas. Pēc mierīgas dzīves, kad nevajag domāt ne par ko citu kā par ierastu darbu, nevajag nekur iedziļināties. Viņš gluži vienkārši strādās, risinās ikdienišķus strīdus, vadīs laiku vienu un to pašu seju, balsu ielenkumā, izpildīdams to, kas viņam uzdots, kā to no viņa gaida.

Viņš spēja būt vāvere ritenī. Varbūt briesmīgais aukstums neļaus viņam pavisam sabrukt. Kam gan tas jāzina, ka iekšēji viņš ir miris.

Viņam patika stundām uzturēties kabinetā, grozīties Oto un Pīteram pa vidu, apspriest izsaukumus. Pats dodamies izsaukumā, viņš ņēma līdzi vienu no viņiem, lai palīdz iedziļināties apstākļos un iekļauties darba ritmā.

Neits jau bija iepazinis savus darbabiedrus. Divdesmit trīs gadus vecais Pīters Lūnesijā dzīvoja kopš dzimšanas, viņam šeit neviens nebija svešs. Viņš patika visiem, ar kuriem bija pazīstams.

Oto atvaļināts jūras karaspēku seržants bija atbraucis uz Aļasku medīt un zvejot. Pirms astoņpadsmit gadiem, šķīries no sievas, viņš nolēmis te apmesties uz pastāvīgu dzīvi. Četrdesmit astoņos dienvidu puses štatos viņam bija trīs pieauguši bērni un četri mazbērni.

Viņš apprecējās vēlreiz ar kādu blondīni, kuras krūšu izmērs bija lielāks par intelektuālās attīstības koeficientu, kā teica Pīča, un atkal izšķīries pēc diviem gadiem.

Viņš un Bings uzskatīja sevi par atbilstošiem amatam, kuru tagad ieņēma Neits. Bingu aizvainoja municipalitātes lēmums ataicināt svešinieku, Oto, kurš droši vien bija vairāk pieradis pakļauties pavēlēm, iestājās darbā par policistu.

Pīča, vismaz pēc sniegtās informācijas, dzīvoja Aļaskā vairāk nekā trīsdesmit gadus, kad bija iepazinusies ar puisi no Makonas un sekojusi viņam līdzi uz Sitku. Viņš nomiris, nabadziņš, bija gājis bojā nepilnu pusgadu pēc abu kopdzīves, jo zvejojot bija apmaldījies jūrā.

Viņa apprecējusies vēlreiz, un otrs vīrs, spēcīgs, izskatīgs lācis, aizvedis viņu dzīvot mežā, un abi tikai retu reizi iegriezušies Lūnesijā, kas tolaik vēl bijusi mazattīstīta pilsēta.

Arī viņš gājis bojā nosalis uz pārplūduša ezera, nepaguvis atgriezties meža būdā, un Pīča sakravājusi mantas un pārvākusies uz dzīvi Lūnesijā.

Viņa atkal apprecējusies, tā bijusi kļūda, ar dzērāju un krāpnieku no Ziemeļdakotas.

Ceturto kandidātu viņa izvēlēšoties ļoti rūpīgi.

Pīča atklāja ko interesantu arī par apkārtējiem. Eds Vulkots būtu gribējis tikt par mēru, bet viņam vajadzēja pastāvēt maliņā, kamēr Hopa pametīs šo amatu. Viņa sieva Arlīna bija augstprātīga, bet kāds tur brīnums, viņa nāca no naudīgām aprindām.

Līdzīgi Pīteram, Bings Lūnesijā bija dzīvojis visu mūžu. Viņa tēvs bija krievs, māte norvēģiete, kas aizbēgusi ar pianistu 1974. gadā, kad Bingam bijis tikai trīspadsmit. Tēvs tas vīrs spējis izdzert pinti vodkas vienā rāvienā pēc divpadsmit gadiem aizbraucis atpakaļ uz Krieviju, paņemot līdzi Binga jaunāko māsu Nadju.

Klīda baumas, ka viņa bijusi stāvoklī un bērna tēvs precējies.

Rozas vīrs Deivids strādāja par gidu, viņš bija ļoti labs gids un, ja gadījās, piepelnījās ar papildu darbiņiem.

Harijam un Debai bija divi bērni zēns radīja zināmas nepatikšanas -, un Debai ģimenē bija galvenā nozīme.

Tas, protams, nebija viss. Pīčai vienmēr atradās, ko pastāstīt. Neits paredzēja, ka vēl pēc pāris nedēļām viņam par Lūnesiju un tās iedzīvotājiem būs zināma nepieciešamā informācija. Tad viņa darbs ieies pavisam mierīgā ikdienas ritmā.

Tomēr tad, kad Neits nostājās pie loga vērot zeltaino sauli paceļamies pāri kalniem, viņš juta dziļi sevī kvēlojam līdzīgu dzirksti. Mazais siltuma stariņš atgādināja, ka dzīvība viņā vēl turas.

Izbijies, ka tā pieņemsies spēkā, viņš aizgriezās pret tukšo sienu.

Pēc trim dienām Neitam bija jārisina satiksmes negadījuma apstākļi, kuras dalībnieki bija pikaps, apvidus mašīna un Ziemeļamerikas alnis. Dzīvniekam bija veicies visvairāk, jo viņš stāvēja piecdesmit jardus no metāllūžņu kaudzes un vēroja izrādi.

Neits pirmo reizi redzēja alni lielāku un neglītāku, nekā viņš bija iedomājies, un alni bija patīkamāk vērot nekā divus niknus vīrus, kuri lamāja un vainoja viens otru avārijā.

Pulkstenis bija astoņi un divdesmit minūtes, un uz ceļa, kuru vietējie sauca par Leikdraivu, šajā rīta stundā valdīja piķa melna tumsa.

Pilsētas galvas vietnieks Eds Vulkots un kalnā kāpēju pavadonis, vārdā Holijs, vīstīja dūres viens otram zem deguna, "Ford Explorer" bija ieslīdējis grāvī un dziļi iestidzis sniegā, tā motora pārsegs izskatījās saspiests kā akordeons, bet "Chevrolet" pikaps gulēja uz sāniem, kā sagatavojies uz snaudu.

Ar asinīm notraipītām sejām abi vīri jau grasījās uzsākt kautiņu.

"Nomierinieties!" Neits tīšuprāt iespīdināja kabatas baterijas gaismu katram acīs. Abiem būs nepieciešams sašūt brūces, viņš secināja. "Es atkārtoju, nomierinieties! Tūlīt visu noskaidrosim. Oto! Kur var dabūt mašīnu, lai aizvilktu sadauzītās?"

"Bingam ir. Viņš atbild par tādiem gadījumiem."

"Nu tad izsauc viņu. Lai Bings aizgādā šos braucamos cik drīz vien iespējams uz pilsētu. Lai nemētājas uz ceļa. Tas ir riskanti. Tātad…"

Neits vērsās pie strīdniekiem.

"Kurš no jums rāmi un sakarīgi paskaidros, kas šeit atgadījās?"

Viens uz otru blenzdami, abi reizē sāka runāt, taču Neits, saodis no Holija nākam viskija smaku, pacēla roku un norādīja uz Edu Vulkotu.

"Stāstiet jūs!"

"Es braucu uz darbu, turklāt prātīgi un bez steigas…"

"Muļķības!" Holijs viņu pārtrauca.

"Pagaidiet, pienāks arī jūsu kārta. Mister Vulkot, lūdzu, turpiniet!"

"Un ieraudzīju bīstami lielā ātrumā tuvojamies priekšējās ugunis."

Holijs jau atkal vēra muti, bet Neits iebakstīja viņam ar pirkstu krūtīs.

"Tad pēkšņi nezin no kurienes uzradās alnis. Es samazināju ātrumu un griezu sāņus, lai izvairītos no sadursmes, bet nākamajā mirklī šis te grausts gāzās man virsū. Es rāvos malā, taču viņš mērķēja tieši uz mani. Un vienā mirklī viņš uzdrāzās manai mašīnai virsū! Bet es to tikai pirms pusgada nopirku! Viņš brauca pārgalvīgi, turklāt viņš ir dzērisV'

Eds Vulkots, acīm metot zibeņus, nikni sakrustoja rokas uz krūtīm.

"Skaidrs."

"Bings jau brauc šurp," Oto paziņoja.

"Labi. Mister Vulkot, paejiet, lūdzu, tur malā un sniedziet liecību Oto. Holij!" Paaicinājis viņu ar galvas mājienu, Neits devās pie pikapa. Ar drūmu skatienu viņš palūkojās uz alni, bet tad pievērsās Holijam, kurš nostājās viņam pretī. "Vai jūs esat dzēris?"

Asins straumīte no savainojuma uz Holija zoda, ko klāja gaišbrūna bārda, bija sasalusi.

"Nu, ieņēmu pāris mēriņu," atbildēja piecas pēdas un astoņas collas garais vīrs.

"Pulkstenis ir tikai deviņi no rīta."

"Velns! Es biju bļitkot. Man vienalga, cik rāda pulkstenis. Gadījās labs loms, tagad guļ mašīnas bagāžniekā tikpat kā saldētavā. Braucu mājās kaut ko uzkost. Šitas baņķieris nāca pretim, bet, ieraudzījis alni, apsviedās riņķī. Stāv ceļam priekšā, alnis stulbais radījums arī turpat, man jau neatlika nekas cits kā griezt sāņus. Paslīdēju, un Vulkots uzgrūdās man virsū. Mēs sadūrāmies, un re, kā tas beidzās."

Neits sen nebija izmeklējis satiksmes negadījumus un nekad nebija to darījis tumsā, sniegā, mīnus grādos. Apgaismodams ceļu, viņš izpētīja atstātās pēdas un secināja, ka patiesībai vairāk atbilst Holija izklāstītā versija.

"Fakts ir tāds, ka jūs esat dzēris. Jums būs jāizdara alkohola pārbaudes tests. Vai esat apdrošināts?"

"Jā, bet…"

"Mēs to noskaidrosim," Neits bargi noteica. "Brauksim prom, te ir auksti."

Neits devās atpakaļ uz pilsētu. Holijs un Eds Vulkots kā sastinguši sēdēja viņam aiz muguras un klusēja. Neits piestāja pie klīnikas, lai tur atstātu Oto ar aizturētajiem, kuriem bija nepieciešams uzlikt šuves, bet pats brauca uz iecirkni pēc ierīces, ar kuru noteikt, cik daudz alkohola Holijs lietojis.

Iecirknī viņš pieprasīja ziņas par ierakstiem abu vīru autovadītāju kartītēs. Domās izsvēris atbilstošu risinājumu, viņš devās uz klīniku.

Uzņemšanā gaidīja pāris cilvēku jauna sieviete, kas turēja uz rokām guļošu bērniņu, un vecs vīrs ar pīpi zobos, ģērbies tumšbrūnās darba drēbēs.

Pie zemas letes sēdēja klīnikas darbiniece. Viņa lasīja bestselleru ar kaislīgā apskāvienā sakļāvušos puskailu pāri uz vāka. Tomēr, Neitam ienākot, viņa pacēla galvu.

"Policijas šefs?"

"Jā."

"Mani sauc Džoana. Ja vēlaties, varat ieiet pie daktera. Viņš apskates kabinetā izmeklē Holiju. Nita pārsiešanas telpā šuj Edam brūci."

"Kur ir Oto?"

"Viņš ir kancelejā. Zvana Bingam, vai ir ieradies aizvilkt avarējušos transporta līdzekļus."

"Es ieiešu pie Holija. Kur tas ir?"

"Es jums parādīšu." Viņa ielika starp lapā^h spīdīgu folijas grāmatzīmi un, piecēlusies kājās, aicināja Neitu uz durvīm pa labi. "Šeit, lūdzu." Viņa pamāja, tad aši pieklauvēja. "Dakter? Ieradies policijas šefs Bērks."

"Nāciet iekšā!"

Ta bija parasta apskates telpa galds, neliela izlietne, grozāmais krēsls. Ārsts, kas pāri biezajām drēbēm bija uzvilcis baltu virsvalku, pacēla skatienu, pārtraukdams aprūpēt ievainojumu Holijam virs uzacs.

Viņš bija jauns, apmēram ap trīsdesmit vai mazliet vairāk, spēcīgs, vingrs, ar smilškrāsas bārdu un tādu pašu cirtainu matu ērkuli. Zaļās acis sargāja mazas, apaļas brilles metāla ietvaros.

"Kens Dārbijs," viņš stādījās priekšā. "Es dotu roku, bet tā ir aizņemta."

"Patīkami iepazīties. Kā jūtas pacients?"

"Viņam ir pāris griezumu un zilumu. Tev ir trakoti veicies, Holij."

"Nez ko tu teiksi, kad redzēsi manu mašīnu, sasodīts! Draņķa Eds brauc kā astoņdesmitgadīga pilsētas tante, kas pazaudējusi bifokālās brilles."

"Jums vajadzēs iepūst caurulītē."

Holijs ar aizdomām pablenza uz alkohola noteikšanas ierīci, kuru Neits bija atvedis līdzi.

"Es neesmu piedzēries."

"Tad jau jums nav jāraizējas."

Holijs neapmierināts purpināja, tomēr paklausīja, kamēr Kens uzlīmēja plāksteri uz iegriezuma.

"Tā, Holij, jūs esat uz kritiskās iezīmes. Man jāizlemj, vai sodīt jūs par braukšanu dzērumā vai ne."

"Velna milti!"

"Atzīme ir uz robežas, un jums nav redzamas reibuma pazīmes, tāpēc iztiksim ar brīdinājumu. Nākamreiz, kad iesiet bļitkot un ierausiet pa mēriņam, nesēdieties pie stūres."

"Nav jau vairs sasodītās stūres, pie kuras sēsties."

"Tā kā nevaru aicināt alni par liecinieku, jūsu apdrošināšanas kompānijai būs jāpacīnās ar Eda kompāniju. Jūs esat vairākas reizes sodīts par ātruma pārsniegšanu, Holij."

"Tie draņķi Ankoridžā ierīko slēptuves, no kurām ķert autovadītājus."

"Lai nu tā būtu. Kad dabūsiet atpakaļ mašīnu, ievērojiet atļauto ātrumu, un, kad dzerat, sēdiniet pie stūres kādu citu. Tad viss būs kārtībā. Vai aizvest jūs mājās?"

Holijs pakasīja kaklu, kamēr Kens apstrādāja nobrāzumu viņam uz pieres.

"Jā. Man tikai vēl jāapskata sava mašīna un jāparunā ar Bingu."

"Pēc tam atnāciet uz iecirkni. Mēs jūs aizvedīsim mājās."

"Labs ir, lai notiek."

Eds Vulkots nebija tik apmierināts ar Neita lēmumu. Viņš sēdēja uz pārsienamā galda, drošības spilvena nosvilinātie vaigi dega, lūpa bija satūkusi, viņš tajā bija iekodis sadursmes brīdī.

"Holijs ir dzēris."

"Ne vairāk par likumīgi atļauto. Īstenībā vainīgais ir alnis, bet es nevaru sodīt šejienes meža iemītnieku. Tātad jums tikai nav laimējies. Divi transporta līdzekļi gluži vienkārši sadūrās uz ceļa. Jūs abi esat apdrošināti. Neviens nav nopietni cietis. Atliek secināt, ka jūs esat viegli tikuši sveikā cauri."

"Bērk, es neuzskatu sevi par veiksminieku, kad mana jaunā mašīna ir grāvi un gaisa spilvens sadauzījis seju."

"Es runāju par jautājumu kopumā."

Eds nokāpa no galda un paslēja augšup zodu.

"Vai tā mums turpmāk Lūnesijā strādās policija?"

"Tā un līdzīgi."

"Manuprāt, mēs jums maksājam vairāk par krēsla sildīšanu kabinetā."

"Man vajadzēja sasildīt sēdekli mašīnā, kad braucu apskatīt avārijas vietu."

"Man nepatīk jūsu attieksme. Ņemiet vērā, es apspriedīšu negadījuma apstākļus un jūsu uzvedību ar pilsētas galvu."

"Labi. Vai jūs aizvest uz mājām vai banku?"

"Es pats varu nokļūt tur, kur man vajag."

"Tātad tieciet pats galā."

Aiz pārsienamās istabas durvīm Neits satika Oto. Viņa uzrauktās uzacis bija vienīgā zīme, ka viņš dzirdējis sarunu. Kad abi kopā izgāja no klīnikas, Oto nokāsējās.

"Šis te nebūs ar jums pa draugam."

"Manuprāt, es biju pret viņu pietiekami draudzīgs." Neits paraustīja plecus. "Nevar gaidīt, lai cilvēks priecājas, kad viņa mašīna ir sadauzīta un seja jāšuj."

"Skaidrs, ka ne. Eds ir diezgan liels plātībnieks, un viņam patīk izrādīties. Viņam ir vairāk naudas nekā jebkuram citam pilsētā, un viņš necieš, ja to piemirst."

"Turpmāk zināšu."

"Holijam viss ir kārtībā. Viņš prot izdzīvot mežā un kalnos jūtas kā mājās, tā ka tūristiem ir diezgan labs pavadonis. Lielākoties viņš turas pats par sevi. Dzer, taču nepiedzeras. Vai vēlies dzirdēt manu viedokli? Es uzskatu, ka tu izlēmi taisnīgi."

"Man ir svarīgs tavs viedoklis. Paldies, Oto! Vai uzrakstīsi protokolu? Es aizbraukšu pārbaudīt, vai mašīnas tiek atvilktas."

Došanās uz negadījuma vietu bija tikai atruna, taču kam gan tas jāzina?

Uz ceļa Bings kopā ar neliela auguma robusta izskata vīru raka apvidus auto laukā no grāvja. Neita pienākums bija apturēt savu mašīnu, pieiet pie viņiem un apjautāties, vai nav nepieciešama vēl kāda palīdzība.

"Mēs paši zinām, ko darām." Bings uzsvieda ar lāpstu Neitam uz zābakiem sniegu.

"Tad tik turpiniet tādā pašā garā."

"Muļķis," Bings nopurpināja Neitam aiz muguras.

Neits pagriezās atpakaļ un splvi uzlūkoja viņu.

"Vai muļķis ir labāk vai sliktāk par čīčako?"

Mazais vīrelis iespurcās, iegrūda lāpstu sniegā un atbalstījās pret to, bet Bings nomēroja Neitu ar skatienu.

"Pilnīgi viens un tas pats."

"Es tikai pajautāju."

Neits iekāpa mašīnā, Binga ņirdzīgās vīpsnās pavadīts, un brauca prom, tālāk no pilsētas, apmezdams aso līkumu ap ezeru.

Tur dzīvoja Mega, viņš bija to pārbaudījis un, ieraudzīdams viņas lidaparātu uz sasalušās zemes, zināja, ka atbraucis īstajā vietā.

Viņš iegriezās mazākā ceļā, gar kuru bija izcirsti koki, un, kratīdamies pa dangām, tuvojās Megas mājai.

Lai nu ko viņš būtu domājis ieraudzīt, bet ne to, kas pavērās acu skatienam. Viņu nepārsteidza nomaļā vieta un elpu aizraujošā ainava visapkārt. Tādu šeit netrūka.

Toties pati māja bija neredzēta skaists, smalks nams, Neits nosprieda. Koks un stikls, segtas terases, pie logiem koši sarkani slēģi.

No piebrauktuves līdz lievenim bija izrakts celiņš gājējiem. Neits redzēja arī citas takas uz saimniecības ēkām, viena vidū starp dzīvojamo māju un mežu bija celta uz koka balstiem.

Verandā pie ārdurvīm bija kārtīgi sakrauta saskaldīta malka.

Šajā brīdī lēca saule, applūdinot debesu pamali ar pārdabisku, mirdzošu gaismu. Pret rītausmas debesīm no trim akmens skursteņiem kāpa dūmi.

Neits, burvīgā skata savaldzināts, izslēdza motoru.

Tad viņš izdzirdēja mūziku.

Tā piepildīja pasauli. Spēcīga, jauka sievietes balss, savīdamās ar vijoles un dūdas skaņām, cēlās kopā ar saullēktu visu aptverošajā baltumā.

Viņš izkāpa no automašīnas, un mūzika apņēma viņu, plūzdama no gaisa, debesīm un zemes.

Tad viņš ieraudzīja Megu, ģērbusies koši sarkanā jakā, viņa brida pa sniegu no aizsalušā ezera, un blakus viņai tipināja divi suņi.

Brīnišķīgā iespaida savaldzināts, Neits viņai neuzsauca. Viņam aizrāvās elpa no burvīgās ainas tumšmataina sieviete sarkanā tērpā kopā ar diviem skaistiem suņiem uz pirmatnēji tīra, balta fona pret rītausmas apspīdētajiem kalniem.

Suņi pirmie viņu ieraudzīja vai arī saoda. Skaļa riešana pāršķēla gaisu cauri mūzikas skaņām. Viņi metās Neitam pretim kā divas izplūdušas, neskaidri apjaušamas pelēkas lodes.

Neits apsvēra, vai nelēkt atpakaļ mašīnā, bet tāda rīcība nostiprinātu viņa čīčako muļķa slavu.

Pastāvēja iespēja, ka biezais apģērbs pasargās viņu no dzīvnieku zobiem, ja suņi metīsies viņam virsū.

Viņš palika stāvam uz vietas, domās vēl un vēl atkārtodams vārdus labi sunīši, mīļi sunīši.

Viņš sagatavojās dzīvnieku uzbrukumam, cerēdams, ka viņi neķersies pie rīkles. Abi suņi, uzsperdami gaisā sniegu, apstājās viņa priekšā ar drebošiem augumiem un atņirgtiem ilkņiem. Gatavi lēcienam.

Abiem bija ledus kristālu zilas acis, līdzīgas saimniecei.

Neita elpa izgaroja kā mākonis gaisā.

"Ak kungs!" viņš nomurmināja. "Jūs gan esat skaistuļi…"

"Rokij! Bul!" Mega viņiem uzkliedza. "Draugs."

Suņi tūdaļ nomierinājās un sniedzās Neitu apostīt.

"Vai viņi man nokodīs roku, ja es viņus paglaudīšu?" Neits iesaucās.

"Nu vairs ne."

Paļaudamies uz Megas vārdiem, viņš ar cimdoto plaukstu noglauda katram galvu. Izskatījās, ka suņiem tas patīk, un Neits notupās un kārtīgi samīļoja abus. Nu jau suņi glaudās viņam klāt.

"Tu esi drosminieks, Bērk."

"Vienu brīdi man dūša bija papēžos. Vai viņi ir pajūgu vilcēji?"

"Nē." No sala piesārtušiem vaigiem viņa nostājās Neitam pretim. "Man nav suņu pajūga, bet abi nāk no to cilts. Viņi tāpat vien dzīvo pie manis."

"Viņiem ir tavas acis."

"Varbūt es iepriekšējā dzīvē esmu bijusi eskimosu suns. Ko tu šeit dari?"

"Es tikai… kas tā par mūziku?"

"Lorīna Makenita. Vai tev patīk?"

"Apbrīnojami… Tāda balss varētu būt Dievam."

Mega iesmējās.

"Pirmais vīrietis, kurš Dievu attiecina uz sievieti. Vai izklaidējies brīvdienā?"

Neits atlieca plecus.

"Brīvdienā?"

"Šodien taču ir Vecgada vakars."

"Ak nē! Leikdraivā notikusi neliela automašīnu avārija. Es meklēju galveno liecinieku. Vai neesi manījusi liela auguma radījumu ar četrām kājām un jocīgu galvas rotu?" Viņš ar pirkstiem rādīja ragus uz pieres.

Jauks puisis, Mega domās secināja, taču viņa acīs slēpjas skumjas pat tad, kad viņš pasmaida.

"Esmu gan šajā apkaimē redzējusi pat vairākus tādus."

"Tādā gadījumā man jāieiet pie tevis pierakstīt liecību."

"Es labprāt sniegtu liecību, bet šoreiz tas jāatliek. Man jālido prom. Es jau vedu suņus mājās, un jāizslēdz mūzika."

"Uz kurieni tu lidosi?"

"Jāaizved pārtika uz ciematiņu mežā. Jāpaspēj aizlidot un atlidot pirms balles." Viņa pielieca galvu. "Varbūt dosies man līdzi?"

Neits paskatījās uz lidmašīnu un jautāja sev: vai tajā? Pat ne tad, ja tādējādi ir iespēja atrasties Megai tuvu blakus.

"Esmu darbā. Varbūt citreiz."

"Labi. Rokij, Bul, mājās! Es tūlīt atnākšu," viņa pieteica Neitam.

Suņi aizskrēja, un Neits aptvēra, ka saimniecības ēka ir liela suņu būda, kas izgreznota ar primitīvā stilā izkrāsotām totēmu figūrām.

Suņiem šeit tiešām nekā netrūka.

Mega iegāja savā mājā. Pēc mirkļa mūzika apklusa. Viņa iznāca ar saini pār plecu.

"Visu labu, šef! Tiksimies citreiz, tad ari vienosimies par liecības nodošanu."

"Es tai gatavošos. Lido uzmanīgi!"

Mega atmeta atpakaļ matus un devās uz lidmašīnu.

Neits palika stāvam un vēroja viņu.

Mega ielika saini lidmašīnā un iekāpa arī pati tajā.

Ierūcās dzinējs, un klusumu pāršķēla apdullinošs troksnis.

Propelleris sāka griezties, lidaparāts aizslīdēja pa ledu, apmeta loku, sasvēries uz viena sāna, vēlreiz pagriezās, tad atrāvās no zemes un pacēlās gaisā.

Neits iluminatorā redzēja Megas sarkano jaku un melnos matus, tad viņa saplūda ar debesīm.

Galvu atliecis, viņš vēroja lidmašīnas riņķošanu un spārna vēzienu tas laikam nozīmēja sveicienu.

Pēc tam viņa aizšāvās prom no baltās zemes zilajās debesīs.

Piektā nodaļa

Neits dzirdēja, kā apakšstāvā pilnā sparā norit svinības. Mūzika taures skaņām līdzīgas deju taktis dārdēja augšup pa kāpnēm un iekšā viņa istabā pat cauri spraugām dēļos. Balsu murdoņa atsitās pret sienām un grīdu. Brīžiem ielauzās pa smieklu šaltij un deju soļa piesitienam.

Neits sēdēja viens pats tumsā.

Nomāktība bija pārņēmusi viņu pēkšņi bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma. Nupat viņš bija sēdējis pie galda un lasījis dokumentus, un nākamajā mirklī viņam uzbruka melns smagums.

Ar viņu jau agrāk tā bija gadījies pavisam negaidīti, pirms tam nemokoties skumjās. Viņu tikai applūdināja melns vilnis. Gaismu spēji nomainīja tumsa.

Tas nebija bezcerīgums. Pirms tā ir jābūt cerībām. Tās nebija bēdas, izmisums vai dusmas. Ar tām Neits spētu tikt galā, spētu pretoties līdzīgām emocijām.

Tas bija tukšums, melns bezgaiss, kas viņu iesūca sevī.

Neits varēja to izturēt un rīkoties; viņš to bija iemācījies. Ja viņš neko nedarītu, cilvēki neliktu viņam mieru ar savām bažām un līdzjūtību, bet tas viss tikai iedzina viņu vēl dziļāk bedrē.

Viņš spēja iet, runāt, eksistēt. Taču viņš nespēja dzīvot. Viņš jutās tā, it kā atrastos bezdibeņa smalkajos žņaugos. Viņš jutās kā dzīvs mironis. Kā slimnīcā pēc Džeka nāves, kad sāpes pulsēja ari pēc nomierinošu zāļu iedošanas un nebija lemts rast glābiņu aizmirstībā.

Tomēr viņš spēja darboties.

Viņš bija pabeidzis darbu, aizslēdzis iecirkni. Atbrauca uz "Paspārni", uz savu istabu. Pa ceļam aprunājās ar cilvēkiem. Viņš neatcerējās, par ko runājis, ar ko runājis, bet viņa mute kustējās, vārdi nāca pār lūpām.

Viņš bija iegājis savā istabā un aizslēdzis durvis. Un nu sēdēja viens pats ziemas tumsā.

Ko viņš, pie velna, šeit meklēja? Aukstajā, tumšajā, tukšajā pasaules nostūri? Vai viņš bija tik nožēlojams, vai mūžīgas ziemas pilsētas izvēle tik klaji liecināja par to, kas notiek dziļi viņa būtībā?

Ko viņš gribēja pierādīt ar savu ierašanos šeit, ar to, ka piesprauda nozīmi un izlikās ieinteresēts darbā? Viņš slēpās, un tas arī bija viss. Slēpās no savas būtības, pagātnes, zaudējuma. Tomēr nav iespējams aizbēgt pašam no sevis katru dienu, katru mirkli, kad atmiņas gatavas jebkuru brīdi izlēkt laukā un iesmieties sejā.

Pats par sevi saprotams, ka viņam bija līdzi zāles. Viņš tās bija ielicis somā. Tabletes pret depresiju, satraukumu. Tādas, kas palīdz aizmigt tik dziļi, ka nakts murgi netiek klāt.

Taču viņš vairs nelietoja zāles, jo tās tikai nomāca depresiju, satraukumu un bezmiegu, bet pašsajūta kļuva vēl sliktāka.

Kāpēc nepalikt tepat, ja viņam nebija ceļa nedz atpakaļ, nedz uz priekšu. Viņš grims dziļāk un dziļāk bezdibenī, līdz vairs nespēs izkļūt no tā laukā. Kaut kur sevī viņš apzinājās, cik ērti ir iekārtoties tumsā, tukšumā, sava izmisuma ielenkumā.

Pie velna, kāpēc viņš nevarētu šeit iekārtoties kā klaidonis apmetas tukšā ledusskapja kastē zem tilta. Kartona kastē dzīve taču bija pavisam vienkārša, tur neviens neko no tevis negaida.

Iztēlē Neits redzēja sevi Aļaskā zāģējam mežā kokus. Vai tiešām viņš galīgi zaudēs prātu un paliks Lūnesijā?

Viņš ienīda sevi par tādām domām, par to savas būtības daļu, kura vēlējās palikt šeit uz dzīvi.

Ja viņš neies lejā, viņam tikpat neliks mieru, un drīz vien pie durvīm atskanēs klauvējieni. Tas būs vēl ļaunāk. Viņš nosodījās par to, cik grūti pieslieties kājās. Vai atsevišķi dzīvesprieka uzplaiksnījumi, saviļņojumi bija tikai ņirgāšanās? Vai liktenis viņam parādīja, kā tas ir dzīvot, un tad iegrūda viņu atpakaļ bedrē?

Nu nē, viņam pietiks nikna spara izrāpties laukā vēl šo vienu reizi. Viņš izturēs šo nakti, pēdējo šā gada nakti. Ja nākamais gads neko nenesīs, viņam neklāsies daudz sliktāk kā iepriekš, nekas jau nemainīsies.

Šovakar viņš bija darbā. Neits uzlika plaukstu uz nozīmes, bet tūlīt pat nolaida lejā roku, lētais metāla gabals taču nebija nekāds mierinātājs. Tomēr labāk tāds nekā nekāds, galu galā viņam bija jāiztur.

Gaisma apžilbināja acis, kad viņš to iededza un soli atkāpās, lai neļautos kārdinājumam to atkal izslēgt. Atkal iegrimt tumsā.

Viņš iegāja vannasistabā un, atgriezis aukstā ūdens krānu, uzšļakstīja uz sejas ūdeni, vēlēdamies noticēt, ka tas aizskalos depresijas izraisīto gurdumu.

Viņš ilgi pētīja savu attēlu spogulī, meklēdams kādas norādes, kādu mājienu. Viņš skatījās uz vidusmēra puisi, kuru, kā šķita, nemāca liekas raizes. Varbūt ap acīm bija jaušams neliels nogurums, vaigi izskatījās nedaudz iekrituši, taču citādi nekā īpaša.

Kamēr apkārtējie redzēja tieši to pašu, ar to pilnīgi pietika.

Atverot durvis, Neits juta, kā viņu apņem troksnis. Viņš piespieda sevi virzīties uz priekšu gaismā, nevis kāpties atpakaļ alā.

Oto un Pīteram viņš bija iedevis brīvdienu. Lai viņi ēd, dzer un priecājas. Abiem bija draugi un ģimene, ļaudis, ar kuriem kopā atbrīvoties no vecā un sagaidīt jauno. Neits jau mēnešiem pats ar saviem spēkiem bija centies aizmēzt veco, un kas gan šovakar varētu mainīties?

Ejot lejā pa kāpnēm, viņš nesa līdzi visu savu smagumu.

Mūzika bija moža un labāka, nekā varēja gaidīt. Izrādījās, ka krodziņš ir pārpildīts. Galdiņi bija pārkārtoti, atbrīvojot vietu dančiem, un apmeklētāji to aizrautīgi izmantoja. Griestus greznoja karodziņi un baloni, cilvēki bija ģērbušies atbilstoši svētkiem.

Neits ievēroja dažus vecos iedzīvotājus, kas bija tērpušies, pēc Plčas apzīmējuma, aļaskiešu uzvalkos. Tie bija raupji darba tērpi, iztīrīti svētku reizei. Daži atnākušie tos nēsāja ar kakla lakatiņiem un jocīgām, svētkiem par godu darinātām papīra cepurēm.

Daudzas sievietes bija saposušās košās kleitās vai svārkos un blūzēs, kurpēs ar augstiem papēžiem un matus saspraudušas mezglā. Viņš pamanīja Hopu purpurkrāsas kokteiļkleitiņā dejojam fokstrotu vai tustepu, Neitam nebija ne jausmas ar Hariju Maineru, kurš arī bija saposies. Roza sēdēja pie bāra uz augsta ķebļa ar atzveltni, un viņai aiz muguras stāvēja vīrs, Neits tā secināja, Deivids, kurš uzmanīgi masēja viņai muguru.

Neits redzēja, kā Roza iesmejas, klausoties, ko viņai stāsta klīnikas darbiniece. Vēl viņš redzēja, kā viņa paceļ uz vīru skatienu, kas pauda siltas jūtas, mīlestību, un Neitam sametās vēl aukstāk un vientuļāk.

Uz viņu nekad tā nebija sieviete skatījusies. Pat sieva viņu nebija uzlūkojusi ar tādu atklātu, pāri plūstošu mīlestību.

Neits aizgriezās.

Viņš pārlūkoja pūli profesionāli kā policists ar vērtējošu skatienu, rūpīgi, apkopodams redzēto. Tā viņš nodalīja sevi no pārējiem. Viņš to apzinājās, taču ko lai dara, tāds nu viņš bija.

Viņš redzēja Edu un, kā šeit bija dzirdējis runājam, augstprātīgo Arlīnu. Mičs no KLUN, matus ar atsevišķām gaišām šķipsnām saņēmis zirgastē, bija aplicis roku meitenei, kas bija tikpat skaista kā viņš. Kens, apkāries ar havajiešu ziedu vītni, bija iegrimis spraigā sarunā ar profesoru ierastajā tvlda žaketē.

Savējie, Neits domāja. Daži jau iereibuši, tomēr draudzīgi savā pulciņā. Viņš bija svešais, ienācējs.

Viņš uztvēra Šarlīnes smaržu aromātu, un turpat uzradās viņa pati, pirms Neits bija paspējis sasparoties vai nozust. Apaļīgā būtne gluži vai aptinās viņam apkārt, siltās, spīdīgās lūpas zīdaini pārslīdēja pār viņa muti ar veiklu mēles pieskārienu. Neita mugurpuse lejasdaļā saņēma glāstu un uzsitienu.

Tad Šarlīne atlaidās un priecīgi viņam uzsmaidīja.

"Laimīgu Jauno gadu, Neit! Apsveicu tevi jau tagad, ja netikšu tev klāt pusnaktī."

Neits īsti nespēja atbildēt uz sveicienu un daļēji baidījās, ka būs nosarcis. Viņš vēlējās zināt, vai Šarlīnes klajā, nekaunīgā uzmākšanās liek viņam apmulst, par spīti melnajai depresijai.

"Kur tu biji paslēpies?" Viņa aplika roku Neitam ap kaklu. "Svinības rit pilnā sparā jau vairāk nekā stundu, bet tu vēl neesi ar mani dejojis."

"Man bija… pienākumi."

"Darbs, darbs, darbs! Nāc, iesim padraiskoties."

"Man jārunā ar pilsētas galvu." Ak, Dievs, lūdzu, stāvi man klāt, Neits domās noskaitīja.

"Ai nē, šobrīd nav īstais laiks runām par pilsētas politiku. Tagad ir jālīksmo. Nāc dejot! Pēc tam iedzersim šampanieti."

"Man tik tiešām ar Hopu jāparunā." Neits uzlika rokas Šarlīnei uz gurniem un pastūma viņu atpakaļ, lai sieviete neatrastos viņam tik intīmi tuvu klāt, un meklēja pūlī ar acīm savu glābēju Hopu. Viņš ieraudzīja Megu, abu skatieni sastapās un vairs nenovērsās. Mega lēni, tustepa ritmā pasmaidīja un pacēla roku ar glāzi izsmējīgā tostā.

Tad viņai priekšā aizvirpuļoja dejojoši pāri, un viņa nozuda.

"Man šis tas jāpārbauda. Esi.." Neits pamanīja pazīstamu seju un metās Grūberam klāt, kā slīcējs ķeras pie salmiņa. "Oto! Šarlīne vēlas dejot."

Pirms kāds no viņiem paspēja bilst kaut vārdu, Neits ātri aizlavījās prom. Tikai otrā telpas galā viņš uzdrošinājās ievilkt elpu.

"Dīvaini, tu nemaz neizskaties pēc bailulīša."

Mega nostājās viņam blakus. Nu jau viņai rokā bija divas glāzes.

"Tātad izskats maldina. Viņa mani trakoti biedē."

"Es neapgalvošu, ka Šarlīne ir nekaitīga. Ja negribi, lai viņa tev iekaras kaklā un nelaiž vaļā, pasaki to viņai skaidri un gaiši. Skaļi un izteiksmīgi. Ņem! Iedzer."

"Esmu darbā."

Mega iespurcās.

"Pāris malku lēta šampanieša nenāks par ļaunu. Sasodīts, Bērk! Šobrīd te sapulcējušies vai visi lūnesieši."

"Sapratu." Viņš paņēma glāzi, taču nedzēra. Toties viņš pamanījās nopētīt Megu. Viņai mugurā bija kleita, tā vismaz, cik viņš zināja, sauca koši sarkano, ārkārtīgi cieši pieguļošo tērpu. Tas atklāja vingru, sportisku augumu, atklāja pat daudz vairāk, nekā piederētos. Viņa bija atlaidusi vaļā matus. Melnais vilnis slīga pār pienbaltiem pleciem. Slaidajās, muskuļainajās kājās bija kurpes tādā pašā krāsā kā kleita un uz ļoti augstiem papēžiem.

Viņa smaržoja noslēpumaini, ēnaini vēsi.

"Tu izskaties burvīgi."

"Es protu saposties īpašiem gadījumiem. Toties tu, kā šķiet, esi saguris." Un sāpināts, viņa nodomāja. Mega to bija ievērojusi tūlīt, tiklīdz viņš kāpa lejā no otrā stāva. Kā dziļi ievainots cilvēks, kuram nav spēka apkopt brūci.

"Neesmu vēl iegājis pareizajā miega režīmā." Viņš iedzēra šampanieti. Tas garšoja pēc aromatizēta zeltera.

"Vai tu atnāci šurp atpūsties un sagaidīt Jauno gadu vai stāvēsi stings un savaldīgs?"

"Esmu paredzējis darīt to otro."

Mega papurināja galvu.

"Iesaku atpūsties. Pamēģini, tad redzēsim, kas iznāks." Viņa pasniedzās un atāķēja Neitam policista nozīmi.

"Ei, ko tu dari!"

"Kad tev būs vajadzīgs ar kaut ko aizsegties, piespraud atpakaļ," viņa teica un ielika nozīmi Neitam kabatā. "Tagad iesim padejot."

"Es neprotu tā kustēties kā visi pārējie."

"Tas nekas. Es vadīšu."

Mega tā arī darīja, sasmīdinot Neitu. Kaklā viņam kaut kas grauza, bet īstenībā kļuva vieglāk.

"Vai šī ir vietējā mūziķu grupiņa?"

"Te viss ir vietējais. Pie klavierēm sēž Mindija. Viņa ir skolotāja. Pargo, kas spēlē ģitāru, strādā bankā. Čaks, tas ar vijoli, ir reindžers no Denali. Ļoti pieklājīgs. Pie bungām sēž Lielais Maiks, "Paspārnes" pavārs. Vai visu iegaumēji?"

"Kā, lūdzu?"

"Es redzu, kā tu liec sejas un vārdus pa plauktiņiem savā galvā."

"Ir vērts uzklausīto atcerēties."

"Dažkārt ir vērts aizmirst." Viņas skatiens uzzibsnīja pa labi. "Man dod zīmi Makss un Kerija Hobeikeri. Viņi vada laikrakstu "Lūnesija". Šonedēļ bija izbraukuši no pilsētas. Viņi vēlas intervēt jauno policijas šefu."

"Es sapratu, ka šovakar ir svinības."

"Līdzko mūzika apklusīs, viņi tevi tik un tā noķers."

"Viņiem tas neizdosies, ja tu kopā ar mani aizlavīsies prom, lai mēs varētu sarīkot savu Jaunā gada sagaidīšanu."

Mega sagrozījās un ieskatījās Neitam acīs.

"Mani tas varētu interesēt, ja tu runā nopietni."

"Kāpēc lai es nerunātu nopietni?"

"Es tev to vēlāk pavaicāšu."

Neitam neizdevās izbēgt, jo Mega apsviedās otrādi un pamāja. Viņa aizvilka Neitu līdzi pie improvizētās deju grīdas. Notika iepazīstināšana, un Mega pati aizslīdēja prom, atstājot Neitu slazdā.

"Ļoti patīkami ar jums satikties!" Makss jūsmīgi pakratīja Neita roku. "Mēs ar Keriju tikai nupat atbraucām, tāpēc mums vēl nav bijusi iespēja ar jums parunāties. Jums jāatlicina laiks intervijai avīzē."

"Izdomāsim, kad tā varētu notikt."

"Tūlīt pat apsēdīsimies vestibilā un…"

"Ne jau tagad, Maks!" Kerija atplauka smaidā. "Šovakar nebūs nekādu darba darīšanu. Tomēr, pirms turpinām svinēšanu, mister Bērk, sakiet, vai jums nav iebildumu pret atsevišķas rubrikas izveidošanu mūsu laikrakstā? Jūs pastāstīsiet sabiedrībai par paveikto, par to, kā mums veicas. Kopš pilsētā ir atklāts oficiāls policijas iecirknis, mēs gribam, lai tā darbs tiktu atspoguļots "Lūnesijā"."

"Tādu informāciju jūs varat iegūt no Pīčas."

Mega izmanījās cauri pūlim, dabūja otru glāzi šampanieša un apsēdās uz ķebļa, lai vērotu dejotājus un iedzertu pa malciņam.

Šarlīne apsēdās viņai blakus.

"Es viņu pirmā ieraudzīju."

Mega nenolaida skatienu no deju grīdas.

"Svarīgāks ir tas, ko redz viņš, vai tad ne?"

"Tu viņu gribi tikai tāpēc, ka viņš vajadzīgs man."

"Šarlīne, tev vajadzīgs, vienalga, kurš, lai tik būtu loceklis." Mega izdzēra šampanieti. "Turklāt man viņu nemaz īpaši nevajag." Viņa uzsmaidīja atspoguļojumam glāzē. "Uz priekšu, ņem viņu ciet! Nekur nav rakstīts, ka viņš ir manējais."

"Es tik sen neesmu sastapusi tādu interesantu vīrieti." Šarlīne atslābusi pieliecās meitai tuvāk. "Vai zini, ka viņš katru rītu brokasto kopā ar mazo Džesi? Vai tas nav mīļi? Tev vajadzēja redzēt, kā viņš tika galā ar brāļiem Makijiem. Pie tam viņš ir noslēpumains." Viņa nopūtās. "Mani saista noslēpumaini vīrieši."

"Tevi viņi saista tik ilgi, kamēr viņiem ceļas."

Šarlīne nepatikā saviebās.

"Kāpēc tev jāizrunājas tik rupji?"

"Tu šeit apsēdies man blakus, lai paziņotu, ka vēlies drāzties ar jauno policijas šefu. Vai tas nav rupji, lai ar kādiem vārdiem tu to pateiktu? Es tikai pasaku visu skaidri un gaiši bez izpušķojumiem."

"Tu esi tāda pati kā tavs tēvs."

"Tā tu vienmēr saki," Mega nomurmināja, kad Šarlīne aizpeldēja prom.

Šarlīnes atbrīvotajā vietā apsēdās Hopa.

"Jūs abas spētu sastrīdēties pat par to, cik daudz lietus nolijis pagājušā vasarā."

"Tas mums būtu pārāk filozofisks temats. Ko tu dzer?"

"Paņemšu vēl to draņķīgo šampanieti."

"Es ieliešu."

Mega apgāja apkārt bāra letei, piepildīja vēl vienu glāzi un savējo arī pilnu.

"Viņa grib nogrābt Bērku."

Hopa pameklēja ar acīm Neitu un ieraudzīja, kā viņš, izglābies no Hobeikeru nagiem, tagad nokļuvis Džo un Laras Vaizu varā.

"Tā ir viņu pašu darīšana."

"Viņu, viņu," Mega piekrita un saskandināja ar Hopu.

"Ja viņš izvēlēsies vienu no jums, tavas attiecības ar māti sabojāsies vēl vairāk."

"Jā." Mega domīgi iedzēra. "Toties dzīve uz brīdi kļūs aizraujoša." Viņa iesmējās, redzēdama, kā Hopa pavērš skatienu uz griestiem. "Ko es varu ar sevi padarīt? Man patīk trakulības."

"Vai tu domā, ka viņš varētu tev piebiedroties?" Hopa pagriezusies manīja, ka Šarlīne aizvelk Neitu dejot. "Ko tu neteiksi, klusie ūdeņi! Ar tiem drūmajiem tipiem grūti tikt galā."

"Viņš ir tik bēdīgs… Vēl skumīgāks nekā klaidonis, kas pie mums uzradās pirms pāris gadiem. Kā viņu sauca? Makinons. Nošāvās Holija dzīvnieku barotavā."

"Vai tas nebija trakums? Igneisijs arī izskatās tik drūms, ka, šķiet, spētu iebāzt ieroča stobru mutē, bet viņam pietiks prāta nenospiest mēlīti. Viņš arī ir pārāk pieklājīgs."

"Vai tu uz to paļaujies?"

"Jā, es paļaujos uz to. Nu, pie velna! Iešu paveikt šā gada pēdējo labo darbu, izglābšu viņu no Šarlīnes."

Bēdīgi, pieklājīgi vīrieši nu nepavisam nav manā gaumē, Mega sev teica. Viņai patika pārgalvīgie un bezrūpīgie. Tādi, kuri negatavojās palikt ilgāk par vienu nakti. Ar tādiem varēja iedzert, pavārtīties pa gultu, ja bija vēlēšanās, un aiziet neatskatoties.

Bez sāpēm un ciešanām.

Kas notiktu, ja viņa saistītos ar Igneisiju Bērku? Pilnīgi iespējams, ka dabūtu punus un nobrāzumus. Tomēr piedzīvojums varētu būt tā vērts.

Vienalga, viņai patika sarunāties ar Bērku, un Mega to vērtēja ļoti atzinīgi. Viņa spēja dienām un nedēļām mierīgi iztikt bez vārdu apmaiņas ar citu cilvēku. Tāpēc viņai bija svarīga interesanta saruna. Viņai arī patika novērot, kā Bērka skumju aizainotais skatiens atplaukst. Viņa to bija pamanījusi divas reizes. Tad, kad viņš no rīta stāvēja pie Megas mājas un klausījās Lorīnu Makenitu, un uz mirkli, kad viņi dejoja.

Trokšņu un ļaužu pilnajā telpā Mega pēkšņi vēlējās, lai tas atkārtotos. Kaut viņai izdotos kliedēt policijas šefa skumjas.

Viņa apgāja apkārt letei, atrada atvērtu pudeli un divas glāzes. Piespiedusi guvumu pie sāna, viņa izslīdēja no telpas.

Hopa veikli uzsita Šarlīnei uz pleca.

"Atvaino, Šarlīne, bet man oficiāli jāaprunājas ar policijas šefu Bērku."

Šarlīne tikai ciešāk pieglaudās Neitam. Viņš jau juta aizžņaudzamies kaklu.

"Rātsnams ir slēgts, Hopa."

"Rātsnamu nekad neslēdz. Beidz uzklupt puisim, laid viņu vaļā!"

"Ak, nu lai jau notiek… Ceru, ka mēs vēl pabeigsim deju, skaistulīt."

"Iesim sameklēsim klusāku stūrīti, Igneisij." Hopa pamāja, lai ļaudis padod ceļu, un pūlis atkāpās. Viņa apsēdās pie galdiņa tur, kur parasti spēlēja biljardu. "Vai vēlies iedzert?"

"Nē, manuprāt, es vēlos nozust pa sētaspuses durvīm."

"Vari jau bēgt, bet tik mazā pilsētā tu nenoslēpsies. Agrāk vai vēlāk nāksies ar viņu tikt galā."

"Vēlāk, ne tagad." Neits gribēja tikt augšstāvā savā istabā, tumsā. Galva dunēja, pakrūtē griezās no sasprindzinājuma un piepūles vienkārši eksistēt.

"Es tevi neizvilku no Šarlīnes cilpas tāpat vien. Man tev ir kaut kas jāpasaka, tu esi pamatīgi sadusmojis manu vietnieku."

"Zinu. Es tajā situācijā pieņēmu, manuprāt, atbilstošu lēmumu un rīkojos saskaņā ar likumu."

"Es neapšaubu tavas rīcības atbilstību, Igneisij." Viņa atvairījās ar to pašu žestu, kas bija licis pašķirties pūlim. "Es tikai pastāstu, kas notiek. Eds ir iedomīgs, pašapmierināts tips, ar viņu grūti satikt. Tomēr viņš ir labs cilvēks, un viņš ļoti cenšas pilsētas labā."

"Tas nenozīmē, ka viņš drīkst braukt, kā pagadās."

Hopa pavīpsnāja.

"Viņš vienmēr ir bijis slikts autovadītājs. Toties viņš ir bagāts, varens un piemin ļaunu. Viņš neaizmirsīs, ka tu stājies viņam ceļā. Tev šis gadījums šķiet sīkums salīdzinājumā ar iepriekšējo pieredzi, bet Lūnesijā tas ir diezgan nozīmīgs."

"Es droši vien neesmu pirmais, kurš viņu sadusmojis."

"Nē. Mēs abi ar Edu nemitīgi kašķējamies. Taču, no viņa redzes viedokļa, mēs esam vienādā līmenī. Es pat esmu pakāpienu augstāk. Tu toties esi svešais, un viņš gaida, ka tu viņam klanīsies. No otras puses, ja tu būtu piekāpies, es justos tevi vīlusies. Tātad tu esi nokļuvis starp divām ugunim."

"Nav jau pirmā reize. Vai tad no katras situācijas nav kāda izeja?"

Hopa skatījās uz viņu, bet tad iesmējās savus dobjos smieklus.

"Vai tā tu man liec saprast, lai es nejaucos tavās darīšanās? Es tomēr tev ieteikšu vēl ko. Neļaujies nokļūt starp citām divām ugunīm Šarlīni un Megu. Tur tevi gaida ļoti karsta ellīte."

"Es neļaušos, lai mani noķer."

"Pareizi." Viņa parāva uz augšu uzacis, kad iedlcās Neita mobilais telefons.

"Zvani uz iecirkni tiek pārsūtīti uz manu telefonu," viņš paskaidroja, izņemdams to no kabatas. "Bērks."

"Paņem mēteli," Mega viņam teica, "un satiksimies pēc piecām minūtēm ārpusē. Man tev kaut kas jāparāda."

"Jā. Sarunāts." Hopas vērīgā skatiena pavadīts, viņš ielika telefonu atpakaļ kabatā. "Nav nekas īpašs. Es iziešu laukā."

"Hmm… Ej pa tām durvīm caur virtuvi."

"Paldies! Laimīgu Jauno gadu!"

"Tev tāpat." Hopa nogrozīja galvu, viņam aizejot. "Ar viņu sagaidāmas nepatikšanas."

Pagāja vairāk par piecām minūtēm, līdz viņš tika savā istabā, saģērbās un izgāja ārā no "Paspārnes". Pusceļā viņš aptvēra, ka nebija jutis kārdinājumu ieslēgties un ierakties tumsā.

Varbūt viņš izrausies laukā no depresijas. Varbūt tikai iekāre spēja ar to cīnīties.

Mega viņu gaidīja ielas vidū, kur bija nolikti divi saliekamie krēsli. Šampanieša pudele bija iesprausta turpat blakus sniegā. Viņa sēdēja uz viena no krēsliem, uzklājusi sev uz ceļiem biezu segu.

"Tu nedrīksti te sēdēt kleitā, kaut arī mētelī un ar segu…"

"Es pārģērbos. Es parasti ņemu somā līdzi siltās drēbes."

"Žēl gan. Cerēju tevi vēlreiz ieraudzīt tajā kleitā."

"Gan jau paspēsi citu reizi citā vietā. Apsēdies!"

"Labi. Kāpēc mēs esam ārā uz ielas… desmit minūtes pirms pusnakts?"

"Man nepatīk ļaužu bari. Un tev?"

"Ne īpaši."

"Sevišķos gadījumos zināmu laiku man ir jautri. Bet pēc pāris stundām jau apnīk. Turklāt tā sagaidīt Jauno gadu ir labāk." Viņa sniedza Neitam glāzi.

Brīnums, ka dzēriens nebija sasalis.

"Manuprāt, labāk ir iekšā, kur nevar sastingt ledū."

"Nav jau tik auksts. Vējš arī nepūš. Un telpās tu to neieraudzīsi."

"Ko?"

"Pacel galvu augšup, ienācēj no četrdesmit astoņiem dienvidu puses štatiem!"

Neits pavērās norādītajā virzienā, un viņam aizrāvās elpa.

"Svētā debess…"

"Jā, piekrītu, tas ir kas svēts. Brīnišķīga dabas parādība, ko radījis polārais loks, saules plankumi un vēl kaut kas tur. Tās noslēpumainajam skaistumam nav vajadzīgs zinātnisks izskaidrojums."

Zaļa, zeltaina, sarkana gaisma mirdzēja debesīs. Garas, pārdabiski spožas svēdras pulsēja un elpoja, iedvešot tumsā dzīvību.

"Ziemeļblāzma vislabāk redzama ziemā, taču tad parasti ir pārāk auksts, lai to apbrīnotu. Es izdomāju, ka šī nakts tomēr ir ļoti piemērota tās baudīšanai."

"Biju par to dzirdējis. Un redzējis attēlos. Tomēr nekas nav salīdzināms ar īstenību."

"Labais vienmēr jāredz realitātē. Ziemeļblāzma visskaidrāk saskatāma ārpus pilsētas. Ja apmetas uz kāda no šļūdoņiem. Kad man bija septiņi gadi, mēs ar tēvu uzkāpām kalnos un tur pārnakšņojām, lai to redzētu. Gulējām uz muguras, galīgi nosaluši, un vērojām debesis."

Pārdabiskais, spožais zaļums mainīja toni un mirguļodams izpletās. Debesīs izlija caurspīdīgi krāsu dārgakmeņi.

"Kas ar viņu notika?"

"Varētu teikt tā, ka viņš kādu dienu viens pats devās pārgājienā un vairs neatgriezās. Vai tev ir ģimene?"

"Zināmā mērā."

"Nu tad nebojāsim pasākumu ar skumjiem stāstiem. Izbaudīsim dabas skaistumu."

Viņi sēdēja klusēdami ielas vidū uz sniega kupenā iespraustiem krēsliem zem liesmojošām debesīm.

Ziemeļu ugunis aizdedza kaut ko viņa būtībā, aizgaiņāja saspringtās galvassāpes, ļaujot brīvi sajūsmināties par dabas brīnumu.

Mega paskatījās uz "Paspārni", no kuras nāca arvien lielāks troksnis. Sākās skaļa minūšu skaitīšana, gaidot pusnakti.

"Mēs paliekam divi vien, Bērk, tu un es."

"Gada beigas man ir patīkamākas, nekā varēja gaidīt. Vai mums tagad jāskūpstās, par godu tradīcijai?"

"Pie velna tradīciju!" Ar cimdiem rokās viņa saņēma Neitu aiz matiem un pievilka sev klāt.

Megas lūpas bija aukstas, bet, saskaroties ar viņējām, tās sasila, savādi, aizraujoši satraucot Neitu. Ciešais, smacējošais skūpsts atdzīvināja viņa atslābušo miesu, savirpināja kamolu pakrūtē un uzkarsēja asinis.

Viņš dzirdēja saucienus apslāpētus, attālinātus -, kad nosita pusnakti. Skanēja zvani, pūta taures, ļaudis gavilēja. Visam cauri viņš pilnīgi skaidri kā vēlēšanos saklausīja savus sirdspukstus.

Viņš nometa glāzi sniegā, nostūma segu un sniedzās pēc Megas. Biezo drēbju kārta gluži kā barjera apmulsināja viņu. Neits gribēja satvert stingro, izliekto augumu, izjust viņas garšu un smaržu.

Tad viņu iztrūcināja pistoļu šāvieni.

"Svētku salūts, nekas vairāk." Megas elpa izplūda kā mākonis, un viņa centās pavilkt Neitu atpakaļ. Neits prata skūpstīties, un viņa tiecās saglabāt reibinošo lūpu saskarsmes sajūtu, viņa lūpas, mēli, zobus, visu kopā.

Kāda vēl vajadzība pēc lēta šampanieša?

"Var jau būt… tomēr man jāpārbauda."

Mega aprauti iesmējās un noliecās, lai paceltu glāzes.

"Jā, protams."

"Mega…"

"Ej, šef!" Viņa draudzīgi paplikšķināja Neitam pa plecu, uzsmaidīja jaukajām, tomēr raižu pilnajām, pelēkajām acīm. "Darbs paliek darbs."

"Es nebūšu ilgi."

Mega par to nešaubījās. Brīvdienās, kāzās, dzimšanas dienas svinībās ļaudis parasti mēdza pašaudīties, pat bērēs, ja ļoti sēroja pēc mirušā.

Tomēr viņai nelikās prātīgi gaidīt. Mega atstāja krēslus, pudeli un glāzes priekšējā verandā un devās uz mašīnu, nesdama līdzi segu, ko iemeta piekabē.

Viņa brauca mājup, zaļajai gaismai mirgojot debesīs. Domās viņa piekrita Hopai. Ar Neitu Bērku bija gaidāmas nepatikšanas.

Sesta nodaļa

"lūnesija" Policijas ziņojums Pirmdiena, 3. janvāris

8.00. Ziņojums par sniegkurpju pazušanu no verandas Hansa Finkla mājās. Plters Noti ieradās notikuma vietā. Finkla apgalvojumam, ka (daudzskaitlīgi krāšņi epiteti izlaisti) Trilbijs atsācis vecos niķus, nav pierādījumu. Sniegkurpes vēlāk atradās Finkla automašīnā.

9.22. Rankorroudā noticis satiksmes negadījums. Uz notikuma vietu devās policijas šefs Bērks un policists Oto Grūbers. Brets Trūpers un Virdžīnija Mena ir iesaistītās personas. Cietušo nav, tikai Trūpers saspiedis īkšķi pēc vairākkārtīgas speršanas pa iedauzīto buferi. Prasības nav iesniegtas.

11.56. Sadursme starp Dekteru Trilbiju un Hansu Finklu, par ko ziņots no "Paspārnes". Strīds ar dažādu izteiksmīgu lamuvārdu lietošanu acīmredzot sācies par iepriekš minēto gadījumu ar kurpēm. Ieradās policijas šefs, un pēc pārrunām tika ieteikts atrisināt nesaskaņas dambretes turnīrā. Desmit spēlēs no divpadsmit uzvarēja Trilbijs. Apsūdzības netika celtas.

13.45. Ziņojums par skaļu mūziku un ātri braucošām mašīnām Karibū. Ieradās Bērks un policists Noti. Džeimss un Viljams Makiji sacentās braukšanā ar sniegmobiļiem un skaļi atskaņoja "Dzimis, lai trakotu". Pēc īsas un, kā izteicās aculiecinieki, uzjautrinošas pakaļdzīšanās, vētrainas vārdu apmaiņas starp viņiem un policistiem, kad tika konfiscēts traucējošās dziesmas kompaktdisks, incidents beidzās ar Džeimsa Makija apgalvojumu, ka: "Lūnesijā vairs nav jautri." Abiem brāļiem piemērots sods par atļautā braukšanas ātruma pārsniegšanu.

15.12. Ziņojums par kliegšanu Rankorvudas apkaimē divas jūdzes no pilsētas pasta. Notikuma vietā ieradās Bērks un policists Grūbers. Izrādījās, ka grupa zēnu spēlēja karinu, bruņojušies ar rotaļu šautenēm un kečupa pudelēm, lai šļakstītos. Policijas šefs nekavējoties izsludināja pamieru un aizveda zaldātus dzīvos, mirušos un ievainotos mājās.

16.58. Ziņojums par nekārtībām Mūsā. Notikuma vietā ieradās Bērks un policists Noti. Viņi nokārtoja strīdu starp sešpadsmitgadīgu meiteni un sešpadsmitgadīgu puisi par viņas šķietamo flirtu ar citu sešpadsmitgadīgu puisi. Apsūdzības netika celtas.

17.18. Sešpadsmitgadīgs jaunietis sodīts par trakulīgu braukšanu pa Mūsu un nevajadzīgu skaņu signālu lietošanu.

19.12. Uz vairāku iedzīvotāju lūgumu pamata policijas šefs Bērks novāca Maiklu Salivanu no ietves Mūsas un Lūnesijas ielas stūrī, kur viņš skaļi un atkārtoti nepareizi dziedāja dziesmu "Viskijs krūkā". Salivans pavadīja nakti ieslodzījumā personiskās drošības apsvērumu dēļ. Apsūdzība netika celta.

Neits izlasīja avīzē "Lūnesijā" ierakstus par vienas dienas notikumiem, tad pārējos par otro nedēļu. Pēc pirmā policijas ziņojuma publicēšanas Neits bija sagatavojies, ka ienāks sūdzības. Bet tādu nebija nevienas. Acīmredzot ļaudis neiebilda pret sava vārda parādīšanos saistībā ar diezgan neapdomīgām situācijām.

Viņš ielika laikrakstu atvilktnē Divas nedēļas pagājušas, viņš nodomāja.

Viņš joprojām bija tepat.

* * *

Sērija Pārkere atbalstījās pret leti Stūra veikalā. Viņa bija nometusi trušādas zābakus un jaku pie durvīm un tagad paņēma no vitrīnas paciņu košļājamās gumijas "Black Jack".

Viņa te bija ieradusies patenkot, nevis iepirkties, un košļājamā gumija bija lētākā aizbildināšanās. Viņa viegli paplikšķināja pa skaustu Sesilai Debas spanielam, kas bija iekārtojies kā jau katru dienu mīkstā groziņā uz letes.

"Policijas šefu Bērku bieži nemana "Paspārnē"."

Deba turpināja kārtot plauktā cigarešu paciņas un zelējamās tabakas sainīšus. Viņas veikals bija pilsētas jaunumu savākšanas un apstrādes centrs. Ja Deba kaut ko nezināja, tātad tas vēl nebija noticis.

"Te arī viņu bieži neredz. Viņš turas savrup."

"Katru rītu brokasto kopā ar Rozas puiku, vakariņas parasti ēd savā istabā. Apetīte viņam nav diez kāda, ja jūs man jautājat."

Ta kā košļājamā gumija Sērijai bija jau rokā, viņa to atvēra.

"Es katru rītu tīru viņa istabu, lai gan tur nav īpaši ko tīrīt. Viņam ir tikai pāris drēbju kārtu un skūšanās piederumi. Nav nevienas fotogrāfijas, ne grāmatas."

Tā kā Sērija veica lielāko tiesu uzkopšanas darbu "Paspārnē", viņa sevi uzskatīja par cilvēku uzvedības speciālisti.

"Varbūt viņa mantas vēl ir ceļā."

"Tikai nedomā, ka es neuzprasīju." Sērija pavicināja gumiju, tad iebāza to mutē. "Es visu noskaidroju. Teicu viņam: "Bērk, vai jūs pārējās mantas vēl gaidāt no četrdesmit astoņiem dienvidu puses štatiem?" Viņš man atbild: "Esmu visu paņēmis līdzi." Viņš nevienam nezvana, vismaz no istabas ne. Viņam arī neviens nezvana. Cik es saprotu, viņš tur tikai pārguļ."

Lai gan tobrīd veikala neviena pircēja nebija, Sērija pieklusināja balsi un paliecās uz priekšu.

"Kaut arī Šarlīne mācas viņam virsū, viņš tomēr guļ viens pats." Viņa spēji pameta ar roku. "Mainot palagu vīrieša gultā, nav grūti noskaidrot, ko viņš naktī darījis."

"Varbūt viņi to dara dušā vai uz grīdas." Debai par apmierinājumu, Sērijas seja ar burunduka vaigiem pauda nepārprotamu apjukumu. "Nekur nav rakstīts, ka jādrāžas tikai gultā."

Tomēr Sērija, kā jau īsta tenku vācele, ātri atguvās.

"Ja Šarlīne būtu dabūjusi, ko grib, tad nevajātu viņu kā dzinējsuns trusīti, vai ne tā?"

Deba ieturēja pauzi, pakasīdama Sesilu starp zīdainajām austiņām, un tad piekrītot pamāja ar galvu.

"Droši vien ne."

"Viņš te uzkuļas tikai ar to vien, kas mugurā, caurām dienām un naktīm slēpjas savā istabā, vairās no izgribējušās sievietes, turklāt gandrīz neko nerunā, ja īpaši neuzstāj, nu, ar tādu kaut kas nav īsti kārtībā. Ja jūs jautātu man."

"Viņš nav nedz pirmais, nedz pēdējais, kuram līdzīgi te uzrodas."

"Var jau būt. Bet viņš pirmais ir policijas šefs." Sērija joprojām mazliet juta rūgtumu, ka viņas dēlam pagājušā nedēļā uzlikts sods par braukšanas noteikumu pārkāpumu. It kā divdesmit pieci dolāri augtu kokos. "Tas cilvēks kaut ko slēpj."

"Dieva dēļ, Serij! Vai to pašu nevar teikt par jebkuru pilsētas iedzīvotāju?"

"Man ne silts, ne auksts, ko kurš slēpj, bet ne jau tāds, kam ir tiesības mani vai manējos ielikt aiz restēm."

Deba, kļuvusi nepacietīga, uzsita ar atslēgām pa kases aparātu.

"Kamēr tu samaksā par košļājamo gumiju un tad ej laukā, tu nedari neko pretlikumīgu. Tā ka es tavā vietā īpaši neuztrauktos."

Aprunātais vīrs joprojām sēdēja pie rakstāmgalda. Tagad viņš bija iedzīts strupceļā. Divas nedēļas viņam bija izdevies paslēpties un izvairīties no Maksa Hobeikera. Neits negribēja, ka viņu intervē. Viņu biedēja prese, kaut arī tas būtu mazas pilsētas nedēļas izdevums vai "The Baltimore Sun".

Varbūt Lūnesijas iedzīvotāji neiebilda, ka viņu vārdus drukāja uz papīra visviens kādu iemeslu dēļ, bet viņam bija jāskalo mute no nelabām grēmām pēc tam, kad vajadzēja saskarties ar avīžniekiem toreiz pēc šaušanas.

Kad Hopa ienāca viņa kabinetā ar Maksu pie sāniem, viņš paredzēja jaunus nepatīkamus mirkļus.

"Maksam ir vajadzīga intervija. Ļaudīm jāzina, kāds cilvēks atbild par likumu un taisnību mūsu pilsētā. "Lūnesijā" jābūt rakstam par tevi, es to pieprasu. Tātad… sāciet!"

Viņa izsoļoja laukā, prātīgi aizverot aiz sevis durvis.

"Saskrējos ar pilsētas galvu pa ceļam uz šejieni, kad nācu sarunāt interviju."

"Hmm…" Tā kā Neits domās vēl nebija izšķīries, vai pasēdēt pie datora vai atgādināt Pīteram aicinājumu par vēl vienu mācību stundu iešanā ar sniegkurpēm, viņš nevarēja aizbildināties ar laika trūkumu.

Neitam Makss šķita dedzīgs censonis, kas vidusskolas gados visiem kritis uz nerviem. Viņam bija apaļa, patīkama seja un gaišbrūni mati, kas jau sāka atkāpties no pieres. Viņam bija vismaz desmit mārciņas lieka svara galvenokārt ap vēderu.

"Kafiju?"

"Labprāt."

Neits piecēlās un ielēja divas krūzes.

"Ko klāt?"

"Divus saldos krējumus, divus cukuriņus. Hmm, kā jums patīk mūsu jaunā rubrika? Policijas ziņojums…"

"Man tas bija jaunums. Jūs esat rūpīgi nodrukājuši visu, kas noticis."

"Kerija ļoti vēlējās to iekļaut ziņu lapā. Es ierakstīšu mūsu sarunu, ja jums nav iebildumu. Izdarīšu arī piezīmes, bet esmu pieradis ierakstīt."

"Labi." Neits sagatavoja kafiju un pasniedza krūzi Maksam. "Ko vēlaties zināt?"

Makss iekārtojoties izņēma no audekla somas mazu magnetofonu, uzlika to uz galda, atzīmēja laiku un ieslēdza. Tad izvilka no kabatas bloknotu un zīmuli.

"Mūsu lasītāji vēlas uzzināt kaut ko par vīru ar nozīmi."

"Izklausās pēc filmas nosaukuma. Atvainojiet," Neits piebilda, jo Maksa uzacis saraucās. "Nav jau nekā īpaša, ko uzzināt."

"Sāksim no sākuma. Vai pateiksiet, cik jums gadu?"

"Trīsdesmit divi."

"Tātad jūs bijāt detektīvs Baltimorā?"

"Jā."

"Precējies?"

"Šķīries."

"Tā gadās arī labākajiem no mums. Vai bērni ir?"

"Nē."

"Vai Baltimora ir jūsu dzimtā pilsēta?"

"Jā, visu mūžu, tikai šīs divas nedēļas esmu prom no tās."

"Tad kāpēc detektīvs no Baltimoras nokļuvis policijas šefa krēslā Lūnesijā, Aļaskā?"

"Mani šeit noalgoja darbā."

Makss saglabāja laipnu, lietišķu sejas izteiksmi.

"Tātad pieņēmāt izaicinājumu stāties jaunā amatā jaunā vietā."

"Man bija vajadzīgas pārmaiņas." Sākt no sākuma. Ķerties pie pēdējā salmiņa.

"Šīs var uzskatīt par pamatīgām pārmaiņām."

"Ja sāk ko jaunu, tad kāpēc to nedarīt pamatīgi? Man patika iespēja uzņemties šo amatu, turklāt Aļaskā. Es protu savu darbu, kuru tagad centīšos veikt jaunā vidē, citā ritmā."

"Mēs nupat pieminējām policijas ziņojumu. Jums taču nav iepriekš nācies nodarboties ar tādiem ikdienišķiem gadījumiem? Vai jums neapniks pie mums? Jūs esat apmainījis lielpilsētas aktivitātes pret notikumiem nepilnu septiņi simti cilvēku kopienā?"

Uzmanies, Neits sev teica. Vai viņš nupat nebija te sēdējis un garlaikojies? Turklāt nomākts? Kas to lai zina. Alga viena, viņam bija smagi un nepatīkami.

"Baltimoru tāpat uzskata par mazu pilsētu, kaut arī tā ir liela. Īstenība ir tāda, ka ikdienā jāsaskaras ar anonimitāti. Policisti ir līdzīgi jebkurā vietā, lietas krājas cita uz citas."

Pie tam nekad tās neizdodas pabeigt, Neits nodomāja. Stundām ilgs darbs nevainagojas ar rezultātu, lietas ir un paliek neatklātas.

"Lūnesijā policijas izsaukums nozīmē to, ka vai nu viens pats, vai ar vienu vai diviem palīgiem dodamies atrisināt kādu problēmu. Drīz vien jau pazīšu katru cilvēku pilsētā. Man izsaukums nenozīmēs tikai atrisinātu lietu ar kādas personas vārdu un uzvārdu. Manuprāt, tā es gūšu daudz lielāku gandarījumu par paveikto."

Neits pārsteigts aptvēra, ka runā vaļsirdīgi, neko neslēpjot.

"Vai jūs ejat medībās?"

"Nē."

"Makšķerējat?"

"Pagaidām ne."

Makss savaikstīja grimasi.

"Hokejs? Slēpošana? Kāpšana kalnos?"

"Nē. Pīters man māca iet ar sniegkurpēm. Viņš apgalvo, ka man šīs iemaņas noderēšot."

"Viņam ir taisnība. Kādas jums ir aizraušanās, intereses, brīvā laika pavadīšanas veidi?"

Darbs bija aizņēmis visu viņa laiku. Vai, pareizāk sakot, Neits sevi izlaboja, viņš ļāva tam notikt. Vai tad tieši tāpēc Reičela nebija atradusi citu?

"Es nogaidīšu. Sākšu ar sniegkurpēm, tad jau pēc tam būs redzams. Kā jūs pats nokļuvāt šeit?" "Es?"

"Es vēlētos uzzināt ko tuvāk par cilvēku, kurš man uzdod jautājumus."

"Taisnīgi," Makss, mirkli padomājis, atzina. "Sešdesmitajos gados es mācījos Bērklijā. Tur pavadīto laiku var raksturot ar dažiem vārdiem sekss, narkotikas un rokenrols. Iepazinos ar sievieti kā jau pienākas -, un mēs kopā devāmies uz ziemeļiem. Kādu laiciņu padzīvoju Sietlā. Iepazinos ar puisi no Aļaskas, kurš aizrāvās ar kalnos kāpšanu. Man pielipa viņa kaislība. Mēs turpinājām ceļu uz ziemeļiem sieviete un es. Bijām brīvdomātāji, veģetārieši, intelektuāļi."

Viņš uzjautrināts pasmaidīja pusmūža vīrs ar puspliku pakausi -, atcerēdamies savu jaunību.

"Viņa gatavojās gleznot, es savukārt rakstīt romānus atklāti par intīmo. Mēs apprecējāmies, un tas visu sabojāja. Galu galā viņa apmetās uz dzīvi Sietlā. Es Aļaskā."

"Un jūs izdodat avīzi, nevis sacerat romānus?"

"Nu, man joprojām ir ieceres." Viņš vairs nesmaidīja, bet izskatījās apjucis un atsalis. "Gadās šo to paveikt. Taču uzrakstītais mani neapmierina, es turpinu to pārstrādāt. Es vēl aizvien neēdu gaļu, esmu zaļais, dabas aizstāvis, un daudzus kaitina mani uzskati. Pirms piecpadsmit gadiem satiku Keriju. Nodibinājām ģimeni." Viņa sejā atgriezās smaids. "Šī laulība ir veiksmīga."

"Vai jums ir bērni?"

"Meitene un zēns. Divpadsmit un desmit gadu veci. Bet nu gan atgriezīsimies pie jums. Jūs vienpadsmit gadus strādājāt Baltimorā. Kad es runāju ar leitnantu Fosteru…"

"Jūs runājāt ar manu šefu?"

"Bijušo. Man vajadzēja iegūt kādu informāciju. Viņš jūs raksturoja kā centīgu, neatlaidīgu policistu, kurš izmeklējis lietas līdz galam un atrisinājis sarežģītas situācijas. Mums, protams, prieks, ka esam dabūjuši par policijas šefu tādu cilvēku, bet jūs esat pārāk profesionāls."

"Jā, tas man varētu radīt sarežģījumus," Neits atklāti pateica. "Ar to arī beigsim mūsu sarunu."

"Vēl pāris jautājumu. Jums divus mēnešus bijusi darba nespējas lapa pēc negadījuma pagājušajā aprīlī, kad jūsu partneris Džeks Behans un aizdomās turamais nogalināti, bet jūs ievainoja. Tad jūs uz četriem mēnešiem atgriezāties ierindā, taču pēc tam iesniedzāt atlūgumu. Cik saprotu, nelaimes gadījums licis jums nosvērties par labu lēmumam doties uz Aļasku. Vai tā ir taisnība?"

"Es jums izklāstīju savus apsvērumus, kāpēc piekritu šim piedāvājumam. Mana partnera bojāejai nav nekāda sakara ar Lūnesiju."

Maksa seja palika neizdibināma, un Neits aptvēra, ka par zemu viņu novērtējis. Reportieris ir un paliek reportieris, viņš sev atgādināja, lai arī par ko viņam jāraksta. Šis te saoda iespēju pievilināt lasītāju interesi.

"Tam ir sakars ar jums. Ar jūsu pieredzi, motivāciju, iepriekšējā darba vēsturi."

"Vēsture ir tas īstais vārds."

"Mūsu "Lūnesija" ir maza avīze, bet man, tās izdevējam, tomēr jāveic savs pienākums, jāsniedz precīzas, pilnīgas ziņas. Kā noskaidroju, tad negadījums ar šaušanu ir izmeklēts un ticis pierādīts, ka jūs ar pilnām tiesībām esat lietojis ieroci. Tomēr jūs tonakt esat nogalinājis cilvēku, un tas ir svarīgi."

"Hobeiker, vai, jūsuprāt, policista nozīmi un ieroci nēsā sporta pēc? Vai šie priekšmeti ir domāti smukumam? Policists diendienā apzinās, ka reiz viņam būs jāizmanto ierocis. Jā, tas ir svarīgi."

Neitu bija pārņēmušas dusmas, un viņa balss kļuva skarba kā aukstais janvāra vējš, kas triecās logos.

"Ierocis tā ir ļoti liela atbildība. Vai es nožēloju, ka vajadzēja to izmantot? Nē. Nožēloju, ka nerīkojos ātrāk. Ja būtu reaģējis straujāk, labs cilvēks paliktu dzīvs. Viņa sieva nekļūtu par atraitni, un diviem bērniem joprojām būtu tēvs."

Makss, iesēdies dziļāk krēslā, pāris reižu aplaizīja lūpas. Tomēr viņš neatlaidās.

"Vai jūs vainojat sevi?"

"Es vienīgais izkļuvu dzīvs no tās sadursmes šķērsielā." Dusmas noplaka, niknais acu skatiens kļuva rāms. "Kuru citu tad vēl lai vaino? Izslēdziet savu magnetofonu! Beidzam sarunu."

Makss, paliecies uz priekšu, nospieda podziņu.

"Atvainojiet, ja aizskāru sāpīgu stīgu. Mūsu kopiena ir maza, taču arī tai ir tiesības zināt."

"Tā jau jūs, reportieri, mēdzat teikt. Bet nu mani atkal gaida darbs."

Makss paņēma magnetofonu un, ielicis somā, cēlās kājās.

"Ak jā, rakstam vajadzīga arī jūsu fotogrāfija." Neita skatiens, kas bez vārdiem pauda viņa domas, lika Maksam saminstināties. "Kerija jūs vēlāk sameklēs. Viņa ir fotogrāfe. Paldies, ka atvēlējāt man laiku. Un… lai jums veicas ar sniegkurpēm."

Palicis viens, Neits sēdēja pavisam kluss. Viņš bija sagatavojies, ka tūlīt varētu sākties niknuma uzliesmojums, taču nekas nenotika. Viņam šķita, ka labāk būtu, ja uznāktu mežonīgas dusmas, nevis paciest tādu aukstu mieru.

Viņš paredzēja, kas notiks, ja paliks sēžam kā sasalis. Neits lēnām piecēlās, viņa kustības bija apvaldītas. Viņš izgāja no kabineta, paņemot līdzi telefonu.

"Man uz brīdi jāaizbrauc," viņš teica Pīčai. "Ja kaut kas atgadās, sazinieties ar mani pa rāciju vai mobilo telefonu."

"Laiks sāk bojāties," Pīča viņam teica. "Rādās, ka būs sniegavētra. Nebrauciet nekur tālu prom, citādi pret vakaru var ieputināt."

"Es būšu atpakaļ." Viņš izgāja cauri priekštelpai un saģērbās. Bez jebkādām domām galvā viņš iekāpa mašīnā un devās prom. Piebraucis pie Hopas mājas, izkāpa un pieklauvēja pie viņas durvīm.

Hopa tās atvēra, ģērbusies biezā rupja velveta blūzē, virs kuras ķēdītē bija iekārtas lasāmās brilles.

"Igneisij! Nāc iekšā…"

"Nē, paldies! Nekad vairs mani tā nepārsteidziet nesagatavotu."

Hopa pārlaida pirkstus pa ķēdīti augšup un lejup, vērīgi ielūkodamās viņa sejā.

"Ienāc, aprunāsimies."

"Tas ir viss, ko gribēju teikt. Nekā cita nav, par ko mums runāt."

Apgriezies viņš atstāja Hopu stāvam durvīs.

Viņš devās laukā no pilsētas, tālāk prom no mājām. Uz ezera bija redzami daži slidotāji. Drīz viņiem vajadzēja atgriezties atpakaļ telpās, jo laukā jau dzisa gaisma. Tālāk uz ledus varēja saskatīt pusgruvušu kāda bļitkotāja būdu.

Neits neredzēja Megas lidmašīnu. Viņi nebija tikušies kopš Vecgada vakara, kad abi kopā vēroja ziemeļblāzmu.

Bija jābrauc atpakaļ, jādara tas, par ko viņam maksāja algu. Kaut arī darba nemaz nebija daudz. Tomēr viņš neatgriezās, bet turpināja ceļu.

Neits piebrauca pie Megas mājas, pie kuras modri stāvēja sardzē suņi. Viņš izkāpa no mašīnas, gaidot, ka suņi reaģēs, ieraudzījuši negaidīto ciemiņu.

Gandrīz reizē abi paslēja augšup galvu un metās pretī, skaļi, taču nepārprotami draudzīgi ieriedamies un lēkādami un riņķodami Neitam apkārt. Tad viens aizšāvās uz suņu būdu, uzskrēja pa kāpnītēm un iemetās iekšā pa durvīm, pēc mirkļa atsteigdamies ar lielu kaulu zobos.

"Kur tāds te radies? Tas ir mastodonta, vai?"

Kauls bija grubuļains, apgrauzts un nosiekalots, tomēr Neits to paņēma un, izpratis spēles būtību, ar vēzienu aizmeta, gluži kā šķēpu.

Suņi metās kaulam pakaļ, viens ar otru sagrūzdamies, gluži kā futbolisti pēc bumbas. Viņi ienira sniegā, un muguras noklājās baltas. Abi reizē satvēruši kaulu, viņi raustīja to katrs uz savu pusi un pēc īsas, pacilātas cīņas auļoja atpakaļ, itin kā būtu iejūgti kopā.

"Jūs darbojaties komandā?" Neits vēlreiz satvēra kaulu, aizmeta un vēroja, kā suņi to atgādā atpakaļ.

Viņš meta ceturto reizi, bet suņi aizskrēja viņam garām, traukdamies taisnā ceļā uz ezeru. Pēc mirkļa arī Neits sadzirdēja to pašu, ko bija saklausījuši suņi. Motora rūkoņa kļuva arvien skaļāka, un Neits sekoja suņiem pa taku uz ezeru.

Rietošā saule meta uz ledus blāvu, sarkanu atspīdumu. Neitam šķita, ka lidaparāts laižas lejup pārāk ātri un pārāk zemu. Viņš jau paredzēja, ka labākajā gadījumā lidmašīnas slēpes aizķersies aiz koku galotnēm, bet ļaunākajā Mega ietrieks tā degunu ledū.

Troksnis pārņēma visu. Sīkām adatiņām durstot ādu, Neits noskatījās, kā lidmašīna apmet riņķi, tad pagriežas sāniski un aizslīd pa ledu. Iestājās tik pilnīgs klusums, ka likās savirmotais gaiss atvieglots nopūšas.

Suņi Neitam pie sāna trīcēdami gaidīja, tad saspringa un lēkšus metās laukā no sniega uz ledus. Klupdami un slīdēdami viņi rēja acīm redzamā un bezgalīgā priekā, kad atvērās lidaparāta durvis. Mega izlēca laukā tā, ka zābaki noklaudzēja vien. Notupusies viņa ļāva suņiem sevi laizīt, pati sparīgi glaudīdama kuplos kažokus. Tad pieslējās kājās un izcēla no lidmašīnas saini. Un tikai pēc tam viņa paskatījās uz Neitu.

"Vai atkal kāds satiksmes negadījums?" viņa uzsauca.

"Es gan neko tādu nezinu."

Lēkājošo suņu pavadīta, Mega nogāja īso gabaliņu pa ledu un uzkāpa pa sniegoto nogāzi.

"Vai jau sen atbrauci?"

"Pirms pāris minūtēm."

"Tavas asinis vēl nav pieradušas pie tāda aukstuma. Iesim iekšā."

"Kur tu biji?"

"Ak, šur un tur. Pirms dažām dienām paņēmu vienu grupiņu. Viņi ķer ziemeļbriežus, pareizāk sakot, fotografē: Šodien aizvedu viņus atpakaļ uz Ankoridžu. Paspēju tieši laikā," viņa piebilda, pametusi skatienu debesis. "Gaidāma vētra. Augšā gaiss arvien straujāk mainījās."

"Vai tu nobijies?"

"Nē. Tomēr reizēm man trāpās šo to piedzīvot." Iegājusi vējtverī, viņa novilka biezo jaku.

"Vai tev ir gadījies nolaisties piespiedu kārtā?"

"Man ir nācies, teiksim, nolaisties strauji." Viņa nometa zābakus, paņēma no kastes dvieli un pieliecās, lai noslaucītu suņiem ķepas. "Ej iekšā! Paies kāds brītiņš, kamēr tikšu galā, un mums četriem te ir par šauru."

Neits iegāja istabā, kārtīgi aizverot iekšējās durvis, kā bija mācīts taupīt siltumu.

Logi uztvēra pēdējos īsās dienas saules starus, ienesot istabā gaismēnu miksli. Neits saoda ziedu smaržu, tās nebija rozes, bet kaut kas mežonīgāks, vienkāršāks. Apvienojumā ar suņiem un degošu malku tā radīja„savādu valdzinājumu.

Viņš bija gaidījis lauciniecisku primitīvu vidi, taču pat telpā valdošajā mijkrēslī skaidri redzēja, cik ļoti ir kļūdījies.

Plašajā dzīvojamā daļā istabas sienas bija bāli dzeltenas. Viņš nosprieda, ka tādēļ, lai imitētu sauli un atvairītu pēc iespējas vairāk tumsu. Kamīns bija būvēts no pulētiem akmeņiem zeltainos toņos, tā ka kvēlojošās pagales tajā šķita spīdam. Uz dzegas bija saliktas sveces arī dzeltenas, tikai tumšākā un vēl zilā krāsā, kas bija pieskaņota dīvāna tonim. Visur bija izmētāti spilveni, kā jau sievietēm tas patīk. Pār dīvāna malu bija pārsviesta bieza sega arī tādās pašās nokrāsās.

Istabā atradās spīdīgi galdi, divi lieli atzveltnes krēsli un rakstains paklājs. Lampas bija ar apgleznotiem abažūriem, un sienas greznoja akvareļi, eļļas gleznas, pasteļi visos bija attēlotas Aļaskas ainavas.

Pa kreisi augšup veda kāpnes, un Neits smaidīdams ieraudzīja, ka margām balsts veidots kā totēms.

Atvērās durvis, un istabā ieskrēja suņi, uzlēkdami uz krēsliem.

"Nebiju cerējis ieraudzīt kaut ko tādu," Neits ieminējās.

"Pārāk daudz cerību ved uz garlaicību." Mega pārgāja pāri istabai, atvēra lielu, izgrebtu lādi un izņēma no tās malkas pagales.

"Ļauj palīdzēšu."

"Gan jau." Notupusies viņa ielika pagales kamīnā un, pagriezusies ar muguru pret to, pajautāja: "Vai vēlies ko ieēst?"

"Nē. Nē, paldies!"

"Iedzert?"

"Nē, kur nu!"

Mega iededza lampu.

"Tātad seksu."

"Es…"

"Ej augšā. Tur otrās durvis pa kreisi. Es tikai iedošu suņiem paēst un padzerties."

Viņa izgāja no istabas, atstājot Neitu vienu ar suņiem, kuri nenovērsa no viņa kristāldzidrās acis. Neits varēja vai apzvērēt, ka viņi smīkņā.

Kad Mega ienāca atpakaļ, Neits arvien vēl stāvēja turpat.

"Vai neatradi kāpnes? Kas tu par policistu!"

"Klau, Mega… Es atbraucu tikai…" Apjucis viņš pārlaida plaukstu pār matiem. Viņš bija aizbraucis no pilsētas, juzdams, ka lielā, melnā plaisa arvien vairāk plešas viņa acu priekšā, taču kādā brīdī rotaļā ar suņiem tā bija atkal aizvērusies.

"Tad tu negribi seksu?"

"Tas nu ir viens āķīgs jautājums."

"Kamēr tu domā, kā uz to atbildēt, es iešu augšā un izģērbšos." Mega atmeta matus no pleciem. "Kaila es izskatos patiešām labi, brīdinu iepriekš."

"Es jau tā nojautu."

"Tu esi mazliet par vāju, taču es neiebilstu." Mega piegāja pie kāpnēm, apstājās un, pieliekusi galvu, pasmaidīja un salieca pirkstiņu. "Nāc, skaistulīti"

"Tik vienkārši?"

"Kāpēc ne? Tas nav pretlikumīgi. Sekss ir vienkāršs, Neit. Pārējais ir sarežģīts. Tāpēc tagad nebojāsim vakaru."

Viņa devās augšā pa kāpnēm. Neits pameta skatienu uz suņiem un skaļi nopūtās.

"Nez vai es vēl atceros, cik vienkārši tas ir."

Viņš sekoja Megai augšup, bet apstājās pie pirmajām durvīm, kas bija pavērtas un atklāja skatienam telpu, kuras sienas bija koši sarkanas, bet viena viscaur ar spoguļiem. Tiem

pretī atradās plaukts ar televizoru, atskaņotāju, stereosistēmu. Turpat bija ari augsta līmeņa vingrošanas ierīces, kuras Neits prata novērtēt. Eliptisks trenažieris bija novietots pret televizoru, savukārt "Bowflex" un statīvs ar hantelēm pie sienas ar spoguļiem.

Neits iztēlojās, ka mazais ledusskapis ir piebāzts ar ūdens pudelēm, varbūt kādiem sportistu dzērieniem.

Šī telpa pateica priekšā, ka ķermenis, kuru viņam drīzumā būs lemts ieraudzīt kailu, daudz un nopietni tiek trenēts.

Atstājusi vaļā guļamistabas durvis, Mega noliekusies iekūra kamīnu. Gulta bija liela, no tumša koka ar grebumiem, un atgādināja kamanas. Arī te bija gleznas, lampas zaļā un ziloņkaula krāsā.

"Es redzēju tavu vingrošanas aprīkojumu."

Mega pār plecu veltīja Neitam lēnu smaidu.

"Vēl ne."

"Ha! Es runāju par tavu fitnesa centru blakus istabā."

"Vai tu sporto, šef?"

"Agrāk to darīju." Pirms Džeka. "Pēdējā laikā ne īpaši."

"Man patīk liet sviedrus."

"Man arī patika."

"Tad tev tas jāatsāk."

"Jā. Tev nu gan ir māja!"

"Četri gadi pagāja, kamēr to pabeidzu iekārtot. Man nepieciešams plašums, citādi es sāku nervozēt. Vai iedegt gaismu 5 vai izslēgt?" Neits neatbildēja, un Mega izslējusies atkal palūj kojās pār plecu. "Nomierinies, šef! Es tev nedarīšu pāri vienīgi, ja pats uzprasīsies."

Viņa piegāja pie naktsskapīša un atvēra atvilktni.

"Drošība pirmajā vietā," viņa paziņoja un pameta Neitam prezervatīvu paciņu folijas iesaiņojumā. "Tu par daudz domā," Mega secināja, vērodama, kā viņš stāv, izskatīdamies apjucis. Un pievilcīgs, viņa klusībā piemetināja, ar izspūrušiem tumšiem, kastaņbrūniem matiem, ievainota varoņa acīm. "Es ticu, ka mēs to varam labot. Tev nepieciešama atbilstoša gaisotne. Man arī pret to nav iebildumu."

Viņa aizdedza sveci, apstaigāja istabu un aizdedza vēl citas.

"Paklausīsimies mūziku." Atvērusi plaukta durvis, viņa ieslēdza kompaktdisku atskaņotāju un noregulēja klusu skaņu. Šoreiz Elanas Morisetes savādi valdzinošā balss dziedāja par bailēm no svētlaimes.

"Laikam vajadzēja tev vispirms iedot kādu glāzīti, bet nu jau ir par vēlu."

"Tu gan esi oriģināla," Neits nomurmināja.

"Par to nešaubies, skaistulīt ar jauko pēcpusi." Viņa pārvilka džemperi pār galvu un nometa uz krēsla. "Siltā apakšveļa mazina striptīza erotismu, bet gan rezultāts to izlīdzinās."

Neits jau bija ārkārtīgi uzbudināts.

"Vai tu pats ģērbsies nost, vai man tev palīdzēt?"

"Es uztraucos. Un, ja man jāatzīstas, jūtos kā idiots."

Jā, Mega vēlreiz nosprieda, viņš patiesi bija jauks. Vīrieša godīgums bija kaut kas ļoti patīkams.

"Tu uztraucies tāpēc, ka domā." Viņa nometa garās bikses, apsēdās uz gultas un novilka zeķes. "Ja tu Jaungada naktī nesteigtos veikt darba pienākumus, mēs jau tad būtu paspējuši tikt līdz gultai."

"Tu biji aizbraukusi, kad es atgriezos."

"Tāpēc ka es sāku domāt. Re nu, cik tas ir draudīgi." Viņa atvilka pārklāju un noņēma segli.

Neits uzlika kreklu pār džemperi. Tad izvilka mobilo telefonu no kabatas, nolika malā un, paraustījis plecus, paskaidroja:

"Esmu darbā."

"Nu, tad atliek vienīgi cerēt, ka visi uzvedīsies rātni." Mega novilka silto apakšveļu. Neita ķermenim saspringa ikviens muskulis.

Viņai bija porcelāna balts, maigi izliekts augums. Bet ne trausls. Nekā tamlīdzīga, tas bija pārliecināta spēka pilns kā no melnbaltas fotogrāfijas ar zeltainas gaismas atspīdumu pāri.

Tad viņš pārsteigts un iekvēlināts, pirms Mega paspēja izslēgt gaismu, pamanīja mazu tetovējumu izplestus sarkanus spārnus uz viņas muguras lejasdaļas.

"Domas galvā nupat iztvaiko kā rasa."

Mega iesmējās.

"Jāparūpējas, lai tās iztvaiko pavisam. Met nost bikses, Bērk!"

"Klausos, cienītā…" Neits atsprādzēja jostu, bet viņa pirksti sastinga, kad Mega atbrīvojās no pēdējā siltā apģērba gabala. Neitam mute izkalta sausa. "Tev taisnība. Tu tiešām ļoti labi izskaties kaila."

"Es labprāt tev teiktu to pašu, ja tu beidzot tiktu vaļā no tām drēbēm." Viņa atlaidās gultā un izstaipījās. "Nāc, skaistulīti Nāc paņem mani."

Viņa slidināja plaukstas sev pār krūtīm, kamēr Neits izģērbās.

"Hmm, nav slikti, augšdaļa ir glīta. Muskuļi labā formā, ņemot vērā, ka tu sen neesi trenējies. Un…" Viņa pasmaidīja un atspiedās pret elkoni, kad Neits novilka apakšbikses. "Jā, šobrīd tu patiešām esi izmetis domas no galvas. Uzvelc savam kareivim formas tērpu, un metamies kaujā."

Neits pakļāvās viņas pavēlei, taču palika sēžam un tikai glāstīja viņas plecu.

"Pagaidi, ļauj izplānot cīņas stratēģiju. Tev ir tik brīnišķīga, tīra āda."

"Nevērtē grāmatu pēc apvāka."

Mega pastiepās, satvēra Neitu aiz matiem un pierāva viņu sev klāt.

"Noskūpsti mani! Man nepietika ar pagājušo reizi."

Akla iekāre gluži kā vilnis pāršalca Neitam pāri, apvienojot iepriekš izjustās ilgas, vajadzību, dzinuļus. Viņš juta sevī uzliesmojam alkatīgu karstumu, kas svilināja asinis. Viņa mute piekļāvās Megas lūpām, padzērās no tām, un viņa paslēptās alkas atkal bija atmodinātas.

Viņš nespēja vien izbaudīt Megas lūpas, kaklu, krūtis. Viņas vaidi, elsas, iekliegšanās gluži kā ar pletni dzenāja viņa kailo iekāri, pieprasot arvien vairāk un vairāk. Neita plauksta ieslīdēja viņai starp kājām, sajūtot miklo siltumu un liekot viņai trīsēt no labsajūtas.

Viņi sāka savu ceļojumu viens otrā it kā ar mierīgu zaļu pakalnu, bet nokļuva vulkāna krāterī. Tāda bija Neita būtība, Mega aptvēra. Ievainotais miers slēpa bīstamus pārsteigumus. Viņa tiecās pēc Neita skumjajām acīm, apvaldītās izturēšanās.

Bet ko viņš dos, kad maska būs norauta, to viņa tikai nojauta.

Mega iekārē izliecās, sajuzdama, kā kvēla liesma aizdedzina viņas augumu. Viņa iekliedzās no neprātīga prieka. Viņa virpuļoja kopā ar Neitu, iecirta nagus viņa miesā, koda un glāstīja viņa gludo ādu.

Ar katru elpas vilcienu viņa iekvēlojās arvien dedzīgāk.

Neits pieprasīja pilnīgu viņas pakļaušanos un atdošanos. Neits paslēpa seju viņas matos, bet Mega, atdodamās viņam, satvēra plaukstās viņa seju, skatījās viņā ar savām kristālzilajām acīm, vēroja viņu, līdz abi saplūda, izjuzdami neizsakāmu baudu.

Neits jutās tik iztukšots, ka šķita, no viņa palicis pāri tikai ārējais apvalks. Viņš bija atbrīvots no briesmīgā, smacējošā smaguma, kas spieda viņa prātu un ķermeni, liekot kā automātam rītos celties un strādāt, paklausot gribasspēka pavēlei.

Viņš bija akls, kurls un piesātināts. Viņš varētu bez jebkādas nožēlas lidot aizmirstībā.

"Neguli, skaistulīti"

"Ko tu teici?"

"Iedarbini apgriezienus."

Nē, viņš nebija akls. Viņš redzēja gaismu, ēnu, formas. Neko nesaprata, bet redzēja. Viņš arī dzirdēja, jo balss Megas balss slīdēja cauri vieglajai sanoņai galvā.

Un viņš sajuta zem sevis vingru un lokanu augumu, mitru no kopā sastrādātajiem sviedriem, smaržojošu pēc ziepēm, seksa un sievietes.

"Iepliķē mani," viņš pēc mirkļa sacīja. "Es laikam esmu paralizēts."

"Es gan jūtu, ka neesi vis." Tomēr viņa pastūma Neitu aiz pleciem nost no sevis. Tad gari, svelpjoši nopūtās un noteica: "Ak, Dievs!"

"Es viņu laikam redzēju, vismaz uz brīdi tādu blāvu viņa atveidu. Viņš smaidīja."

"Ta biju es."

"Ak tā?"

Megai nepietika spēka izstaipīties, tāpēc viņa nožāvājās.

"Kāds te bija ļoti nogaidījies. Mmm… Kā man paveicās…"

Neita prāta spējas atkal sāka darboties. Viņš gandrīz sadzirdēja, kā motoriņi iegūst apgriezienus.

"Jā, ar mani sen tas nebija noticis."

Mega ziņkāri pagriezās uz sāna. Viņa ieraudzīja rētas, kuras pirms tam bija sataustījuši pirksti. Uz Neita gurna gar kāju stiepās ievainojuma un ložu atstātās pēdas.

"Cik sen? Mēnesi?" Neita acis palika aizvērtas, bet lūpas saviebās. "Divus? Jēziņ, vairāk? Trīs?"

"Pagājis gandrīz gads."

"Apžēliņ! Kāds tur brīnums, ka man zvaigznītes lēkāja gar acīm."

"Vai es tev nodarīju pāri?"

"Nemuļķojies!"

"Ja arī ne, es tevi tomēr izmantoju."

Mega pārvilka pirkstu pār vietu, kur uz gurna stiepās rēta. Viņš nesarāvās, bet saspringa gan, un Mega nosprieda, ka nedrīkst uzstāt.

"Pieņemsim, ka mēs abi viens otru izmantojām, bet nu tik labi un pamatīgi, ka mūs var apskaust katrs, kurš guļ gultā simts jūdžu rādiusā, un uzsmēķēt cigareti mums par godu."

"Vai tu neņem ļaunā to, kas notika?"

"Cik tev veca galva, Bērk!" Mega izstaipījās un ātri iegrūda viņam ar elkoni dunku. "Kurš tad to ierosināja?"

Neits brīdi klusēja.

"Es biju precējies piecus gadus. Es biju uzticīgs. Pēdējos divus gadus mums gāja smagi. īstenībā pēdējais bija pagalam neizdevies. Sekss bija problēma. Tas kļuva par pamatu cīņas laukam. Ar ieročiem. Lai arī kas tas bija, tikai ne dabisks prieks. Tāpēc esmu kļuvis atturīgs un skatos ax aizdomām, ko sievietes vēlas."

Mega nolēma, ka nu gan viņai ir kāds skarbāks vārds sakāms.

"Es neesmu sievietes. Es esmu es. Man ļoti žēl, ka bijusī tevi paņēmusi aiz vienas vietas, taču es varu apliecināt, ka tā darbojas teicami, un tev pienācis laiks tikt pāri aizvainojumam."

"Jau sen vairs nevienu nevainoju." Neits sagrozījās un palika roku zem viņas. Viņš sajuta, kā Mega sastingst, tad atslābst un ļauj uzlikt galvu viņam uz pleca.

"Es negribu, lai mums tā būtu vienīgā reize."

"Gan jau redzēsim, ko mēs domāsim nākamreiz."

"Kaut es varētu palikt, taču man jādodas atpakaļ. Atvaino!"

"Es tevi nelūdzu palikt."

Neits pagrieza galvu, lai redzētu viņas seju. Megas vaigi joprojām bija pietvīkuši, acis miegaini sapņainas. Tomēr viņš, kā jau īsts policists, zem viņas miera manīja piesardzību.

"Es gribētu, lai tu man to lūgtu, bet, tā kā es tikpat nevaru izpildīt tavu vēlmi, nav jēgas neko prasīt. Tomēr vai drīkstu atgriezties?"

"Šovakar ne. Tuvojas sniegavētra, un, ja tu tiktu līdz šejienei bet tas nebūs iespējams -, tu paliktu ieslodzīts manās mājās. Varbūt pat uz vairākām dienām. Es pret to iebilstu."

"Ja jau būs tik traki, brauc man līdzi uz pilsētu."

"Nē, tas nu man galīgi neder." Mega atslābusi glāstīja ar pirkstiem viņa krūtis, zodu, matus. "Man šeit ir labi. Man ir pietiekami daudz pārtikas krājumu, malka, suņi. Man patīk pamatīgs sniegputenis, savrupība, ko tas sagādā."

"Un kad vētra beigsies?"

Mega paraustīja plecus un atvirzījās. Viņa piecēlās un kaila piegāja pie skapja. Liesmas no kamīna atspīdēja uz baltās ādas un uzkrītoši sarkanajiem spārniem, bet drīz vien viņa jau bija uzvilkusi biezus vilnas flaneļa rītasvārkus.

"Piezvani man. Ja es būšu mājās, atved man picu."

Viņa aizsēja rītasvārkus un pasmaidot piemetināja:

"Es tev iedošu labu dzeramnaudu."

Septīt a nodaļa

Atceļā uz pilsētu sāka krist pirmās sniega pārslas. Lielas un mīkstas tās neizskatījās īpaši draudīgas. Gluži otrādi, ainava bija pasakaina. Tā atgādināja ziemu viņa bērnībā, kad naktī bija sasnidzis sniegs un no rīta pa guļamistabas logu pavērās aizraujošs skats, kas uzbangoja asinis.

Nebija jāiet uz skolu!

Neits pasmaidīja par atmiņām, par laiku, kad sniegs bija sagādājis prieku, nevis grūtības. Varbūt viņam noderētu atgūt kaut ko no bērnu dienu jūsmas?

Viņš lūkojās apkārt uz sniega okeāniem un upēm. Cik daudz iespēju viņam pavērās, kaut vai iet ar sniegkurpēm vai iemācīties slēpot. Distanču slēpošana taču bija diezgan interesanta. Turklāt viņš pēdējo mēnešu laikā bija zaudējis visai daudz svara. Nodarbības svaigā gaisā un regulāras ēdienreizes, kas viņam diendienā tika sagādātas, palīdzēs atgūt formu.

Varbūt nopirkt kādu no tām mašīnām ar slēpju aprīkojumu un joņot pa sniegu uz velna paraušanu. Kāpēc negūt mazliet prieka? Tā viņš turklāt redzēs vairāk no apkārtējās dabas, ne tikai to, kas vērojams pa automašīnas logu.

Neits apstājās un noskatījās kreisajā pusē uz mazu briežu ganāmpulku, kas devās prom starp kokiem. Dzīvnieku pinkainie, tumšie kažoki asi kontrastēja pret balto sniegu, kas viņiem sniedzās līdz ceļiem. Ja briežiem tos sauca par ceļiem.

Viņam, pilsētniekam, bija atklājusies pilnīgi jauna pasaule, Neits sprieda, līdz šim viņa lauku dzīves pieredze aprobežojās ar pāris piedzīvojumiem vasaras nometnēs Rietumu Mērilendā.

Neits apturēja mašīnu pie iecirkņa un atgādināja sev, ka jāiesprauž kontaktdakša motora sildītājam, bet pēkšņi pamanīja, ka Oto un Pīts velk mezglainu virvi gar ietvi apmēram jostasvietas augstumā. Paņēmis biezos cimdus, Neits devās pie darbabiedriem.

"Kas šeit notiek?"

"Velkam virvi," Oto atcirta un apsēja to ap laternu.

"Kādēļ?"

"Lai, izejot no mājas, neapmaldītos sniega laukā."

"Nav taču tik traki?" Neits lūkojās uz ielu un nepamanīja, kā Oto un Pīts saskatās. "Cik daudz tad taisās snigt?"

"Varētu savilkt četras pēdas."

Neits spēji apcirtās.

"Jūs muļķojaties, vai?"

"Sniegs nāk ar vēju, tātad kupenas sadzīs divas trīs reizes augstākas." Oto, siedams virvi, paskaidroja, un viņa balsī skanēja acīm redzams apmierinājums. "Te nav nekāds snieģelis kā četrdesmit astoņos dienvidu puses štatos."

Neits iedomājās Baltimoru, kā tur sešu collu sniega kārta palēnināja pilsētā satiksmi vai pat apturēja pavisam.

"Lai iedzīvotāji novāc mašīnas gar ietves malām, un jāpārbauda, kā darbojas sniega novākšanas tehnika."

"Parasti gan cilvēki atstāj mašīnas, kur tās ir," Pīts viņam aizrādīja. "Pēc sniegavētras izrok ārā."

Neits domās apsvēra šo teoriju kā būs, tā būs, tad nogrozīja galvu. Viņam maksāja par kārtības nodrošināšanu, tātad viņam jārīkojas.

"Novāciet tās no ielām! Tās, kuras traucē kustību šajā ielā, stundas laikā tiķs aizvilktas prom. Četras pēdas sniega uz brauktuves ir bīstami, kaut arī tas būtu Aļaskā vai četrdesmit astoņos dienvidu puses štatos. Pagaidām mūs var sazvanīt pa numuru divi, četri, septiņi. Izbraucot no iecirkņa, katrs ņem līdzi rāciju. Kā paredzēts rīkoties ar tiem, kas dzīvo ārpus pilsētas?"

Oto pakasīja zodu.

"Nekā."

"Lai Pīča sastāda sarakstu, sazinieties ar visiem. Parūpēsimies par pajumti tiem, kuri vēlēsies iebraukt pilsētā."

Šoreiz Neits uztvēra abu apmainīšanos ar skatieniem. Pīters laipni pasmaidīja.

"Neviens nebrauks šurp."

"Varbūt arī ne, taču mēs dosim viņiem izvēles iespēju." Viņš domāja par Megu sešu jūdžu attālumā, viņa taču būtībā bija nošķirta no civilizācijas. Viņš Megu bija tiktāl iepazinis, ka paredzēja, viņa nekustēsies ne no vietas. "Vai virvju pietiks?"

"Pilnīgi. Cilvēki parasti izmanto paši savējās."

"Arī par to jāpārliecinās." Neits devās iekšā iecirknī dot Pīčai rīkojumus.

Stundu viņš organizēja drošības pasākumus, un vēl desmit minūtes viņš veltīja Kerijai Hobeikerei, kura iebrāzās ar digitālo fotokameru. Atšķirībā no mistera Hobeikera Kerija bija strauja un veikla, viņa lika Neitam justies netraucētam un turpināt darbu, kamēr pati klikšķināja aparātu.

Neits ļāva viņai fotografēt un pats runāja ar Pīču par neatliekamiem pasākumiem sniega dēļ. Viņam nebija laika domāt vai uztraukties par Maksa interviju.

"Vai sazinājies ar iedzīvotājiem ārpus pilsētas?" viņš jautāja Pīčai.

"Vēl ir palikuši divpadsmit."

"Vai kāds brauc šurp?"

"Pagaidām ne." Viņa nolika sarakstu. "Neit, cilvēki dzīvo laukos, tāpēc ka viņiem patīk tur dzīvot."

Neits pamāja.

"Tomēr sazinies ar viņiem. Pēc tam dodies mājās un piezvani man, kad esi galā."

Viņas apaļie vaigi savilkās smaidā.

"Cik tu esi gādīgs!"

"Sabiedriskā drošība ir mans jājamzirdziņš."

"Un ņiprāks arī." Viņa izņēma zīmuli no matu mezgla un pakratīja pret viņu. "Patīkami redzēt tādas pārmaiņas."

"Laikam sniegavētra mudina mani uz varoņdarbiem."

Pārsteigts viņš paskatījās uz durvīm, kas vērās atkal. Vai Lūnesijā vētras laikā cilvēkiem nevajadzētu sēdēt mājās?

Hopa papurināja matus.

"Putina tā, ka cauri neredz," viņa pavēstīja. "Dzirdēju, ka tu šķūrēšot ceļus?"

"Drīz pa galvenajām ielām sāks strādāt sniega tīrāmās mašīnas."

"Tām būs daudz darba."

"Jā gan."

Viņa pamāja.

"Vai tev ir mirklītis laika?"

"Nu, nedaudz." Viņš norādīja uz kabinetu. "Jums vajadzētu doties mājup, Hopa. Ja sasnigs četras pēdas, jums sniegs būs līdz padusēm."

"Es esmu maza, bet stipra, man vētras laikā arī vajag izkustēties, citādi mājās liekas, ka smoku nost. Ir janvāris, Igneisij. Mēs esam gatavi tam, ka mūs var ieputināt."

"Tomēr jāņem vērā, ka ir auksts, tumšs kā peklē, sasnidzis jau pēdu dziļš sniegs un vēja ātrums trīsdesmit pieci."

"Tu esi lietas kursā."

"Es klausos Lūnesijas radio." Viņš pamāja uz pārnēsājamo aparātu, kas stāvēja uz letes. "Solīja raidīt laika ziņas divdesmit četras stundas diennaktī, kamēr turpināsies sniegavētra."

"Tā viņi parasti dara. Ja runājam par masu medijiem…"

"Es jau sniedzu interviju. Un Kerija uzņēma fotogrāfijas."

"Tu joprojām dusmojies." Viņa pakratīja galvu. "Mūsu pilsētā pirmo reizi ir oficiāls policijas iecirknis, un mēs esam pasūtījuši policijas šefu no ārpuses. Tie mūsējiem ir jaunumi, Igneisij."

"Es nestrīdos."

"Tu izvairījies no Maksa."

"Pareizāk sakot, bēgu no viņa kā no uguns."

"Lai arī ko tu darīji, es tevi piespiedu stāties viņam pretim, līdz ar to pārkāpu pieļaujamā robežas. Es tev atvainojos."

"Pieņemu."

Viņa pastiepa roku, un Neits viņu pārsteidza ar draudzīgu spiedienu.

"Brauc mājās, Hopa!"

"Es tev iesaku darīt to pašu."

"Es nedrīkstu. Vispirms man jārealizē bērnības sapnis. Es sēdīšos pie stūres sniega tīrāmajai mašīnai."

Katrs elpas vilciens bija kā asu, mazu lāsteku pilns. Tādas pašas lāstekas durstīja acis. Viss ķermenis bija ievīstīts desmit kārtās, bet viņam tik un tā briesmīgi sala.

Apkārtējā pasaule šķita pavisam nereāla. Pūta negants vējš, sniega tīrāmās mašīnas motora troksnis plēsa ausis pušu, priekšējie lukturi tik tikko caururba balto sienu. Kaut kur kādā logā varēja manīt iedegtu lampu, bet īstenībā vienīgā gaisma bija tā, kas drebinājās puspēdu koši dzeltena asmens priekšā.

Neits nemēģināja sarunāties. Viņš šaubījās, vai Bings maz vēlas izteikties, turklāt troksnis tikpat padarīja to neiespējamu.

Neitam bija jāatzīst, ka Bings vada mašīnu ar ķirurga precizitāti. Nebija nekādu lieku darbību, savācot sniegu. Bija īpaši pārdomāti maršruti un vietas, kur atstāt sniegu; ietves malu un sānceļu tīrīšana sniegputenī notika ar ātrumu, kuru Neits brīžiem tik tikko spēja izturēt. Viņš nešaubījās, ka Bings ļoti vēlētos dzirdēt viņu spiedzam kā meiteni, tāpēc sakoda zobus, lai neizdvestu tamlīdzīgas skaņas.

Nometis kārtējo kravu, Bings izvilka no sēdekļa apakšas brūnu pudeli, atskrūvēja vāku un ieņēma kārtīgu malku. Neitam nāsīs iesitās kodīga smaka, likdama acīm asarot.

Tā kā viņi sēdēja, apcerot aizvien pieaugošo sniega daudzumu, Neits atļāvās izmantot pārtraukuma bridi.

"Dzirdēju, ka alkohols pazemina ķermeņa temperatūru," viņš izkliedza.

"Stulba propaganda." Lai pierādītu savu vārdu pareizumu, Bings iedzēra vēl no pudeles.

Ņemot vērā to, ka viņi bija vieni tumsā, putenī un Bings svēra vismaz septiņdesmit mārciņas vairāk, Neits apzinājās, ka viņa līķis paliks aprakts sniegā līdz pavasara atkusnim, ja viņš izteiks kādus iebildumus. Kur nu vēl atļauties kaut ko bilst par aizliegumu ar likumu automašīnā vest līdzi atvērtu alkohola pudeli un dzert pie kravas transporta līdzekļa stūres.

Bings pagrieza masīvos plecus. Neits redzēja tikai samiegtas acis starp cepuri un šalli.

"Cienājies!" Bings iegrūda Neitam rokā pudeli.

Šķita, šis nebūs piemērots bridis iebildumam, ka viņš nav nekāds lielais dzērājs. Jāizturas diplomātiski, Neits nosprieda, un biedriski jāsadzer. Iemalkojis no piedāvātās pudeles, viņš apstulbis sajuta sprādzienu galvā, un viņa kakls un vēders gluži vai aizdegās. Šķita, ka viņš norijis liesmu, nevis ledu.

"Svētā debess!"

Caur džinkstoņu ausīs viņš sadzirdēja smieklus. Vai milzīgu, biedējošu vilka rūkoņu.

"Sasodīts, pie velna, kas tas ir?" Viņš klepoja tā, ka asaras saskrēja acīs un turpat sasala. "Skābe? Plutonijs? Aizdedzināmais šķidrums ellē?"

Bings paņēma pudeli atpakaļ un, ierāvis vēl malku, aizskrūvēja ciet.

"Zirgābolu viskijs."

"Lieliski."

"Vīrs, kurš netur viskiju, nav nekāds vīrs."

"Ja tas ir kritērijs, es piesakos par sievieti."

"Aizvedīšu tevi atpakaļ, Mērija. Pagaidām esam padarījuši visu iespējamo."

"Lai slavēts Jēzus bērniņš…"

Bingam ap acīm savilkās ādas krunciņas tas varētu nozīmēt smaidu. Viņš pagriezās pret Neitu.

"Es ieliku divdesmitnieku kopējā fondā, ka tu līdz mēneša beigām būsi sakravājis mantiņas."

Neits sēdēja kā sastindzis, kaklā viņam dega, acīs dzēla, aisbergiem līdzīgās kājas sala pat divos pāros silto zeķu un zābakos.

"Pie kura glabājas fonds?"

"Pie Kaulainā Džimija, viņš strādā "Paspārnes" bārā."

Neits tik tikko spēja pamāt ar galvu.

Viņam nebija skaidrs, kā Bings zina virzienu, bet ar saviem dotumiem orientēties viņš varētu būt Magelāns. Bings trieca mašīnu cauri sniegputenim un trāpīja taisni pie "Paspārnes".

Neitam aiz sāpēm ceļgali un potītes gluži vai kliedza, kad viņš iztrausās no mašīnas. Sniegs uz ietves sniedzās līdz nosalušajiem ceļgaliem, un vējš ļauni pūta sejā, viņam satverot virvi un taustoties uz durvīm.

Siltums iekšā mājā arī bija gandrīz sāpīgs. No mūzikas automāta vēlās ārā Klinta Bleķa balss, aizstājot dūkoņu ausīs.

Apmēram ducis apmeklētāju sēdēja pie bāra, pie galdiņiem, dzēra, ēda un sarunājās, it kā laukā neplosītos īstas Dieva dusmas.

Lūnesieši, Neits nodomāja. Visi un katrs no viņiem.

Viņš kāroja pēc kafijas kūpošas, karstas un kārtīga gaļas gabala. Tagad viņš labprāt apēstu asiņainu steiku.

Neits māja atbildes sveicienus un patlaban centās tikt galā ar pogām un rāvējslēdzējiem, kad pie viņa piesteidzās Šarlīne.

"Nabadziņš! Tu taču esi galīgi pārsalis! Ļauj, es palīdzēšu novilkt jaku."

"Esmu jau novilcis. Pag…"

"Tavi pirksti ir pavisam stīvi."

Cik tas bija dīvaini, sirreālistiski ļaut, lai pieskaras sieviete, kas ir māte tai, ar kuru viņš vakar gulējis.

"Esmu jau novilcis, Šarlīne. Derētu iedzert kafiju. Vai drīkstu palūgt?"

"Atnesīšu pati ar savām rociņām." Viņa paplikšķināja pa Neita auksto vaigu. "Vienā mierā pagaidi."

Kad beidzot bija izdevies atbrīvoties no siltajām virsdrēbēm, Neits piegāja pie bāra. Izņēmis naudas maku, viņš deva zīmi vīram ar iesauku Kaulainais Džims.

"Te būs simtnieks," viņš teica pietiekami skaļi, lai apkārtējie dzirdētu. "Ieliec fondā. Tas ir uz palikšanu."

Viņš iebāza maku atpakaļ kabatā un apsēdās blakus Džonam.

"Labvakar, profesor!"

"Ā, šefs…"

Neits pielieca galvu, lai redzētu, ko šoreiz Malmonts lasa.

""Finegana modināšana". Laba grāmata. Paldies, Šarlīne!"

"Nav par ko." Viņa nolika kafiju. "Šovakar mums ir garšīgs sautējums. Sasildīs tevi. Vai arī man par to jāparūpējas?"

"Sautējums būs taisni laikā. Vai tev ir brīvas istabas, ja kādam no šiem ļaudīm būs nepieciešams palikt te pa nakti?"

"Mums "Paspārnē" vienmēr ir kur palikt. Es tev atnesīšu sautējumu."

Neits grozījās uz krēsla, dzerot kafiju un vērojot, kas apkārt notiek. Mūzikas automātā skanēja veca Springstīna dziesma, kas slavināja aizgājušos laikus, bet biljarda bumbiņas ar plīkšķi krita maisiņos. Neits pazina visas sejas pastāvīgos apmeklētājus, kurus šeit satika gandrīz katru vakaru. No savas vietas viņš nevarēja redzēt biljarda spēlētājus, bet atšķīra viņu balsis. Tie bija brāļi Makiji.

"Vai kāds grasās piedzerties un tad braukt mājās?" Neits jautāja Džonam.

"Makiji varētu to gribēt, bet Šarlīne viņus atturēs. Vairākums nozudīs apmēram stundas laikā, bet izturīgie nīks līdz rītam."

"Pie kuriem piederat jūs?"

"Tas atkarīgs no jums." Džons pacēla alus glāzi.

"Kā to saprast?"

"Ja jūs pieņemsiet Šarlīnes piedāvājumu, es došos uz savu istabu viens. Ja ne, palikšu pie viņas."

"Mani šeit interesē tikai sautējums."

"Tad es šonakt palikšu viņas istabā?"

"Džon! Vai jūs tas apmierina?"

"Apmierina vai ne, no tā nekas nemainās. Viņa nekļūs citāda, kā ir. Jums līdzīgi romantiķi apgalvo, ka mīlestība neizvēlas. Es tam nepiekrītu. Cilvēki meklē un izvēlas. Arī es."

Šarlīne atnesa sautējumu, groziņu ar svaigas maizes rikām un prāvu ābolu pīrāga šķēli.

"Vīram, kurš tādā laikā raujas pa lauku, kārtīgi jāpaēd. Tev vairāk jārūpējas par sevi, Neit."

"Labi. Vai no Megas nav kāda ziņa?"

Šarlīne samirkšķināja acis, it kā domās pārtulkotu šos vārdus no svešvalodas.

"Nē, kāpēc tu tā jautā?"

"Es tikai gribēju zināt, vai neesat sazvanījušās." Ļaujot sautējumam mazliet atdzist, viņš nolauza gabalu maizes. "Viņa taču tur ir viena pati, atšķirta no visiem."

"Neviens netiek labāk galā, būdams viens pats, kā Mega. Viņai neviens nav vajadzīgs. Nedz vīrietis, nedz māte."

Šarlīne aizgāja, ļaujot virtuves durvīm aizcirsties.

"Mega ir viņas vājais punkts." Neits atzīmēja.

"Jūtīgs punkts. īpaši, ja Šarlīnei liksies, ka jūs vairāk interesē viņas meita, nevis viņa pati."

"Man ļoti žēl, ka esmu tam par iemeslu, bet tā nu tas ir…" Neits nomēģināja sautējumu. Uz šķīvja bija sakrauti kartupeļi, burkāni, pupas un sīpoli, un stingra, īpatnēja izskata gaļa, kas nevarēja būt liellops.

Kumoss ieslīdēja mutē, un aukstums aizmirsās.

"Kas tā par gaļu?"

"Alnis."

Neits pacēla gabaliņu un nopētīja.

"Lai nu tā būtu," viņš noteica un ķērās pie ēšanas.

Sniga visu nakti, un Neits nogulēja lāča miegā līdz pat rītam. Pamostoties viņš ieraudzīja aiz loga sastingušu skatu gluži kā televizora ekrānā. Gaudojošs vējš triecās pret logu rūtīm.

Elektrības nebija, tāpēc viņš iededza sveces un tūdaļ atcerējās Megu.

Neits saģērbās un paskatījās uz telefonu. Droši vien arī tas nedarbojās. Nevarēja jau arī zvanīt sievietei tik agri no paša rīta tikai tāpēc, ka viņi kopā pārgulējuši. Par Megu nebija jāuztraucas. Viņa te dzīvojusi visu mūžu. Pati savā mājā ar diviem suņiem un pietiekami daudz malkas.

Neits tomēr uztraucās un, apgaismodams ar kabatas lukturīti ceļu, kāpa lejā.

Pirmo reizi kopš ierašanās šeit viņš ieraudzīja ēdamzāli tukšu. Galdiņi bija novākti, bārs tīrs. Nesmaržoja pēc kafijas, uz pannas nečurkstēja bekons. Nebija nekādu rīta trokšņu un sarunu. Pie galda nesēdēja mazs zēns un neveltīja viņam ašu smaidu.

Nebija nekā, tikai tumsa, vēja gaudas un… krākšana. Sekodams šai skaņai, Neits ar kabatas lukturīti uzspīdināja gaismu brāļiem Makijiem. Viņi gulēja zem segas uz biljarda galda viens ar degunu pret otra kāju pirkstiem un krāca.

Neits aiztaustījās līdz virtuvei, un viņam izdevās atrast smalkmaizīti. Viņš saģērbās āra drēbēs, iestūķēja maizīti kabatā un atrāva vaļā durvis.

Vējš gandrīz notrieca viņu no kājām. Tā negaidītais spēks, asais sniegs, kas iesitās acīs, mutē un degunā, neļāva pat iziet laukā.

Kabatas lukturītis kļuva gandrīz nelietojams, tomēr, pastiepis to uz priekšu, Neits sekoja tā staram, lai atrastu virvi. Tad viņš iebāza lukturīti kabatā, satvēra virvi ar abām rokām un vilka sevi uz priekšu.

Sniegs viņam sniedzās līdz gurniem, un Neits nosprieda, ka šeit var drīzāk iet bojā, iegrimstot tajā, nevis nosalstot.

Viņam izdevās tikt līdz ielai, kur Binga sniega tīrāmās mašīnas un zirgu ekskrementu viskija dēļ sniegs nebija dziļāks kā līdz potītēm, vienīgi ja neiebrida kupenā.

Viņam neatlika nekas cits kā šķērsot ielu un, akli taustoties, bez virves palīdzības sasniegt iecirkni. Neits aizvēra acis, prātā iztēlojās ielu, ēku izvietojumu. Saliecis plecus pret vēju, viņš atlaida virvi, atkal izvilka lukturīti un devās ceļā.

Tikpat labi viņš būtu varējis atrasties mežonīgā dabā, nevis pilsētā ar asfaltētām ielām, ietvēm un cilvēkiem, kas guļ aiz mūra sienām. Vējš auroja viņam ausīs ar vētras spēku un rāva atpakaļ, kamēr viņš cīnījās, lai sasniegtu mērķi.

Neits sev atgādināja, ka nav nekas neparasts, ja cilvēki iet bojā, šķērsojot ielu. Dzīve bija negantu risku un vēl vairāk nekrietnu pārsteigumu pilna. Divi puiši varēja iziet no bāra, un pēc brīža viens no viņiem mira tumšā šķērsielā.

Tāds muļķis kā viņš varēja mēģināt sniegavētrā pāriet pār ielu, maldīties stundām ilgi un nosalis pakrist bez dzīvības trīs pēdas no pajumtes.

Neits bez vārdiem nosodījās, bet tad zābaki sataustīja cietu pamatu. Iztēlojoties ietvi, viņš paraustījās ar rokām gluži kā neredzīgais un atrada virvi.

"Pirmais varoņdarbs paveikts," viņš nopurpināja, cīnīdamies cauri kupenai uz ietves. Tur viņam izdevās atrast šķērsām pārvilkto virvi, mainīt virzienu un aizkļūt līdz durvīm.

Kāda jēga bija aizslēgt iecirkni, viņš sev jautāja, ar lukturīša palīdzību izzvejoja atslēgas un sameklēja slēdzeni. Vējtverī viņš nopurinājās, taču biezās virsdrēbes nevilka nost. Kā jau varēja paredzēt, iekšā bija auksti. Tik auksti, viņš ievēroja, ka logi bija klāti ar ledus kārtiņu.

Kāds, gādīgāks par viņu, bija sakrāvis malku pie krāsns. Viņš to iekurināja un, rokas kopā salicis, sagaidīja, līdz pagales aizdegas, tad, atvilcis elpu, aizvēra krāsns durtiņas.

Viņš sadabūja sveces, lampu ar bateriju un uzskatīja, ka ir gatavs darbam.

Turpat atradās arī radio ar baterijām, tas bija noregulēts uz vietējo staciju. Kā solījuši, viņi strādāja, dīdžejs ar jokainu humora izjūtu bija uzlicis "Beach Boys".

Ar vienu ausi uzmanīdams KLUN, ar otru Pīčas rāciju, Neits sēdēja pie galda, ēda smalkmaizīti un ilgojās pēc kārtīgas kafijas.

Pusdeviņos no rīta viņš joprojām bija viens. Pieklājīgs laiks, viņš nosprieda, un iekārtojās pie sakaru radio. Pīča viņu bija apmācījusi, kā rīkoties, tāpēc viņš nolēma pirmo reizi to izmantot.

"KLPD izsauc KUN. KUN. Mega, vai tu tur esi? Atbildi, dod zīmi vai kā nu to sauc." Atskanēja atmosfēras traucējumi, dūkoņa, pīkstieni. "KLPD izsauc KUN. Nu, Galoveja, atbildi!"

"KUN atbild. Bērk, vai tev ir atļauja lietot sakaru radio? Beidzu."

Smieklīgi, cik milzīgu atvieglojumu viņš juta, izdzirdot Megas balsi. Tam tūdaļ sekoja liels prieks.

"Policijas šefa amats ļauj man to izmantot."

"Tad saki beidzu."

"Pareizi, beidzu. Nē, vēl ne, vai tev tur viss ir kārtībā? Beidzu."

"Pilnīgi. Mums ir jauki un omulīgi. Klausāmies taku. Un tu? Beidzu."

"Es izturēju pārgājienu pāri ielai. Ko nozīmē taku? Vai tā ir rokgrupa? Beidzu."

"Tas ir ļauns, negants vējš, Bērk. Tas sitas manas mājas logos un drebina tos. Ko tu tur dari iecirknī? Beidzu."

"Esmu darbā." Viņš paskatījās apkārt un ievēroja gaisā savu elpu. "Vai tev elektrība ir?"

Mega bridi klusēja.

"Es tavā vietā pateikšu vārdu "beidzu". Šādā vētrā tās, protams, nav. Ģenerators izslēdzies. Mums nekas nekait, Bērk. Neuztraucies! Beidzu."

"Piesakies ik pēc laiciņa, tad es neuztraukšos. Klau, vai zini, ko es dabūju vakar vakarā? Beidzu."

"Vēl bez manis? Beidzu."

"Ha!" Viņam bija labi, ak kungs, cik labi… Viņam nerūpēja aukstums, ledus. "Jā, arī tevi. Man iedeva zirgu ekskrementu viskiju un aļņa gaļu. Beidzu."

Mega ilgi un skaļi smējās.

"Mēs no tevis iztaisīsim īstu aļaskieti. Man jāiet pabarot suņus un jāpiemet malka. Sazināsimies vēlāk. Beidzu un izslēdzu."

"Beidzu un izslēdzu," Neits nomurmināja.

Nu jau telpa bija pietiekami silta, lai novilktu virsjaku, taču viņš paturēja galvā cepuri un biezo vesti. Viņš patlaban pārlūkoja mapes, kad Pīča atvēra durvis.

"Kurš trakais tad šodien nāk uz darbu!" viņa paziņoja.

"Tikai es. Kā jums izdevās līdz šejienei atkļūt?"

"Ak, Bings mani atveda ar sniega tīrāmo mašīnu." Viņa noglauda ar roku savu maigi zilo džemperi.

"Sniega tīrāmā mašīna kalpo par taksometru. Dodiet, palīdzēšu." Neits piesteidzās paņemt no viņas smago somu. "Nevajadzēja nākt."

"Darbs paliek darbs."

"Jā, bet… kafija? Vai tā ir kafija?" Viņš izvilka no somas termosu.

"Šaubījos, vai tev izdevies iedarbināt ģeneratoru."

"Kur nu, es pat nezinu, kur tas atrodas. Neesmu arī nekāds mehāniķis, diez vai apjēgtu, kā ar to apieties. Jā, kafija! Vai nāksiet pie manis par sievu, pagādāsim daudz bērniņu."

Pīča meitenīgi iesmējās un uzsita viņam ar plaukstu.

"Uzmanīgāk ar tādiem piedāvājumiem! Trīs bijušās laulības nenozīmē, ka atteikšos no ceturtajām. Iedzer kafiju un apēd kanēļmaizīti."

"Varbūt mēs vismaz varētu dzīvot kopā grēkā." Viņš uzlika Pīčas somu uz letes un nekavējās ieliet sev krūzē kafiju. Dzēriena smarža patīkami uzmundrināja. "Līdz mūža galam."

"Ja tu biežāk tā pasmaidīsi, es tevi turēšu pie vārda. Re, ko taku pie mums atpūtis," viņa piemetināja, kad ienāca Pīters.

"Apžēliņ, ārā zeme un debess griežas riņķī! Nupat runāju ar Oto. Viņš ir ceļā uz šejieni."

"Vai tevi arī Bings atveda?"

"Nē, mēs ar tēti atbraucām suņu pajūgā."

"Atbraucāt suņu pajūgā?" Cita pasaule, Neits nodomāja. Pīčai taisnība, darbs ir darbs. "Skaidrs. Pīter, iedarbini ģeneratoru. Pīča, sazinieties ar ugunsdzēsības nodaļu. Savāksimies un notīrīsim ietves, kad būs pietiekami gaišs, lai cilvēki var pārvietoties, ja vēlas. Vispirms ielu gar klīniku un iecirkni. Kad ieradīsies Oto, pasakiet viņam, ka Makiji nolūzuši "Paspārnē" uz biljarda galda. Viņiem jātiek mājās sveikiem un veseliem."

Velkot mugurā virsjaku, viņš domās atzīmēja veicamo uzdevumu sarakstu.

"Kad atjaunosies elektrība, jāpārliecinās, vai var izmantot sakaru sistēmu. Cilvēkiem jāzina, ka darbojas telefons. Atgriezies es sacerēšu paziņojumu, ko pārraidīt pa radio. Informēsim sabiedrību par iespējamo palīdzību, ja viņiem tā ir nepieciešama."

Vēl viens iemesls justies labi, Neits nosprieda.

"Pīter?"

"Sekoju tev pa pēdām, šef."

ieraksts dienasgrāmatā 1988. gada 18. februārī.

Šodien Hans gandrīz iekrita aizā. Tas notika vienā acumirklī. Mēs kāpām un kāpām, līdz virsotnei bija atlicis pāris stundu. Nosaluši, izsalkuši, nervozi, taču neatlaidīgi. Tikai īsts alpīnists izprot šo visu izjūtu vienojošo dzinuli. Dārts mūs vada, tas ir vienīgais veids, kā viņu atturēt no kārtējā naida izvirduma, viņam seko Hans, un es noslēdzu gājienu aiz muguras.

Ak jā, man jāpastāsta par vakardienu. Dienas sākušas saplūst kopā, viena auksta un balta seko citai vienmuļā rindā.

Es aizmirsos, kāpjot pa nebeidzamo baltumu, galva man dunēja. Mēs elsdami rāpāmies augšup gar klints slīpni un virzījāmies labi pretim debesīm.

Es izdzirdēju Dārta kliedzienu akmens! Lejup šāvās gabals no klintsbluķa, kurā viņš bija iecirties, garām Hansam tieši gar galvu. Man atlika acumirklis pārdomām, nē, es negribu tajā iedziļināties, tomēr tas draņķa gabals, Dieva pirksta vadīts, netrāpīja. Nedz man, nedz Hanam pāris collu attālumā, nesot līdzi robainu, ātru akmeņu lietu.

Mēs lamājām Dārtu, taču tagad gan mēs lamājamies par itin visu un jebko. Pārsvarā ar biedrisku humora pieskaņu. Tas palīdz uzturēt adrenalīna devu. Jo augstāk kāpjam, jo gaiss kļūst arvien retinātāks, un elpošana sagādā sāpes un nepatikšanas.

Es zināju, ka Hanam zūd spēki, tomēr dzināmies uz priekšu. Kā apsēsti, Dārta nerimtīgo apvainojumu pavadīti.

Viņa acis aiz aizsargbrillēm izskatās gluži kā vājprātīgajam. Nojūdzies un traks. Man kalns ir sieviešu dzimuma maita, kurā es dzenos iekšā ar nosalušajiem pirkstiem, un es viņu mīlu. Dārta labā es viņu iztēlojos kā dēmonu, kuru viņš ir apņēmies iekarot.

Vakarā sasējām sevi āķos ar melnu pasauli zem sevis un virs galvām un tā arī aizmigām.

Melnajā spogulī es vēroju nefrīta dzeltenzaļo, žilbinošo ziemeļu gaismu.

Šodien Dārts atkal uzņēmās vadību. Būt pirmajam ir vēl viena viņa apsēstība, un nav vērts tērēt laiku iebildumos. Mani vairāk uztrauca Hans, kuram acīm redzami zuda spēki, un vājāko vajadzēja turēt pa vidu.

Tātad Dārta prasība iet pa priekšu un mana turēšanās aiz muguras glāba dzīvību vienam no mūsu trio.

Mēs bijām iesaiņojuši virvi somā. Vai es pateicu, ka virvei šis aukstums bija par stipru? Tomēr mēs veiksmīgi virzījāmies uz augšu īsās dienas spožajā gaismā, bet pēkšņi mūsu sodīšanos aizpūta vēja auri.

Tad es ieraudzīju, kā Hans sagrīļojas un sāk slīdēt. Viņam it kā pazuda zem kājām pamats.

Mirklis neuzmanības, vēja izrauts sniega blāķis un viņš kūleņoja man pretim. Zvēru, ka nezinu, vai es viņu noķēru, vai arī viņš izpleta spārnus un lidoja, taču mūsu pirksti savienojās, un es situ cērti ledū, lūdzot Dievu, lai tā turas un tas sātans neizgrūž mūs tukšumā. Veselu mūžību es gulēju uz vēdera, turot Hanu aiz rokām, kamēr viņš karājās pāri malai virs bezdibeņa. Mēs kliedzām, abi kliedzām, es centos noturēties, taču mēs slīdējām, slīdējām. Vēl mirklis, un man viņu būtu jālaiž vaļā, vai arī mēs abi iesim bojā.

Tad Dārta ledus cērte iesitās zemē man blakus collu no mana pleca. Sirds man tā dauzījās, ka lauzās pa muti laukā. Turēdamies pie cērtes, viņš sniedzās pēc Hana rokas. Paņēmis daļu smaguma savā ziņā, viņš ļāva man atsperties. Viņš rāva mūs abus, tā ka mums muskuļi kliedza, asinis vārījās ausīs un sirdis plosīja krūtis.

Mēs atvēlāmies no aizas malas, gulējām sniegā, kratīdamies drebuļos, aukstās, dzeltenās saules apspīdēti. Likās, ka trīcam stundām ilgi dažu pēdu attālumā no nāves.

Mēs nespējām par to pasmieties. Pat vēlāk nevienam no mums nepietika enerģijas pārvērst jokā īso, šausmu pilno notikumu. Mēs esam pārāk satriekti, lai kāptu tālāk, turklāt Hanam sāp potīte. Viņš nekad netiks līdz virsotnei, un mēs visi to zinām.

Mums nav citas izejas, kā izcirst platformu, iekārtoties un sadalīt ēdienu no izsīkstošajiem krājumiem. Hans dzer pretsāpju tabletes. Viņš ir novārdzis, bet ne pārlieku vājš, viņa acīs nevīd bailes, kad vējš nežēlīgi purina telts plānās sienas.

Mums būtu jāatgriežas.

Mums būtu jāatgriežas. Bet, kad es mēģināju izteikt šo ideju, Dārts zaudēja savaldību, lamāja Hanu un kliedza uz mani spiedzīgā balsī kā sieviete. Viņš izskatās nojucis gandrīz pilnīgi prātu zaudējis, tāds vecis tumsā, ar ledus tilkām pie asās bārdas rugājiem un uzacīm, drūmiem zibšņiem acīs. Negadījums ar Hanu prasījis mums veselu dienu, un Dārts pārmet, ka viņš netaisoties tāpēc zaudēt ari virsotni.

Viņam ir sava taisnība, es to nevaru noliegt. Mēs atrodamies tik satriecoši tuvu mērķim. Varbūt Hans, pa nakti atpūties, spēs turpināt kāpšanu.

Rītdien mēs dosimies tālāk, un, ja Hans nevarēs kustēties, mēs viņu atstāsim, izdarīsim to, kā dēļ esam šeit ieradušies, un paņemsim viņu atpakaļceļā.

Protams, tas ir neprāts, un, pat lietodams zāles, Hans jūtas izmocīts un ir nobijies. Bet es esmu iekritis. Atgriešanās nav.

Vējš gaudo kā simts satrakojušos suņu. Ar to vien pietiek, lai cilvēks sajuktu prātā.

A stota nodaļa

Trīsdesmit stundas sniga sniegs un plosījās vētra. Pasaule bija pārvērtusies par aukstu, baltu nezvēru, kas ārdījās dienu un nakti, ilkņus atiezis, nagus izlaidis, gatavs kost katram, kuram nepietiktu prāta paslēpties.

Ģeneratori dūca vai rūca, vienīgie sakari notika ar rācijas starpniecību. Pārvietošanās nebija iespējama, kamēr tas nezvērs pārstaigāja pāri Aļaskas vidienei uz dienvidaustrumiem. Automobiļi, pikapi bija aprakti, lidmašīnas nelidoja. Pat pajūgu suņi gaidīja, kad beidzot rimsies vētra.

Mazā pilsētiņa Lūnesija bija atrauta no pasaules, gluži kā ledū kalta sala baltā, aklā jūrā.

Neits lieki nebrīnījās un neslīga apcerēs, bet risināja neatliekamus jautājumus veda uz klīniku bērnu, kam bija nepieciešams uzlikt šuves savainojumam, kuru viņš bija dabūjis, atsitoties pret galda stūri, arī vīru ar sirdslēkmi pēc veltām pūlēm atrakt mašīnu, dzēsa aizdegušos skursteni, samierināja ģimenes ķildniekus.

Plencis Maiks tāda iesauka vīram bija dota, lai viņu nesajauktu ar Lielo Maiku, neaizslēgtā kamerā izgulēja dzērumu, savukārt Menijs Ozenbergers ieslēgts pārdomāja, ko nodarījis; viņš ar savu pikapu "Tundra" bija pārbraucis pāri kaimiņa sniegmobilim. Neits turpināja organizēt sniega tīrīšanu galvenajās ielās un pats cauri sniega kalniem aizcīnījās līdz Stūra veikalam.

"Man nepieciešami pārtikas krājumi. Nāksies palikt iecirkni, līdz beigsies vētra."

Debas acīs iedegās liesmiņa.

"Ak tā? Vai "Paspārnē" vairs nepatīk?"

"Par to nav runa." Novilcis cimdus, Neits vāca kopā pašu nepieciešamāko dvēseles un gara uzturēšanai. "Kādam jādežurē pie rācijas un mums ir arī pārītis ciemiņu."

"Dzirdēju, ka Plencis Maiks esot iekritis. Pārāk aizrāvies ar džinu."

"Ar džinu? Sasodīts, Harij!"

"Aizrāvās gan," Neits piekrita, noliekot pie kases maizi, gaļu, čipsus. "Pēc tam streipuļoja apkārt, dziedot Boba Segera dziesmas. Sniega tīrītāju brigāde atrada viņu ar degunu kupenā pašā ielas vidū." Neits paņēma kokakolu visas sešas iesaiņotās kārbas. "Ja viņš nebūtu pamanīts un aizvests uz iecirkni, viņš tur gulētu beigts līdz aprīlim kā Elviss."

"Es atzīmēšu pirkumus, šef." Harijs izņēma grāmatu un pierakstīja produktus. "Es neesmu pārliecināts, ka Elviss ir miris. Vai ar šo jums pietiks?"

"Jāpietiek. Nokļūšana atpakaļ arī būs vesels piedzīvojums."

"Tad atpūtieties, varbūt iedzersiet kafiju?" Deba jau sāka gatavot. "Es pagādāšu sviestmaizi."

Neits iepleta acis. Cilvēki parasti tā neizturējās pret policistiem.

"Paldies, bet man jātiek atpakaļ. Ja jums kaut ko ievajagas, sasodīts, sūtiet gaismas signālu."

Viņš uzvilka cimdus, uzmauca galvā kapuci un paņēma saini ar pirkumiem.

Ārā viņu negaidīja nekas labāks kā pirms piecām minūtēm. Sala un vēja zobi un nagi iecirtās viņā, kad viņš, turēdamies pie virves, vilkās uz iecirkni, kur bija atstājis degam visu iespējamo apgaismojumu, lai ugunis rādītu ceļu.

Viņš saklausīja apslāpētu sniega tīrāmās mašīnas rūkoņu un cerēja, ka Bings, lai Dievs pasarg', neuzbrauks viņam virsū nejauši vai ar nolūku. Nezvērs, ja tā uztvēra vētru, dažādi ņirgājās par brigādi, bet tās pūles tomēr deva rezultātu.

Neits brida un brida cauri sniega kupenām.

Tad viņš izdzirdēja šāvienus. Trīs rībienus. Neits sasprindzis apstājās, lai noteiktu virzienu, nogrozīja galvu un turpināja ceļu. Ja arī kaut kur sniegā gulēja cilvēks ar šāviena brūci, viņš neko nespēja iesākt.

Desmit pēdu atstatumā no iecirkņa, pievērsis skatienu blāvajai gaismai, Neits uzmundrināja sevi ar domām, ka tūlīt tiks siltā pajumtē, bet tajā brīdī no baltā aizsega izpeldēja Binga sniega tīrāmā mašīna.

Neitam sirds apstājās pukstēt. Asinis pārstāja riņķot. Mašīna izskatījās milzīga gluži kā kalns, kas strauji nāk viņam virsū.

Tas apstājās viena elpas vilciena atstatumā no viņa zābakiem.

Bings izlieca laukā sniega apcakoto bārdu, atgādinādams Ziemassvētku vecīti.

"Vai pastaigājies?"

"Jā. Izbaudu sniegavētru. Vai šāvienus dzirdēji?"

"Jā. Nu un tad?"

"Nekas. Tev derētu atpūsties. Iekšā ir silts. Sagatavojām arī sviestmaizes."

"Kāpēc tu ieslodzīji Meniju? Tims Bovers braukā apkārt ar to sasodīto sniegmobili gluži kā tāds pusaudzis. Viņš taisni vai ņirgājas par apkārtējiem."

Tā kā Neitam sala, viņš nolēma neielaisties pārrunās par personiskā īpašuma neaizskaramību un pārdrošu braukšanu.

"Tims Bovers sēdēja iekšā tajā sasodītajā sniegmobilī, kad Menijs to saplacināja."

"Bet veikli nolēca no tā, vai ne?"

Lai nu tur būtu bijis kā būdams, Neitam bija jāpasmaida.

"Ar galvu kupenā iekšā. Kaulainais Džimijs to redzējis. Iznācis īsts dubultsalto."

Bings tikai nokrekšķējās, ievilka galvu atpakaļ mašīnā un padeva to atpakaļgaitā.

Ticis iekšā, Neits izsniedza sviestmaizi īgnajam Menijam un pārbaudīja, kā jūtas Plencis Maiks.

Viņš nolēma pats ieturēties un reizē parunāties pa rāciju. Viņam patika dzirdēt Megas balsi, izjust dīvaino, seksuālo saistību. Cik sen viņš nebija ar citu cilvēku apspriedis dienas gaitas, vispār sarunājies. Vienkāršā maltīte tā garšoja labāk un vientulība nelikās tik mokpilna.

"Tims nezin cik reižu ir lauzis to sniegmobili," Mega paskaidroja, kad Neits viņai izstāstīja par kaimiņu sadursmi. "Menijs visiem izdarījis pakalpojumu, iznīcinot to pavisam. Beidzu."

"Varbūt. Domāju, ka man izdosies atrunāt Timu no prasības iesniegšanas, ja Menijs samaksās atlīdzību. Vai tu gatavojies braukt uz pilsētu, kad beigsies vētra? Beidzu."

"Es nekam īpaši negatavojos. Beidzu."

"Drīz varēs apmeklēt kinoteātri. Labprāt nogaršošu vietējo popkornu. Beidzu."

"Kāpēc ne? Man sakrājušies darbi, kas paveicami, kad būs noskaidrojies laiks. Bet man patīk skatīties filmas. Beidzu."

Neits iedzēra kokakolu, iztēlojās Megu sēžam pie radio, ar suņiem pie kājām un kamīna liesmām viņai aiz muguras.

"Nu tad sarunāsim randiņu? Beidzu."

"Es neeju uz randiņiem. Beidzu."

"Nemaz ne? Beidzu."

"Viss notiek, kā tam jānotiek. Mums abiem patika sekss, tātad kaut kas vēl notiks."

Tā kā viņa nepiebilda "beidzu", Neits pieņēma, ka viņa pārdomā. Viņam arī bija, par ko padomāt.

"Nākamreiz tiekoties, tu man varēsi izkratīt sirdi, Bērk. Beidzu."

Neits atcerējās sarkano tetovējumu Megas muguras lejasdaļā.

"Kāpēc tev liekas, ka man ir tāda nepieciešamība? Beidzu."

"Skaistulīt, tu esi ļoti skumjš. Tu man izstāstīsi, kas ar tevi atgadījies, un tad jau būs manāms, kas ar mums notiks. Beidzu."

"Ja mēs… velns!"

"Kas tas par troksni? Beidzu."

"Izklausās, ka Plencis Maiks pamodies un pievemj kameru. Saprotamu iemeslu dēļ Menijam pret to ir iebildumi," viņš piemetināja, jo no kamerām nāca dažādas skaņas. "Man jāiet, vienam ir slikti, otrs protestē. Beidzu."

"Nu, vecīt, policista darbs ir bīstams. Beidzu un atslēdzos."

Viņš pagatavoja kafiju un ieslēdza radio. Samiegojies cilvēks kāds, kurš nosauca sevi par Miču Doberu, Lūnesijas balsi, nolasīja vietējos jaunumus, sludinājumus, laika ziņas.

Sāka parādīties ļaudis, kā lāči viņi līda laukā no alām. Raka un slaucīja sniegu. Sapulcējās, lai parunātos, ēda, staigāja un gulēja.

Viņi dzīvoja.

"lūnesija" Policijas ziņojums Trešdiena, 12. janvāris

9.12. Izsaukums uz Berta Meiersa māju par ugunsgrēku skurstenī. Brīvprātīgais ugunsdzēsējs Menijs Ozenbergers un policijas šefs Igneisijs Bērks ieradās notikuma vietā. Ugunsnelaimi izraisījis kreozots. Meierss nedaudz apdedzinājis roku, ķerot ārā no kamīna karstas pagales. Ozenbergers nosauca šo darbību par "muļķīgu".

12.15. Džejs Finkls, piecus gadus vecs, guvis savainojumus, krītot no trīsriteņa savā guļamistabā. Policijas šefs Bērks palīdzēja Polam Finklam, Dzeja tēvam, aizvest savainoto zēnu uz Lūnesijas klīniku. Džejs dabūja četras šuves un cukurgailīti ar vīnogu garšu. Viņa transporta līdzeklis ir braukšanas stāvoklī, un Džejs solīja turpmāk ar to apieties uzmanīgāk.

14.00. Timotijs Bovers iesniedza sūdzību pret Meniju Ozenbergeru. Liecinieki apstiprina, ka Ozenbergers ietriecies ar pikapu Bovera sniegmobilī, kad viņš braucis ar to. Pēc neoficiālām aplēsēm, piecdesmit divi procenti tic, ka Bovers pats vainīgs. Ozenbergers ievietots kamerā. Par apsūdzību vēl nav izlemts. Lūnesijas Brīvprātīgo ugunsdzēsēju brigādes locekļi organizē brīvu bufetes galdu Menijam par godu.

14.55. Keita D. Iglberija paziņoja, ka viņu apvainojis draugs Deivids Bančs viņu mājā Rankorroudā. Bančs savukārt apgalvo, ka Iglberija apvainojusi viņu. Ieradās policijas šefs Bērks un policists Oto Grūbers. Abi prasītāji uzrādīja zilumus uz sejas un ķermeņa, Bančam vēl koduma pēdas pēcpusē uz kreisā vaiga. Apsūdzība netika celta.

15.40. Džeimsam un Viljamam Makijiem sods par braukšanas noteikumu pārkāpumu un ātruma pārsniegšanu, vadot sniegmobili. Viljams Makijs uzstāj, ka sniegmobilis "nav nekāda draņķa mašīna". Viņš uzskata, ka uz sniegmobili, kas esot fiziskā sporta piederums, neattiecas ātruma ierobežojumi un noteikumi. Viņš nolēmis apspriest šo jautājumu nākamajā pilsētas sapulcē.

17.25. Sniega novākšanas brigāde atradusi nomaldījušos vīru ejam pa ceļu Rankorvudas dienvidu pusē. Viņš dziedājis "Nācija atdzimusi". Kad noskaidrota vīrieša personība, viņa vārds Maikls Salivans, viņš aizgādāts uz Lūnesijas policijas iecirkni un nodots policijas šefa Igneisija Bērka rīcība.

Palicis iecirknī viens, Neits izpētīja pierakstus līdz beigām. Tie turpinājās ar ziņojumiem par piedzērušiem, par nekārtību cēlājiem, zvanu no ārpilsētnieka, kuram bijis stiprs nervu uzbudinājums, ilgstoši uzturoties ieputinātā mājā, un viņam sācis rādīties, ka uz lieveņa vilki spēlē kārtis.

Visi vārdi un uzvārdi bija publicēti, lai arī cik mulsinoši vai nepatīkami tas katram būtu. Kas gan notiktu, ja, piemēram, "Baltimore Sun" rūpīgi un bez emocijām uzskaitītu Baltimoras policijas darbu!

Neits klusībā atzina, ka viņu izklaidē šāds telefona zvanu, atgadījumu, pārkāpumu uzskaitījums.

Makss un Kerija katrā ziņā bija iespieduši avīzi, tiklīdz beidzās vētra. Laikraksts atspoguļoja visu, kas bija noticis, sniedza atskaņas, bija publicēti arī attēli. Maksa raksts par Neitu bija gandrīz poētisks.

Kā izrādījās, Neitam nemaz nebija īpašu iebildumu pret rakstu par sevi. Gluži otrādi, viņš gribēja to saglabāt kopā ar diviem pirmajiem "Lūnesijas" izdevumiem, kuros bija ievietoti viņa pārskati par policijas darbu.

Kad viņam atkal radīsies iespēja apciemot Megu, viņš paņems avīzi līdzi.

Nedēļu pēc vētras rimšanās ceļi bija pietiekami notīrīti. Ja viņš iebrauks pie Megas ar laikrakstu, to noteikti nevarēs saukt par randiņu.

Ja viņš tikai piezvanīs, lai noskaidrotu, ka viņa ir mājās, nevis kaut kur lido, tas taču neliecinās par kādiem īpašiem viņa nodomiem.

Viņš gluži vienkārši rīkosies praktiski, atbilstoši apstākļiem.

Zinādams, ka viņa kabinetā var ienākt kāds no darbiniekiem, Neits nolika avīzi rakstāmgaldā un sāka bāzt krāsnī malkas pagales.

Pa ārdurvīm iecirknī ienāca Hopa.

"Mums ir nepatikšanas," viņa paziņoja.

"Vai lielākas par četras ar pusi pēdu dziļu sniegu?"

Hopa atmeta kapuci. Viņas seja bija balta kā palags.

"Pazuduši trīs bērni."

"Pastāstiet sīkāk, kā tas atgadījies!" Neits apsēdās. "Kā viņus sauc, kad un kur viņi redzēti pēdējo reizi."

"Stīvens Vaizs, Džo un Laras dēls, viņa brālēns Skots no Tolkītnas un viens koledžas draugs. Džo un Lara domājuši, ka Stīvens un Skots ziemas brīvdienas pavada Prinsviljamsā. Skota vecāki bijuši pārliecināti par to pašu. Lara un Skota māte vakarvakar, laiku kavējot, sazinājušās pa telefonu, un atklājies, ka nesakrīt šis tas, ko zēni stāstījuši. Viņām radušās aizdomas, un Lara mēģinājusi sazvanīt Stīvenu koledžā. Viņa tur nebija, un Skota arī ne."

"Kur atrodas koledža, Hopa?"

"Ankoridžā." Viņa pārlaida plaukstu sejai.

"Viņām jāziņo Ankoridžas policijai."

"Nē. Nē. Lara dabūjusi rokā Stīvena draudzeni. Tie muļķa zēni izdomājuši uzrāpties pa Bezvārža dienvidu nogāzi."

"Kas ir Bezvārdis?"

"Tas ir kalns, Igneisij." Hopas seja pauda bailes. "Sasodīts, tas ir augsts kalns. Viņi ir prom sešas dienas. Lara jūk prātā."

Neits iegāja kabinetā un paņēma karti.

"Parādiet man to kalnu."

"Šeit." Viņa iedūra ar pirkstu. "Iemīļota šejieniešu un atbraucēju vieta alpīnismam, tur ari trenējas, lai kāptu Denali. Bet ziemā tur rādīties ir pagalam stulbi, it īpaši nepieredzējušiem zēniem. Mums jāizsauc glābšanas vienība. Lai, gaismai austot, viņus sāk meklēt lidmašīna."

"Tātad mūsu rīcībā ir trīs stundas. Es izsaukšu pa rāciju Oto, Pīteru un Pīču. Jānoskaidro, vai bez Megas ir vēl kādi piloti, kas gatavi lidot."

Viņš izskatīja Pīčas kārtīgo telefona numuru sarakstu.

"Cik liela ir iespēja, ka viņi vēl ir dzīvi?"

Hopa ar rāciju rokā smagi apsēdās.

"Viņus var glābt tikai brīnums."

Piecas minūtes pēc telefona zvana Mega bija saģērbusies un kravāja nepieciešamās mantas. Viņai gribējās ignorēt Lūnesijas policijas iecirkņa izsaukumu, taču bija iespējams, ka tā viņa uzzinās ko jaunu par pazudušajiem.

"Atbild KUN. Beidzu."

"Es došos tev līdzi. Paņem mani pa ceļam pie upes. Beidzu."

Likdama somā papildu aptieciņas piederumus, Mega aizkaitināta saslējās.

"Man nav vajadzīgs pilota palīgs, Bērk. Nav īstais laiks izrādīt skaistos skatus. Es tev ziņošu, kad viņus atradīšu. Beidzu."

"Es došos tev līdzi. Man ir laba redze, zēnu meklēšanā tā noderēs. Gaidīšu tevi pa ceļam. Beidzu un izslēdzu."

"Pie velna! Kā es neciešu varoņus!"

Mega paķēra somu un devās ārā, abiem suņiem sekojot viņai pa pēdām. Paņēmusi visu nepieciešamo, viņa sniegkurpēs, ar lukturīti apgaismodama sev ceļu, soļoja uz ezeru.

Divas reizes bija jāiedarbina motors, un tad viņa bija gatava pacelties, apmierināta, ka nav jārok lidmašīna ārā no sniega. Viņa nedomāja par puišiem kalnos, vai viņi dzīvi vai miruši. Viņa izpildīja savu pienākumu soli pa solim.

Mega noņēma no spārniem pārsegus un noglabāja tos. Arī tas bija darbs, tomēr mazāks, nekā skrāpēt ledu no spārniem. Nomērojusi ar skatienu degvielas daudzumu, viņa to papildināja.

Tad viņa apgāja apkārt lidmašīnai, pārbaudīja visu, kas nepieciešams, pārliecinoties par drošību. Viņa zināja, ar ko tas draud, ja kaut vai kāds sīkums palicis nepamanīts.

Viņa koncentrēja visu uzmanību uz drošības pārbaudi, vairākas reizes pagrieza propellerus, lai nekur nebūtu notecējusi eļļa. Tad salika mantas lidmašīnā un piesprādzējās.

Viņa iedarbināja motoru. Propelleri sāka griezties vispirms gausi, tad motors nosprauslojās, izlaižot izplūdes gāzes. Kamēr tas iesila, Mega pārbaudīja panelī iemontētās kontroles un vadības ierīces.

Viņa savā lidaparātā bija pilnā mērā noteicēja, tāpat kā ikviens cits savā vietā.

Gaisma vēl tik tikko ausa, kad viņa atbrīvoja bremzi.

Palūkojusies laukā uz spārniem, vai darbojas eleroni un viss cits arī kārtībā, apmierināta viņa izslējās sēdeklī taisni, noskūpstīja sev pirkstu galiņus un pieskārās svētās attēlam, kas bija piestiprināts ar magnētiņu pie vadības pults. Tad pagrūda droseli uz priekšu.

Mega vēl nebija izlēmusi, vai doties uz Lūnesiju vai ne. Riņķodama virs ezera, lai attīstītu ātrumu, viņa atlika izšķiršanos.

Varbūt viņa nolaidīsies Lūnesijā, varbūt ne.

Tieši tajā brīdī, kad rīta pusē atausa gaisma, viņa pacēlās augšup. Tad, paraustījusi plecus, novirzīja savu lidaparātu uz Lūnesiju.

Neits atradās tur, kur bija teicis, ka būs. Stāvēja apsnidzis ledusgāles malā, pār plecu pārmetis saini. Megai atlika vienīgi cerēt, ka čīčako ir brīdināts par pirmās nepieciešamības priekšmetiem, kas jāņem līdzi. Viņa redzēja blakus Neitam Hopu, un sirds pagura, kad viņa atpazina Džo un Laru Vaizus, kas arī tur stāvēja.

Pati to negribot, Mega iedomājās, kas varētu būt atgadījies. Viņa atcerējās iepriekš pārvestus bojā gājušos. Iespējams, ka šodien atkal nāksies vest mirušos.

Viņa piezemējās uz ledus joslas un, dzinējam rūcot, gaidīja pienākam Neitu.

Propelleru saceltais vējš metās pluinīt viņa jaku un matus. Viņš iekāpa lidmašīnā un piesprādzējās.

"Ceru, ka tu saproti, kur iesaisties," Mega aizrādīja.

"Nav ne jausmas."

"Varbūt tā ir pat labāk."

Viņa atkal noskūpstīja pirkstu galiņus un pieskārās svētās attēlam. Tad, neskatīdamās uz baiļu pārņemtajām sejām ārpusē, uzsāka pacelšanos.

Paņēmusi mikrofonu, viņa sazinājās ar Tolkītnu, nosaukdama savas koordinātas un, pariņķojusi virs koku galotnēm, uzņēma virzienu uz austrumiem pretī saulei, kas bāla ausa pie apvāršņa.

"Tu tagad, Bērk, esi manas acis un balasts. Ja Džeikobs patlaban neciemotos Nomā pie dēla, es tevi neņemtu līdzi."

"Skaidrs. Kas ir Džeikobs?"

"Džeikobs Itu. Labākais man zināmais mežu pilots. Viņš man iemācīja lidot."

"Vai tas pats, kurš tevi cienāja ar popkornu toreiz sanāksmē?"

"Tas pats." Viņi trāpīja gaisa bedrē, un Mega pamanīja, kā Neits sažņaudz roku dūrē. "Man ārkārtīgi nepatiktu, ja tu sāktu mocīties ar nelabumu."

"Nē, nē. Es tikai neciešu lidošanu."

"Kāpēc tā?"

"Gravitācijas spēks velk uz leju."

Mega pavīpsnāja, un lidaparāts turpināja drebināties.

"Tevi gaida grūta diena, ja tu nespēj izturēt raustīšanos. Vēl ir laiks vest tevi atpakaļ."

"Pasaki to tiem trim puišiem, kuriem dodamies pakaļ."

Vīpsnā pazuda no Megas sejas. Viņa vēroja kalnus, stāvās, draudīgās virsotnes un zemi, kas saplūda kopā ar zemu slīgstošiem mākoņiem.

"Vai tādēļ tu kļuvi par policistu? Tu uzskati cilvēku glābšanu par savu misiju?"

"Nē," Neits atbildēja un atkal apklusa, kamēr viņi pārvarēja vēl vienu gaisa bedri. "Kāpēc mežu pilotei kabīnē ir svētās attēls?"

"Lai neaizmirstu, ka pasaulē netrūkst mēslu."

Pretī uzplaiksnīja saule, un Mega, izņēmusi no kabatas saulesbrilles, uzlika tās. Viņa redzēja lejā suņu pajūgu līkumoto sliedi, dūmu grīsti paceļamies no skursteņiem, koku puduri, pakalnu. Viņa izmantoja zemes orientierus, gluži tāpat kā savus mērinstrumentus.

"Binoklis ir tur nodalījumā," viņa teica Neitam, parādīdama, kur, un nedaudz pavirzīja uz priekšu droseļvārstu.

"Man ir līdzi savējais." Neits atvilka jakas rāvējslēdzēju un paņēma binokli, kas bija iekarināts kaklā. "Saki, kur jāskatās."

"Ja viņi mēģinājuši kāpt pa dienvidu nogāzi, viņi būs nomesti uz Sanglesjēras."

"Nomesti? Kas to izdarījis?"

"Tu nesaproti, vai ne?" Viņa sakoda zobus. "Tādi riebekļi ir pārāk alkatīgi, lai atrunātu puikas. Daudziem pieder lidmašīnas un tiesības lidot. Taču tas nenozīmē, ka viņi ir piloti. Tas, kurš viņus aizveda, nav ziņojis, ka tuvojas sniegavētra, un, pie velna, nav paņēmis viņus atpakaļ."

"Kaut kas traks!"

"Lai ir traki, bet lai nav stulbi. Tie ļaudis pieder pie stulbeņiem. Gaiss kļūs retinātāks, kad trāpīsim kalnā."

"Kā to saprast trāpīsim kalnā? Nesaki tā, es esmu māņticīgs."

Neits paskatījās lejup koku josla, sniega jūra, ledus aplis, ezers, apmēram sešu būdu čemurs tas viss parādījās un nozuda cauri mākoņiem. It kā sastingusi, kailā ainava īstenībā bija apbrīnojama. Debesis vērtās tumši, metāliski zilas ar nežēlīgu eleganci iezīmētām kalnu līnijām.

Viņš domāja par trim zēniem, kuri jau sešas dienas ieslodzīti tajā nežēlībā.

Lidmašīna spēji sagriezās pa labi, un Neitam bija jāsaņem visa drosme, lai noturētu acis vaļā. Zili, balti, milzīgi kalni aprija skatu apkārt. Lidmašīna ieslīdēja spraugā starp tiem, un abās pusēs rēgojās vienīgi klintis, ledus un nāve.

Pāri motora troksnim viņš izdzirdēja ko līdzīgu pērkona grāvienam. Tad ieraudzīja, kā no kalna slīd lejā sniega cunami.

"Kas…?"

"Lavīna." Megas balss skanēja pilnīgi mierīgi, kaut arī lidmašīnu sāka kratīt. "Saturies!"

Balta masa gāzās un gāzās, tur izvirda ledus vulkāns, pielādējot gaisu ar simtiem ātrvilcienu dārdoņu, un lidmašīna svaidījās pa labi, pa kreisi, augšā, lejā.

Neitam izklausījās, ka Mega lādas un ka pret lidmašīnas korpusu triecas ložmetēju Šāviņu krusa. Lavīna apšļāca priekšējo stiklu ar kalna izmestām nobirām. Tomēr Neits nebaidījās. Viņš godbijīgi vēroja, kas viņam visapkārt notiek.

Metāls tinkšķēja un dziedāja no ledus un akmens lodēm. Vējš ar tādu spēku rāva, vilka un grabināja lidaparātu, ka šķita, viņi neizbēgami ietrieksies taisni klintī vai arī šrapnelis viņus gluži vienkārši saraustīs gabalos.

Vēl pēc brīža viņi bija izlavījušies starp ledus sienām šaurā, sasalušā ielejā, un pretī pavērās zilas debesis.

"Velns un elle!" Mega atvieglota iesaucās un, galvu atmetusi, iesmējās. "Tas tik bija ko vērts!"

"Apbrīnojami," Neits piekrita un, sagrozījies uz sēdekļa, mēģināja saskatīt aiz muguras palikušo izrādes beigu daļu. "Savu mūžu neesmu ko tamlīdzīgu piedzīvojis."

"Kalniem piemīt untumaina daba. Nekad nevar iepriekš paredzēt, kad tie sāks niķoties." Viņa pievērsa skatienu blakus sēdētājam. "Tu briesmās izturies diezgan aukstasinīgi, šef."

"Tu arī." Neits iekārtojās ērtāk. Viņš pats brīnījās, kā sirds nav izlēkusi pa muti laukā. "Nu… vai tu bieži te lido?"

"Kad vien ir iespēja. Paņem binokli. Mums jāpārskata plaša teritorija, un mēs nebūsim vienīgie, kuri meklēs. Turi acis vaļā." Viņa sakārtoja austiņas. "Es uzturēšu sakarus ar kontroldienestu."

"Kur man jātur acis vaļā?"

"Tur." Viņa izslēja zodu. "Pirmā virsotne."

Salīdzinājumā ar Denali šī smaile šķita gandrīz mierīga un tās skaistums visai parasts. Starp Bezvārdi un Denali rindā stiepās mazākas un arī lielākas virsotnes, paceldamās pret debesīm kā izrobota, kārtaina siena.

"Cik tā ir augsta?"

"Tūkstoš divi simti un vēl mazliet. Aprīlī un maijā kāpt tajā ir aizraujoši, toties ziemā tas ir neiespējami. Tikai uz nebēdnībām kāri koledžas puikas var mesties tādā pašnāvnieciskā pasākumā. Bargi dabūs samaksāt tas nelietis, kurš janvārī aizvedis nepilngadīgos uz kalnu un pametis vienus pašus."

Neits jau pazina Megas noteikto, atturīgo toni.

"Vai tu domā, ka viņi… ir pagalam?"

"Ak jā…"

"Tomēr tu lido šurp."

"Vai nu pirmā reize, kad es meklēju pazudušos un atrodu viņus mirušus." Viņa domāja par palīdzības krājumiem, par siltajām drēbēm, ko veda līdzi lidmašīnā. Pārtikas produkti, medicīnas piederumi, siltas segas. Viņa lūdza Dievu, lai izdotos to visu likt lietā.

"Skaties pēc telts, aprīkojuma atliekām cilvēku ķermeņiem. Te ir daudz aizu. Es pielidošu tik tuvu, cik vien iespējams."

Neits domās vēlēja puišiem izturēt un palikt dzīviem. Viņam savā mūžā bija nācies saskarties ar pietiekami daudzām bezjēdzīgām nāvēm. Viņš taču lidoja šurp, nevis lai aizvestu līķus, bet lai izglābtu cilvēkus. Apmaldījušos zēnus, iespējams, ievainotus, nobijušos, bet dzīvus, lai viņi varētu atgriezties pie pārbiedētajiem vecākiem.

Neits binoklī uzmanīgi pētīja apkārtni. Aizas, bīstamas klintsradzes, stāvas ledus sienas. Nebija jēgas brīnīties, kāpēc jāriskē ar dzīvību vai iespēju tikt sakropļotam, pārvarēt neiedomājamas grūtības, badoties un mocīties, lai izcīnītu ceļu uz virsotni. Cilvēki sporta dēļ bija gatavi ne uz to vien.

Neits apzinājās vēja triecienus, lidmašīnas niecību pret nepielūdzamajām klinšu sienām, , taču viņam izdevās apslāpēt bailes.

Viņš skatījās tik ilgi un cieši, ka iesūrstējās acis, un viņš nolaida lejā binokli, lai tās atpūtinātu.

"Pagaidām nekā."

"Kalns ir liels."

Neits meklēja, Mega riņķoja, visu laiku ziņodama koordinātas kontrolvadībai. Neits ieraudzīja kādu citu lidmašīnu mazu, dzeltenu putnu rietumu virzienā un apjomīgu helikopteru. Tie izskatījās pavisam niecīgi pret kalnu, kas Neita acīs kļuva arvien milzīgāks, varenāks.

Tā apjomu veidoja dažādas formas viļņaini ledus lauki, sniega vaļņi, melnas akmens dūres, kas draudīgi izvirzījušās no klinšu sienām, kuras klāja mirdzošas, sasalušas sniega straumes.

Viņš redzēja ieplakas, kur, iespējams, nekad neiespīdēja saule, un nodevīgas nokares pāri bezdibenīgam tukšumam. No viena atstarojās gaisma, kā saules stars atmirdz pret kristālu.

"Tur kaut kas ir!" Neits izsaucās. "Metāls vai stikls. Tas atspīd. Tajā plaisā."

"Es apriņķošu apkārt."

Neits atņēma binokli no acīm un tās saberzēja, nožēlodams, ka nav paņēmis līdzi saulesbrilles. Gaisma neizturami žilbināja.

Mega vadīja lidmašīnu, sasverot to uz sāniem, un Neits pamanīja sniegā atšķirīgu plankumu.

"Pag! Tur! Kas tas ir? Ak kungs, Mega, tur viņš ir!"

"Sasodīts! Viens ir dzīvs."

Tagad Neits skaidri redzēja koši zilu, neskaidru apveidu, dzīvu būtni, kas mežonīgi vicināja rokas, lai piesaistītu uzmanību.

Mega nolaida zemāk vispirms labo, tad kreiso un atkal labo un kreiso spārnu, pēc tam pavirzījās atpakaļ.

"Te runā Bīvers Nainers Zulu Nainers Alfa Tango. Redzu vienu!" Viņa teica rācijā. "Dzīvs, tieši virs Sanglesjēras. Es dodos viņam pakaļ."

"Tu grasies nolaisties?" Bērks jautāja, kad viņa atkārtoja teikto un paziņoja koordinātas. "Uz tā tur?"

"Nekā nebija," Mega atteica. "Tu nolaidīsies lejā. Man jāpaliek lidmašīnā pretvējš ir pārāk stiprs, un mums nav ne laika, ne vietas, kur nolaisties."

Neits skatījās lejup un redzēja, ka cilvēka figūra klūp, krīt un noslīd sniegā, tā baltumā kļūdama gandrīz nepamanāma.

"Ātri paskaidro, kā mums jārīkojas."

"Es apturu lidmašīnu, tu izlec ārā, aizrāpies viņam pakaļ un ved šurp. Tad mēs dodamies mājās un iedzeram pa aliņam."

"Cik vienkārši tas izklausās."

"Nav laika gariem skaidrojumiem. Liec viņam iet kājām. Ja viņš nespēj, velc viņu līdzi. Paķer aizsargbrilles. Bez tām tu neiztiksi. Tev nav jāizdara nekas ārkārtējs. Tikai kaut kas līdzīgs pārgājienam pa šķēršļotu apvidu."

"Jā, vienīgi vairākus tūkstošus jūdžu virs jūras līmeņa. Nekas ārkārtējs."

Mega savilka lūpas smaidā, vienlaikus izcīnot kārtējo nelielo kauju, lai noturētu lidmašīnu stingri savās rokās.

"Nezaudē dūšu!"

Vēja brāziens uzbruka lidaparātam, un viņa, tam pretodamās, izlīdzināja spārnus. Tad slīpi virzījās zemāk, samazinot ātrumu.

Neits dziļi ieelpoja un izelpoja, jo kuru katru brīdi elpošana varētu radīt grūtības. Mega ieslīdēja uz šļūdoņa starp bezdibeni un klints sienu.

"Ej!" Viņa pavēlēja, bet Neits jau bija atsprādzēj ies.

"Ārā droši vien ir ļoti auksts, tāpēc kusties ātri. Ja man nevajadzēs steidzami pacelties, medicīnisko palīdzību sniegsim viņam tad, kad dabūsim iekšā lidmašīnā. Tu tikai atved viņu un ievelc iekšā."

"Skaidrs."

"Un neuztraucies, ja man tomēr vajadzēs pacelties. Es atgriezīšos pēc tevis!" viņa vēl uzsauca, kad atrāva vaļā durvis un apkārt iekaucās vējš.

Neits izlēca laukā. Nebija laika šaubīties, pārdomāt. Aukstums iecirta kā naža asmens, un retinātais gaiss aizcirta rīkli. Atklājās kalniņi un pauguri, viļņojošas jūras, ieplakas, balti klajumi jūdžu garumā.

Viņš devās pāri šļūdonim ļodzīgā solī, nevis skriešus, kā bija cerējis.

Tuvodamies aizai, viņš instinktīvi meklēja ceļu augšup, bet paslīdējis gandrīz nokrita.

Viņš dzirdēja lidmašīnas dzinēja rūkoņu, vēja aurus, pats savu saraustīto elpu.

Nometies ceļos pie zēna, viņš pretēji Megas instrukcijām sāka meklēt tā pulsu. Zēna seja bija pelēka, uz vaigiem un zoda ar raupjiem plankumiem, kas likās kā izžuvusi āda.

Zēnam atvērās acis.

"Man izdevās…" viņš izgārdza. "Es to izdarīju…"

"Jā. Mums jātiek prom no šejienes."

"Viņi ir alā. Viņiem neizdevās. Skots ir slims, Breds liekas, viņam ir lauzta kāja. Es devos pēc palīdzības. Es…"

"Sapratu. Parādīsi, kur viņi ir, kad atlidosim vēlreiz. Vai tu vari paiet?"

"Nezinu. Mēģināšu."

Neits uzvilka puisi kājās, atbalstīdams viņu.

"Nāc, Stīven. Sper soli pa solim. Tu jau esi ticis tik tālu."

"Es nejūtu pēdas."

"Liec vienu kāju, tad otru. Tu to spēsi. Tev jānokāpj lejā." Neits juta, kā aukstums kož cauri cimdiem, un viņš nožēloja, ka nav paņēmis otru pāri. "Man neizdosies tevi panest. Turies pie manis, es tev palīdzēšu. Mums jātiek prom, lai pēc tam palīdzētu taviem draugiem."

"Man vajadzēja viņus atstāt, lai meklētu palīdzību. Vajadzēja atstāt ar mirušo."

"Viss būs kārtībā. Mēs atradīsim viņus. Tagad dosimies prom. Esi gatavs?" "Jā."

Neits sāka vilkt zēnu sev līdzi. Ar saucieniem un uzmundrinājumiem viņš neļāva puisim zaudēt līdzsvaru un apziņu.

"Kad tu aizgāji no draugiem, vai sen?"

"Nezinu. Pirms divām dienām. Trim? Hārtborns neatgriezās. Vai… Liekas, es redzēju, bet varbūt ne."

"Labi. Esam jau gandrīz galā. Vēl mazliet, un tu mums parādīsi, kur ir tavi draugi."

"Ledus alā kopā ar mirušo."

"Kas tas par mirušo?" Neits nolēca uz šļūdoņa. "Kas tas par mirušo?"

"Nezinu." Puisis apātiski tik tikko spēja izteikt vārdus un slīdēdams iekrita Neita rokās. "Atradām alā. Ledū sastindzis, skatījās. Tikai skatījās. Krūtīs cērte. Drausmīgi…"

"Tā varētu būt." Neits gandrīz uz savām rokām pievilka Stīvenu pie lidmašīnas un iestūma iekšā. zina, kur ir pā

rējie. Viņš parādīs."

"Lai viņš noguļas aizmugurē, apsedz viņu ar segām. Pirmās palīdzības aptieciņa ir somā. Termosā ir karsta kafija. Neļauj viņam daudz dzert."

"Vai es vēl esmu dzīvs?" Zēns drebēja, viņa ķermenis raustījās no aukstuma.

"Jā, tu esi dzīvs."

Neits nolika viņu uz grīdas starp sēdekļiem un apsedza ar segām, bet Mega uzsāka pacelšanos.

Vējš un dzinēji kauca, un Neits sacīja Stīvenam:

"Tev būs mums jāparāda, kur ir tavi draugi."

"Es varu parādīt." Klabošiem zobiem viņš mēģināja iedzert no Neita pasniegtās krūzes.

"Ļauj, es paturēšu. Iedzer malku."

Pēc pirmā karstā kafijas malka Stīvenam acis saskrēja asaras.

"Es necerēju, ka izturēšu. Viņi tur, augšā, nomirs, tāpēc ka es nepaspēju sadabūt lidmašīnu."

"Tu paspēji."

"Lidmašīnas tur nebija. Viņa tur nebija."

"Mēs esam ieradušies pēc tevis. Mēs atlidojām."

Uzmanīgi, lidmašīnai drebinoties, Neits vēlreiz pacēla zēnam pie lūpām kafijas krūzi.

"Mēs gandrīz sasniedzām virsotni, bet Skots saslima un Breds nokrita. Viņam sāpēja kāja. Mēs atradām alu un ielīdām tajā, pirms sākās vētra. Un palikām tur. Ar mirušo."

"Jā, tu teici."

"Es to neizdomāju."

Neits pamāja.

"Tu mums parādīsi."

Devīta nodaļa

Neits ienīda slimnīcas. Tas dzina viņu atpakaļ tumsā. Pēc ievainojuma viņš tādā bija pavadījis pārāk ilgu laiku. Sāpes, bēdas, un vainas apziņa noveda līdz briesmīgajam depresijas tilfcšūmam.

Viņam nebija izdevies no tā izvairīties. Viņš ilgojās aizmirsties miegā, taču miegs atnesa sapņus, un tie bija ļaunāki par tukšumu. —*"* —— ………………

Viņš pasīvi gaidīja, ka nomirs. Tā klusi, nemanāmi ieslīdēs nebūtībā. Viņš neplānoja izdarīt pašnāvību. Tādai darbībai būtu jāpieliek pārāk daudz pūļu.

Neviens viņu nevainoja Džeka nāvē. Viņam nesa zied ļ izteica līdzjūtību vai apbrīnu. Tas^ nomāca kā smags sloga.

Līdz viņa apziņai gandrīz nenonāca runas par psihoterapiju, ārstēšanu, antidepresantiem. Viņš tikai māja ar galvu ārstiem un atvairīja norūpējušos draugus.

Mēnešiem ilgi viņš neuztvēra to, kas apkārt notiek, bet it kā slīdēja tam visam garām.

Tagad viņš atkal bija slimnīcā un juta, kā mīkstie bezcerības taustekļi jau snaikstās pēc viņa. Cik viegli, pārāk viegli bija ļauties tumsai un iegrimt tumsā.

"Policijas šef Bērk?"

Neits skatījās uz kafiju, ko turēja rokā. Melna kafija. Viņš negribēja dzert. Viņš pat neatcerējās, no kurienes tā gadījusies.

Viņš bija pārak noguris, lai gribētu kafiju. Parak noguris, lai pieceltos un to izlietu.

"Policijas šef Bērk?"

Viņš pacēla acis, koncentrējot skatienu. Sieviete apmēram piecdesmit gadus veca, ar brūnām acīm aiz mazām brillītēm melnos rāmjos. Viņš īsti neatcerējās, kur šo sievieti redzējis.

"Jā, lūdzu?"

"Jūs vēlas redzēt Stīvens. Viņš ir pamodies, pie skaidras apziņas."

Lēni kā caur plūstošu smilšu masu Neits aptvēra dzirdēto. Trīs puiši, kalns.

"Kā viņš jūtas?"

"Stīvenam ir jauns, veselīgs organisms. Viņam ir dehidratācija, iespējams, viņš zaudēs dažus pirkstus, varbūt arī ne. Tatad viņam ļoti laimējies. Pārējos patlaban ved šurp. Ceru, ka arī viņiem paveiksies.

"Viņus atrada."

"Tā man stāstīja. Varat uz pāris minūtēm ieiet pie Stīvena aprunāties."

"Paldies!"

Neits devās līdzi medicīnas darbiniecei, viņu apņēma uzņemšanas nodaļas skaņas un smakas. Balsis, dūkoņa, izmisīgas bērna raudas.

Iegājis apskates telpā, viņš ieraudzīja gultā zēnu. Plankumainie vaigi bija ieguvuši mazliet krāsas. Gaišie mati bija savēlušies, acis raižu pilnas.

"Jūs mani atradāt…"

"Mani sauc Neits Bērks. Esmu Lūnesijas policijas jaunais šefs." Stīvens pastiepa roku, un Neits to uzmanīgi paspieda, neaizskarot adatu vēnā. "Tavi draugi arī drīz būs šeit."

"To man pateica. Taču neko neminēja par to, kā viņi jūtas."

"Mēs to uzzināsim, tiklīdz viņi nokļūs slimnīcā. Viņus nesameklētu, ja tu nebūtu pastāstījis, kur viņi atrodas, Stīven. Gandrīz vai jāpiedod tev muļķība doties uz turieni."

"Tobrīd mums tā likās varena ideja." Viņš ar pūlēm vārgi pasmaidīja. "Nekas nesanāca tā, kā bijām paredzējuši. Un man liekas, vai ar Hārtbornu kaut kas nav atgadījies. Mēs viņam samaksājām tikai pusi, lai būtu droši, ka viņš atlidos mums pakaļ."

"Mēs jau pārbaudām šo ziņu. Vai vari nosaukt arī viņa vārdu, varbūt vēl kaut ko par viņu?"

"Breds viņu sadabūja. Īstenībā Breds viņu atrada ar sava paziņas starpniecību."

"Labi. Mēs aprunāsimies ar Bredu."

"Vecāki mani nositīs."

Ak vai, būtu viņam divdesmit gadu, lai varētu vairāk uztraukties par vecāku sodu nekā par nāves briesmām.

"Gatavojies, ka pārmetumi būs bargi. Kas tas bija par mirušo cilvēku alā, Stīven?"

"Es to neizdomāju."

"Es jau nesaku, ka tu to esi izdomājis."

"Mēs visi viņu redzējām. Breda savainotās kājas dēļ mēs nevarējām alu atstāt. Tāpēc nospriedām, ka es viens pats kāpšu lejā pēc Hārtborna, pēc palīdzības. Viņiem neatlika nekas cits kā palikt pie miroņa. Pie tā ledus cilvēka. Viņš tur sēdēja ar acīm vaļā. Cērte krūtīs. Es viņu nofotografēju." Stīvens iepleta acis, un pūlējās pierausties sēdus. "Es viņu nofotografēju," viņš atkārtoja. "Ārprāts! Tas… tas ir biezās vestes kabatā. Man šķiet jā. Apskatieties!"

"Pagaidi, es pameklēšu." Neits pavandījās pa Stīvena drēbju kaudzi un paņēma vesti. Kabatā ar rāvējslēdzēju atradās digitālā kamera, gandrīz kredītkartes lielumā.

"Es neprotu ar to rīkoties."

"Tūlīt parādīšu. Ieslēdziet, rau, te, kur lodziņš. Var apskatīt uzņemtās bildes pēc kārtas. Mirušo es uzņēmu pēdējos attēlos. Trīs, jo gribēju… te ir!"

Neits nopētīja fotogrāfiju mazajā lodziņā. Cilvēka mati, melni vai brūni, bija klāti ar sudrabainu ledus kārtu. Gari, gandrīz līdz pleciem, zemu pār pieri uzmaukta cepure ar nagu. Mugura atspiesta pret Iedus sienu, kājas izplestas. Ģērbies melni dzeltenā jakā, alpīnista biksēs, kājās alpīnista zābaki, rokās biezi cimdi.

Krūtīs iecirsta rēgojās cērte.

"Vai jūs pieskārāties ķermenim?"

"Nē. Nu, es viņam tā kā piebikstīju ar pirkstu vairāk neko. Sasalis kramā."

"Skaidrs, Stīven, man būs vajadzīga tava kamera. Vēlāk atdošu."

"Protams. Nav nekādu problēmu. Vai viņš gadiem tur atradies? Desmitiem gadu? Patiesību sakot, viņš mums uzdzina drebuļus, bet zināmā mērā novirzīja domas no ķibeles, kurā bijām iekļuvuši. Nez vai ir kas jauns par Bredu un Skotu?"

"Es uzzināšu. Aiziešu pie ārsta. Mums nāksies vēl aprunāties."

"Labprāt. Sirsnīgs paldies, ka izglābāt man dzīvību."

"Turpmāk sargā to."

Neits izgāja, ielicis kameru kabatā. Viņš sprieda, ka jāsazinās ar štata policiju. Slepkavība kalnos nebija viņa jurisdikcijā. Tomēr tas nenozīmēja, ka viņš nevar pavairot fotogrāfijas savai kartotēkai.

Kas tas bija par cilvēku? Kā viņš tur nokļuvis? Cik ilgi tur atradās? Kāpēc noslepkavots? Ar jautājumiem pilnu galvu Neits izgāja cauri uzņemšanas nodaļai uz medicīnas māsiņu telpu, un tajā brīdī glābšanas komanda ieveda abus zēnus.

Neits pakāpās malā, bet tad aiz komandas vīriem pamanīja Megu un steidzās pie viņas.

"Viņiem ir laimējies," Mega teica.

Neits uztvēra viena zēna seju un nogrozīja galvu.

"To vēl nevar zināt."

"Tie, kuri paliek dzīvi kalnā, ir lieli veiksminieki." Megu uzmundrināja laimīgais atrisinājums, kad izrādījās, ka nav jāved mājās līķi. "Varbūt viņi ir nosaldējuši pāris pirkstu, un tas ar lauzto kāju cieš stipras sāpes, bet viņi nav miruši. Viņi ir izglābti un saņems medicīnisko aprūpi. Ārā jau ir tumšs, un tik vēlu mēs nelidosim. Šovakar paliksim tepat. Noīrēšu mums istabu "Ceļiniekā". Tur numuri nav dārgi, ir labs ēdiens. Vai vari doties prom?"

"Man vēl šis tas jāizdara. Es tevi vēlāk sameklēšu."

"Ja tu aizkavēsies, es būšu bārā. Man vajadzīgs alkohols, ēdiens, sekss." Viņa ierosinoši uzsmaidīja. "Tādā vai citādā secībā."

"Prātīgs domu gājiens. Drīz būšu klāt."

Mega aizvilka ciet jakas rāvējslēdzēju.

"Vai tu atceries to atspīdumu, kuru pamanīji? Tās bija lidmašīnas atliekas. Droši vien tā pati, ar kuru bija aizvesti puiši. Bezvārdis tomēr ieguva vienu upuri."

Neits aizkavējās pusotru stundu paredzēto divdesmit minūšu vietā, tāpēc atrada Megu bārā, kā viņa bija solījusi.

Bārs bija piesmēķēts, gar koka paneļu sienām rēgojās dzīvnieku izbāzeņu galvas. Mega kavēja laiku pie galda, uz kura atradās alus, glāze ar viskiju, šķīvis ar kaut ko ēdamu, laikam meksikāņu uzkožamiem. Kājas viņa bija uzlikusi uz otra krēsla, tomēr, Neitam pienākot, apsēdās taisni.

"Beidzot esi klāt. Ei, Stjū! Manam draugam to pašu, ko man."

"Man tikai alu," Neits izlaboja. "Vai tas ir garšīgs?" viņš jautāja, aplūkojot uzkodas.

"Remdē izsalkumu. Iestiprinājušies vēlāk iesim apēst steiku. Vai tu paliki, kamēr izmeklēja puišus?"

"Jā, un vēl šo to pārbaudīju." Neits noņēma cepuri un izvilka pirkstus caur matiem. "Vai glābšanas komanda iegāja alā?"

"Puiši izlīda ārā, kad izdzirdēja lidmašīnas rūkoņu." Mega uz čipsa šķēlītes uzlika sieru, gaļu un salsas mērci. "Galvenais bija pēc iespējas ātrāk nogādāt viņus ārstu aprūpē. Tāpat būs tur jāatgriežas pēc viņu atstātajām mantām."

"Un mirušā."

Mega pavilka augšup uzacis.

"Tu noticēji?"

"Jā. Zēns viņu ir nofotografējis."

Mega saknieba lūpas, tad sagatavoja sev vēl vienu čipsu.

"Ei nu!"

"Alus!" atskanēja sauciens no bāra letes.

"Pag," Mega teica Neitam. "Es atnesīšu."

"Vai gribi vēl vienu, Mega?" Stjū jautāja.

"Lai Neits vispirms izdzer savējo." Mega paņēma brūno pudeli un atnesa pie galda. "Viņš tiešām ir nofotografējis?"

Neits pamāja un iedzēra alu.

"Viņam kabatā bija digitālā kamera. Es sarunāju ar vienu no slimnīcas, lai viņš man nokopē bildes." Neits pabungoja ar pirkstiem pa brūno aploksni, kuru bija uzmetis uz galda. "Kamera bija jāatdod štata policistiem. Varbūt viņi mani informēs, varbūt ne." Viņš paraustīja plecus.

"Vai tu to gribi?"

"Nezinu." Neits atkal paraustīja plecus un atkal pabungoja ar pirkstiem pa aploksni. "Nezinu."

Kā nu ne, gribēja gan. Viņš jau domās izstrādāja nākamo soli. Policista rīcības plānu. Ja tas palīdzēja iedegt dzirksti skumji pelēkajās acīs, Mega novēlēja, kaut štata policija iesaistītu viņu šajā spēlē.

"Droši vien viņš tur nav ilgi gulējis."

Mega pacēla glāzi.

"Kāpēc tu tā domā?"

"Tad viņu būtu atraduši."

Mega nogrozīja galvu un iedzēra viskiju.

"To nevar zināt. Tādas alas var aizpūst sniegavētras, tās var pazust zem nogruvumiem, vai alpīnisti tās nemaz nepamana. Pēc nākamā nogruvuma ala atkal parādās. Jāzina, cik dziļi viņš atradies tajā. Viņš tur varēja būt vienu sezonu, bet tikpat labi piecdesmit gadus."

"Būs jau tiesu medicīnas ekspertīze. Pēc tās rezultātiem, iespējams, tiks noteikta viņa identitāte."

"Tu jau esi ķēries pie lietas izmeklēšanas." Mega priecīgi norādīja uz aploksni. "Parādi man arī! Ja nu mēs kļūstam par Niku un Noru Čārlziem?"

"Tā nav filma, skati ir nepatīkami, Mega."

"Nav jau uzšķērsts alnis." Apēdusi kārtējo čipsu, Mega atvēra aploksni. "Ja viņš ir vietējais, kāds varētu viņu atpazīt. Kaut gan Bezvārdi apmeklē pietiekami daudz svešo jebkurā gadalaikā. Pēc apģērba nosaka…"

Neits ieraudzīja, kā Mega nobāl un viņas skatiens kļūst blāvs. Viņš nolādēja sevi. Viņš gribēja atņemt Megai fotogrāfijas, taču Mega sarāvās un atgrūda viņa roku.

"Neskaties! Noliksim tās malā."

Mega neklausīja. Viņai trūka gaisa, viņa sajuta pakrūtē nelabumu. Tomēr viņai bija jāredz tās visas. Apņēmīgi viņa izklāja fotogrāfijas uz galda vienā līnijā. Tad pacēla viskija glāzi un izdzēra to tukšu.

"Es zinu, kas viņš ir."

"Tu viņu pazīsti?" Neits nedomājot piestūma krēslu viņai tuvāk, un abi kopā skatījās uz fotogrāfijām. "Tu esi pārliecināta?"

"Ak jā, esmu. Viņš ir mans tēvs."

Mega piecēlās no krēsla. Viņas seja bija krita baltumā, taču viņa nedrebēja.

"Samaksā par dzērieniem, labi? Steiku vakariņās atliksim."

Neits ātri savāca fotogrāfijas un salika tās aploksnē, atstāja naudu uz galda un metās Megai pakaļ, tomēr noķēra viņu tikai tad, kad viņa, izgājusi cauri vestibilam, jau atradās kāpņu augšgalā.

"Mega!"

"Atstājies uz bridi!"

"Parunāsimies…"

"Atnāc pēc stundas uz divi simti trīsdesmit otro istabu. Tagad ej, Igneisij!"

Mega turpināja iet, neļaudama sev domāt, neļaudama sev just. Viņai bija jāpaciešas, līdz tiks aiz aizslēgtām durvīm. Šobrīd viņa negribēja ne ar vienu dalīties pārdzīvojumos.

Neits viņai nesekoja. Mega daļēji to aptvēra un pateicās viņam par savaldību un, iespējams, smalkjūtību. Viņa iegāja istabā, kur jau bija paspējusi nolikt savas virsdrēbes, un aizlika durvīm priekšā ķēdi.

Tad viņa taisnā ceļā devās uz vannasistabu briesmīgi, izmisīgi nelaimīga.

Apsēdusies uz vēsās grīdas, viņa piespieda pieri pie ceļgaliem. Viņa neraudāja, kaut arī cerēja, ka spēs izraudāt sāpi. Pagaidām vēl ne. Tagad viņa jutās satriekta un paldies Dievam! dusmīga.

Kāds bija noslepkavojis viņas tēvu un atstājis kalnos. Ilgus gadus. Gadus, kurus viņa bija dzīvojusi bez tēva. Uzskatīdama, ka viņš bez vilcināšanās pametis meitu. Tāpēc ka Mega viņam nebija pietiekami laba, nozīmīga. Nedz gudra, nedz skaista. Viņa bija ilgojusies pēc tēva, viņai sāpēja sirds, domājot par tēvu.

Un nu izrādījās, ka viņš nebija pametis meitu. Viņš bija devies kalnos, kur jutās kā zivs ūdenī. Un tur gājis bojā. Ne jau kalni viņu nogalināja. Ja tā būtu noticis, Mega pieņemtu likteni. Bet tēva nāvē bija vainojams cits cilvēks, un ar to Mega nesamierināsies.

Viņa to nepiedos. Slepkavam jāsaņem sods.

Mega piecēlās, izģērbās un atgrieza dušā aukstā ūdens krānu. Viņa ļāva ūdenim tecēt pār augumu tik ilgi, līdz dūcošā galva noskaidrojās. Tad saģērbās, ielikās gultā, neiedegusi gaismu, un atcerējās pēdējo tikšanos ar tēvu.

Viņš bija ienācis meitas istabā, kur viņa izlikās, ka gatavojas eksāmenam vēsturē. Kad viņa it kā mācījās, viņai nelika darīt mājas darbus. Megai bija līdz kaklam tīrīšana un mazgāšana.

Viņa atminējās, kā bija nopriecājusies, ieraugot tēvu, nevis māti. Tētis nekad nepārmeta, ka viņa nav kaut ko mājās padarījusi vai nav iemācījusies.

Megai tēvs bija skaistākais vīrietis pasaulē ar saviem garajiem matiem un plato smaidu. Viņš mācīja meitai to, kas, pēc Megas domām, bija patiesi svarīgs. Par zvaigznēm, kāpšanu kalnā, izdzīvošanu pirmatnējā dabā. Kā sagatavot ugunskuru, zvejot notīrīt un uzcept noķerto zivi.

Viņš ņēma Megu līdzi lidot kopā ar Džeikobu, un viņus vienoja noslēpums, ka Džeikobs māca Megu vadīt lidmašīnu.

Tēvs bija paskatījies uz atvērto grāmatu gultā, kur Mega bija atlaidusies uz vēdera. Tēvs iepleta acis.

"Cik garlaicīgi!"

"Es ienīstu vēsturi. Rīt man ir pārbaudes darbs."

"Neuztraucies. Tu tiksi galā. Kā vienmēr."

Viņš apsēdās uz gultas un viegli pakutināja Megai sānus.

"Klau, mazulīt, man uz kādu laiku jāaizbrauc."

"Kā tad tā?"

Viņš pacēla roku, paberzējot kopā īkšķi un rādītājpirkstu.

"Vai mums tagad trūkst naudas?"

"Tavai mammai mūžam tās trūkst. Viņa zina labāk."

"Šorīt dzirdēju, kā jūs strīdējāties."

"Tas nav nekas īpašs. Mums patīk pastrīdēties. Es mazliet pastrādāšu, sapelnīšu kādu žūksni. Lai visi ir apmierināti. Tikai pāris nedēļu, Mega. Nu, varbūt trīs."

"Ko es iesākšu, kamēr tu būsi prom?"

"Gan jau tev atradīsies nodarbošanās."

Kaut arī Megai toreiz bija trīspadsmit gadu, viņa saprata, ka tēvs domās ir jau tālu. Viņš izklaidīgi paplikšķināja Megai pa plecu.

"Iesim bļitkot, kad atgriezīšos."

"Labi." Viņa dusmojās un atvadījās no tēva visai izvairīgi.

"Gan tiksimies, mazulīte."

Mega piespieda sevi nelēkt kājās, neskriet tēvam pakaļ un cieši nepiekļauties, pirms viņš aizgāja.

Simtiem reižu kopš tā vakara viņa nožēloja, ka nebija apskāvusi tēvu pēdējo reizi pirms šķiršanās uz mūžu.

Viņa to vēlējās ari tagad, atvairīdama atmiņas atpakaļ pagātnes tumsā.

Viņa palika gultā, līdz izdzirdēja pie durvīm klauvējienu. Padevusies Mega piecēlās, iededza gaismu un atglauda matus, kas joprojām bija mitri pēc dušas.

Viņa atvēra durvis, aiz tām stāvēja Neits, turēdams rokās paplāti, bet otru nolicis ārpusē uz grīdas.

"Mums jāpaēd." Viņš pats bija ienīdis cilvēku līdzjūtības vārdus un mierinājuma izpausmes, vēlmi viņu pabarot, kad viņam bija slikti. Tomēr tas bija Neitam palīdzējis aizmirst izmisumu, un viņš gribēja rīkoties tāpat ar Megu.

"Noliec tur." Viņa pamāja uz gultu, kas bija vienīgā pietiekami lielā virsma kā ēdamgaldam. Tad viņa noliecās un paņēma otru paplāti.

"Ja pēc tam vēlies palikt viena, es dabūšu citu istabu."

"Nav jēgas."

Viņa iesēdās gultā un, kājas sakrustojusi, iedūra dakšiņu, taču salātus neēda.

"Tas ir manējais," Neits teica un samainīja paplātes. "Lejā teica, ka tu ēdot jēlāku steiku."

"Tu neko nepalaid garām neievērotu. Vienīgi atnesi kafiju viskija vietā."

"Ja vēlies iedzert, aiziešu pakaļ."

Nopūtusies Mega nogrieza gabalu steika.

"Par to es nešaubos. Kā man paveicies, ka ēdu Ankoridžā vakariņās steiku kopā ar jauku puisi."

"Es nemaz neesmu tik jauks. Devu tev stundu laika, lai tu nomierinātos. Atnesu vakariņas, tā ka tagad tu vari pastāstīt par savu tēvu. Man ļoti žēl, Mega, tev tas ir briesmīgs trieciens. Kad izrunāsimies, mums notikušais jāizstāsta detektīvam, kurš izmeklēs šo lietu."

Mega nogrieza vēl gabaliņu un paņēma frī kartupeli.

"Saki, lūdzu, vai tur, no kurienes tu nāc, tu biji labs policists?"

"Ta ir vienīgā joma, kur es tiešām esmu bijis labs."

"Vai tu izmeklēji arī slepkavības?" "Jā."

"Es runāšu ar to, kurš tur ir atbildīgais, taču es vēlos, lai tu izdari šo izmeklēšanu manā labā."

"Es necik daudz nevaru iesākt."

"Gan jau varēsi. Es tev samaksāšu."

Neits domīgi pievērsās steikam.

"Tu esi ciets rieksts," viņš secināja. "Tāpēc es tevi neiepļaukāšu par tādu apvainojumu."

"Nepazīstu daudzus, kurus aizvaino nauda. Bet lai nu būtu. Man vajag, lai man pazīstams cilvēks atrod mana tēva slepkavu."

"Tu mani nemaz kārtīgi nepazīsti."

"Gultā tu esi labs." Mega viegli pasmaidīja. "Jā, piekrītu, īsts ērzelis gultā arī var būt kretīns. Bet esmu pārliecinājusies, ka tu proti saglabāt vēsu galvu sarežģītā situācijā, tu esi gatavs aizrautīgi vai pat muļķīgi lēkt uz šļūdoņa, lai glābtu tev pilnīgi svešu puisi. Tu gādīgi rūpējies par Megu, noskaidrojot iepriekš, kādam steikam viņa dod priekšroku. Maniem suņiem tu patīc. Palīdzi man, šef!"

Neits pastiepa roku un viegli noglāstīja melnos, mitros matus.

"Kad tu viņu redzēji pēdējo reizi?"

"Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit astotajā gadā. Sestajā februārī."

"Vai zini, kurp viņš devās?"

"Teica, ka strādāt. Cik sapratu, te, Ankoridžā, bet varbūt Fērbenksā. Viņš ar manu māti strīdējās par naudu un vēl par šo to. Tas viņiem bija raksturīgi. Solīja, ka būšot prom pāris nedēļu. Bet viņš neatgriezās."

"Vai tava māte pieteica viņu kā pazudušu?"

"Nē." Mega sarauca pieri. "Šķiet, ka ne. Mēs pieņēmām, tāpat kā visi, ka viņš ir aizlaidies. Viņi todien strīdējās vairāk nekā parasti. Tēvs bija sanervozējies. Pat es to manīju. Viņš nebija nekāds eņģelītis, Neit. Bez atbildības, pienākuma sajūtas, lai gan pret mani viņš izturējās labi, un mēs necietām trūkumu. Taču Šarlīnei ar to nepietika, un starp viņiem nevaldīja saskaņa."

Mega saņēmās un pievērsās atkal ēšanai, jo šķīvis vēl bija pilns.

"Tēvs dzēra, pīpēja zāli, aizrāvās ar azartspēlēm, kad iepatikās, tas pats attiecās uz darbu un sievietēm. Es viņu mīlēju varbūt tieši par to. Kad viņš tovakar aizgāja, viņam bija trīsdesmit trīs gadi, ar šodienas nobriedušo prātu es saprotu, ka šis vecums viņu biedējis. Viņam bija bail būt par tēvu pusaugu meitenei un par vīru vienai un tai pašai sievietei gadu pēc gada. Varbūt viņš tobrīd atradās tādās kā dzīves krustcelēs? Varbūt gribēja pēdējo reizi muļķīgi iztrakoties kā jaunībā un ziemas laikā doties kalnos vai arī viņš tiešām nebūtu atgriezies. Bet kāds izlēma viņa vietā."

"Vai viņam bija ienaidnieki?"

"Iespējams, tomēr šaubos, kurš spētu viņam nodarīt ļaunu. Viņš varēja sadusmot ļaudis, bet neko vairāk."

"Kā ar tavu patēvu?"

Mega uzdūra uz dakšiņas salātus.

"Kāpēc tu prasi?"

"Cik drīz pēc tēva pazušanas Šarlīne apprecējās? Kā viņa dabūja šķiršanos?"

"Pirmkārt viņai nemaz nevajadzēja šķirties. Viņa un tēvs nebija oficiāli precējušies. Tēvs neticēja likumīgām laulības saitēm un tā tālāk. Māte izgāja pie vecā Haidela apmēram pēc gada vai agrāk. Ja tu pieņem, ka Karls Haidels uzkāpa Bezvārdī un iecirta ledus cērti tēvam krūtīs, atmet šo domu. Haidelam bija sešdesmit astoņi gadi un piecdesmit mārciņas liekā svara, kad Šarlīne viņu noķēra."

Mega iebāza mutē salātus.

"Viņš kūpināja dūmus kā skurstenis. Tik tikko spēja uzrāpties pa kāpnēm, kur nu kalnos!"

"Kurš varēja doties uz Bezvārdi kopā ar tavu tēvu?"

"Jēziņ, Neit, jebkurš. Tāds, kurš arī alka pēc piedzīvojumiem. Kaut vai tie zēni šodien. Vēl pēc laiciņa viņi apspriedīs šo gadījumu kā varenāko notikumu. Alpīnisti ir vēl trakāki par mežu pilotiem."

Neits neko neteica, un Mega, atvilkusi elpu, ieēda vēl mazliet.

"Tēvam bija laba alpīnista reputācija. Varbūt viņš uzņēmās vadīt grupu? Vai sapinās ar līdzīgi domājošiem dullajiem, kas gatavi parādīt pigu ziemai, izaicināt nāvi."

"Vai viņš lietoja arī ko stiprāku par zāli?"

"Iespējams. Šarlīne zinās." Mega saberzēja acis. "Sasodīts! Man viņai jāizstāsta."

"Mega, vai kāds no viņiem bija saistīts ar citu, kamēr abi dzīvoja kopā?"

"Ja tā tu smalkjūtīgi jautā, vai viņi laida pa kreisi, es nezinu. Jautā viņai."

Neits juta, ka sarunai zūd jēga. Mega kļuva arvien dusmīgāka, nepacietīgāka.

"Tu teici, ka viņš spēlējis azartspēles? Vai nopietni?"

"Nē. Nezinu. Vismaz neko tādu nemanīju. Viņš varēja notriekt algu, iedzīvoties parādos, jo reti laimēja. Bet ne nopietni aizrauties. Vismaz mājās ne. Nekad nedzirdēju, ka viņš būtu saistīts ar ko nelikumīgu vai lietotu smagās narkotikas. Kaut netrūktu gribētāju, kuri labprāt to paziņotu. Ne jau tāpēc, ka viņu neciestu. Ļaudīm viņš patika. Vienkārši cilvēka dabā ir runāt slikto."

"Labi." Neits noglauda viņai plecu. "Es šur tur apklaušināšos un mīļi vienošos ar detektīvu, kurš izmeklēs lietu, lai informē mani."

"Skaidrs. Iesim." Mega izlēca no gultas, atstājot pusapēstās vakariņas. Viņa saplaukšķināja rokas, izsitot ritmu. "Es pazīstu šo vietu. Te ir laba mūzika. Iedzersim, pēc tam atgriezīsimies istabā, un mums būs tāds sekss, ka lampas trīcēs."

Neits nekomentēja straujo noskaņojuma maiņu, tikai paskatījās uz veco, nokvēpušo gaismekli pie griestiem.

"Neizskatās droša."

Megai neatlika nekas cits kā iesmieties.

"Mūsu dzīve ir briesmu pilna."

Desmita nodaļa

Viņam mostoties, sapnis izplēnēja, vienīgi atstādams kaklā rūgteni sāļu garšu. It kā viņš būtu norijis asaras. Blakus viņš saklausīja Megas elpu miegā tā bija klusa un mierīga. Kāda viņa būtības daļa, izmisuma mākta, tiecās pēc Megas. Lai gūtu mierinājumu un aizmirstību seksā.

Viņa būtu silta un atsaucīga.

Tomēr viņš aizgriezās prom, Viņš apzinājās, zināja, ka tādējādi padodas, labprātīgi ļaujas sevis paša iznīcināšanai. Viņš piecēlās viens pats, tumsā un sameklēja savas drēbes. Saģērbās un atstāja Megu guļam.

Sapnī viņš bija kāpis kalnā. Cīnījās pāri ledum, klintīm, tūkstošiem jūdžu virs jūras līmeņa, lauzdams ceļu pretī debesīm, kurās nebija gaisa, kur katrs elpas vilciens sagādāja mokas. Viņam bija jādodas augšup, jāpieveic colla pēc collas, pēda pēc pēdas. Apakšā viļņoja balta jūra. Ja viņš kristu, bez skaņas noslīktu.

Tāpēc viņš rāpās un rāpās, kaut arī pirksti asiņoja un atstāja sarkanus plankumus uz apledojušā akmens.

Pārguris viņš sasniedza virsotni un ieraudzīja alu. No alas mutes pulsēja gaisma un iededza viņā cerību. Uzmundrināts viņš rāpoja iekšā.

Ala viņa acu priekšā atvērās arvien plašāka un pletās kā mītiska ledus pils. Milzu celtne ar augstiem griestiem, spokaini zilbaltiem pīlāriem un arkveida ejām, kur ledus spīguļoja kā tūkstošiem dimantu. Pret gludajām un spodrajām sienām viņa atspīdums atspoguļojās simtiem reižu.

Viņš staigāja un staigāja pa krāšņo mājokli, apjūsmodams tā spožumu, plašumu un mirdzumu.

Viņš te varētu dzīvot viens pats. Vientulības cietoksnī. Te viņš varētu alas klusumā un skaistumā rast mieru vienatnē.

Tad viņš ieraudzīja, ka nav viens.

Pret spīdīgo grīdu bija atsliets cilvēka ķermenis, piesalis pie gadiem ilgā, mūžīgā sasaluma. Cērtes rokturis rēgojās krūtīs, sarkanas asinis sasalušas blāvoja pāri melnajai jakai.

Sirds viņam sagura, aptverot, ka viņš taču nav šeit ieradies pēc miera, viņu šurp atvedis pienākums.

Kā lai viņš nones lejā līķi? Kā lai iztur smagās nastas svaru garajā, negantajā ceļā atpakaļ pasaulē? Viņš nezināja, kā rīkoties. Viņam nebija nedz tādas prasmes, nedz līdzekļu, nedz spēka.

Viņš tuvojās klāt atslietajam ķermenim, un uz alas sienām un kolonnām krita viņa atspīdums. Simtiem viņa paša un simtiem mirušā spoguļattēli. Lai arī kur viņš palūkojās, visur viņam pievienojās nāve.

Ledus sāka krakšķēt. Sienas nodrebēja. Pērkondimdošajā troksnī viņš nometās ceļos pie sastingušā. Galoveja mirusī seja atņirdza asiņainā grimasē.

Taču tā bija Džeka seja un atskanēja Džeka balss, ledus kolonnām grīļojoties un alas grīdai šūpojoties.

"Nevienam no mums nav izejas no šejienes. Mēs visi te beigsim savas gaitas."

Neits pamodās, ala bija viņu aprijusi.

Mega nejutās pārsteigta, ka Neita vairs nav gultā. Pulkstenis rādīja pāri astoņiem, kad viņa atmodās. Neits droši vien bija izsalcis vai arī viņam bija apnicis gaidīt, kad Mega celsies.

Mega ar pateicību atcerējās viņa draudzīgo atbalstu iepriekšējā vakarā un neuzmācīgo līdzjūtību. Viņš bija ļāvis Megai tikt galā ar bēdām un pārējām emocijām -, tā ka viņai kļuva vieglāk. Mega to uzskatīja par vērtīgu drauga un mīļākā īpašību.

Viņa bija diezgan droša, ka Neits ir gan draugs, gan mīļākais.

Turpmāk viņu neizbēgami gaidīja tikšanās ar māti, ar pilsētas iedzīvotājiem. Ar policiju.

Pagaidām viņa nevēlējās to apcerēt. Lūnesijā viņai būs tam jāvelta pietiekami daudz laika.

Jāsameklē Neits, vai arī viņš pats atradīsies, un jādodas mājup. Viņa tikai gribēja vēl iedzert kafiju.

Ēdamzālē galdi jau bija uzklāti, un brokastotāju tur netrūka. Lēta naktsmītne un laba virtuve piesaistīja daudzus pilotus un gidus, kuri nolaidās Ankoridžā. Mega pamanīja vairākas pazīstamas sejas.

Tad viņa ieraudzīja Neitu.

Viņš sēdēja telpas dziļumā pašā kaktiņā. Tā bija laba vieta, tātad viņš noteikti to jau sen bija ieņēmis. Uz galda stāvēja krūze ar kafiju un avīze. Taču Neits nedzēra; arī nelasīja. Viņš bija aizmirsies savās domās. Drūmās, skumjās pārdomās.

Rosīgo ļaužu pilnajā telpā viņš izskatījās tik vientuļš kā neviens.

Viņa dzīvesstāstam jābūt bezgala rūgtam, Mega sprieda.

Viņa gāja pie Neita, bet kāds viņu pasauca vārdā. Atbildot viņa vēroja, kā Neits atjēdzas. Saņemas, paceļ kafijas krūzi un tad sasparojies palūkojas uz Megu. Un uzsmaida viņai.

Arī viņa noslēpumainajās acīs pavīdēja viegls smaids.

"Tu cieši gulēji."

"Izgulējos." Mega apsēdās Neitam pretim. "Vai tu jau paēdi?"

"Vēl ne. Vai tu zini, ka cilvēki braucot uz šejieni no Montānas, lai strādātu konservu fabrikā?"

Mega ieraudzīja rakstu izklātajā avīzē.

"Jā. Tur labi maksā."

"Jā, bet ne jau katru dienu sastrēgumstundās turp un atpakaļ. Vai tad Montānā nedzīvo, lai audzētu zirgus un govis? Var arī organizēt militāra tipa nometni. Nu, es pārspīlēju, bet tomēr."

"Tu gan esi īsts Austrumu krasta puika. Vanda!"

"Mega!" Apmēram divdesmit gadu veca, ņipra oficiante nolika Neitam vēl vienu kafijas krūzi un izņēma blociņu. "Ko pasūtīsi?"

"Divas olas, vidēji ceptas, šķiņķi, kapātas gaļas kotletes, grauzdētu kviešu maizi. Kā klājas Džoko?"

"Patriecu."

"Es tev teicu, ka viņš ir neveiksminieks. Ko tu ēdīsi, Bērk?"

"Hmm…" Neits mēģināja ierosināt sev ēstgribu un nosprieda, ka ēdiena smarža un izskats viņam palīdzēs. "Omleti ar šķiņķi un sieru un grauzdētu kviešu maizi."

"Skaidrs. Es tagad satiekos ar puisi, vārdā Bairons," oficiante pavēstīja Megai. "Viņš sacer dzejoļus."

"Tava gaume uzlabojas." Kad Vanda aizgāja, Mega vērsās pie Neita: "Vandas vecāki vasarās strādāja konservu fabrikā, kad viņa bija maza. Viņai šeit patika, un pagājušajā gadā viņa pārcēlās pie mums uz pastāvīgu dzīvi. Draudziņi gan viņai gadās muļķi, bet citādi viņai nav nekādas vainas. Par ko tu domāji, pirms es pienācu pie tevis?"

"Neko īpašu. Tāpat vien kavēju laiku, lasot avīzi."

"Nu nē! Bet, tā kā tu vakar man neko nejautāji, es arī tevi šodien neizprašņāšu."

Neits klusēja, un Mega lika viņam mieru. Kaut arī ļoti vēlējās pastiept roku un noglaudīt viņa vaigu. Kad viņai pašai nebija labi, viņa negaidīja mierinājumu, tāpēc izturējās pret Neitu gluži tāpat, kā vēlējās, kaut sagaidītu tādu attieksmi pret sevi.

"Vai mums te vēl ir kas darāms, pirms dodamies atpakaļ? Ja paliksim šeit ilgāk, man jālūdz, lai kāds aizbrauc pie maniem suņiem."

"Es piezvanīju štata policijai. Lietu izmeklē seržants Kobens. Viņš droši vien vēlēsies runāt ar tevi un vēlāk arī ar tavu māti. Pagaidām nekas nevirzīsies uz priekšu, iekams nebūs savākta komanda, kura nogādās viņu lejā. Es piezvanīju uz slimnīcu. Visu triju zēnu veselības stāvoklis ir apmierinošs."

"Tu esi kārtīgi pastrādājis. Vai tu vienmēr parūpējies par visiem?"

"Nē. Es tikai noskaidroju katru sīkumu."

Lūnesijā dzīvodama, Mega ne tādu vien dižošanos bija dzirdējusi.

"Klau, šef, vai tava bijusī tev bieži izteica pārmetumus?"

Neits sagrozījās.

"Reizēm."

"Vai tu nevēlies izkratīt sirdi? Tā kārtīgi nolamāt viņu pie brokastu galda."

"Ne visai."

Mega pagaidīja, kamēr Vanda atnesa un salika ēdienus un pielēja vēl kafiju. Mega pāršķēla olas dzeltenumu, ļaujot tam iztecēt.

"Es satikos ar kādu puisi, kad mācījos koledžā," viņa pēkšņi sāka Neitam stāstīt. "Glīts no vaiga. Diezgan dumjš, bet man patika. Viņš sāka man skalot smadzenes. Ka man esot vairāk jākrāsojas, labāk jāģērbjas, mazāk jāstrīdas ar cilvēkiem. Un tā tālāk." Viņa pavicināja dakšiņu. "Es neesot pietiekami glīta, seksīga, gudra, bet, ja es pie sevis piestrādātu, papūlētos, tad tik būtu!"

"Tu esi skaista."

Mega iesmējās, acīm zibot, un nokoda gabaliņu maizes.

"Klusē! Tagad es stāstu, kā man gājis."

"Tu esi vairāk nekā skaista. Glīts izskats tie ir tikai gēni. Tu esi… spilgta," Neits secināja. "Valdzinoša. Tavs skaistums nāk no tavas būtības, tātad tas ir iespaidīgāks. Es tev izsaku savu viedokli."

"Oho!" Mega pārsteigta pat aizmirsa savas brokastis. "Ja es nebūtu es, man pietrūktu vārdu. Lai nu kā, kur es paliku? Par ko es stāstīju?"

"Par to diezgan dumjo puisi koledžā."

"Jā, jā!" Mega iedūra dakšiņu kotletē. "Divdesmit gadu vecumā viņa pasīvi agresīvie apvainojumi ķērās man pie sirds, īpaši, kad atklāju, ka viņš guļ arī ar bezsmadzeņu naudas podu, kurai krūtīs bija implantāti."

Mega uz brīdi apklusa, lai pievērstos brokastīm.

"Nu, un ko tu izdarīji?"

"Ko es izdarīju?" Viņa iedzēra kafiju. "Kad mēs atkal likāmies gultā, mums bija satriecošs sekss, un pēc tam es viņam iemānīju miega tabletes."

"Tu viņu sazāļoji?"

"Nu un tad?"

"Nekas, nekas."

"Samaksāju puišiem, lai aiznes viņu uz auditoriju. Uzvilku viņam sieviešu apakšveļu krūšturi, melnus zeķturus. Tas tik bija skats! Uzkrāsoju, sacirtoju matus. Nofotografēju, lai var ielikt bildes internetā. Viņš joprojām gulēja, kad astoņos studenti atnāca uz pirmo lekciju." Viņa pagaršoja olas. "Tas tik bija skats kad viņš pamodās, apjēdza, kas notiek, un sāka spiegt kā skuķis."

Priecīgs par Megas vaļsirdīgo atklātību un viņas radošo izdomu atriebjoties, Neits saskandināja ar viņu kafijas krūzi.

"Tici man, es neizteikšu piezīmes par tavu apģērbu."

"Ko es ar to visu gribēju teikt? Es ticu, ka atmaksa nāk. Gan par maziem, gan lieliem grēkiem. Un par tādiem, kas ir pa vidu. Ļauties citu pazemojumiem ir slinkuma un izdomas trūkuma pazīme."

"Tu viņu nemīlēji."

"Nē, protams, ne. Ja būtu mīlējusi, tad nepietiktu ar nelielu nepatīkamu pārdzīvojumu. Tad es viņam sagādātu lielas fiziskas sāpes."

Neits bakstīja ar dakšiņu omleti.

"Klau, man tev kaut kas jāpajautā. Vai mēs viens otram esam vienīgie?"

"Es sevi uzskatu par vienu vienīgo."

"Es gribēju teikt," Neits pacietīgi turpināja, "vai mūsu attiecības ir tikai starp tevi un mani?"

"Vai tev tas ir vajadzīgs?"

"Man nekas nebija vajadzīgs. Bet tad es satiku tevi."

"Oho!" Mega skaļi nopūtās. "Tev atkal izdevās. Tev netrūkst labu sakāmo. Man nav iebildumu likties gultā vienīgi ar tevi, ja mūs abus tas iepriecina."

"Paldies par atklātību."

"Vai viņa tevi krāpa, Bērk?" "Jā. Jā."

Mega pamāja, tad turpināja brokastot.

"Es nekrāpjos. Nūjā, šad tad es pablēdos kāršu spēlē, bet tas jau joka pēc. Reizēm es meloju, kad tas man ir izdevīgi. Vai kad meli sniedz lielāku prieku nekā patiesība. Jāatzīstas, ka es varu būt arī ļaunprātīga."

Viņa apklusa un pieskārās Neita rokai, lai sajustu vienotību.

"Bet es nesperu guļošam, vienīgi tad, ja pati esmu nolikusi viņu gar zemi un viņš to ir pelnījis. Es nelaužu doto vārdu. Es tevi nekrāpšu."

"Tikai kāršu spēlē;"

"Ak jā! Drīz ausīs gaisma. Mums jāiet."

Mega bija neziņā, kā lai to pasaka Šarlīnei. Vienalga, kā viņa uzsāktu sarunu, rezultāts būtu viens. Histērija, apvainojumi, dusmas, asaras. Ar Šarlīni nekad nebija viegli.

Neits laikam lasīja viņas domas, kad apstājās pie "Paspārnes" durvīm.

"Varbūt es viņai izstāstīšu. Ne jau pirmo reizi man nākas paziņot nāves vēsti ģimenes locekļiem."

"Vai tev ir gadījies pateikt cilvēkiem, ka viņu mīļotais piecpadsmit gadus guļ ledus alā?"

"Tas nemaina lietas būtību."

Viņa balss skanēja lēnprātīgi salīdzinājumā ar Megas aso toni. Mega nomierinājās. Pat vairāk. Viņa vēlējās pieglausties Neitam.

"Man jau būtu vieglāk uzticēt tev šo uzdevumu, tomēr man tas jādara pašai. Kad beigšu, nāc un tiec galā ar turpmāko."

Viņi iegāja iekšā. Daži apmeklētāji niekojās ar kafiju vai ēda agrās pusdienas. Mega attaisīja jaku un pamāja Rozai.

"Kur ir Šarlīne?"

"Kabinetā. Mēs dzirdējām, ka Stīvens un viņa draugi esot izglābti. Ceļi joprojām ir aizputināti, Āksts aizveda Džo un Laru ar lidmašīnu. Vai atnest kafiju?"

Neits noskatījās Megai pakaļ.

"Jā, lūdzu."

Mega taisnā ceļā devās cauri vestibilam, aizgāja aiz letes un bez klauvēšanas iesoļoja mātes kabinetā.

Šarlīne sēdēja pie rakstāmgalda un runāja pa telefonu. Viņa nepacietīgi māja Megai, lai klusē.

"Billij, ja tu tā vazā mani aiz deguna, tad vismaz uzaicini mani pusdienās."

Mega aizgriezās. Māte acīmredzot kaulējās par produktu piegādes cenu, tātad jāļauj viņai pabeigt. Kabinets neizskatījās prasmīgi iekārtots. Atbilstoši Šarlīnes raksturam sievišķīgi, nepārprotami muļķīgi. Mēbeles bija apvilktas ar drānu, kurā dominēja sārti rožaini toņi, visās malās bija kaudzēm nevajadzīgu nieku, kas tikai pievilka putekļus. Sienas greznoja gleznas ar ziediem zeltītos ietvaros, uz samta dīvāniņa krājās vesels lēvenis zīda spilventiņu.

Telpā smaržoja pēc rozēm Šarlīne ienākot vienmēr izsmidzināja šo smaržu. Pat rakstāmgalds bija grezns antīkas mēbeles atdarinājums, kuru viņa bija pasūtījusi pēc kataloga un samaksājusi par to pārāk lielu naudu. Galdam bija līkas kājas un daudz kokgrebumu.

Rakstāmlietas uz galda arī bija sārtā krāsā, gluži tāpat kā vēstuļu papīrs. Visos augšmalā bija iespiests vārds Šarlīne ar smalkiem, gandrīz nesalasāmiem burtiem.

Pie dīvāna bija novietota apzeltīta stāvlampa ar sārtām pērlītēm izrotātu kupolu, pēc Megas domām, tāda bija vairāk piemērota bordelī, nevis lietišķā kabinetā.

Megai kārtējo reizi bija jāpabrīnās, cik atšķirīga, pilnīgi pretēja bija viņu abu gaume, izpratne, rīcība. Iespējams, viņas pašas dzīve bija nebeidzama sacelšanās pret mātes varu.

Izdzirdējusi Šarlīni atvadāmies, Mega pagriezās atpakaļ.

"Šis mēģināja pacelt cenu." Aprauti iesmējusies, viņa ielēja kārtējo ūdens glāzi no karafes, kas stāvēja uz galda.

Pirmais it kā neprasmīgas, sievišķīgas būtnes iespaids bija maldinošs. Biznesā Šarlīne jebkurā diennakts laikā prata aprēķināt peļņu un zaudējumus līdz pēdējam penijam.

"Runā, ka tu esot paveikusi īstu varoņdarbu." Šarlīne dzēra ūdeni un vēroja meitu. "Tu un seksīgais policijas šefs. Vai paliki Ankoridžā to nosvinēt?"

"Mēs nepaspējām aizlidot, kamēr vēl bija gaišs."

"Kā tad! Es tevi varu tikai brīdināt, ka Neitam līdzi seko smaga pagātnes nasta. Tu esi pieradusi lidināties bez liekiem sarežģījumiem. Viņš tev nav labs pāris."

"Ņemšu vērā. Man ar tevi jārunā."

"Man vēl ir šur tur jāpiezvana un jāsakārto dokumenti. Tu zini, ka šajā laikā esmu aizņemta darbā."

"Runa ir par manu tēvu."

Šarlīne nolika glāzi. Viņas seja nobāla, sastinga, tad vaigos iesitās sārtums. Rožains kā istabā valdošās krāsas.

"Vai viņš tev devis kādu ziņu? Vai tu viņu satiki Ankoridžā? Tas nelietis! Lai necer, ka varēs šeit atgriezties. Viņš no manis neko nedabūs, un, ja tev ir kaut cik prāta, tu teiksi to pašu."

Viņa piecēlās, sārtā seja pietvīka arvien tumšāka.

"Neviens neatļausies aizbēgt no manis un tad atgriezties. Nekad. Lai Pats Galovejs iet…"

"Viņš ir miris."

"Droši vien sagudrojis kādu žēlabainu pasaku. Tas viņam padevās… Kā miris?" Šarlīne izskatījās vairāk apvainota nekā pārsteigta, un viņa atmeta no pieres lokaino matu cirtu. "Ko tu tur pļāpā! Kurš tev tā samelojis?"

"Viņš ir miris. Liekas, ka jau sen. Iespējams, pāris dienu pēc tam, kad aizgāja no mājām."

"Ko tu tur runā? Kāpēc tu man to stāsti?" Niknā sārtā krāsa izbalēja, padarot seju baltu, baltu, izmocītu un pēkšņi vecu. "Vai tiešām tu mani tik ļoti ienīsti?"

"Es tevi neienīstu. Tu, kā vienmēr, kļūdies. Man ir divējāda attieksme pret tevi, bet tas nav naids. Zēnus atrada ledus alā. Viņi tur bija paslēpušies pārgājiena laikā. Un atraduši tur tēvu. Viņš tur bijis jau sen."

"Kas tas par vājprātu! Man jāiet." Šarlīne sāka aizsmakusi kliegt. "Vācies ārā!"

"Zēni viņu nofotografējuši," Mega turpināja, bet Šarlīne, paķērusi papīra spiedi, meta to pret sienu. "Es redzēju tās fotogrāfijas. Un pazinu viņu."

"Nē!" Šarlīne apsviedās otrādi, pakampa no plaukta kādu nieciņu un meta arī to. "Tu to izdomāji, lai man atriebtos."

"Par ko?" Mega ignorēja statujiņas un stikla priekšmetus, kas sašķīda pret sienām uz grīdas, asa lauska pat trāpīja viņai pa vaigu. Šarlīnei parasti tā izpaudās dusmu lēkme.

Salauzt, iznīcināt. Lai citi saslauka atlūzas. Un viņa pirka visu jaunu.

"Par to, ka biji draņķīga māte? Liela maita? Ka pārgulēji ar to pašu puisi, kurš bija man, lai pierādītu, ka neesi tik veca?

Varbūt par to, ka mūžam centies man iegalvot, kādu vilšanos tev sagādājusi meita? Ko vēl tu gribi dzirdēt?"

"Es viena pati tevi uzaudzināju. Es tik daudz upurēju, lai tu saņemtu visu nepieciešamo."

"Žēl, ka nevedi mani mācīties vijoli spēlēt. Tagad varētu uzčīgāt. Vai tu neaptver, Šarlīne? Nav runa par tevi vai mani. Runa ir par viņu. Viņš ir miris."

"Es tev neticu."

"Viņš ir nogalināts. Viņš ir noslepkavots. Viņam krūtīs iecirsta ledus cērte, un viņš atstāts kalnos."

"Nē Nē, nē, nē!" Šarlīnes seja bija pārakmeņojusies, stinga un auksta kā debesis aiz loga. Tad viņa sabruka un noslīdēja uz grīdas starp stikla un keramikas šķembām. "Ak, mans Dievs, nē! Pat… Pat…"

"Celies taču augšā! Savainosies." Joprojām dusmīga Mega apgāja ap galdu, satvēra Šarlīni aiz rokām un uzrāva augšā.

"Mega! Megana…" Šarlīne spēji ievilka elpu un izelpoja. Lielās, zilās acis bija asaru pilnas. "Viņš ir miris?" "Jā."

Asaras sāka plūst pār Šarlīnes vaigiem. Skaļi ievaidējusies, viņa uzlika galvu uz Megas pleca un pieplaka viņai klāt.

Mega apslāpēja instinktīvo kustību vēlēšanos atrauties. Viņa ļāva mātei raudāt un raudāt. Mega aptvēra, ka viņas daudzu gadu gaitā pirmo reizi ir no sirds apskāvušās.

Kad sākotnējais izmisums bija rimies, Mega aizveda māti uz viņas istabu un palīdzēja viņai atgulties. Uzlikusi plāksterīti uz savainojumiem, viņa pārslidināja mātei pār galvu naktskreklu.

"Viņš mani nepameta."

"Nē." Mega iegāja vannasistabā un pārskatīja zāļu skapīša saturu. Tur netrūka dažādu tablešu. Viņa paņēma "Xanax" un ielēja glāzi ūdens.

"Es viņu ienīdu par to, ka viņš mani pameta."

"Es zinu."

"Tu mani par to ienīdi."

"Varbūt. Ņem šo."

"Viņš ir noslepkavots?" "Jā."

"Kāpēc?"

"Nezinu." Viņa nolika glāzi, kad Šarlīne bija iedzērusi tableti. "Atgulies."

"Es viņu mīlēju."

"Var jau būt, ka mīlēji."

"Es viņu mīlēju," Šarlīne atkārtoja, kad Mega uzvilka segu viņai pāri. "Ienīdu par to, ka viņš pameta mani vienu. Es neciešu būt viena."

"Pagūli brīdi."

"Vai tu paliksi pie manis?"

"Nē." Mega aizvilka logiem priekšā aizkarus, tā ka istabā kļuva tumšāks, un atbildēja: "Man nav iebildumu būt vienai. Man tas ir pat nepieciešams. Tu tāpat mani negribēsi redzēt, kad pamodīsies."

Tomēr viņa palika pie Šarlīnes tik ilgi, līdz māte aizmiga.

Iedama lejā pa kāpnēm, viņa satika Sēriju Pārķēri.

"Lai viņa paguļ. Kabinetā ir postaža."

"Es tā dzirdēju." Sērija sarauca pieri. "Tu būsi pateikusi ko tādu, kas viņu pamatīgi sadusmojis."

"Pacenties visu sakārtot, kamēr viņa guļ."

Mega devās lejā, paņēma jaku un iegāja bārā.

"Man jāiet," viņa teica Neitam.

Viņš piecēlās un, pametis bāra leti, notvēra Megu jau pie durvīm.

"Kur tu iesi?"

"Mājās. Man jābūt mājās." Megai bija nepieciešams tikt laukā aukstumā, saņemt sejā vēja brāzienus.

"Kā viņa jūtas?"

"Es iedevu viņai nervus nomierinošu tableti. Kad tās iedarbība beigsies, viņa metīsies tev virsū. Atvaino!" Mega uzvilka cimdus un piespieda rokas pie acīm. "Ak kungs… Tā jau es paredzēju. Viņa reaģēja histēriski, ar dusmām, pārmeta man, kāpēc es viņu ienīstot. Kā parasti."

"Tev vaigs asiņo."

"Tā ir tikai skramba. Trāpīja lauska no porcelāna pūdeļa. Viņa to meta pret sienu."

Izgājusi ārā, Mega devās uz upes pusi, elpodama mierīgāk un vērodama, kā izpūstā dvaša pagaist.

"Kad viņa aptvēra, ka tas, ko esmu pateikusi, ir patiesība, viņa sabruka. To es no Šarlīnes negaidīju. Viņas seja atklāja īstās jūtas. Viņa ir mīlējusi tēvu. Līdz šim man tas nebija ienācis prātā. Man par to nebija ne jausmas."

"Šobrīd nedz viņai, nedz tev nevajadzētu palikt vienām."

"Šarlīne arī nebūs viena. Bet man tas ir nepieciešams. Bērk, ļauj man pāris dienu noslēpties no visiem. Tev jau tāpat būs darba pilnas rokas. Dažu dienu laikā es nomierināšos. Tad atbrauc mani apciemot. Es tev pagatavošu maltīti, liksimies gultā."

"Telefoni jau atkal darbojas. Piezvani, ja ir nepieciešamība."

"Jā, tā varētu gadīties. Bet es to nedarīšu. Necenties man palīdzēt, šef." Viņa uzlika saulesbrilles. "Dari savu darbu."

Mega pagriezās un, pievilkusi sev tuvāk Neita galvu, karsti, cieši viņu noskūpstīja. Tad atrāvās un paplikšķināja ar cimdoto roku viņam pa vaigu.

"Tikai dažas dienas," viņa piebilda un devās pie lidmašīnas.

Mega neatskatījās, bet apzinājās, ka Neits stāv pie upes un vēro viņu aizlidojam. Viņa izslēdza Neitu no sava prāta un ļāvās planējumam pāri koku galotnēm uz debesu malu.

Tikai ieraudzījusi dūmus kāpjam no savas mājas skursteņa un pūkainās lodes, savus suņus, izšaujamies sniegā pretim ezeram, Mega ļāvās žņaudzošajai sajūtai kaklā.

Ieraudzījusi cilvēka figūru lēni sekojam suņiem pa taku, viņa vairs nevaldīja karsto asaru straumi, kas bija sariesusies acīs.

Rokas sāka drebēt, un viņa centās noturēties, lai piezemētos kā nākas. Viņš gaidīja Megu, cilvēks, kurš bija kļuvis par viņas tēvu, kad īstais bija aizgājis.

Mega izkāpa no lidmašīnas un pūlējās runāt mierīgi.

"Nezināju, ka tu jau būsi klāt."

"Kaut kas man teica priekšā, ka jābrauc šurp." Viņš nopētīja Megas seju. "Kaut kas ir noticis."

"Jā." Viņa pamāja, tad noliecās, lai sasveicinātos ar prieka pārņemtajiem suņiem. "Ir noticis."

"Nāc iekšā un izstāsti."

Tikai mājās, siltumā, kad viņš bija uzvārījis tēju, kad bija pabarojis Megas suņus un, ne vārda nebilzdams, uzklausījis viņas stāstu, tikai tad beidzot Mega skaļi izraudājās.

V ienpadsmila nodaļa

IERAKSTS DIENASGRĀMATĀ 1988. gada 18. februāri

Es stāvēju virs mākoņiem. Man tas ir katra kāpiena galvenais bridis. Pārgurums, grūtības, drausmīgais aukstums viss izgaist bez pēdām, kad es stāvu virsotnē. Esmu no jauna atdzimis. Zudušas bailes no nāves, bailes par dzīvību. Nav nedz dusmu, nedz bēdu, nav nedz pagātnes, nedz nākotnes. Svarīgs ir tikai pašreizējais mirklis.

Esmu to paveicis. Es dzīvoju.

Mēs dejojām uz neskartā sniega gandrīz trīspadsmit tūkstošus pēdu virs jūras līmeņa, saule spīdēja acīs, vējš spēlēja mums savu neprātīgo mūziku. Mūsu kliedzieni izlauzušies atbalsojās pret debesīm un skurbums aizvirpuļoja viļņojošā mākoņu okeānā.

Kad Dārts teica, ka mums jālec, es gandrīz lēcu. Kāpēc ne? Mēs tagad bijām dievi.

Viņš to bija domājis nopietni. Es sarāvos ne gluži no bailēm -, kad aptvēru, ka viņš ir apņēmības pilns. Lēksim! Lidosim! Mans līdzbiedrs bija par daudz aizrāvies. Iededzies cīņā uz galamērķi.

Viņš pat satvēra manu roku un vilka mani līdzi. Man nācās atraut sevi un viņu prom no kraujas malas. Viņš nosodījās, tomēr arī smējās. Mēs abi smējāmies. Neprātīgi.

Viņš sāka runāt ko dīvainu, taču es teikšu, ka šī bija tam piemērota vieta. Guldzoši smiedamies, viņš nesakarīgi lamāja manu veiksmi. Es esot nomedījis seksīgāko sievieti Lūnesijā un pats vazājoties apkārt, dīki vaļodamies, kamēr viņa strādā. Es vienmēr dabūjot, ko gribot, vai tā būtu ielasmeita, laimests vai pasaules virsotne.

Tagad es, redziet, pat negribot lēkt.

Viņš man teica, ka turpmāk viss būšot citādi. Viss apgriezīšoties ar kājām gaisā. Viņš iegūšot sievieti, kuru iekāro citi, iegūšot viņu ar plašu atvēzienu un dzīvošot uz pilnu klapi.

Es ļāvu viņam tur stāvēt un murgot. Mirklis bija pārāk skaists, lai neļautos sīkam maziskumam.

Neprātīgais prieks manī norima un pārvērtās pilnīgā mierā. Mēs neesam dievi, bet tikai viri, kuri uzkāpuši vēl vienā virsotnē. Esmu darījis tik daudz kā maznozīmīga, bet tagad paveiktais bija pavisam kas cits. Man tas bija pats svarīgākais.

Mēs nevis iekarojām kalnu, bet savienojāmies ar to.

Manuprāt, tagad es kļūšu par labāku cilvēku. Par partneri, par tēvu. Es apzinos, ka šis tas no Dārta sagvelztajām blēņām ir taisnība. Es neesmu pelnījis visu, kas man ir, kā šo brīdi. Vēlme kļūt labākam pārņem mani briesmīgajā vējā virs sāpju un skaistuma pilnās pasaules, ko aizklāj mākoņi, kārdinādami mani ienirt tajos, steigties atpakaļ pie sāpēm un skaistuma.

Savādi, es stāvu vietā, kur tik izmisīgi biju tiecies nokļūt, un ilgojos pēc tā, ko atstāju lejā.

Neits pētīja ledus alā uzņemtās fotogrāfijas. Neko jaunu viņš neieraudzīja, taču trīs dienas ik brīvu brīdi aplūkotie attēli jau bija neizdzēšami iespiedušies prātā.

Štata policija viņam bija atsūtījusi pāris skopu ziņu. Ja laika apstākļi atļaus, nākamajās četrdesmit astoņās stundās augšā tiks sūtīta tiesu medicīnas komanda un glābēji. Neits zināja, ka zēni ir pamatīgi izprašņāti, bet, kas viņiem jautāts un ko viņi izstāstījuši, par to oficiālie kanāli klusēja, atlika salasīt baumu telegrāfa izkaisītās drumslas.

Viņš gribēja piedalīties lietas izmeklēšanā, taču nebija tajā iesaistīts.

Viņam neļaus pārbaudīt alu, ne arī piedalīties līķa sekcijā, kad mirstīgās atliekas būs novestas lejā. Viņam netiks sniegta nekāda papildu informācija.

Iespējams, kad līķis būs identificēts un noteikts, ka tas ir Patriks Galovejs, viņš tiks tuvāk notikumu centram. Tomēr viņš neizmeklēs šo lietu.

Neitu pārsteidza dedzīgā vēlme iesaistīties. Bija pagājis vesels gads, kopš slepkavības izmeklēšana lika viņa asinīm strauji riņķot. Tagad viņš gribēja strādāt. Varbūt daļēji Megas dēļ, vainīgas bija arī fotogrāfijas. Tas vīrs, kuru viņš attēlos redzēja.

Sastindzis tajā mirklī pirms septiņpadsmit gadiem. Saglabājies ledū kopā ar visiem nāves apstākļiem. Mirušie spēja sniegt atrisinājumu, vajadzēja tikai skatīties pareizajā virzienā.

Vai viņš bija pretojies? Pārsteigts negaidot? Vai pazina slepkavu? Slepkavas?

Kāpēc viņš bija miris?

Pie kabineta durvīm atskanēja klauvējiens, un Neits ielika iesākto dokumentu mapi atvilktnē.

Pīča pabāza iekšā galvu.

"Deba pieķērusi veikalā pāris puišeļu zogam. Pīters ir brīvs. Vai viņam aiziet uz veikalu?"

"Labi. Paziņojiet vecākiem, lai arī viņi ierodas šeit. Ko zēni paņēmuši?"

"Mēģinājuši paķert dažus komiksus, konfektes un sešas košļeņu paciņas. Viņi, protams, iekrita. Debai ir vanaga acs. Nupat ienāca Džeikobs Itu. Viņš vēlētos ar tevi aprunāties, ja tev ir laiks."

"Jā, sauciet šurp."

Neits piecēlās un piegāja pie kafijas automāta. Vēl stundu būs gaišs, viņš rēķināja, kaut arī šī diena jau tik un tā bija apmākusies un drēgna. Paraudzījies pa logu, viņš atrada Bezvārdi un, dzerot kafiju, lūkojās uz to.

Džeikobam ienākot, viņš pagriezās atpakaļ. Džeikobs bija tipisks aļaskietis ar platiem vaigu kauliem un melnām, dedzīgām acīm. Sirmie mati bija sapīti bizē, kājās smagi zābaki, mugurā raupjas vilnas flaneļa darba drēbes un tām pāri brūna, gara veste.

Neits sprieda, ka šim veselīgajam, fiziski stiprajam, stiegrainajam vīram varētu būt pāri par piecdesmit.

"Labdien, mister Itu!" Neits pamāja uz krēslu. "Kā varu palīdzēt?"

"Patriks Galovejs bija mans draugs."

Neits pamāja.

"Vai vēlaties kafiju?"

"Nē, paldies."

"Vīrieša mirstīgās atliekas vēl nav novestas lejā, un viņa identitāte nav apstiprināta." Neits apsēdās pie rakstāmgalda. Šo paskaidrojumu viņš teica visiem un ikvienam, kurš pēdējo divu dienu laikā gadījās ceļā, sameklēja viņu uz ielas vai "Paspārnē". "Štata policija uzņēmusies izmeklēšanu. Viņi oficiāli paziņos rezultātus radiniekiem, kad apstiprināsies mirušā personība."

"Mega nesajauks savu miesīgo tēvu ar svešu cilvēku."

"Jā. Es jums piekrītu."

"Jūs nedrīkstat atstāt izmeklēšanu citu ziņā."

Reiz tā bija arī viņa pārliecība. Tā aizveda viņu un viņa partneri uz tumšo šķērsielu Baltimorā.

"Es nevadu šīs lietas izmeklēšanu. Noziegumu atklāšana nav manā jurisdikcijā, un tas noticis ārpus mana rajona."

"Viņš bija viens no mūsējiem, tāpat kā viņa meita. Jūs stāvējāt mūsu ļaužu priekšā un solījāties strādāt mūsu labā, tad nu izpildiet savu pienākumu."

"Jā. Es neizlaidīšu izmeklēšanu ārpus sava redzesloka, bet tās noslēpumiem klāt es netieku."

"Pirms atbraucāt šurp no dienvidu puses štatiem, jūs nodarbojāties ar slepkavību atklāšanu."

"Jā. Bet es vairs tur nedzīvoju. Vai Megu esat saticis?"

"Jā. Viņa ir stipra, izturēs. Viņa nomāks sēras sevī. Neļaus sērām nomākt viņu."

Kā tas notiek ar mani, Neits aptvēra. Tomēr šis vīrs ar dedzīgajām acīm un apbrīnojamo spēju valdīt pār dusmu emocijām nevarēja redzēt, kas plosās viņā.

"Pastāstiet par Galoveju. Ar ko viņš varēja kopā doties kalnos?"

"Ar pazīstamiem."

"Vairākiem?"

"Ziemā kāpiens Bezvārdī prasa, lai grupā būtu vismaz trīs cilvēki. Galovejs bija pārgalvīgs, aizrautīgs, bet viņš pat nemēģinātu kāpt, ja būtu mazāk par trim cilvēkiem. Un viņš nedotos ceļā ar svešiniekiem." Džeikobs viegli pasmaidīja. "Taču viņš mēdza ātri sadraudzēties."

"Vai viņam bija ienaidnieki?"

"Cilvēkam, kuram ir kaut kas, ko iekāro citi, ir ienaidnieki."

"Kas tad viņam tāds bija?"

"Skaista sieviete. Attapīgs bērns. Brīva daba, godkāres trūkums, kas ļāva darīt, ko sirds vēlas."

Tīkošana pēc cita vīrieša sievietes bieži bija slepkavības motīvs draugu vidū.

"Vai Šarlīnei bija kāds cits?"

"Šaubos."

"Vai viņam bija cita?"

"Viņš papriecājās reizi pa reizei, kad bija prom no mājām, kā daži to mēdz. Ja viņam kāda gadījās pilsētā, to viņš man nestāstīja."

"Viņam nemaz nebūtu jāstāsta," Neits piezīmēja. "Jūs tāpat zinātu."

"Jā."

"Tāpat kā citi apkārtējie. Tādus noslēpumus šeit ilgi nenoslēpsi." Neits brīdi apdomājās. "Vai viņš lietoja narkotikas?"

"Viņš nedaudz audzēja marihuānu. Pats netirgoja."

Neits sarauca pieri.

"Tikai zālīti?" Kad Džeikobs saminstinājās, Neits paliecās atpakaļ. "Tagad jau viņu tikpat neviens nesodīs."

"Galvenokārt zāli, bet viņš neatteicās, ja gadījās vēl kas."

"Vai viņam bija kāds tirgotājs, piemēram, Ankoridžā?"

"Šaubos. Patrikam reti bija nauda, ko tērēt tādām izpriecām. Šarlīne cieši turēja maku savās rokās un nelaida laukā no pirkstiem. Viņam patika doties pārgājienos, kāpt kalnos, makšķerēt. Viņam patika arī lidot, bet neinteresēja mācīšanās kļūt par pilotu. Viņš strādāja, kad bija vajadzīga nauda. Ierobežojumus, noteikumus, likumus viņš necieta. Ar jums Patriks nesaprastos."

Patlaban Neitam galvenais bija izprast, kāds cilvēks bijis Patriks Galovejs.

Neits pajautāja vēl šo to un pēc Džeikoba aiziešanas pierakstīja dzirdēto.

Un tad jau bija pienācis laiks risināt ikdienišķāku atgadījumu ar pusauga zaglēniem.

Pēc tam ienāca ziņojumi par pazudušām slēpēm un automašīnas aizsargrežģi, un Neits bija nodarbināts līdz pat dienas beigām, bet vakarā viņš atstāja Oto un Pīteru dežurēt un pieņemt izsaukumus. Neits brīdināja, ka pazudīs līdz nākamajam ritam un viņu lai izsauc vienīgi tad, ja ir masu slepkavība.

Viņš bija devis Megai divas dienas. Tagad viņš cerēja, ka Mega viņu gaidīs.

Diemžēl viņam nepaveicās, kad viņš aizgāja atpakaļ uz "Paspārni" pārģērbties ja gadījumā paliktu pa nakti pie Megas.

Šarlīne noķēra Neitu viņa istabā.

"Man ar tevi jārunā." Viņa satvēra Neitu pie durvīm un gribēja aizvilkt apsēsties uz gultas. Viņa bija ģērbusies viscaur melnā pieguļošā džemperi un ļoti pieguļošās biksēs. Kājās bija melnas kurpes uz viņas tik iecienītajiem augstajiem papēžiem.

"Lūdzu. Varbūt noiesim lejā un pie viena padzersim kafiju?"

"Man tev jāsaka tas, kas nav domāts svešām ausīm. Aizver durvis!"

"Labi." Taču viņš, drošs paliek drošs, palika stāvam pie tām.

"Tev kaut kas jāizdara. Aizbrauc uz Ankoridžu un liec tiem atbildīgajiem, lai atdod Pata līķi man."

"Šarlīne, viņi nav pat devušies viņam pakaļ."

"Zinu. Vai tad tu katru dienu nezvani tiem birokrātiem, bezjūtīgajiem maitām? Viņi tikai neliekas ne zinis, viņiem vienalga, lai viņš tur paliek!"

Šarlīnei acīs saskrēja asaras, un Neitam sažņaudzās pakrūte.

"Šarlīne…" Mazliet izmisīgi viņš skatījās pēc salvetes, dvieļa, kaut vai veca T krekla un galu galā iegāja vannasistabā. Iznesis tualetes papīra rullīti, Neits iespieda to viņai rokā. "Tas ir sarežģīti organizēt grupu, doties kalnā un nogādāt viņu lejā."

Neits negribēja pieminēt, ka pāris dienu šurpu turpu taču neko nemainīs.

"Kalnos plosās vētras, liels vējš. Šodien runāju ar seržantu Kobenu. Ja laiks noskaidrosies, rīt no rīta, cerams, komanda dosies ceļā."

"Man teica, ka es neesot viņa radiniece, jo mēs nebijām oficiāli precējušies." Viņa atritināja rullīti un paslēpa seju papīros.

"Ak tā? Mega…" Neits skaļi nopūtās.

"Viņa nav dzimusi likumīgā laulībā!" Vicinādama slapjo papīra kumšķi, Šarlīne aizlauztā balsī turpināja: "Kāpēc lai viņai dotu tēva līķi? Viņu aizsūtīs pie vecākiem uz austrumiem. Tas nav taisnīgi! Nav pareizi! Pats aizgāja no viņiem, vai ne tā? Ne no manis. Ne jau ar nolūku. Bet viņi mani ienīst un f nekad neatdos man Patu."

Neitam bija nepatīkama pieredze, kā cilvēki dala tiesības uz mirušajiem.

"Vai tu esi ar viņiem runājusi?"

"Nē, neesmu!" Šarlīne atcirta, un viņas acis nožuva un kļuva ' ledainas. "Viņi mani pat neatzīst. Pāris reižu ir tikušies ar Megu, iedeva viņai mazliet naudas, kad viņa kļuva divdesmit vienu gadu veca. Tiešām mazliet, ja ņem vērā, ka pašiem tās ir kaudzēm. Viņi sevi neapgrūtināja ar dēlu, kad viņš bija dzīvs, bet varu saderēt, ka pieprasīs Patu mirušu. Man viņš jādabū atpakaļ. Man viņš jādabū."

"Paklau, rīkosimies palēnām." Neits saprata, ka viņam neatliek nekas cits kā mierināt sievieti, un viņš, apsēdies Šarlīnei blakus, uzlika roku viņai uz pleca, lai viņa var izraudāties. "Es turpināšu sazināties ar Kobenu. Pagaidām mirstīgās atliekas nevedīs lejā. Paies zināms laiks. Manuprāt, Megai, viņa meitai, ir tādas pašas tiesības kā viņa vecākiem."

"Mega necīnīsies par tēvu. Viņai šis jautājums neliksies svarīgs."

"Es parunāšu ar Megu."

"Kāpēc Pats ir nogalināts? Viņš nevienam pāri nedarīja. Tikai man." Šarlīne žēli iesmējās tā skumīgi un reizē ar ilgošanos. "Viņš to nedarīja tīšām. Ne jau tīšām, lai es raudātu vai dusmotos."

"Vai viņš daudzus sadusmoja?"

"Galvenokārt mani. Es gluži vai prātu zaudēju." Šarlīne nopūtās. "Es Patriku neprātīgi mīlēju."

"Vai vari atcerēties to laiku apmēram pāris nedēļas? Toreizējos notikumus, pat nenozīmīgus sīkumus."

"Varu pamēģināt. Tas bija tik sen, neliekas, ka būtu noticis reālajā dzīvē."

"Es vēlos, lai tu pāris dienu velti atmiņām. Centies atcerēties to laiku, pieraksti visu, kas nejauši ienāk prātā. Ko Pats teica, ko darīja, ar ko viņš bija kopā, vienalga, kaut ko, kas šķita citādi nekā parasti. Vēlāk to pārrunāsim."

"Viņš tur ir bijis visu šo laiku," Šarlīne čukstēja. "Viens pats aukstumā. Cik bieži es gadiem esmu lūkojusies uz kalnu? Tagad katru reizi, kad paveros tajā virzienā, redzu Patu. Man vieglāk bija viņu ienīst, vai saproti?"

"Jā, laikam gan."

Šarlīne pašņaukājās un cēlās kājās.

"Es gribu, lai viņš būtu šeit, atpakaļ pie manis. Es viņu apbedīšu Lūnesijā. Tā bija viņa griba."

"Mēs rīkosimies, lai to panāktu." Šarlīnes emocionālais saviļņojums, asaras un pašreizējā pagaidu atturība pret viņu iedrošināja Neitu uz iztaujāšanu. "Šarlīne, pastāsti par Džeikobu Itu."

Sieviete samirkšķināja skropstas.

"Ko tad?"

"Par viņa dzīvi. Kā viņš iepazinās ar Patu? Palīdzi man izveidot priekšstatu."

"Vai tā tu spēsi atklāt, kas notika ar Patu?"

"Protams. Vai viņš un Džeikobs bija draugi?"

"Jā." Viņa vēlreiz nošņaukājās, tikai klusāk. "Džeikobs ir tāds… noslēpumains. Vismaz es viņu neizprotu."

Īdzīgā savaikstīšanās liecināja, ka Šarlīnei nav izdevies dabūt viņu gultā. Interesanti, Neits nosprieda.

"Man viņš šķiet tāds vientuļnieka tips."

"Laikam gan." Šarlīne paraustīja plecus. "Viņi ar Patu sapratās. Pats viņu, kā lai to saka, it kā uzjautrināja. Viņiem abiem patika medības, makšķerēšana, pārgājieni un tamlīdzīgas blēņas. Pats brīvā dabā jutās savā elementā. Viņi abi ar Džeikobu nozuda mežā dienām ilgi, kamēr es auklēju bērnu, strādāju un…"

"Tātad viņus vienoja kopīgas intereses," Neits pārtrauca Šarlīni.

"Ja, un viņi abi ienīda valdību, bet to jau šeit ienīst visi. Tomēr pamatā visam bija Mega."

"Kā tad tā Mega?"

"Nu…"

Šarlīne pieliecās Neitam tuvāk, gatava patenkot. Neits palika sēžam uz gultas blakus Šarlīnei, lai neizjauktu iesākto vaļsirdības uzplūdu un tādējādi iegūtu viņam nepieciešamo informāciju.

"Džeikobs reiz bija precējies."

"Nu un?"

"Tas bija sen. Pirms veselas mūžības. Apmēram astoņpadsmit deviņpadsmit gadu vecumā, kad dzīvoja mazā ciematā mežos aiz Nomas." Šarlīne atdzīvojusies atglauda matus un labprāt sāka stāstīt. "Es visu uzzināju no Pata pa drusciņai. Džeikobs pats maz ar mani runāja."

Viņa atkal saguma un saīga.

"Tātad viņš bija precējies…" Neits mudināja turpināt.

"Ar jaunu meiteni no tās pašas cilts. Viņi kopā uzauguši un tā tālāk… nu, viņi bijuši dvēseļu draugi vai kā to sauc. Viņa mirusi dzemdībās. Viņa un bērns meitene. Dzemdības sākušās priekšlaicīgi, vairākus mēnešus par agru, ar komplikācijām. Neatceros tieši, kas bija par vainu, bet viņu nav paspējuši laikus aizvest uz slimnīcu. Skumji," Šarlīne pēc brīža piemetināja, viņas acis, seja, balss atmaiga patiesā līdzjūtībā. "Ļoti skumji." "Jā."

"Pats teica, ka Džeikobam tas bijis par iemeslu, lai kļutu par pilotu. Ja viņam toreiz būtu bijis lidaparāts un viņš paspētu aizvest sievu pie ārsta, varbūt… Džeikobs pārvācās uz pilsētu, jo ciematā, viņš..teicis, viņa dzīve esot beigusies. Kaut kā tamlīdzīgi. Kad Džeikobs iepazinās ar mums, kad ieraudzīja Megu, viņš teica, ka Megas dvēsele esot viņu uzrunājusi. Viņš pat nebija reibumā," Šarlīne piebilda, ieplešot acis. "Džeikobs nelietoja apreibinošas vielas. Viņš izsakās tādā veidā. Apgalvoja Patam, ka Mega esot viņa dvēseles bērns, un Pats bija sajūsmināts. Man tas likās dīvaini, taču Patam gan ne. Viņš izdomāja, ka tādējādi viņš un Džeikobs esot kā brāļi."

"Vai Džeikobs un Pats par kaut ko strīdējās? Kaut vai par Megu?"

"Man negadījās neko tādu dzirdēt. Džeikobs vispār nestrīdas. Viņš tikai sastindzina ar tādu ilgu kā lai to pasaka neizdibināmu skatienu. Jā, neizdibināmu," viņa nosprieda. "Kad Pats aizgāja, viņš it kā ieņēma Megai tēva vietu. Bet Pats neaizgāja no laba prāta. Viņu nogalināja." Šarlīnes acīs atkal parādījās asaras.

"Man ļoti žēl. Paldies par to, ko pastāstīji. Tagad man ir vieglāk saprast, kas noticis."

"Parunā ar Megu." Šarlīne piecēlās. "Liec viņai ieskaidrot ļaudīm no Bostonas, ka Pata vieta ir šeit. Lai viņa rīkojas. Mani viņa neklausa. Nedarīja to agrāk un nedara tagad. Es paļaujos uz tevi, Neit."

"Darīšu, kas ir manos spēkos."

Šarlīni, kā liekas, apmierināja dzirdētais, un viņa atstāja Neitu sēžam uz gultas malas un iztēlojamies, kā viņu spiež nost divas sarežģīta rakstura sievišķīgas būtnes.

Neits nezvanīja Megai. Viņa varētu atteikties viņu pieņemt vai pat neatbildēt uz telefona zvanu. Sliktākais, ko viņa spētu izdarīt, viņa varētu nelaist Neitu iekšā pa durvīm un aizsūtīt viņu atpakaļ, bet tad viņš vismaz būtu pārliecinājies, ka ar Megu viss kārtībā.

Viņš vadīja automašīnu pa tuneli ar sniega sienām abās pusēs. Debesis mazliet skaidrojās, kā jau bija paredzējusi laika prognoze, blāvi iemirdzējās mēness un zvaigznes. Tie apspīdēja kalnus viņa acu priekšā, atklāja upes apveidu.

Viņš izdzirdēja mūziku, pirms nogriezās pievedceļā uz Megas māju. Mūzika piepildīja tumsu, lidoja tai cauri un apņēma viņu. Tāpat kā gaisma. Mega bija iedegusi visu iespējamo apgaismojumu, māja, sniegs, tuvējie koki liesmoja kā ugunsgrēkā. Un cauri tam plūda un lidinājās gaisā mūzikas skaņas.

Neitam šķita, ka tā ir opera, kaut arī viņš nejutās drošs par savām mūzikas zināšanām.

Tā izraisīja skumjas, plēsa pušu sirdi, tomēr arī pacilāja dvēseli.

Viņa bija iztīrījusi pievedceļu. Neits iedomājās, cik laika un pūļu tas viņai prasījis. Lieveņa priekša bija tīra no sniega un malkas kaste pie durvīm pilna.

Neits gribēja pieklauvēt, bet nosprieda, ka, mūzikai skanot, tas nebūs sadzirdams. Viņš paraustīja durvis, un izrādījās, ka tās ir vaļā, un viņš gāja iekšā.

Suņi, kas bija gulējuši, neliekoties ne zinis par to, kas apkārt notiek, pielēca no paklāja. Pēc pāris īsiem, brīdinošiem rējieniem viņi draudzīgi vicināja astes. Neitam par atvieglojumu viņi atcerējās ciemiņu un apsveicinoties lēkāja viņam apkārt.

"Labi, labi! Kur ir jūsu mamma?"

Viņš pāris reižu uzsauca, tad gāja cauri pirmajam stāvam. Dzīvojamā istabā priecīgi liesmoja kamīns, un virtuvē uz plīts smaržoja kaut kas pusdienām domāts.

Neits jau gribēja ielūkoties katlā, varbūt pagaršot, bet tajā brīdī uztvēra kustību aiz loga.

Neits piegāja tuvāk. Viņš skaidri saskatīja Megu elektriskajā apgaismojumā. Silti saģērbusies no galvas līdz kājām, viņa soļoja pa sniegu, uzvilkusi kājās biezās, apaļās sniegkurpes, ko šeit sauca par lāča ķepām. Neits noskatījās, kā viņa apstājas un paceļ galvu pret debesīm. Viņa stāvēja un skatījās, mūzikas applūdināta. Tad viņa atmeta rokas uz sāniem un atkrita uz muguras.

Neits ar vienu lēcienu atradās pie durvīm. Atrāva tās vaļā, izklupa ārā, noskrēja pa kāpnēm lejā un slīdēdams metās uz priekšu pa iztīrīto, apledojušo taku.

Mega uzslējās sēdus, kad Neits skaļi pasauca viņu vārdā.

"Kas tad nu? Sveiks, no kurienes tu?"

"Vai kaut kas noticis? Vai tu sasities?"

"Nē. Es tikai gribēju mirkli pagulēt sniegā. Debesis skaidrojas. Nu labi, dod roku, ja jau esi šeit."

Neits pastiepa roku, un tajā brīdī suņi izmetās laukā viņiem abiem virsū.

"Tu atstāji durvis vaļā," Mega tikai paspēja izteikt, kad viens no eskimosu suņiem apvēlās kopā ar viņu sniegā.

"Atvaino! Man neienāca prātā aizvērt, jo nobijos, vai tevi nav ķērusi trieka." Viņš uzrāva Megu kājās. "Ko tu ārā dari?"

"Es šķūnī laboju veco sniegmobili, ko atvedu šurp pirms pāris mēnešiem. Kad gadās kāds brīvs brīdis, cenšos to savest kārtībā."

"Tu proti labot sniegmobili?"

"Man piemīt daudzi un dažādi talanti."

"Par to es nešaubos." Skatoties uz Megu, Neitam aizmirsās sīkie dienas rūpesti. "Man arī ir padomā pirkt sniegmobili."

"Kāpēc ne? Nu, kad es savējo saremontēšu, varu tev lēti pārdot. Iesim iekšā. Man gribas iedzert." Iedama uz māju, Mega iesāņus uzmeta Neitam skatienu. "Tātad tu tāpat vien gadījies šeit tuvumā?"

"Nē."

"Vai brauci pārbaudīt, ko es daru?"

"Jā, un ceru par to dabūt pusdienas."

"Vairāk neko neceri?"

"Ceru gan."

"Tas ir labi. Es arī." Viņa pacēla pie durvīm pieslieto suku. "Notīri man sniegu, lūdzu."

Neits centīgi izpildīja lūgumu, un Mega noņēma "lāča ķepas".

"Novelc jaku," viņa aicināja un sāka vilkt nost savējo.

"Ei, tavi mati!"

Mega pakarināja jaku un cepuri un sabužināja ar roku matus.

"Kas tad ir?"

"Tie ir daudz īsāki."

Mati sniedzās tik tikko pāri ausīm, taisni un biezi mazliet izspūruši.

"Es gribēju pārmaiņas. Tāpēc nogriezu." Viņa aizgāja uz virtuvi un izņēma no pieliekamā pudeli. Pēc tam sameklēja glāzes un, paskatījusies atpakaļ, ieraudzīja Neitu smaidām. "Kas noticis?"

"Man patīk. Tā tu izskaties… nu, jauna un mīļa."

Mega pielieca galvu.

"Vai man uzģērbt priekšautiņu, pakniksēt un saukt tevi par tēti?"

"Pakniksē gan un vēlies, ko gribi. Tētiņa lomu es tomēr izlaidīšu."

"Man vienalga, ka tikai tev ir labi." Viņa paraustīja plecus un ielēja divās glāzēs tumšsarkanu vīnu. "Patīkami tevi atkal redzēt, Bērk."

Viņš piegāja pie Megas, izņēma viņai no rokām glāzes un uzlika tās uz virtuves letes. Ar plaukstām atglaudis no sejas Megas biezos matus, Neits lēni paliecās lejup un noskūpstīja viņu. Rāmi un maigi, līdz divu ķermeņu siltums iekvēlojās. Viņš vēroja, kā Mega skatās uz viņu un kā iezibas skaistās, zilās acis.

Neits atkāpās, pacēla vīna glāzi un sniedza to viņai.

"Tevi skūpstīt arī ir patīkami."

Mega saknieba kopā lūpas, it kā skūpstu radītais siltums varētu likt tām aizdegties.

"Man tevi arī."

"Es uztraucos par tevi. Zinu, ka tu nevēlies to dzirdēt, bet tā nu tas ir. Protams, varam par to nerunāt."

Viņa iedzēra malku, vēl vienu. Neits ir pacietīgs un uzticīgs, viņa nosprieda. Lai jau paciešas vēl kādu brīdi.

"Es neiebilstu, ka mēs par to runājam. Vai tu proti gatavot salātus?"

"Ā… Vai tas nozīmē attaisīt veikalā pirkto salātu paku un iemest saturu bļodā?"

"Tu neesi nekāds lielais pavārs, vai ne tā?"

"Neesmu gan."

"Tādā gadījumā es tev iemācīšu sagriezt dārzeņus. Es tev dikti patīku, tāpēc nesūdzies, bet klausi. Vai burkānus kādreiz esi tīrījis?" viņa pajautāja, iedama pie ledusskapja.

"Jā, jā, esmu."

"Tas ir visa pamatā, tā ka ķeries tik klāt." Mega salika burkānus uz letes, vienu pasniedza Neitam un iedeva arī dārzeņu tīrāmo nazi.

Kamēr Neits tīrīja burkānus, Mega mazgāja lapu salātus.

"Dažās kultūrās sievietes, kad sēro, nodzen matus pavisam. Es gluži tā nerīkojos. Tēvs pazuda jau sen, un es esmu ar to samierinājusies savā veidā. Bet tagad ir citādi."

"Slepkavība visu maina."

"Vairāk nekā parasta nāve," Mega piekrita. "Nāve dabiskā veidā ir briesmīga, bet tā jau ir iekārtota pasaule, un tur neko nevar grozīt."

Viņa nosusināja salātus, veikli kustinot garos pirkstus ar īsi apgrieztajiem nagiem.

"Es negrasos pieņemt vai aizmirst tēva slepkavību. Es nelikšu mierā štata policistus un tevi arī ne, līdz gūšu gandarījumu. Pat ja tas atvēsinās tavas karstās jūtas pret mani."

"Šaubos, vai mani tik viegli var atvēsinat. Pārāk sen neko tādu neesmu jutis pret sievieti."

"Kāpēc ne?"

Neits pasniedza viņai burkānu novērtēšanai.

"Ko kāpēc?"

"Kāpēc tu sen neesi iekārojis sievieti?"

"Es… hmm…"

"Vai tev ir problēmas ar izpildījumu?"

Neits iepleta acis un neveikli iesmējās.

"Apžēliņ, tas nu gan ir jautājums! Vai nu tas būtu jāapspriež, griežot salātus."

"Tad atgriezīsimies pie slepkavības," Mega piedāvāja.

"Kas viņus aizveda uz kalnu?" Neits prasīja.

"Ko?"

"Viņiem taču vajadzēja pilotu, vai ne? Kurš aizlidoja uz bāzes nometni vai kā jūs to saucat."

"Tu tiešām esi īsts policists." Viņa uzsita ar nazi pa griežamo dēli un brīdi klusēja. "Es nezinu, un man būs grūti to izdibināt pēc tik ilga laika. Tomēr mēs ar Džeikobu spēsim to noskaidrot."

"Tas, kurš lidoja, atpakaļ atveda vismaz par vienu vīru mazāk, nekā bija aizvedis. Bet viņš par to nav ziņojis. Kāpēc?"

"Tātad mums tas jāatklāj. Labi, ka mums ir darbības virziens."

"Slepkavības izmeklētāji jautās to pašu. Turklāt tev nāksies veltīt laiku personiska rakstura problēmām."

"Tu domā Šarlīnes ieplānoto cīņu par tēva mirstīgo atlieku apbedīšanu?" Mega sāka griezt sarkano kāpostgalviņu interesantās šķēlēs. "Vakar viņa man piedziedāja pilnas ausis, un es vairs neatbildēju uz viņas telefona zvaniem. Cīņa par līķi man šķiet pārāk muļķīga. Kaut vai tāpēc, ka Šarlīne pat nezina, vai tēva vecāki iebildīs pret apbedīšanu Lūnesijā."

"Vai tu viņus esi satikusi?"

Mega paņēma katlu un ielēja tajā ūdeni, lai uzvārītu makaronus.

"Jā. Viņa māte pāris reižu man ir zvanījusi, un, kad viņi mani aicināja ciemos pie ģimenes, es aiz ziņkārības aizlidoju turp. Man bija astoņpadsmit gadu. Šarlīne bija pārskaitusies, un tas mani vēl vairāk iedūšināja."

Uzlikusi katlu uz plīts, viņa pamaisīja mērci, tad pabeidza griezt salātus.

"Ar viņiem viss bija kārtībā. Augstprātīgi, pārlieku izsmalcināti, ne tādi, ar kuriem es ikdienā satiktos vai kuri vēlētos draudzēties ar mani. Bet viņi bija pieklājīgi pret mani. Iedeva naudu, par ko nopelnīja vairākus punktus manās acīs."

Viņa pastiepās pēc pudeles, papildināja glāzi un pacēla to pret Neitu.

"Nē, paldies, man vairāk nevajag."

"Naudas bija pietiekami, lai iemaksātu par lidmašīnu un šo māju, tā ka esmu viņiem pateicīga."

Mega domīgi iedzēra vīnu.

"Šaubos, vai viņi pretosies Šarlīnes gribai un pieprasīs, lai tēvu ved uz austrumiem. Šarlīnei patīk domāt, ka viņi tā rīkosies, lai varētu viņus ienīst. It kā viņi speciāli izrādītu necieņu Šarlīnei. Padarītu tēvu labāku, nekā viņš bija."

Mega paņēma šķīvjus un padeva Neitam, lai saliek uz galda.

"Vai klusēšana ir kāda īpaša iztaujāšanas metode?"

"Tā varētu būt. To var saukt arī par klausīšanos."

"Es pazīstu tikai vienu cilvēku, ar kuru labprāt pavadu laiku un kurš klausās līdzīgi tev. Tas ir Džeikobs. Es augstu vērtēju šo rakstura īpašību. Tevs mani mēdza uzklausīt gan tikai reizēm. Ja viņam apnika, varēja redzēt, kā viņš domās aizslīd projām. Viņš pacietīgi nosēdēja, bet vairs neklausījās. Džeikobs vienmēr dzirdēja, ko es saku."

Skaļi nopūtusies, viņa turpināja:

"Vienalga, Patriks Galovejs bija neiejūtīgs draņķis. Es viņu mīlēju, un viņš izturējās labi pret mani. Taču ne pret savu ģimeni. Nekādi vecāku trūkumi neattaisno viņa aiziešanu no ģimenes bez vārda runas pirms viņa astoņpadsmitās dzimšanas dienas. Tāds pats viņš bija arī pret Šarlīni, atstājot viņas ziņā naudas pelnīšanu un gandrīz visas rūpes. Droši vien viņa mīlēja tēvu tā nesot savu krustu. Nezinu, vai viņš mīlēja Šarlīni."

Mega izņēma no skapīša garšvielas, iemeta vārošā ūdenī un samaisīja, tad, noregulējot atbilstošu siltumu, turpināja runāt.

"Es ari nezinu, vai viņš būtu palicis ar mums, ja netiktu nogalināts. Tagad tas paliks neizdibināts; viņam neradās iespēja izdarīt izvēli. Lūk, tas ir svarīgi. Kāds varmācīgi pārtrauca viņa dzīvi. Tieši tam tagad ir pievērsta visa mana uzmanība. Nevis tam, kādā zemē viņu guldīs."

"Prātīga pieeja."

"Es nemaz neesmu prātīga. Es esmu savtīga. Drīz tu pats par to pārliecināsies." Viņa izņēma no ledusskapja plastmasas trauciņu un tā saturu pārkaisīja salātiem. "Tajā atvilktnē ir maize. Svaiga, no rīta cepta."

Neits atvēra atvilktni un izņēma maizi.

"Vai tad tu esi bijusi pilsētā?"

"Nē. Es pāris dienu sēdēju paslēpusies savā alā." Mega nogrieza pāris biezu šķēļu. "Kad es slēpjos, tad maizes cepšana ir viens no veidiem, kā aizmirsties."

"Tu cep maizi?" Neits to paostīja. "Es nepazīstu nevienu, kurš ceptu maizi. Vada lidmašīnu. Labo sniegmobili."

"Es jau tev teicu, ka man piemīt dažādi slēpti talanti. Vienu otru es tev atklāšu pēc vakariņām. Gultā. Vai vēl pieliet vīnu? Varam ķerties pie ēšanas."

Vai nu tā bija gaisotne, vai šī jaunā sieviete, kas padarīja maltīti tik atraisīti mierīgu, kādu Neits neatcerējās pieredzējis.

Viņa apgalvoja, ka neesot prātīga, bet Neits redzēja, cik labi un apdomīgi viņa dzīvo, kā rūpējas par savu mājokli. Kā viņa pārvar pārsteigumu, bēdas, pat dusmas.

Džeikobs bija teicis, ka viņai ir spēcīgs raksturs. Neits sāka pārliecināties, cik stipra personība ir Mega.

Turklāt ļoti apmierināta ar sevi.

Mega apjautājās, kā pagājusi viņa darbadiena. Neitam bija grūti piemēroties Megas uzvedības veidam. Laulībā viņš bija pieradis atstāt darbu ārpus mājas.

Toties Mega gribēja par to dzirdēt, izteikt piezīmes, patenkot, pasmieties.

Vieglumam, ko radīja viņas klātbūtne, cauri trīsuļoja satraukums, gaidas, seksuāla sanoņa, kas karsēja asinis.

Neits vēlējās pieskarties viņas matiem, noskūpstīt kaklu, kas atklājās zem matiem. Aizgājušās dienas smagums spieda plecus, bet viņš domāja, iztēlojās, juta, kā saspringst vēdera muskuļi.

Vienā brīdī Mega izstaipījās un, dzerot vīnu, uzlika savas kāju pēdas viņam uz ceļiem. Neitam izkalta mute, galva noreiba.

"Es arī kādreiz šo to nočiepu veikalā." Viņa pameta katram sunim pa maizes doniņai, un Neitam tūdaļ ienāca prātā, kā viņa māte nosodītu istabā šādas izdarības. Viņam toties patika noskatīties, kā suņi noķer maizi gluži kā mušas.

"Tu… zagi?"

"Nu, es nepielīdzinātu čiepšanu veikalā zagšanai."

"Tu ņēmi mantas, par kurām nemaksāji."

"Labi, labi!" Viņa izvalbīja acis. "Tomēr man tas vairāk bija tāds kā rituāls. Es biju pārāk veikla, lai mani noķertu, kā šodien tos pusaudžus. Es nekad neņēmu sev ko noderīgu. Es vairāk minēju: hmm, vai tikšu sveikā cauri vai ne. Laupījumu paslēpu savā istabā, vēlu vakarā aplūkoju un jūsmoju. Pēc pāris dienām nesu atkal atpakaļ. Tas bija gandrīz tikpat bīstami un vēl vairāk satrauca. Man šķiet, es būtu laba noziedzniece, ja dzīvotu kur citur, jo es atklāju, ka saistošs ir pats iegūšanas process, nevis tas, ko iegūst."

"Tu taču to nedari joprojām…"

"Nē, bet, ja jau mēs par to ierunājāmies, būtu interesanti izmēģināt, vai man vēl ir saglabājies ķēriens. Turklāt, ja mani notvers, man ir šis tas kopīgs ar policijas šefu…"

Viņa nocēla kājas un pieliekusies paplikšķināja Neitam pa augšstilbu, bet Neits lūkojās uz viņu ar nopietnām, pelēkām acīm.

"Tikai neuztraucies, visi pilsētnieki zina, cik es esmu trakulīga, un piedotu man."

Viņa piecēlās.

"Novāksim traukus. Vai neizvedīsi suņus? Viņi pieraduši ap šo laiku kārtīgi izskrieties."

Kad virtuve spīdēja un laistījās atbilstoši Megas kārtības izjūtai, suņi gulēja uz grīdas, katrs ar lielu kaulu zobos, Mega iegāja viesistabā izskatīt kompaktdisku kolekciju.

"Pučīni neatbilst mūsu vakara turpinājuma gaisotnei."

"Vai tāda mūzika skanēja iepriekš? Opera?"

"Apmēram nojaušu tavu attieksmi pret šāda veida mūziku."

"Es gluži vienkārši par to neko nezinu. Man patika tā, kas skanēja ārpusē, kad es piebraucu. Tāda dīvaina, sirdi plosoša."

"Tevī slēpjas potences uz izaugsmi. Hmm, uzliksim Beriju Vaitu, nē, tas ir pārāk nepārprotami. Ko tu saki par Billiju Holideju?"

"Ak vai, to mirušo blūza dziedātāju?"

Mega pagriezās pret viņu.

"Skaidrs. Ko tu vispār zini par mūziku?"

"Šo un to. Es klausos radio, kaut vai VHI kanālu televīzijā." Megas uzjautrinātais skatiens lika Neitam sabāzt rokas kabatās. "Man patīk Nora Džounsa."

"Tātad liksim Noru Džounsu." Viņa atrada numuru, ieprogrammēja to, lai sāk skanēt.

"Vēl arī "Black Crowes"," Neits aizstāvoties turpināja. "Džūela jaunie gabali arī ir labi. Springstīns joprojām ir neatkārtojams. Un…"

"Nepūlies!" Mega smējās un satvēra viņu aiz rokas. "Džounsa būs laba diezgan." Viņa vilka Neitu augšā pa kāpnēm. "Ja izdarīsi, kā vēlos, es tāpat dzirdēšu vienīgi savu mūziku."

"Tikai lēnām."

"Gan tu tiksi ar mani galā, šef." Augšā viņa pagriezās un virzīja viņu iekšā pa durvīm. "Es ilgojos pēc tevis."

"Es ik mirkli domāju par tevi. Pašos nepiedienīgākajos brīžos."

Viņa aplika rokas Neitam ap vidu. Viņa tik ļoti bija ilgojusies pēc Neita. Tik spēcīgas emocijas Megu vajāja pirmo reizi.

"Kādos, piemēram?"

"Iztēlojos tevi kailu, kad apspriežu ar Pīču nedēļas dežūru sarakstu. Ļoti mulsinoši."

"Man patīk, ka tu iztēlojies mani kailu, it īpaši, ja neatbilstošos brīžos." Viņa pataustīja ar zobiem Neita zodu. "Vai izģērbsi mani tūlīt?"

"Tu man patīc ari apģērbta," viņš teica un pavilka uz augšu Megas džemperi.

Viņam patika sajust Megas augumu, patika tas, kā viņš novelk Megai apģērba gabalus citu pēc cita, līdz sasniedz kailu miesu. Siltu un gludu. Par spīti vilnas un kokvilnas praktiskumam, zem tā slēpās noslēpumaina seksuāla smarža.

Mega viegli pieskārās viņam, dedzīgi velkot nost kārtu pēc kārtas, tāpat kā viņš Megai. Viņa iededza Neitā kaut ko vairāk par iekāri. Kaut ko tādu, kas līdz šim bija gulējis ziemas miegā.

Neits bija ar mieru pagaist viņā bez bailēm apmaldīties. Neuztraucoties, ka pazudīs un neatradīs ceļu atpakaļ. Kad viņa lūpas piekļāvās Megas mutei, sagaršojot reizē padevību un prasību, neko vairāk viņam nevajadzēja.

Viņi riņķoja, arvien vairāk tuvodamies gultai, līdz sasniedza to. Neits dzirdēja Megas nopūtu un minēja, vai viņa jūtas tikpat labi un alkaini kā viņš. Mega izliekusies ļāva Neita lūpām meklēt viņas kaklu, krūtis. Viņš saklausīja Megas sirdspukstus, stingro, aicinošo glāstu pār viņa muguru.

Viņa gribēja, lai Neits gūst savu alku piepildījumu. Parasti viņa vispirms parūpējās par savām vajadzībām un bieži ar to arī viss beidzās. Šoreiz viņa bija gatava dot, izklīdināt skumjas Neita acīs. Turklāt Mega zināja, ka Neits savukārt neatstās viņu bez viņas pašas vēlmju noremdināšanas.

Neita karstā mute, kaislīgie glāsti nemeklēja vienīgi apmierinājumu. Pat ja kaut kur iekšēji Megu tas uztrauca, viņa atvairīja nemieru.

Mega saņēma plaukstās viņa seju un maigi, tomēr neatvairāmi skūpstīja viņu.

Neits drebēdams neizturēja un satvēra viņas rokas, lai tās neuzbudinātu par agru.

Viņš gribēja izbaudīt Megu pilnībā. Viņas plecus, krūtis, brīnišķīgo auguma līniju. Mega notrīcēja un, elpai aizraujoties, ievaidējās.

No Neita skūpstiem viņa gluži vai zaudēja prātu, ķermenis iekarsis kļuva mitrs. Atbrīvojoties viņa gribēja skaļi kliegt, tad izmisīgi lūgt pēc kaut kā vairāk.

Neits to arī darīja, un Mega apdullusi gulēja zem viņa auguma smaguma.

"Mega…" Neits piespieda lūpas pie viņas krūtīm, pie sirds un beidzot iegāja viņā. Viņi savienojās, un Neits tvēra pēc elpas. Viņš gribēja izbaudīt katru mirkli, katru kustību, saviļņojumu.

Mega viņu turēja cieši klāt, tā ka viņu augumi savienojās un prāti noreiba. Viņš atkal sauca Megas vārdu un nākamajā mirklī abi saplūda vienā veselā.

ĒNA

Seko savai ēnai, lai ta tevi nes; Lido kopā ar to, un tā tev sekos.

BENS DŽONSONS

Notikumi, savu ēnu.

kas tuvojas, vispirms met TOMASS KEMBELS

Divpadsmita nodaļa

Viņai patika mierīgi gulēt tumsā. īpaši tagad, pēc atbrīvošanās seksā.

Viņa dzirdēja ienākam suņus un, kā ierasts, saritināmies uz grīdas pie gultas.

Sienas pulkstenis lejā kabinetā nosita deviņi.

Par agru, lai ietu gulēt, viņa nodomāja. Pārāk gurda, lai celtos augšā.

īstais laiks, lai apmierinātu ziņkāri par vīrieti blakus.

"Kāpēc viņa tevi krāpa?"

"Kas?"

"Tava sieva. Kāpēc viņa tevi krāpa?"

Neits sagrozījās un mazliet atvirzījās. Psihoterapeitam par to būtu sava teorija, viņai ienāca prātā.

"Droši vien es viņai nesniedzu gaidīto."

"Tu esi labs gultā. Vairāk nekā labs. Pagaidi!"

Mega izkāpa no gultas un, apņēmības pilna izvilkt informāciju, apmeta ap pleciem rītasvārkus.

"Tūlīt būšu atpakaļ," viņa pieteica un devās lejā pēc vīna un tīrām glāzēm.

Kad viņa atgriezās, Neits jau bija piecēlies, uzvilcis bikses un ielika vēl kamīnā pagales.

"Varbūt man…"

"Ja nākamais vārds būs iet, tad aizmirsti to! Mēs vēl neesam beiguši." Viņa atsēdās uz gultas un piepildīja glāzes. "Pienācis laiks tev, Bērk, atklāt savu skumjo dzīvesstāstu. Droši vien visa pamatā ir viņa."

"Varbūt arī nav."

"Tu biji precējies," Mega viņu mudināja runāt. "Viņa tevi krāpa."

"Ar to arī viss ir izteikts."

Taču Mega tikai pielieca galvu un pastiepa glāzi viņam pretī. Neits vilcinādamies tomēr panāca pretī. Paņēma vīnu un apsēdās uz gultas Megai blakus.

"Es nedarīju viņu laimīgu, tas arī ir viss. Nav viegli būt precētai ar policistu."

"Kāpēc ne?"

"Tāpēc…" Iemeslu netrūkst, Neits domāja. "Darbs aizņem visu laiku. Jāstrādā garas stundas. Ieplānotais pārsvarā jāatceļ. Nācu mājās vēlu, un galva bija pilna ar domām par izmeklējamām krimināllietām. Darbs slepkavību nodaļā velk līdz nāvi arī tad, kad gribas no tās atbrīvoties."

"Tā varētu būt." Mega iedzēra vīnu. "Tomēr saki vai tu jau biji policists, kad apprecējāties?"

"Jā, bet…"

"Nē, nē, es šeit uzdodu jautājumus. Cik ilgi jūs bijāt pazīstami, pirms salaulājāties?"

"Neatceros. Gadu." Viņš lēni iedzēra, vērodams uguns liesmas kamīnā. "Nē, gandrīz divus."

"Vai viņa bija neattīstīta? Dumja?"

"Nē, jēziņ, Mega!"

"Es tikai gribēju uzsvērt, ja viņa jau gadu vai divus sagājās ar policistu, viņai vajadzēja zināt spēles noteikumus."

"Jā, varbūt. Taču tas nenozīmē, ka noteikumi apmierina un jāgrib ar tiem sadzīvot."

"Protams, cilvēki drīkst mainīt domas. Tas nav pretlikumīgi. Tomēr es uzskatu, ka viņa precoties zināja, ar ko viņai darīšana, kas viņu sagaida. Kā var to izmantot par attaisnojumu krāpšanai vai pārmetumiem tev?"

"Viņa apprecējās ar to draņķi, ar kuru mani pievīla, tātad viss ir skaidrs."

"Nūjā, viņa iemīlējās citā. Gadās arī tā. Bet tas lai paliek uz viņas sirdsapziņas. Taču vainot tevi par to, kas noticis, ir riebīgi un zemiski."

Neits uzlūkoja Megu.

"Kā tu zini, ka viņa tā darīja?"

"Es to redzu pēc tava izskata, skaistulīt. Vai es kļūdos?"

Viņš iedzēra malku vīna.

"Nē."

"Un tu viņai to ļāvi."

"Es viņu mīlēju."

Skaistās acis pauda līdzjūtību, kad viņa pieskārās Neita vaigam un noglauda viņa izspūrušos matus.

"Nabaga Neits… Tātad viņa salauza tavu sirdi un trāpīja vārīgā vietā. Kā tas notika?"

"Es manīju, ka nav kaut kas kārtībā. Taču es nepievērsu tam uzmanību. Man likās, ka viss atrisināsies pats no sevis. Vajadzēja vairāk pacensties."

"Vajadzēja, likās sasitās."

Neits negribot iesmējās.

"Tu esi nežēlīga."

Mega pieglaudās Neitam un noskūpstīja viņu uz vaiga.

"Tātad tu nepievērsi vajadzīgo uzmanību plaisām ledū, vismaz tu tā uzskati. Kas notika tālāk?"

"Plaisas kļuva arvien platākas. Es biju gatavs paņemt brīvdienas, lai mēs dotos kaut kur ārpus pilsētas, noskaidrotu attiecības. Un tamlīdzīgi. Taču viņa neizrādīja interesi. Es gribēju bērnus. Mēs to bijām apsprieduši pirms laulībām, bet vēlāk viņa atvēsa. Mēs strīdējāmies par šo tematu. Un par daudz ko citu. Ne jau viņa viena bija vainīga, Mega."

"Tā nemēdz būt."

"Kādu dienu atnācu mājās pēc ļoti smagas darbadienas. No garāmbraucošas mašīnas bija sašauta sieviete un divi viņas bērni. Sieva mani gaidīja. Un paziņoja, ka pieprasot šķiršanos, viņai esot apnicis, ka es nekad neesmu mājās. Apnicis pakārtot savas vēlmes un ieceres manējām un tamlīdzīgi. Es sakliedzu, viņa sakliedza un pavēstīja, ka mīl citu kā izrādījās, advokātu un viņi satiekoties jau mēnešiem. Izgāza pār mani visus savus pārmetumus. Es viņu esot emocionāli pametis, neesot rēķinājies ar viņu un tā tālāk. Es viņu neatbalstot, tātad man esot jāiet prom. Mantas jau esot sakravātas."

"Ko tu darīji?"

"Aizgāju. Nupat biju ieradies no slepkavības izmeklēšanas, bezjēdzīga slaktiņa, kurā nogalināta divdesmit sešus gadus veca sieviete, viņas desmit un astoņus gadus vecie bērni. Stundu izklaigājušies, mēs apklusām, ne man, ne Reičelai vairs nebija, ko teikt. Es saliku mantas mašīnā, kādu laiciņu pabraukāju apkārt un tad apmetos pie sava partnera. Vairākas naktis gulēju uz dīvāna viņa viesistabā."

Mega uzskatīja, ka tai sievietei Reičelai vajadzēja gulēt uz drauga dīvāna pēc tam, kad Neits viņu tā smalki izmestu pa durvīm. Tomēr viņa nepateica skaļi savas domas.

"Kas notika pēc tam?"

"Reičela man piesūtīja šķiršanās papīrus. Es devos ar viņu runāt. Bet viņa bija izlēmusi un skaidri un gaiši to man pateica. Viņa negribot būt mana sieva. Mums jāsadala īpašums un jāiet katram savs ceļš. Es jebkurā gadījumā esot salaulāts ar darbu, tātad viņa esot lieka. Tā viņa pateica. Tas arī bija viss."

"Kā tas iespējams! Tādam puisim kā tev var ievainot sirdi un likt brīdi pamocīties. Bet pēc tam tev vajadzēja sadusmoties. Kāpēc ar tevi tā nenotika?"

"Vai tad es teicu, ka ne?" Neits piecēlās, nolika vīnu malā un piegāja pie kamīna. Pēc tam pie loga. "Tas bija nelāgs gads, garš, slikts gads. Vai divi. Mana māte iesaistījās šķiršanās procesā, un tā man vēl tikai trūka. Viņa man uzbruka gluži kā lietuvēns."

"Kāpēc tā?"

"Viņai patika Reičela. Viņa vispār negribēja, lai es būtu policists. Mans tēvs gāja bojā apšaudē, kad man bija septiņpadsmit, un māte nekad nespēja to pārdzīvot. Viņa bija labi tikusi galā ar policista sievas lomu, bet, kļūdama atraitne, viņa sabruka. Viņai nezin kāpēc likās, ka Reičela, mūsu laulība, mani pārvērtīs par citu cilvēku. Tas nenotika, un māte uzskatīja, ka es esmu vainīgais. Kādu laiku tas mani tracināja, tāpēc ierakos darbos un tādā veidā aizmirsos."

"Un tālāk?"

Viņš aizgriezās no loga un, atnācis atpakaļ, apsēdās.

"Reičela apprecējās. Nezinu, kāpēc, bet tas man bija smags trieciens, un to droši vien varēja manīt. Džeks, mans partneris, aicināja mani aiziet kaut kur pasēdēt un iedzert. Džeks bija ģimenes cilvēks. Viņam būtu jāiet mājās pie sievas un bērniem, bet es aiz izmisuma gribēju vēl iedzert. Tā viņš līdz vēlam vakaram pie alus glāzes pacietīgi klausījās manās žēlabās, un bija jau nakts, kad mēs izgājām no bāra. Viņam tobrīd vajadzēja būt gultā pie sievas. Bet viņš tur nebija. Tā nu mēs izgājām ārā un ieraudzījām, kas notiek pāris māju tālāk. Tirgošanās ar narkotikām. Narkotiku tirgonis sāka šaut, mēs viņam sekojām. Iekšā šķērsielā, un man trāpīja."

Uz viņu šāva, Mega nodomāja.

"Tev ir rētas uz kājas un labā sāna."

"Es nokritu, jo man iešāva kājā, bet Džekam es teicu, ka man nekas nekaiš. Piezvanīju pa mobilo telefonu pēc papildspēkiem un rāvos augšā, bet nākamie šāvieni trāpīja Džekam. Krūtīs, vēderā. Ak dievs, es netiku līdz viņam. Slepkava skrēja atpakaļ. Apdullis, saprātu zaudējis. Drausmīgi apreibinājies, viņš skrēja atpakaļ, nevis bēga prom. Viņš trāpīja man atkal, bet šoreiz viegli tikai noskrambāja. Lode aizgāja gar ribu galiem kā karsta bulta. Es uz viņu izšāvu tukšu aptveri. Pats to neatceros, bet tā man teica. Atminos tikai to, ka pierāpoju pie Džeka un redzēju viņu mirstam. Viņš skatījās man acīs, satvēra manu roku, pateica manu vārdu kāda velna pēc? Kad saprata, ka mirst, vēl pateica sievas vārdu. Es to atceros atkal un atkal katru nakti."

"Un tu vaino sevi…"

"Viņam tur nevajadzēja būt."

"Es tā neuzskatu."

"Es to, kas notika, redzu citādi."

Mega vēlējās apskaut viņu, samīļot kā bērnu. Tomēr viņa savaldījās un tikai sēdēja Neitam blakus, uzlikusi roku uz viņa augšstilba.

"Katra rīcība cilvēku pie kaut kā noved. Arī tevis tur nebūtu, ja mājās tevi gaidītu sieva. Tikpat labi tu varētu vainot savu sievu un viņas draudziņu. Kaut arī iekšēji tu saproti, ka vienīgais vainīgais ir tas, kurš šāva uz tavu partneri."

"Es to visu zinu. Ne jau tu pirmā tā saki. Tomēr tas nemaina manas izjūtas trijos no rīta vai trijos pēcpusdienā. Vienalga, kad, atmiņas trāpa man vissāpīgāk."

Neits bija gatavs Megai izstāstīt visu, lai arī ko tas prasītu.

"Es nonācu bedrē, Mega, lielā, melnā bedrē. Es joprojām rāpjos no tās laukā un reizēm esmu gandrīz sasniedzis malu. Tad kaut kas no apakšas satver mani un novelk atkal lejā."

"Vai tu ārstējies?"

"Departamenta vadība man lika apmeklēt psihoterapeitu."

"Vai tu lieto zāles?"

Neits sagrozījās.

"Man nepatīk dzert zāles."

"Reizēm ķīmija palīdz," Mega teica, bet Neits pat nepasmaidīja.

"Uz mani tās atstāj dīvainu iespaidu. Es tad nevaru pastrādāt, un, ja es nestrādāju, tad zūd jēga ārstēšanai. Bet Baltimorā es arī nevarēju palikt. Nespēju katru dienu redzēt vienu un to pašu. Kārtējo līķi, nākamo noziegumu slepkavas, kurus ķērām mēs ar Džeku. Pie viņa rakstāmgalda sēdēja cits. Sieva un bērni bija palikuši bez tēva. Mani vajāja apziņa, ka man vajadzēja būt viņa vietā, jo pēc manis neviens nesērotu."

"Tā nu tu atbrauci šurp."

"Lai nomirtu. Bet notika neticamais. Es ieraudzīju kalnus, gaismu. Ziemeļblāzmu."

Neits palūkojās uz Megu un pēc viņas vieglā smaida redzēja, ka viņa sapratusi. Neko vairāk viņam nevajadzēja sacīt. Tātad viņš varēja pateikt arī pārējo.

"Es satiku tevi. Manī radās vēlēšanās atgriezties dzīvē. Nezinu, kas notiks turpmāk un vai būšu tev pietiekami labs. Mani māc šaubas."

"Lai notikumi virzās savu gaitu. Tad jau redzēsim, kā būs."

"Man jābrauc."

"Pagaidi, mēs neesam beiguši. Vai zini, ko darīsim? Iziesim laukā un pasēdēsim karstā vannā, tad nāksim atpakaļ un atkal gultā iekšā."

"Laukā? Sēdēsim ārā vannā tādā aukstumā?"

"Bet vannā ir karsti. Nāc, Bērk, saņemies! Tu gūsi jaunu ierosmi."

Un aizskalosi daļu savu skumju, viņa nodomāja.

"Mēs varam palikt tepat un gūt ierosmi."

Tomēr viņa cēlās augšā.

"Tev patiks," Mega solīja un izrāva viņu no gultas.

Izrādījās, ka viņai bija taisnība. Neitam ārkārtīgi patika neprātīgais skrējiens ārā, sāpīgi karstais ūdens un absurdi seksīgā sajūta gulēt kailam zem debesīm, kas bija kā nosētas ar zvaigznēm un noslēpumainām, kustīgām ziemeļu gaismām.

Garaiņi cēlās uz augšu virs ūdens, suņi atkal skraidīja kā prātu zaudējuši. Vienīgais trūkums bija tas, ka vajadzēs atkal lēkt ārā no ūdens un skriet pa dedzinoši auksto gaisu atpakaļ uz māju ar iespēju dabūt sirdslēkmi.

"Vai tu bieži te peldies?"

"Pāris reižu nedēļā. Lai asinis riņķo."

"Un kā vēl tās riņķo!"

Iegremdēdamies mazliet dziļāk, viņš atlieca atpakaļ galvu. Ziemeļblāzma apžilbināja acis.

"Tas ir kas neaptverams! Šo skatu nevar nedz aizmirst, nedz pie tā pierast."

Mega sekoja viņa paraugam un arī iegremdējās, izbaudot auksto gaisu, kas skāra seju, un karstumu visā ķermenī.

"Pie tā pierod kā pie sava īpašuma. Ar laiku rodas pārliecība, ka ziemeļblāzma pieder man un es to dalu tikai ar vēl dažiem laimīgajiem. Es mēdzu iziet ārā naktīs un lūkoties uz to. Apkārt nav neviena, viss ir klusu. Jā, tad tā pieder man."

Šajā vakarā debesis mirdzēja mēļā lavandas krāsā ar tumšziliem mutuļiem un sarkanu atspīdumu. Mega bija izvēlējusies Mišelas Brānčas kaislīgo dziedājumu par gaismu tumsā.

Neits aizkustināts sameklēja ūdenī viņas roku, un abu pirksti savijās.

"Brīnišķīgi," viņš klusi noteica.

"Brīnišķīgi," Mega piekrita.

Neits gremdējās ziemeļblāzmas gaismā, ūdens karstumā un mūzikas skaņās.

"Vai tu ļoti izbīsies, ja teikšu, ka varu tevi iemīlēt?"

Mega bridi klusēja.

"Nezinu. Iespējams, ka man būtu bail."

"Man ari. Esmu atklājis sevi spēju no jauna iemīlēties. Izrādās, manī ir saglabājies pietiekami daudz emociju."

"Tev emociju netrūkst. Es gan šaubos par sevi, vai esmu gatava doties tajā virzienā."

Neits palūkojās uz viņu un pasmaidīja.

"Gan jau mēs to noskaidrosim."

"Varbūt ir labāk domāt tikai par šo bridi, izbaudīt, izdzīvot tagadni."

"Vai tu dzīvo šim vienam mirklim?"

Debesīs sarkanā gaisma pieņēmās spēkā, pārklājot maigo, mēļo lavandas toni.

"Protams."

"Es tev neticu. Tu nevari vadīt biznesu, nelūkojoties uz priekšu, neplānojot nākotni."

Mega sagrozījās, saviļņojot ūdeni.

"Darbs ir darbs. Dzīve ir dzīve."

"Nu nē! Ne jau tādiem cilvēkiem kā mēs. Mums dzīve ir darbs. Tas gan rada sarežģījumus, gan dod labumu. Atkarībā no tā, kā uz to skatās."

Mega, saraukusi pieri, nopētīja viņu.

"Karstā vanna tevi iedvesmo uz filozofēšanu."

Mega un Neits reizē pavērās uz meža pusi, kur nikni sāka riet suņi.

"Vai viņi parasti tā dara?"

"Nē. Viņus būs satraukusi lapsa vai alnis." Tomēr rieva Megas pierē izlīdzinājās tikai tad, kad suņi apklusa. "Lāčiem vēl ir par agru mosties no guļas. Rokijs un Buls tiek galā gandrīz ar jebko. Jāsauc viņi atpakaļ."

Viņš bija paņēmis līdzi pāris gabalu svaigas gaļas. Suņi pazina viņu, tāpēc raizēm nebija pamata. Tomēr bija vēlams iepriekš par visu padomāt. Viņš vēroja māju no koka aizsega, jo bija pieradis sagatavoties.

Viņam nebija īsti skaidrs, kā uztvert policistu un vecā drauga meitu kopā karstā vannā. Varbūt tas bija labi. Attiecības starp abiem aizņems viņu laiku un prātu.

Par policistu viņš nebija augstās domās. Parasts priekšnieciņš, dzērāju un kaušļu savācējs. Par viņu nebija ko raizēties.

Tomēr viņš bija pārtraucis uztraukties, ka mirušo reiz varētu atrast. Nedomāja par viņu, jau sen bija apracis pagātnē nepatīkamo notikumu. Tas it kā bija noticis ar kādu citu. Vispār nekad nebija noticis.

Tam nevajadzēja kļūt par problēmu.

Nu izrādījās, ka tā ir problēma.

Viņam nāksies rīkoties.

Viņš bija kļuvis daudz vecāks, mierīgāks. Tagad viņš bija arī daudz uzmanīgāks.

Jāiznīcina visi lietiskie pierādījumi. Viņam būtu žēl, ja ari Mega Galoveja nokļūtu starp tiem. Taču viņam bija sevi jāpasargā.

Viņam bez kavēšanās jāsāk rīkoties.

Viņš pārmeta šauteni pār plecu un atstāja suņus mielojamies ar gaļu.

Viņš bija sagatavojies uz visu. Stāvēdams tumšajā kabinetā, viņš bija pārliecināts, ka visu izdarījis, neko nav palaidis garām nepaveiktu. Viņš bija godīgs vīrs. Viņiem bija godīgi, atklāti jāizrunājas.

Tomēr viņam bija bīstami šeit atrasties nakts laikā. Ja viņu pamanīs, viņam būs jāizskaidro iemesls, kāpēc viņš te atnācis. Jārod ticams pamatojums, viņš nodomāja un pavīpsnāja.

Cik sen viņš nebija riskējis, rīkojies pārdroši. Cik sen, kopš viņš bija alpīnists, kurš dzīvoja ar plašu vērienu. Seno laiku izjūtas atmodināja veco saviļņojumu.

Tāpēc viņu reiz sauca par Dārtu. Viņš bija nežēlīgs, ar tieksmi uz ļauniem darbiem. Viņu vadīja dzinulis rīkoties cietsirdīgi, un viņš bija nogalinājis draugu.

Tas bija cits cilvēks, viņš sev atgādināja. Viņš sevi bija pārveidojis. Tagad viņš nerīkojās, izpriecu vai ziņkāres vadīts. Viņam bija jāaizsargā nevainīgais, par kādu viņš kļuvis.

Viņam bija tiesības tā rīkoties.

Kad senais draugs ienāca pa sētaspuses durvīm, viņš klusi gaidīja. Makss Hobeikers satrūkās, ieraudzījis vīru pie rakstāmgalda.

"Kā tu šeit iekļuvi?"

"Tu parasti atstāj vaļā durvis uz pagalmu." Viņš piecēlās, un viņa kustības bija mierīgas, lietišķas. "Es nedrīkstēju stāvēt ārpusē un gaidīt tevi. Kāds varētu mani ieraudzīt."

"Labi, labi." Makss novilka jaku un nometa malā. "Tas ir neprāts ierasties šeit, redakcijā, nakts vidū. Būtu nācis pie mums uz māju."

"Kerija varētu izdzirdēt. Tu taču viņai neesi neko stāstījis. Tu man apzvērēji."

"Nē, viņa neko nezina." Makss pārvilka plaukstu pār seju. "Svētā debess, tu apgalvoji, ka viņš nokritis. Esot sajucis prātā un pārgriezis virvi. Viņš esot iekritis aizā."

"Es atceros, ko teicu. Es tev nedrīkstēju stāstīt taisnību. Tā bija šausmīga, vai ne? Tu biji pārlieku laimīgs, ka es atgriezos pēc tevis. Es izglābu tev dzīvību. Es tevi novedu lejā."

"Bet…"

"Es izglābu tev dzīvību."

"Jā. Labi, jā."

"Es tev visu paskaidrošu. Ņem ārā pudeli, kura tev ir atvilktnē. Mums jāiedzer."

"Visus šos gadus. Visus garos gadus viņš bijis tur augšā!" Maksam tiešām bija nepieciešams iedzert, tāpēc viņš paķēra divas kafijas krūzes un pudeli "Paddy's". "Ko man tagad domāt? Ko darīt?"

"Viņš mēģināja mani nogalināt. Neticami, bet tas ir fakts." Jārada ticams izskaidrojums, viņš vēlreiz sev atkārtoja.

"Patriks? Pats tevi mēģināja…"

"Vai Lūku atceries? Tas arī jo vairāk lietoja, jo trakāks palika. Ar Patu tā vairs nebija nekāda spēle. Sasniedzis virsotni, viņš gribēja lēkt un gandrīz aizrāva mūs abus līdzi."

"Ak, Dievs! Ak, Dievs!…"

"Viņš teica, ka tas esot joks, bet es zināju, ka tā tas nav. Mēs sākām laisties lejup, un viņš izvilka nazi. Smiedamies sāka graizīt manu virvi. Es tik tikko spēju uzrāpties uz malas, kad viņš to pārgrieza. Es metos bēgt."

"Neticu." Makss iedzēra viskiju un ielēja vēl. "Es nespēju tam noticēt."

"Es arī neticēju, ka tas notiek. Viņš bija zaudējis prātu. Vai nu narkotiku, vai augstuma iespaidā, nezinu. Es tiku līdz ledus alai. Pārbijies. Nikns. Viņš man sekoja."

"Kāpēc tu man agrāk to neizstāstīji?"

"Tu man nebūtu noticējis. Es izvēlējos vieglāko ceļu. Tu būtu rīkojies tāpat."

"Nezinu." Makss izvilka pirkstus caur retajiem matiem.

"Tu rīkojies tāpat. Kad uzzināji, ka viņš nokritis, tu piekriti klusēt. Tu piekriti, ka nevienam neko neteiksim. Patriks Galovejs it kā bija devies nezināmā virzienā, un cauri."

"Nesaprotu, kāpēc es tā rīkojos."

"Trīs tūkstoši tev noderēja avīzes izdošanai, vai ne?"

Makss pietvīka un ielūkojās glāzē.

"Varbūt tā bija kļūda ņemt naudu. Varbūt. Es tikai gribēju aizmirst pagātni. Sākt visu no jauna šeit. Es viņu tik labi nepazinu, un viņš bija miris. Tur mēs neko nevarējām grozīt, tātad tas nebija svarīgi. Turklāt tu teici, ka būs izmeklēšana, ja atklāsies, ka esam kāpuši kalnā un viņš tur gājis bojā."

"Saprotams, ka sāktos izmeklēšana. Atklātos par narkotikām, Maks. Tu nedrīkstēji atļauties, ka tevi tur aizdomās saistībā ar narkotikām. Tevi vai mūs abus turētu aizdomās par Pata nāvi. Lai arī kā viņš miris, bet tā nu ir taisnība, vai ne?"

"Jā. Bet…"

"Man bija jāaizstāvas. Viņš nāca virsū ar nazi. Kliedza, ka kalns prasot upurēšanu. Es pūlējos izrauties, bet nevarēju. Paķēru cērti un…" Viņš saņēma plaukstās krūzi un izlikās dzeram. "Ak kungs…"

"Ta bijusi pašaizsardzība. Es to apliecināšu."

"Kā? Tevis tur nebija."

Makss norija viskija malku, un sviedru lāse noslīdēja viņam pa deniņiem.

"Atklāsies, ka esam kāpuši kalnā. Notiek izmeklēšana. Policija ķērusies pie darba, un mums neizdosies izvairīties. Viņi nāks mums uz pēdām. Varbūt atradīs pilotu, kurš mūs veda."

"Es tā nedomāju."

"Tas, kas noticis, atgādina slepkavību. Policisti neliksies mierā. Tikmēr rakņāsies, kamēr nonāks līdz mums. Ankoridžā cilvēki mūs ir redzējuši kopā. Viņi varētu atcerēties. Labāk būs, ja sniegsim liecību tūlīt, pastāstīsim, kas toreiz atgadījās, izskaidrosim apstākļus. Pirms mūs, tevi vai mani, apsūdz slepkavībā. Mums katram ir sava reputācija, stāvoklis sabiedrībā, profesija. Apžēliņ, man taču jārēķinās ar Keriju un bērniem. Man jāaprunājas ar Keriju, jāizstāsta viņai, kā viss bija, pirms mēs ejam uz policiju."

"Kā tev šķiet, kas notiks ar mūsu stāvokli sabiedrībā un mūsu amatiem, kad tas atklāsies?"

"Galvenais ir atzīties, tas, kas mūs sagaida pēc tam, nu, tas būs jāiztur."

"Tad tā tu gribi rīkoties?"

"Mēs esam spiesti tā rīkoties. Es par to domāju, kopš tika atrasts līķis. Esmu visu apsvēris. Mums jāiet uz policiju, pirms policisti ierodas pie mums."

"Varbūt tev ir taisnība. Varbūt." Viņš nolika krūzi un piecēlās, it kā lai pastaigātu turp un atpakaļ Maksam aiz muguras. Izņēmis no kabatas cimdu, viņš uzvilka to labajā rokā. "Man vēl nepieciešams mazliet laika. Jāpadomā. Jāsaliek notikumi secībā, ja nu…"

"Pagaidīsim vēl vienu dienu." Makss atkal pasniedzās pēc pudeles. "Viena diena mums nekaitēs. Vispirms aiziesim pie policijas šefa Bērka, dabūsim viņu savā pusē."

"Vai tu domā, ka tas izdosies?" Viņa balss tagad skanēja klusāk, ar viegli slēptu uzjautrinājumu.

"Jā. Noteikti!"

"Manuprāt, izdosies tā." Viņš satvēra no aizmugures Maksa labo roku un iemiedza tajā revolveri. Ar kreiso sagrābis Maksu aiz kakla, pielika stobru viņam pie deniņiem. Senais draugs, negaidīti pārsteigts, rāvās atpakaļ un tvēra pēc gaisa. Viņš nospieda mēlīti.

Nelielajā telpā eksplozija bija ļoti skaļa. Viņam nodrebēja roka, tomēr viņš stingri noturēja Maksa ļengano pirkstu pie mēlītes. Nedrīkst aizmirst pirkstu nospiedumus un šaujampulvera nogulsnes, prāts skaidri teica priekšā. Viņš atlaida tvērienu, un Maksa galva noslīga uz galda, revolveris ar blīkšķi nokrita uz grīdas pie krēsla.

Uzmanīgi ar cimdoto roku viņš ieslēdza datoru un izlasīja, ko bija rakstījis, gaidot draugu.

Es nespēju ilgāk ar to sadzīvot. Viņa rēgs no pagātnes mani

vajā. Es lūdzu piedošanu par to, ko esmu nodarījis, visiem, kurus

sāpināju.

Piedodiet man.

Es nogalināju Patriku Galoveju. Tagad es pievienojos viņam

ellē

Maksvels Hobeikers.

Uzrakstīts vienkārši un skaidri. Atzinīgi pamājis ar galvu, viņš atstāja datoru ieslēgtu. Gaisma no ekrāna un galda lampas atstaroja asinis un pelēku vielu.

Viņš iebāza notraipīto cimdu plastmasas maisiņā un to savukārt jakas kabatā, pirms uzvilka to mugurā. Tad no otras kabatas izņēma citus cimdus, uzmauca galvā cepuri, aplika šalli un paņēma kafijas krūzi vienīgo priekšmetu, kuru bija aizskāris ar kailām rokām.

Vannasistabā viņš izlēja viskiju izlietnē un noskaloja ar ūdeni. Tad noslaucīja krūzi un aiznesa atpakaļ uz kabinetu.

Maksa acis skatījās uz viņu, un neviļus viņam rīklē sakāpa nelabums. Tomēr viņš to atvairīja, piespieda sevi palikt uz vietas un vēl neaiziet, pirms nav izpētījis katru sīkumu. Apmierināts, ka nekas nav palicis neievērots, viņš izgāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija ienācis, un devās prom pa šķērsielām, ar šalli aizsedzis seju un cepuri uzvilcis zemu pāri pierei drošības dēļ, ia nu kāds bezmiega mocītais blenztu pa logu.

Viņam virs galvas debesīs pletās ziemeļblāzma.

Viņš sev iestāstīja, ka ir ticis galā ar to, kas jāizdara. Tagad viss bija nokārtots.

Mājās viņš nomazgājās, lai noskalotu kordīta un asins smaku, ar kuru bija pievilcies, iedzēra vienu mēriņu viskija un noskatījās, kā vecais cimds sadeg kamīnā.

Nekas nepadarīts vairs nebija atlicis, un viņš varēja izmest no prāta visu, kas noticis.

Viņš gulēja ciešā nevainīga cilvēka miegā.

Trispadsmita nodaļa

Kerija piebrauca pie "Paspārnes" pa ceļam uz avīzes redakciju, lai paņemtu pāris sviestmaižu ar šķiņķi un olām. No rīta viņa pārsteigta un mazliet aizvainota atklāja, ka Makss jau ir aizgājis. Viņš gan reizēm mēdza aiziet uz redakciju vēlu vakaros un palikt tur pa nakti. Vai ļoti agri piecelties un nozust, pirms viņa un bērni bija pamodušies.

Tomēr citreiz viņš vismaz bija atstājis mīļu vai muļķīgu zīmīti.

Šorīt nebija nedz zīmītes, nedz atsaukšanās pa telefonu, kad viņa zvanīja uz redakciju.

Tas jau vairs neizskatījās pēc Maksa. Kaut gan Kerijai bija jāatzīst, ka pēdējo dienu laikā viņš uzvedās sev pavisam neraksturīgi. Arī tas Keriju sāka jau kaitināt.

Bija sagatavojams milzīgs sižets par Patrika Galoveja mirstīgo atlieku atrašanu. Līķa personība gan nebija vēl apstiprināta, Kerija sev atgādināja. Viņai ar vīru vajadzēja izlemt, kā pasniegt lasītājiem šo notikumu, cik daudz vietas veltīt tam pirmajā lapā, kā arī vai steigties uz Ankoridžu, kad līķis beidzot būs novests lejā.

Kerija jau bija izmeklējusies pa veciem fotoattēlu krājumiem un atlasījusi dažas Patrika Galoveja bildes. Tās viņa gribēja pielikt pie raksta.

Tāpat bija nepieciešamas fotogrāfijas ar trim zēniem, kuri viņu atrada. Kerija plānoja intervijas ar viņiem, īpaši ar vietējo pilsētnieku Stīvenu Vaizu. Kaut gan interviju vajadzēja uzticēt Maksam, viņam tās padevās labāk.

Pagaidām Makss nebija ielaidies šā temata apspriešanā. Kam tāds raksts vajadzīgs, viņš pat bija noteicis, kad Kerija uzsāka sarunu.

Bija pienācis laiks Maksam doties uz slimnīcu pārbaudīt veselības stāvokli. Viņam bija jutīgs kuņģis, kas sagādāja raizes, kad viņš neēda vai neizgulējās kā pienākas. Un Kerija nodomāja, ka viņš taču to nedara, kopš bija kļuvis zināms par Galoveju.

Iespējams, tas bija tāpēc, ka viņi bija vienaudži, Kerija sprieda, apstājoties pie "Lūnesijas" redakcijas. Vīrs bija mazliet pazinis Patriku. Kad Makss ieradās Lūnesijā, viņi pāris mēnešu pat bija draudzējušies, pirms Patriks… pazuda. Kamēr nebija zināmi visi fakti, labāk jālieto vārds pazuda.

Kerija vienīgi nesaprata, kāpēc viņai jācieš Maksa pusmūža depresijas dēļ vai kā nu to sauca.

Īstenībā viņa bija pazinusi Patriku ilgāk par Maksu, taču tāpēc, ka Pats nogalināts, viņa nekļuva neciešama. Viņai, protams, bija žēl Šarlīnes un Megas viņām arī būs jāsniedz intervijas -, Kerija gatavojās personiski izteikt abām līdzjūtību, cik vien drīz iespējams.

Taču galvenais tas bija notikums, kas jāapraksta. Viņai un Maksam tas bija jāizmeklē, jāatspoguļo avīzē. Ak dievs, šis notikums bija saistīts ar viņu pilsētu! Viņu rakstus par tādu gadījumu varēja izmantot visas ziņu aģentūras.

Kerija nolēma pati pieteikt vīru vizītē pie ārsta un tad pierunāt viņu, lai noteikti aiziet. Viņiem bija velnišķīgi daudz darāmā, Galoveja atrašana un Iditaroda. Mīļo stundiņ, februāris bija klāt, cik tad nu vairs tālu pirmais marts. Viņiem steigšus jāķeras pie darba, ja gribēja paveikt visu kā pienākas.

Kerijai bija jāsapurina Makss ja būs nepieciešams, viņa to panāks kaut vai ar kliegšanu.

Viņa izkāpa no automašīnas, paņemdama arī jau sataukotu pārtikas maisiņu, no kura plūda silta smarža, un nogrozīja galvu, ieraudzījusi atspīdam blāvu gaismu mājas pagalma puses istabas logā. Viņa varēja saderēt, ka Makss atkal aizmidzis pie rakstāmgalda.

"Labrīt, Kerija!"

"Labrīt, Džim!" Viņa apstājās uz ietves, lai aprunātos ar bārmeni Džimiju. "Kur tad tu šorīt tik agri?"

"Man jāiegādājas produkti." Viņš pamāja uz Stūra veikala pusi. "Laika prognozes vēsta, ka debesis turēšoties skaidras, tāpēc nolēmu doties uz ezeru, varbūt dabūšu kādu zivi." Viņš paskatījās uz apgaismoto redakcijas logu. "Vēl daži ir agri sākuši dienu."

"Tu taču zini, kāds ir Makss."

"Viņam ir talants saost jaunumus," Džimijs teica, piesitot pirkstu pie deguna. "Labrīt, profesor! Vai uz skolu?"

Džons apstājās, un nu jau viņi bija trīs.

"Jā. Nolēmu iet kājām, kamēr ir tāda iespēja. Radio ziņoja, ka kļūšot siltāks."

"Pavasaris tuvojas," teica Kerija. "Un manas brokastis atdziest. Iešu iekšā un raušu Maksu augšā no galda."

"Vai ir kaut kas jauns par Galoveju?" Džons viņai jautāja.

Kerija izņēma atslēgas.

"Visu jauno izlasīsi nākamajā numurā. Novēlu tev jauku dienu!"

Iegājusi iekšā, viņa iededza gaismu.

"Maks! Augšā!" Viņa satvēra maisiņu ar sviestmaizēm zobos, lai atbrīvotu rokas. Novilkusi mēteli, pakarināja to un sabāza cimdus vienā kabatā, bet cepuri otrā.

Aiz ieraduma viņa sabužināja pieplacinātos matus.

"Maks!" Kerija vēlreiz uzsauca, apstājoties pie sava galda, lai ieslēgtu datoru. "Atnesu brokastis! Novērtē manu labo sirdi, kaut arī tu pēdējā laikā uzvedies kā niķīgs lācis, kas sirgst ar aizcietējumiem."

Nolikusi maisiņu, viņa paņēma kafijas automāta stikla trauku un aiznesa uz vannasistabu piepildīt.

"Dabūsi sviestmaizes ar šķiņķi un olām. Nupat uz ielas satiku Kaulaino Džimiju un profesoru. Nu, profesoru es vispirms redzēju "Paspārnē", kur viņš pirms skolas ēda auzu pārslu biezputru. Pārmaiņas pēc izskatījās tāds paģirains. Man ienāca prātā, vai tik viņš tagad necer uz Šarlīni, pēc tam kad viņa uzzinājusi par sava mīļotā vīra nāvi. Nabaga muļķis."

Viņa pagatavoja kafiju un izņēma papīra šķīvjus un salvetes sviestmaizēm, klusu dungodama Eltona Džona dziesmiņu, kuru bija klausījusies automašīnā, kur mēdza ieslēgt savu iemīļoto rokmūzikas staciju.

"Maksvel Hobeiker, nesaprotu, kā es tevi paciešu. Ja tu vēl ilgi īgņosies, es sameklēšu kādu jaunāku, priecīgāku. Es tevi brīdinu."

Ar sviestmaižu šķīvi katrā rokā viņa devās uz Maksa mazo kabinetu.

"Bet, pirms es metos mežonīgā seksuālā dēkā ar divdesmitpiecgadīgu ērgli, es tevi aizvilkšu uz klīniku, kur…"

Kerija apstājās durvīs, viņas rokas nošļuka. Sviestmaizes ar plakšķi viens divi! nokrita uz grīdas. Cauri rēkoņai ausīs viņa sadzirdēja kliedzienus.

Neits dzēra otru rīta kafijas krūzi, vienlaikus būvējot lego pili kopā ar Džesi. Pirmo krūzi viņš bija dzēris pie Megas, un viņa domas joprojām kavējās galvenokārt pie viņas.

Šodien Megai bija paredzēts lidot uz ziemeļiem nogādāt turienes ļaudīm nepieciešamos krājumus un apstāties arī Fērbenksā, lai nopirktu savukārt šo to šejieniešiem. Viņa ņēma piecus procentus klāt pie preces cenas, par to klienti ietaupīja ceļu turp un atpakaļ uz kādu no pilsētām ziemā bieži tādi ceļojumi nemaz nebija iespējami -, un Mega viņu vietā iepirkās, transportēja un piegādāja preces.

Mega pastāstīja Neitam, ka viņa tādējādi iegūst mazus, bet stabilus ienākumus savā biznesā.

No rīta viņš bija arī apskatījis Megas kabinetu. Tas bija ieturēts tikpat stingrās līnijās un moderns kā viss pārējais viņas mājā, kas radīta ērtībām un praktiskumam.

Uz stabila rakstāmgalda stāvēja iespaidīgs, melns dators ar lielu, plakanu ekrānu. Ādas krēslā viņš iztēlojās sēžam Megu. Pie sienas bija vecmodīgs, liels pulkstenis un daudz zīmētu skiču melnos ietvaros.

Spīdīgā, sarkanā podā slējās kāds milzu augs ar garām, zaļām lapām, gluži kā mēlēm, plaukti bija sniega baltumā, un zvaigznes formas kristāla saules uztvērējs karājās ķēdē loga priekšā.

Neitam tas viss šķita vienlīdz praktiski un sievišķīgi.

Viņi neko neplānoja uz priekšu. Mega atvairīja jebkuru domu par nākotni, un Neits samierinājās. Viņam bija vajadzīgs laiks pārdomām, kas ar abiem notika patlaban un kā viņu attiecības izveidosies turpmāk.

Līdz šim viņam bija maz panākumu pie sievietēm. Varbūt ar Megu būs citādi? Vai arī tas bija tikai mirklīgs piedzīvojums, starpposms. Pēc tumšā, garā miega viņš pamazām modās. Kā lai viņš zina, vai tas, kas starp viņiem notiek, ir īsts? Un, ja ir īsts, vai paliekošs?

Vai viņš maz vēlas, lai abu attiecības tādas paliktu?

Pagaidām viņš deva priekšroku kafijas dzeršanai un spēlei kopā ar puisēnu, kas bija laimīgs viņa sabiedrībā.

"Jābūt tiltam," Džese teica. "Tādam, kas iet augšā un lejā."

"Paceļamam tiltam?" Neits koncentrēja uzmanību spēlei. "To mēs varam salikt. Mums vajadzēs makšķerauklu."

Zēns pacēla starojošu skatienu.

"Labi."

"Lūdzu, šef…"

Neits uztvēra Rozas sāpīgo grimasi, kad viņa nolika šķīvi viņam priekšā uz galda.

"Vai viss kārtībā?"

"Mugura mazliet stīva. Ar viņu man gāja tāpat." Viņa pabužināja dēla matu ērkuli.

"Varbūt vajadzētu aiziet pie ārsta."

"Man šodien ir medicīniskā pārbaude. Džese, ļauj šefam Bērkam paēst brokastis, kamēr siltas."

"Mums vajadzīga makšķeraukla tiltam."

Roza paturēja roku uz dēliņa galvas.

"Dabūsim."

Viņa paskatījās atpakaļ, jo durvīs parādījās Džimijs.

"Džim?"

"Policijas šef! Šef! Jums jānāk… Ātri! Redakcijā… Makss… Ak, mans Dievs!"

"Kas noticis?" Taču, to jautādams, Neits jau cēlās augšā. Džimija spokaini bālā seja un ieplestās, stiklainās acis liecināja, ka noticis kas ļoti slikts. Blakus mazais zēns pārsteigts vēroja Neitu, iepletis sārtās lūpiņas kā burtu O. "Pagaidi!"

Neits ātri paķēra jaku, satvēra vīra drebošo roku un vilka viņu ārā no "Paspārnes".

"Kas noticis?" viņš atkārtoja.

"Makss ir miris. Svētā debess! Viņš ir miris. Nošauts. Puse galvas puse galvas nost…"

Neits sapurināja Džimiju un paslēja augšup, jo vīra ceļi saļodzījās.

"Makss Hobeikers? Tu viņu atradi?"

"Jā. Nē. Jā, tas ir Makss. Kerija viņu atrada. Mēs dzirdējām viņu kliedzam. Viņa iegāja iekšā, profesors un es mēs stāvējām uz ielas un pļāpājām, bet Kerija sāka kliegt, it kā viņu kāds galinātu nost. Mēs ieskrējām iekšā un… un…"

Neits vilka viņu uz priekšu pa ielu.

"Vai tu kaut kam pieskāries?"

"Ko? Nezinu. Nē. Profesors lika iet jums pakaļ uz "Paspārni" un pateikt, kas noticis. Es tā arī darīju." Viņš elpoja īsi un aprauti, siekalas rīdams. "Es laikam vemšu."

"Nē, saņemies! Ej uz iecirkni pie Oto. Pastāsti to, ko tikko teici man, un lai Oto atnes man fotoaparātu, lietisko pierādījumu maisiņus, gumijas cimdus un nozieguma vietas lenti. Vārdu sakot, man vajag nozieguma vietas izmeklēšanas piederumus. Vai atcerēsies?"

"Es… jā. Es to izdarīšu. Tūlīt."

"Pats paliec iecirknī. Gaidi mani tur, aprunāsimies. Nevienam citam neko nesaki. Ej!"

Neits steidzās uz redakciju. Viņa smadzenēs iedarbinātais automātiskais režīms pavēlēja gādāt, lai nozieguma vieta tiktu saglabāta neskarta. Šobrīd, cik bija zināms, tur atradās divas civilpersonas, un tas neatbilda nekādai kārtībai.

Viņš atrāva durvis vaļā un ieraudzīja Džonu uz grīdas ceļos blakus raudošajai Kerijai. Džons bija palicis virsdrēbēs, tikai bez cimdiem, un spieda ūdens glāzi Kerijai pie lūpām. Viņa sejā, kas pauda neizsakāmu šoku, parādījās atvieglojums, tiklīdz viņš ieraudzīja Neitu.

"Paldies Dievam! Makss… Viņš ir tur."

"Paliec tepat! Lai Kerija arī paliek."

Neits gāja uz Maksa kabinetu. Viņš saoda nāvi. To vienmēr varēja saost. Nē, viņš sevi izlaboja, nav taisnība. Ledus alā, kur gaidīja Galovejs, nebija smakas. Daba bija parūpējusies, lai to nejustu.

Bet Maksa Hobeikera nāvi Neits saoda, pirms ieraudzīja viņu pašu. Pie durvīm bija nokritušas divas sviestmaizes ar ceptām olām un šķiņķi. Neits saoda arī tās.

Viņš nopētīja istabu, sākot no durvīm, līķa novietojumu, revolveri, brūci. Tā radīja iespaidu, ka notikusi pašnāvība. Taču Neits zināja, ka pirmais nozieguma vietas apskates iespaids bieži bija maldīgs.

Neits gāja iekšā istabā gar tās malu, ņemot vērā izšļakstīto asiņu pēdas uz krēsla, datora ekrāna, taustiņiem. Uz galda rēgojās vesela peļķe, kas bija pilējusi uz grīdas, līdz nāve apturēja sirdi.

Neits ievēroja apdegumus no šaujampulvera. Divdesmit otrā kalibra ieroča stobrs droši vien bija pielikts tieši pie deniņiem. Lode bija atstājusi relatīvi mazu caurumu, tikusi smadzenēs un tās izārdījusi. Makss droši vien bija tūlīt pat pagalam.

Pamanījis ekrānsaudzētājā krāsu švīkas, Neits izņēma no kabatas pildspalvu un piespieda ar tās galu "peli".

Ekrānā parādījās vēstule. To lasot, Neita acis samiedzās, un tādām pašām samiegtām acīm viņš palūkojās lejup uz tā cilvēka līķi, kurš apgalvoja, ka nogalinājis Patriku Galoveju.

Neits piegāja pie durvīm un deva zīmi Oto, lai pagaida, kad policists gribēja steigties viņam klāt. Neits piegāja pie Kerijas un, tāpat kā Džons, noslīga ceļos viņai blakus.

"Kerija…"

"Makss! Makss!" Viņa pavērās pretī ar piesārtušām, baiļu pārpilnām acīm. "Makss ir miris. Kas…"

"Jā. Man ļoti žēl." Viņš saņēma Kerijas rokas savējās. "Es tagad parūpēšos par viņu. Lūdzu, ejiet uz iecirkni un pagaidiet mani tur."

"Bet Makss? Es nevaru pamest Maksu."

"Atstājiet viņu manā ziņā. Es visu nokārtošu. Džons jums palīdzēs saģērbties. Viņš un Oto aizvedīs jūs uz iecirkni. Gaidiet mani tur."

Kerija neizpratnē lūkojās uz viņu ar šausmu pilnu skatienu.

"Man būs jāgaida…"

"Jā." Viņa darīs, kas likts. Šoka un baiļu iespaidā viņa paklausīs. Uz kādu brīdi. "Oto!"

Policists piecēlās un piegāja pie Maksa kabineta.

"Svētā debess," Oto nočukstēja.

"Aizved viņus abus uz iecirkni. Vai Džimijs vēl ir tur?"

"Jā." Oto skaļi norīstījās. "Apžēliņ, šef!"

"Lai viņi paliek iecirknī, bet katrs par sevi. Pagaidām liec Pīčai pasēdēt pie Kerijas. Nekavējoties izsauc Pīteru uz šejieni."

"Bet es jau esmu šeit. Pīters var aizvest viņus uz iecirkni, kamēr…"

"Tev jāsāk pierakstīt liecības. Tev tas izdodas labāk par Pīteru. Sāc ar Džimiju. Man vajadzīgs arī ārsts. Sazinies ar Kenu, saki, lai brauc šurp. Lai viņu kāds aizstāj klīnikā. Nedrīkst pieļaut kaut mazāko kļūdu, un jāgādā, lai neviens neko neuzzina, kamēr nozieguma vieta nav noslēgta un nav saņemtas liecības. Ieraksti tās magnetofonā. Uzrādot laiku un datumu. Lai viņi tur sēž līdz manai atnākšanai, turklāt katrs savā telpā. Skaidrs?"

"Jā." Oto nobraucīja plaukstu gar muti. "Kāpēc Maksam vajadzēja sevi nogalināt? Tā taču ir pašnāvība, vai ne tā?"

"Izmeklēsim nozieguma vietu un nopratināsim lieciniekus, Oto. Rīkosimies soli pa solim."

Palicis viens, Neits paņēma Oto atnesto fotoaparātu. Viņš izlietoja vienu filmiņu, ielika otru un izfotografēja arī to.

Tad viņš pierakstīja piezīmju grāmatiņā visu sīkumos. Gan to, ka sētaspuses durvis nebija aizslēgtas, revolvera marku, kalibru, vārdu pa vārdam tekstu no ekrāna. Aptuveni uzskicēja istabu, ķermeņa novietojumu, ieroci, lampu, viskija pudeli un vienīgo krūzi.

Ar cimdiem rokā viņš patlaban bija paņēmis pudeli un ostīja to un krūzi, kad ienāca Pīters.

"Paņem lenti, Pīter! Aizzīmogo ārdurvis priekšpusē un sētaspusē."

"Es nācu, tiklīdz varēju…" Pīters, stāvēdams pie durvīm, aprāvās.

Viņa sejas āda ieguva zaļganu nokrāsu, un Neits viņam strupi uzsauca:

"Nesāc te vemt! Ja tev ir nelabi, ej ārā un paņem lenti līdzi."

Pīters saliecies aizgriezās un, skatīdamies sienā, dziļi elpoja caur muti.

"Oto pateica, ka Makss izdarījis pašnāvību, bet es nevarēju iedomāties…"

"Nāves cēlonis nav noteikts. Ir tikai nāves fakts. Šobrīd gādā, lai nozieguma vieta tiktu noslēgta. Iekšā drīkst ienākt tikai ārsts. Skaidrs?"

"Jā, ser." Pīters izņēma dzelteno lenti no kastes, kuru Oto bija viņam sagatavojis, un izstreipuļoja laukā.

"Štata policisti ilgosies tevi redzēt, Maks," Neits nomurmināja. "Rādās, ka tu viņiem esi pasniedzis uz paplātes Galoveja slepkavības atrisinājumu. Iespējams, ka tā ir. Taču es īpaši neticu viegliem atrisinājumiem."

Tāpat ar gumijas cimdiem rokās viņš piezvanīja seržantam Kobenam uz Ankoridžu.

"Es neatstāšu līķi te, gaidīdams, kamēr jums būs laiks atlidot no Ankoridžas," Neits paziņoja pēc tam, kad bija izklāstījis notikušā apstākļus. "Jūs zināt, ka esmu profesionālis. Esmu nodrošinājis nozieguma vietas neaizskaramību, pierakstījis nepieciešamo, izsaucis ārstu. Es vācu lietiskos pierādījumus un gādāšu, lai līķi aizved uz klīniku. Kad ieradīsieties, jums būs viss sagatavots."

Pie durvīm parādījās Kens Dārbijs, un Neits ar mājienu aicināja viņu iekšā.

"No jums es gaidu līdzvērtīgu sadarbību attiecībā uz Galoveja lietas izmeklēšanu. Šī ir mana pilsēta, seržant. Mēs abi vēlamies atrast slepkavu, tā ka mums būs jāvienojas. Es jūs gaidīšu."

Viņš nolika klausuli.

"Nāciet apskatīt līķi. Vai varēsiet noteikt aptuvenu nāves iestāšanās laiku?"

"Tātad tā ir taisnība. Makss ir miris." Kens pabāza pirkstus zem brillēm un piespieda pie acīm. "Nekad vēl neesmu to darījis, bet aptuvenu laiku es jums nosaukšu."

"Ar to pietiks. Uzvelciet tos." Neits pasniedza viņam gumijas cimdus. "Skats nav patīkams," viņš piemetināja.

Kens bridi stāvēja, lai atgūtos.

"Manā praksē ir bijuši sašauti pacienti. Bet nekas līdzīgs šim gadījumam, turklāt upuris ir pazīstams cilvēks. Kāpēc viņš to sev nodarījis? Ziemas mēdz nomākt cilvēkus, bet viņš taču jau sen šeit dzīvo. Viņš arī necieta no depresijas. Kerija man to būtu pateikusi vai arī es pats pamanītu." Kens vērīgi uzlūkoja Neitu.

"Es nekad neesmu apsvēris domu par pašnāvību. Tā prasa pārāk lielu piepūli. Ja mainīšu viedokli, jūs to uzzināsiet pirmais."

"Vai pēdējā laikā jūtaties labāk?"

"Nu jau vairākas dienas. Vai esat gatavs?"

Kens iztaisnoja plecus.

"Jā, paldies!" Viņš spēra soli tuvāk slieksnim. "Vai drīkstu viņam pieskarties? Izkustināt no vietas?"

Neits jau bija nofotografējis mirušo, tāpēc viņš tikai pamāja.

Kens pieliecies pacēla Maksa roku un paspaidīja tās ādu.

"Konkrētāku atbildi varēšu dot, kad dabūsim viņu uz klīniku, izģērbsim un izdarīsim rūpīgu apskati."

"Gan jau to paspēsiet. Tagad nosakiet aptuvenu laiku."

"Cik nu atceros no studiju gados iemācītā, ņemot vērā istabas temperatūru, es teiktu, ka nāve iestājusies pirms astoņām vai divpadsmit stundām. Ļoti aptuvens vērtējums, Neit."

"Tatad tas noticis starp deviņiem vakarā un vieniem naktī. Pagaidām ar to pietiks. Salīdzināšu šo faktu ar Kerijas liecību. Pīteram jāatved maiss, kur ielikt līķi. Novietojiet viņu drošībā un aukstumā."

"Mums ir pagaidu morgs, kad nomirst cilvēks."

"Ar to pietiks. Ne ar vienu neapspriedieties. Lai viņš tur paliek apsegts, līdz eš ieradīšos."

Neits uzmanīja Maksa mirstīgo atlieku aizvešanu, pēc tam izdrukāja pirmsnāves zīmīti no datora. Tad aizslēdza durvis un devās uz iecirkni.

Viņš jau bija to sasniedzis, kad viņu panāca Hopa.

"Man jāzina, kas šeit, pie velna, notiek!"

"Es pats to vēl tikai noskaidroju. Varu pavēstīt vienīgi to, ka Makss Hobeikers atrasts miris redakcijā pie rakstāmgalda ar cauršautu galvu. Iespējams, ka tā ir pašnāvība."

"Ak, Dievs! Velns un elle! Iespējams?" Hopa ātri tipināja Neitam blakus, lai tiktu līdzi, un saķēra viņu aiz piedurknes, kad viņš aizgāja soli priekšā. "Kā tu to izskaidro? Vai tu domā, ka viņš ir noslepkavots?"

"Es to neteicu. Es izdaru izmeklēšanu, Hopa. Štata policija ir informēta un ieradīsies pēc pāris stundām. Kad uzzināšu ko jaunu, noteikti atklāšu arī jums. Pagaidām ļaujiet man izpildīt savus pienākumus." Viņš atrāva iecirkņa durvis. Un aizcirta tās ciet Hopai acu priekšā.

Vējtverī Neits novilka biezās drēbes un vienlaikus centās izvēdināt galvu. Saule jau bija augstu pacēlusies un debesis skaidras, kā bija solīts laika prognozē.

Šodien no kalna tiks novests Galovejs. Varbūt atlidos pakaļ arī viņa slepkavam. Taisnībai taču jāuzvar.

Neits atvēra iekšējās durvis un ieraudzīja Džonu sēžam uz krēsla ar grāmatu rokā. Šoreiz tā bija "Okeāna dzelmē" mīkstos vākos. Džons piecēlās un iebāza grāmatu aizmugurējā kabatā, nevis nolika uz krēsla.

"Pīča ar Keriju ir jūsu kabinetā. Oto runā ar Džimu kamerā. Ieslēgušies nav," viņš ātri piemetināja, tad nopūtās. "Galva griežas riņķī."

"Vai Oto paņēma no jums liecību?"

"Jā. Nav jau daudz sakāmā. Izgājis no "Paspārnes", lēnā solī devos uz skolu. Pa ceļam satiku Džimu un Keriju, kādu brītiņu papļāpājām. Kerijai bija līdzi papīra maisiņš ar brokastīm. Maksa kabinetā dega gaisma. Pa logiem varēja redzēt atspīdumu no tā mājas viņā pusē. Kerija iegāja, bet mēs ar Džimu vēl palikām runājamies. Viņš stāstīja, ka gribot iegādāties ēsmu. Taisoties uz bļitkošanu. Viņam reizēm patīk mani pavilkt uz zoba par to, ka es nedz medīju, nedz makšķerēju."

Džons pakasīja zodu kreisajā pusē, it kā tas niezētu.

"Tad Kerija sāka kliegt. Mēs ieskrējām iekšā un ieraudzījām viņu. Maksu."

Viņš aizvēra acis un dziļi ievilka elpu.

"Atvainojiet! Pirmo reizi redzēju līķi tā… nesagatavotu."

"Nekas, nesteidzieties, stāstiet lēnām."

"Es… jā, es atvilku Keriju no durvīm. Ko vēl es varēju iesākt? Parāvu viņu atpakaļ un uzsaucu Džimam: "Šefs ir "Paspārnē". Ej dabū viņu rokā." Kerija bija histērijā. Es viņu apsēdināju un savaldīju, jo viņa gribēja tikt iekšā pie Maksa. Iedevu padzerties ūdeni, un tad jau nācāt jūs. Tas arī ir viss."

"Vai kāds no jums iegāja Maksa kabinetā?"

"Nē. Nu, Kerija bija spērusi soli pāri slieksnim. Ar papīra šķīvjiem rokās. Kad viņa sāka kliegt, sviestmaizes nokritušas uz grīdas."

"Cik ilgs laiks pagāja starp brīdi, kad izdzirdējāt kliegšanu un kad piesteidzāties pie viņas?"

"Nu, puse minūtes, ne vairāk. Neit, viņa kliedza, it kā viņu rautu gabalos. Mēs reaģējām momentāni. Nekavējoties skrējām iekšā. Varbūt pat ātrāk par trīsdesmit sekundēm."

"Skaidrs. Iespējams, ka man būs jums vēl kas jājautā, un šurp lido štata policists, kurš arī meklēs jūs rokās. Parūpējieties, lai zinām, kur jūs būsiet. Un pagaidām nevienam neko nestāstiet. Es nevaru to pieprasīt, tomēr ļoti ceru, ka klusēsiet."

"Es iešu uz skolu." Viņš izklaidīgi pavērās pulkstenī. "Es jau kavēju, bet darbs palīdzēs man atvairīt domas. Būšu skolā gandrīz visu dienu."

"Paldies par palīdzību."

"Viņš vienmēr šķita tāds miermīlīgs," Džons vēl piemetināja, ņemot rokā jaku. "Es teiktu labdabīgs. Mūžam meklēja kādu vietējo sensāciju. Baumas, tračus, dzimšanas un nāves dienas. Manuprāt, viņš bija ar dzīvi apmierināts vīrs, pašam sava avīze, bērni, ģimene."

"Reizēm ārējais iespaids ir maldīgs."

"Par to nav šaubu."

Džons aizgāja, un Neits pats iztaujāja arī Džimiju, salīdzinādams viņa liecību ar Džona teikto. Atlaiduši Džimiju mājās, abi policisti apsēdās kamerā uz lāviņas.

"Aizsūtīju Pīteru uz klīniku. Lai viņš pagaidām paliek tur. Skats ar līķi viņu stipri iespaidoja, un es viņu sapurināju diezgan skarbi. Tu sāc vākt pierādījumus. Iztaujā ļaudis, kas dzīvo redakcijai kaimiņos. Vai kāds pagājušo nakti nav dzirdējis šāvienu. Aptuvenais laiks ir no deviņiem vakarā līdz vieniem pēc pusnakts. Jāizpēta, vai kāds redzējis Maksu vai vēl kādu redakcijas tuvumā. Kad, kur, kuru. Vai nav dzirdējuši balsis, piebraucam mašīnu, vai vispār kaut ko manījuši, man jāzina katrs sīkums."

"Kā ar štata policiju?"

"Lidos šurp."

Oto sejā parādījās stūrgalvīgas rievas.

"Manuprāt, tas nav pareizi."

"Ir vai nav mēs to nevaram izlemt. Lai Pīters vēl stundu atjēdzas un tad nāk tev palīgā vākt liecības. Dakterim Kenam var uzticēt līķa sargāšanu. Vai tu runāji ar Keriju?"

"Centos. Necik daudz neizvilku."

"Tas nekas. Es tūlīt ieiešu pie viņas." Neits piecēlās. "Oto, vai Makss pazina Patriku Galoveju?"

"Nezinu." Viņš sarauca pieri. "Noteikti pazina. Grūti atcerēties tik senu laiku. Tomēr jā, Makss te ieradās vasaru agrāk pirms Pata pazušanas. Noslepkavošanas," viņš sevi izlaboja. "Makss bija strādājis avīzē Ankoridžā, tad nolēmis uzsākt savu personisko, mazo biznesu pie mums. Tā tas bija."

"Labi. Un nu ķeries pie liecību un pierādījumu vākšanas."

Aiz sava kabineta durvīm viņš izdzirdēja tādu kā dziedāšanu, pareizāk sakot, dungošanu. Vai miega dziesmiņu, ar kuru ieaijā bērnu. Atvēris durvis, viņš ieraudzīja Keriju, ietinušos segā, guļam uz grīdas, viņas galva bija Pīčai klēpī. Pīča glaudīja viņai matus un klusi dziedāja.

Neiram ienākot, Pīča pacēla skatienu.

"Tas ir viss, kā es varēju palīdzēt," viņa čukstēja. "Nabadzīte, viņa pilnīgi sabruka. Tagad viņa guļ. Atradu "Xanax" tableti tavā galda atvilktnē. Iedevu viņai pusīti."

Neitam nācās apvaldīt nelielu iekšējo apjukumu.

"Man ar viņu jārunā."

"Ļoti negribas modināt. Tagad gan viņai vajadzētu būt mierīgākai nekā tobrīd, kad Oto centās viņai ko jautāt. Vai man palikt tepat?"

"Nē, bet nekur tālu arī neaizejiet."

Neits apsēdās uz grīdas, un Pīča satvēra viņu aiz elkoņa locītavas.

"Tu pats saproti, ka pret viņu jāizturas ar maigumu. Es zinu, ka tu to spēj. Tomēr…" Viņa aprāvās un noglāstīja Kerijas vaigu. "Kerija? Mīļumiņ, mosties nu…"

Kerija atvēra acis viņas skatiens bija apmiglots, neskaidrs.

"Kas noticis?"

"Neits grib ar tevi runāt, mīlulīt. Vai vari piecelties?"

"Nesaprotu." Viņa izberzēja acis gluži kā bērns. "Es sapņoju…" Kerija pievērsa skatienu Neitam, un pēkšņi viņas acīs saskrēja asaras. "Tas nav sapnis. Makss… Mans Makss!" Viņai aizlūza balss, un Neits saņēma viņas roku.

"Piedodiet, Kerija! Es saprotu, cik jums ir smagi, un man ir ļoti žēl. Vai atnest padzerties? Kaut ko citu?"

"Nē. Nē. Neko." Viņa paslējās augšup un paslēpa seju rokās. "Nekas."

Neits palīdzēja Pīčai piecelties.

"Es būšu tepat ārpusē, ja esmu vajadzīga," viņa piekodi nāja un izgāja no kabineta, klusi aiz sevis aizverot durvis.

"Vai vēlaties apsēsties uz krēsla?"

"Man rādās, ka es sapņoju. Galva lidinās."

Neits nosprieda, ka paliks pats arī turpat uz grīdas viņai blakus.

"Kerija, man jums kas jājautā. Paskatieties uz mani. Cikos vakar vakarā Makss izgāja no mājas?"

"Nezinu. Es pat nezināju, ka viņš nakti pavadījis ārpus mājas. No rīta pamodusies to atklāju un apvainojos uz viņu. Parasti viņš atstāj uz spilvena zīmīti, ja paliek redakcijā vēlu strādāt vai agri aiziet."

"Kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?"

"Es redzēju… šorīt… redzēju…"

"Nē." Neits saņēma viņas roku, atvairot ainu, kas radās Kerijas iztēlē. "Pirms tam. Vai viņš paēda vakariņas?"

"Jā. Mēs ēdām čilli. Makss tos pagatavoja. Viņš lepojas ar čilli recepti. Vakariņojām visi kopā."

"Un ko darījāt pēc tam?"

"Skatījāmies televīzijas pārraidi, pareizāk sakot, es skatījos. Bērni drīz vien nozuda, Stella sāka pļāpāt pa telefonu ar draudzeni, Alekss piesēdās pie datora. Makss gan bija tāds nemierīgs. Grasījās lasīt grāmatu, tad to nometa uz plaukta. Es jautāju, kas viņam kaiš, bet viņš tikai neiecietīgi kaut ko atcirta."

Vientuļa asara noritēja Kerijai pār vaigu.

"Viņš atcirta, ka viņam esot kaut kas jāizdomā, vai es nevarot viņu likt mierā vismaz uz piecām minūtēm. Mēs gandrīz sastrīdējāmies. Vēlāk, kad bērni aizgāja gulēt, viņš man lūdza piedošanu. Viņu kaut kas nomāca. Bet es turpināju dusmoties un necentos izdibināt, par ko viņš errojas. Tā arī nenoskaidrojām līdz galam…"

"Cikos jūs gājāt gulēt?"

"Ap pus vienpadsmitiem. Nē, ne gluži. Es gāju gulēt viena, bet Makss nopurpināja kaut ko par CNN skatīšanos vai ko tamlīdzīgu. Es pukodamās nepievērsu uzmanību viņa teiktajam. Noskaitusies ātri devos pie miera bez viņa, un cauri. Tagad viņš ir miris."

"Tātad pusvienpadsmitos viņš vēl bija mājās. Vai dzirdējāt, kā viņš aiziet prom?"

"Tiklīdz ielikos gultā, tūlīt aizmigu. Kad šorīt pamodos, sapratu, ka viņš vispār nav nācis gulēt. Makss vienmēr nospārda palagu pie kājām. Mani tas padara vai traku. Es nospriedu, ka viņš īgņodamies snaudis uz dīvāna un tur ari palicis visu nakti, taču nē. Aizvedu bērnus pie Džinijas. Tagad viņi jāgādā atpakaļ. Ak, Dievs… Ak, Dievs, bērni!"

"Neuztraucieties. Par viņiem parūpēsies. Es jūs visus aizvedīšu mājās, kad beigsim sarunu. Tātad jūs braucāt uz pilsētu."

"Es apņēmos viņam piedot. Uz Maksu nevar ilgi dusmoties. Nolēmu viņu pierakstīt pie ārsta uz pārbaudi. Pēdējo dienu laikā viņš bija tāds varētu teikt, ne cepts, ne vārīts. "Paspārnē" paņēmu mums brokastīm sviestmaizes un braucu uz redakciju. Parunājos ar Džimu un Džonu, gāju iekšā un ieraudzīju viņu. Maksu. Kurš Maksam to nodarījis?"

"Kerija, vai viņš mēdza atstāt neaizslēgtas sētaspuses durvis?"

"Parasti jā. Makss neuzskatīja par vajadzīgu tās slēgt ciet. Viņš mēdza teikt, ka neesot vērts. Ja kāds ļoti gribētu tikt iekšā, izspertu durvis ar kāju."

"Vai viņam piederēja ierocis?"

"Kā nu ne. Vairāki. Te katram tādi ir."

"Vai divdesmit otrā kalibra brauniņš?"

"Jā. Jā. Man jātiek pie bērniem."

"Tūlīt. Kur viņš glabāja revolveri?"

"To? Mašīnā cimdu nodalījumā. Viņam patika šaudīt mērķī. Reizēm pa ceļam no darba mājup viņš šāva uz konservu kārbām. Viņš teica, ka tad labāk raisoties domas par jaunu rakstu."

"Vai viņš kādreiz ir pieminējis Patriku Galoveju?"

"Protams! Pēdējās dienās Patrika Galoveja vārds ir visu mutēs."

"Vai viņš pieminēja konkrēti sevi un Galoveju?"

"Kādēļ gan? Viņi iepazinās īsi pirms tam, kad Galovejs pazuda."

Neits prātā izsvēra varbūtības. Kerija bija Maksa tuvākais cilvēks, un viņai pienācās zināt. Kaut vai tūlīt.

"Datorā bija rakstīta vēstule."

Kerija notrausa asaras.

"Kāda vēstule?"

Neits piecēlās un paņēma mapi, kuru bija ielicis galdā.

"Es jums iedošu to izlasīt. Saņemieties, Kerija, tas nebūs viegli."

"Es to nekavējoties gribu redzēt."

Neits pasniedza viņai papīra lapu un gaidīja. Viņš redzēja, kā nedaudz sārtumu atguvusi seja atkal nobāla. Toties acis kļuva nevis blāvas, bet iedegās.

"Kādas muļķības! Neprāts! Meli!" Kā to pierādīdama, viņa pielēca kājās un saplēsa lapu driskās. "Kādi briesmīgi meli, kaunieties! Mans Makss nekad mūžā nedarītu nevienam pāri. Kā jūs uzdrošināties apgalvot, ka viņš kādu nogalinājis un pēc tam pats sevi!"

"Es jums tikai parādīju, kas bija datorā."

"Un es jums saku, ka tie ir meli. Mans vīrs ir noslepkavots, un jūsu darbs ir meklēt vainīgo. Tas, kurš nošāva manu Maksu, tas ari to ir uzrakstījis, un, ja jūs kaut uz mirkli ticat šiem meliem, tad ejiet ellē!"

Kerija izskrēja no kabineta, un ārpusē atskanēja viņas aizlauztās raudas.

Neits klusi izgāja ārā un ieraudzīja Keriju Pīčas rokās.

"Parūpējieties, lai viņa un bērni tiek mājās," viņš rāmi lika un iegāja atpakaļ kabinetā.

Brīdi viņš tur stāvēja un skatījās uz papīra strēmelēm, kuras Kerija bija nometusi zemē.

Četrpadsmita nodaļa

Hopas kabinets atradās rātsnamā. Tas bija mazītiņš gluži kā pieliekamais un piekravāts arī apmēram tāpat, tomēr Neits vēlējās tikties ar pilsētas galvu oficiālā gaisotnē, tātad sarunai bija jānotiek tur.

Hopa bija uzkrāsojusies, ģērbusies tumšā kostīmā, tātad arī viņa uztvēra Neita vizīti kā divu amatpersonu tikšanos.

"Labdien, policijas šef Bērk!" Vārdi skanēja kā īsi dūrieni un mājiens ar roku uz krēslu strups un kareivīgs.

Uz galda krūzē smaržoja svaigi uzvārīta kafija, arī Hopai aiz muguras uz plaukta stāvēja kanna ar to. Neitam tā netika piedāvāta.

"Atvainojiet, ka šorīt tik nelaipni izturējos," viņš iesāka, "bet jūs gadījāties man ceļā neīstajā laikā."

"Man tev jāatgādina, ka tu esi mans padotais."

"Es strādāju šīs pilsētiņas iedzīvotāju labā. Viens no pilsētniekiem guļ mūsu pagaidu morgā. Tātad man galvenokārt jāpievērš uzmanība viņam. Nevis jums."

Spilgti sarkani nokrāsotās lūpas sakniebās. Neits izdzirdēja, kā Hopa nošņācās, tad lēnām ievelk elpu.

"Lai būtu kā būdams, es esmu mūsu pilsētas galva, tātad arī es rūpējos par mūsu iedzīvotājiem. Man nav jāklausās baumas un jācieš nievājoša attieksme."

"Lai būtu kā būdams, mani gaidīja darbs. Protams, es gatavojos iesniegt jums atskaiti par paveikto. Tieši to tagad esmu ieradies darīt."

"Man nepatīk tava vīzdegunība."

"Tapat kā man jūsējā."

Nu gan Hopai atvērās mute un acis iedzalkstījās.

"Acīmredzot māte tev nav iemācījusi izturēties ar cieņu pret vecākiem cilvēkiem."

"Laikam viņai tas nebūs izdevies. Es jau arī viņai nemaz nepatīku."

Hopa pabungoja ar pirkstiem pa galdu nagi viņai bija īsi, nelakoti un nepiestāvēja sarkanajām lūpām un lietišķajam kostīmam.

"Vai tu zini, kas mani šobrīd sanikno visvairāk?"

"Es klausos."

"Tas, ka nespēju uz tevi ilgi dusmoties. Man vieglāk būtu tā kārtīgi izlamāties. Tomēr es piekrītu tavam viedoklim, ka pilsētas iedzīvotāju vajadzības ir pirmajā vietā. Par to es tevi cienu. Makss bija mans draugs, Igneisij. Labs draugs. Es esmu ļoti satraukusies."

"Es saprotu. Piedodiet, ka neizturējos…"

"Iejūtīgi, pieklājīgi, saprotoši?"

"Piekrītu."

"Labi, turpināsim sarunu." Viņa izņēma salveti un sparīgi izšņauca degunu. "Ielej sev kafiju un izstāsti, kas noticis!"

"Paldies, bet esmu jau izdzēris vismaz galonu. Liekot pa gabaliņam kopā visu, ko esmu uzzinājis, noskaidroju, ka Makss vakar vakarā izgājis ap pusvienpadsmitiem no mājām. Pirms tam sastrīdējies ar sievu ne pārāk nopietni, taču viņa apgalvo, ka Makss pēdējās dienās bijis nervozs. Viņa to saista ar laiku, kad parādījās ziņa par Patrika Galoveja mirstīgo atlieku atrašanu."

Hopas piere saraucās; rievas ap muti padziļinājās.

"Kāpēc tā, es nesaprotu. Vai viņi vispār bija tādi draugi es vismaz neatceros. Viņi gluži labi sapratās, bet Pats jau drīz vien pazuda."

"Pagaidām man nav liecību, ka Makss kaut kur apstājies, pirms iegāja redakcijā. Ja ārsts pareizi noteicis laiku, nezināma persona, personas vai Makss pats kaut kad pirms pulksten vieniem naktī pielicis revolveri viņam pie deniņiem labajā pusē un izšāvis."

"Kam gan…" Hopa aprāvās un pamāja. "Atvaino! Turpini."

"Pēc nozieguma vietas apskates es secinu, ka mirušais tobrīd sēdēja pie galda. Sētaspuses durvis bija vaļā, un, kā Kerija man paskaidroja, tās parasti nav slēgtas ciet. Dators bija ieslēgts, galda lampa iedegta. Uz galda atradās gandrīz līdz pusei izdzerta "Paddy's" pudele un kafijas krūze, kurā bija mazliet viskija. Šķidrumu pārbaudīs, bet pagaidām es nekonstatēju neko aizdomīgu."

"Ak kungs! Es viņu redzēju vēl vakar no rīta."

"Vai viņš jums likās nervozs?"

"Nezinu. Es tam īpaši nepievērsu uzmanību." Hopa piespieda pirkstu galus pie deguna un brīdi paturēja. "Ja tā padomāju, viņš likās tāds kā izklaidīgs. Tomēr es nespēju iztēloties, kāpēc viņam būtu sev tas jānodara. Laulības dzīve abiem ar Keriju bija laba. Bērni nedeva iemeslu raizēm vairāk kā citi viņu vecumā. Maksam patika avīzes vadīšana. Varbūt viņš bija slims? Vai atklājis, ka viņam ir vēzis, un nolēmis izbeigt dzīvi?"

"Pēdējā pārbaude klīnikā apliecina, ka viņš bijis pilnīgi vesels. Pirms sešiem mēnešiem. Notikuma vietā atrastais ierocis pieder viņam, tas reģistrēts uz viņa vārda. Pēc sievas vārdiem, tieši to viņš mēdzis turēt mašīnā cimdu nodalījumā. Ar to viņš šāvis mērķī. Nav nekādu pazīmju par pretošanos."

"Nabaga Makss…" Hopa paķēra nākamo salveti, bet neizmantoja, tikai turēja dūrē. "Kas iedzinis viņu nāvē, kā vārdā viņš to nodarījis ne tikai sev, bet ģimenei?"

"Datorā palikusi zīmīte. Tajā apgalvots, ka viņš nogalinājis Patriku Galoveju."

"Ko?" Paceltā kafijas krūze ar blīkšķi tika atlikta atpakaļ. "Igneisij, tas ir neprāts! Makss? Nē, tas ir neprāts."

"Viņš kādreiz nodarbojies ar alpīnismu, vai ne? Pirms piecpadsmit sešpadsmit gadiem?"

"Jā. Jā! Bet puse pilsētas iedzīvotāju vai nu kāpa, vai kāpj kalnos." Hopa uzlika plaukstas uz galda. "Es neticu, ka Makss būtu slepkava."

"Jūs bijāt gatava noticēt, ka viņš izdarījis pašnāvību."

"Tāpēc ka viņš ir miris. Viss dzirdētais par to liecina. Bet slepkavība… Tas nav iespējams."

"Pārbaude apliecinās, ka šauts no divdesmit otrā kalibra ieroča. Pirkstu nospiedumi, šaujampulvera pēdas. Manuprāt, pārbaude apstiprinās pašnāvību, un ļoti iespējams, ka izmeklēšana oficiāli tā ari izbeigsies tāpat kā tiks slēgta Galoveja slepkavības lieta."

"Es tam neticu."

"Bet es jums saku, ka mani nepārliecina šie pierādījumi."

"Igneisij!" Hopa piespieda roku pie deniņiem. "Es esmu neizpratnē."

"Vai nav pārāk gludi? Datorā atstāta vēstule? Jebkurš var uzsist pa taustiņiem. Ak tad vainas apziņa liek viņam izdarīt pašnāvību pēc tik daudziem gadiem? Nu, līdz šim viņš dzīvojis pavisam mierīgi. Kerija apgalvoja, ka parasti viņš atstājis uz spilvena zīmīti, kad devies strādāt vēlu vakarā vai agri no rīta. Cilvēks, kurš parasti tā dara, tagad, pirms pašnāvības, neuzraksta sievai personiski ne vārda?"

"Tu gribi teikt…"

"Ja zināms, kur atrodas revolveris, to var viegli izzagt. Aukstasinīgam, pašpārliecinātam cilvēkam nav grūti organizēt pašnāvības imitāciju."

"Tu domā… vai dieniņ, tu domā, ka Makss ir noslepkavots?"

"Es to neapgalvoju. Tomēr es neticu virspusējam iespaidam. Ja nolems, ka tā ir pašnāvība un Galoveja lietas izmeklēšanu izbeigs, bet es nebūšu pārliecināts par patiesības atklāšanu, es nelikšos mierā. Jūs man maksājat, tātad jums jāzina, ka tērēšu savu darbalaiku it kā bezcerīgā pasākumā."

Hopa skatījās uz viņu, tad skaļi, gari ievilka elpu.

"Kā es tev varu palīdzēt?"

Seržants Rolands Kobens Neitam atstāja iespaidu, ka viņš ir kārtīgs policists ar pietiekami lielu pieredzi. Viņš bija apmēram sešas pēdas garš, smagnējs, ar noguruma pēdām zem acīm. Gaišie mati bija īsi apgriezti, zābaki spīdīgi nospodrināti, un mutē košļājamā gumija ar ķiršu garšu.

Viņš bija paņēmis līdzi divus palīgus, kuri centīgi pārmeklēja Maksa kabinetu, kamēr Kobens pētīja Neita uzņemtās fotogrāfijas.

"Kurš te bijis kopš līķa atrašanas?"

"Es, pilsētas ārsts un viens no policistiem. Es vispirms visu nofotografēju, atzīmēju, kur līķis atradās, savācu pierādījumus. Visi strādāja ar cimdiem. Notikuma vieta nav aizskarta, seržant."

Kobeins nopētīja tauku plankumus uz paklāja durvju iekšpusē. Neits bija apzinīgi savācis arī sviestmaizes par pierādījumiem.

"Tik tālu bija aizgājusi sieva?"

"Pēc viņas un divu liecinieku vārdiem jā. Neviens nekam citam kā līķim nav pieskāries, tikai es."

Kobens izdeva tādu kā piekrītošu skaņu un izlasīja datorā vēstuli.

"Mēs ņemsim līdzi datoru un jūsu savāktos pierādījumus. Dosimies apskatīt līķi."

Neits veda viņu ārā.

"Jūs esat strādājis slepkavību nodaļā, vai ne?" "Jā."

Kobens veikli iesēdās Neita džipa.

"Tad jau būs vieglāk sastrādāties. Jūsu partneris esot nošauts, kā dzirdēju."

"Taisnība."

"Jums pašam arī trāpīja?"

"Nu jau esmu vesels."

Kobens, kā pienācās, aplika drošības jostu.

"Pēdējā gadā Baltimorā jūs bieži kavējāt darbu slimības dēļ."

Neits savaldīgi viņu uzlūkoja.

"Šobrīd es neslimoju."

"Jūsu leitnants teica, ka jūs esot labs policists, tikai pēc partnera bojāejas esot zaudējis zināmu drosmi un pārliecību. Pagājušajā rudenī esot atdevis policista nozīmi un pārtraucis psihoterapeita apmeklējumus."

Neits apstājās klīnikas priekšā.

"Vai jums darbā ir nācies zaudēt partneri?"

"Nē" Kobens bridi klusēja. "Bet daži mani draugi gājuši bojā, izpildot savus pienākumus. Es tikai cenšos jūs izprast, Bērk. Policists, kas ieradies no lielas pilsētas, ar tik lielu pieredzi kā jūsējā, var protestēt, ka jāatdod tādas lietas izmeklēšana štata policijai."

"Tā varētu būt. Bet štata policistam var būt grūtāk tikt galā ar izmeklēšanu nekā pilsētiņas policijas šefam."

"Jūs šeit esat šefs tikai nesen." Seržants izkāpa no mašīnas. "Taisnība ir gan mums, gan jums. Departamentam izdevies tikt galā ar presi par "ledus cilvēku" viņiem gan patīk izdomāt nosaukumus smagu noziegumu upuriem."

"Kā parasti."

"Pagaidām viņi kontrolē situāciju, bet viss kļūs citādi, tiklīdz glābšanas komanda nogādās līķi lejā. Tā būs milzīga sensācija, Bērk. Tādu ziņu ar lielāko prieku gribēs dabūt savos nagos visas valsts reportieri. Un nu vēl uzradies līķis, kas atstājis pēc nāves atzīšanās vēstuli, un tas ir papildu jaunums. Jo ātrāk tiksim galā ar šo lietu, jo visiem būs labāk. Jo klusāk, jo labāk."

Neits palika stāvam mašīnai otrā pusē.

"Vai raizējaties, ka es skriešu pie reportieriem uzurdīt viņus, lai vairotu savu un pilsētas slavu?"

"Es tikai izsaku piezīmes, vairāk neko. Pēc šaušanas Baltimorā presē bija liela brēka. Galvenokārt ap jums."

Neits juta, kā viņu aizvien vairāk pārņem karstums un iekšā lēnām verd dusmas.

"Tātad jums liekas, ka man patīk lasīt savu vārdu avīzē, redzēt savu seju televīzijā un pārītis miroņu man dod iespēju atkal patīksmināties?"

"Manuprāt, tā jūs nopelnītu pāris punktu savā labā, ja mērķējat atgriezties Baltimorā."

"Tad jau man ir veicies, ka esmu šeit ieradies īstajā laikā."

"Kāda vaina atrasties īstajā vietā īstajā laikā."

"Vai jūs provocējat mani vai tiešām esat riebeklis?"

Kobens saknieba lūpas.

"Mazliet no abiem. Galvenokārt cenšos izprast situāciju."

"Tādā gadījumā noskaidrosim visu, kā ir. Izmeklēšana notiek jūsu vadībā. Likuma ietvaros. Tomēr šī ir mana pilsēta;

un šie ir mani iedzīvotāji. Tas ir neapstrīdams fakts. Vai jūs man uzticaties vai ne, vai es jums patīku vai ne, gribat mani aicināt pusdienās vai uz kino, es veikšu sev uzticēto pienākumu."

"Tadā gadījumā labāk iesim apskatīt līķi."

Kobens devās iekšā klīnikā, un Neits, valdīdams dusmas, viņam sekoja.

Uzgaidāmajā telpā sēdēja tikai viens cilvēks Bings. Viņa seja pauda gan apjukumu, gan pēc tam neapmierinātību, ka atrasts te sēžam uz plastmasas krēsla.

"Bing!" Neits sveicināja viņu ar galvas mājienu, un vīrietis atbildot kaut ko noņurdēja, pirms paspēja sejai aizraut priekšā vecu žurnāla "Aļaska" numuru.

"Pie ārsta ir paciente," Džoana paskaidroja, cītīgi nopētīdama Kobenu no galvas līdz kājām. "Sela Kušova ierāvusi roku zāģī, un viņš liek šuves. Viņa arī jāpotē pret stinguma krampjiem."

"Mums vajadzīgas morga atslēgas," Neits viņai teica, un Džoanas acis šaudījās no viņa pie Kobena.

"Tās ir pie daktera, bez viņa tur neviens nedrīkstot iet."

"Šis ir seržants Kobens no štata policijas. Vai atnesīsiet atslēgas?"

"Jā, protams."

Viņa aizsteidzās, un Bings sāka purpināt.

"Mums te, Lūnesijā, nevajag priekšniekus. Paši varam parūpēties par sevi."

Neits tikai nogrozīja galvu, kad Kobens nolūkojās atpakaļ pār plecu.

"Neņemiet vērā," Neits nomurmināja. "Vai esi saslimis, Bing?" viņš jautāja, atbalstījies pret leti. "Vai tāpat kavē laiku?"

"Ko gribu, to daru. Tāpat kā, ja cilvēks grib sev iešaut galvā, lai šauj. Policisti jau nekad neliks mierā."

"Tur nu tev taisnība. Mēs, vīri ar nozīmēm, esam neciešami. Kad tu pēdējo reizi runāji ar Maksu?"

"Man ar viņu nekad nav bijis ko runāt. Viņš man bija tukša vieta."

"Dzirdēju, ka viņš tevi nolamāja, kad tu sagrūdi sniegu viņa mājas piebraucamajā ceļā, un tu par to uzkrāvi to sniegu virsū viņa mašīnai."

Binga smaids izpletās pa visu bārdaino seju.

"Var gadīties. Bet tas nu nebūs, ka viņš nošāvās tā iemesla dēļ."

"Tu gan esi nekrietnelis, Bing."

"Kas nu ir, tas ir."

"Šef?" Džoana atgriezās pie letes ar atslēgām rokā. "Re, tā ar dzelteno piekaru. Dakteris teica, ka nākšot, tiklīdz būs beidzis apkopt Selas brūci."

"Ei! Sasodīts, es esmu nākamais rindā!" Bings kratīja žurnālu. "Hobeikers nepaliks beigtāks, kā ir."

Džoana saknieba lūpas.

"Tev būtu jāizturas ar lielāku cieņu, Bing."

"Man ir hemoroīdi, ko no manis var gribēt."

"Pasakiet ārstam, lai viņš pieņem visus pacientus un tad nāk pie mums," Neits piekodināja. "Kur jāiet?"

"Ak jā! Taisni, tad pirmās durvis pa kreisi."

Klusēdami viņi devās, kur bija norādīts. Neits atslēdza durvis. Viņi iegāja telpā ar metāla plauktiem un diviem metāla galdiem. Neits iededza lampu pie griestiem un ievēroja, ka abi galdi ir domāti līķa sekcijai vai sagatavošanai bēru ceremonijai.

"Šo telpu lieto daļēji arī par morgu. Pilsētā nav apbedīšanas biroja un darbinieku. Kad nepieciešams, viņš tiek izsaukts no citurienes, un viņš šeit sagatavo mirstīgās atliekas apbedīšanai."

Neits piegāja pie Maksa, kurš, pēc Neita pavēles, nebija apsegts, lai nepazustu nekādas iespējamās pierādījumu pēdas. Uz plaukstām bija uzvilkti maisiņi.

"Labajai rokai nagi ir nograuzti pavisam īsi," Neits norādīja. "Apakšlūpa savainota. Viņš laikam to kodījis."

"Nekādu aizsargāšanās pazīmju. Ap brūci apdegumi no šaujampulvera. Vai varam apstiprināt, ka viņš darbojies ar labo roku?"

"Varam. Tas ir jau noskaidrots."

Maisiņi uz rokām palīdzēja izdarīt pilnīgu pārbaudi par iespējamo vielu atliekām uz tām. Neits bija nofotografējis līķi, notikuma vietu, pat ārdurvis no visiem rakursiem. Liecinieku nopratināšanas protokoli bija nodrukāti, redakcijas ēka aizslēgta un aizzīmogota ar policijas lenti.

Kobens secināja, ka Bērks ir paveicis visus nepieciešamos sākotnējos izmeklēšanas pasākumus un aiztaupījis viņam daudz darba.

"Pārbaudīsim līķi, vai nav palikušas kādas liecības. Vai kabatas pārmeklējāt?"

"Atradu maku, atvērtu paciņu ar salvetēm, sīknaudu, sērkociņu kastīti, piezīmju burtnīciņu, zīmuli. Makā bija autovadītāja apliecība, kredītkartes, skaidrā naudā apmēram trīsdesmit dolāri un kabinetā jakas kabatā vilnas cimdi."

Sabāzis rokas savās kabatās, Neits turpināja pētīt līķi.

"Es pārbaudīju viņa automašīnu, tā bija atstāta uz ielas pie redakcijas. Tā reģistrēta uz upura un viņa sievas vārda. Cimdu nodalījumā atradu kartes, tehnisko pasi, atvērtu kastīti ar patronām divdesmit otrā kalibra ierocim, piparmētru konfektes, pāris pildspalvu, zīmuļus un vēl vienu piezīmju burtnīcu. Abos blociņos ir daudz pierakstu veicamo darbu saraksti, idejas rakstiem avīzē, novērojumi, telefona numuri. Bagāžniekā pirmās nepieciešamības aptieciņa un ugunsdzēšamais aparāts. Mašīna bija vaļā, atslēgas aizdedzē."

"Atslēgas aizdedzē?"

"Jā. Paziņu izteikumi norāda, ka viņam bijis paradums tā atstāt atslēgas un viņš reti papūlējies mašīnu aizslēgt. Visus paņemtos priekšmetus ieliku pierādījumiem domātos maisiņos, atzīmēju, ierakstīju sarakstā. Tie ieslēgti atrodas iecirknī."

"Ņemsim līdzi līķi un pierādījumus. Lai eksperts dod novērtējumu. Tomēr izskatās pēc pašnāvības. Man jārunā ar sievu, diviem lieciniekiem un jebkuru, kam zināma mirušā saistība ar Patriku Galoveju."

"Viņš nav atstājis sievai pirmsnāves vēstuli."

"Kā, lūdzu?"

"Viņš nav uzrakstījis neko personisku. Arī tajā zīmītē, kas ir datorā, ne."

Kobena skatienā pavīdēja aizkaitinājums.

"Klau, Bērk, mēs abi zinām, ka pašnāvnieka vēlējumi vairāk ir Holivudas izdomājums. Eksperts noteiks pārbaudes rezultātus, bet, no mana viedokļa, tā ir pašnāvība. Zīmīte saista viņu ar Galoveju. Mēs sekosim šim pavedienam, meklēsim apstiprinājumu. Es tīšām necentīšos izbeigt abas izmeklējamās lietas, lai gan tā ir vieglāk, bet arī nelauzīšos ar pieri mūrī, ja izrādīsies, ka viss ir skaidrs."

"Man nekas nav skaidrs."

"Atveriet acis!"

"Vai jūs iebilstat, ja es klusām turpināšu izmeklēšanu no cita skatpunkta?" Neits stingri jautāja.

"Ja vēlaties lieki šķiest laiku, lūdzu. Tikai nekāpiet man uz varžacīm."

"Es esmu uzmanīgs, Koben."

Klauvēt pie Kerijas durvīm bija smags pienākums. Kā cietsirdīga iejaukšanās sēru procesā. Neits skaidri atcerējās, cik satriekta bija Beta, kad Neits viņu ieraudzīja tūlīt pēc Džeka nāves.

Toreiz viņš bija bezpalīdzīgs, piekalts pie slimnīcas gultas, apdullis pēc ķirurģiskās iejaukšanās, slīga bēdās, vainas apziņā un naidā.

Neits sev atgādināja, ka tagad taču viņš nejūt nekādas bēdas. Varbūt mazliet vainas apziņu par savu iepriekšējo uzvedību. Bet nekāda naida, nekādu dusmu. Tagad viņš bija gluži vienkārši policists.

"Viņa izturēsies noraidoši pret mani," Neits bija paskaidrojis Kobenam. "Spēlējiet uz šīm viņas jūtām, varbūt iegūsiet lielāku uzticību."

Viņš pieklauvēja pie divstāvu mājas durvīm. Atvēra rudmate, un viņam bija domās jāpāršķirsta atmiņu piezīmes.

"Džinija Mena," sieviete ātri pati atgādināja, kas viņa ir. "Esmu ģimenes draudzene. Kaimiņiene. Kerija ir augšstāvā, atpūšas."

"Seržants Kobens, kundze." Kobens parādīja apliecību. "Es vēlētos runāt ar misis Hobeikeri. Mēs centīsimies ilgi viņu neaizkavēt."

Māksliniece, Neits atcerējās. Viņa gleznoja ainavas, dzīvo dabu, un pārdeva savus darbus galerijās gan tepat, gan četrdesmit astoņos dienvidu puses štatos. Trīs reizes nedēļā pasniedza mākslas stundas skolā.

"Mēs ar Arlīnu Vulkotu virtuvē kavējam laiku bērniem. Kaut kā cenšamies novirzīt viņiem domas. Es uziešu augšstāvā pie Kerijas, mēģināšu viņu pierunāt, lai nonāk pie jums."

"Paldies!" Kobens teica. "Mēs tepat pagaidīsim."

Kad Džinija uzgāja augšā, Kobens atzīmēja:

"Jauka māja. Omulīga."

Ērts dīvāns, Neits ievēroja, plati atzveltnes krēsli, krāsaini pārklāji. Pie sienas glezna ar pavasarīgu pļavu baltu kalnu ielokā un zilām debesīm, droši vien rudmates darbs, Neits nosprieda. Bērnu fotogrāfijas ietvaros, citi attēli uz galdiem kopā ar ikdienišķiem niekiem kā jau parastā ģimenē.

"Viņi bija precējušies apmēram piecpadsmit gadus. Makss agrāk strādājis avīzes redakcijā Ankoridžā, bet pārcēlies uz šejieni, sācis izdot pats savu nedēļas laikrakstu. Strādāja kopā ar sievu divatā, kad nepieciešams, paaicināja vēl kādu palīgā. Viņi rakstīja par šejienes sadzīvi, publicēja arī fotogrāfijas, izvēlējās jaunumus no ziņu aģentūrām. Meitai ir divpadsmit gadu. Spēlē flautu. Jaunākais bērns, dēls, aizrāvies ar hokeju."

"Jūs esat daudz uzzinājis pāris nedēļu laikā, kopš te ieradāties."

"Šorīt savācu vairāk informācijas. Kerijai šī ir pirmā laulība, viņam otrā. Viņa ir dažus gadus jaunāka. Atbraukusi šurp skolotāju programmas ietvaros. Kad Makss sācis izdot savu avīzi, viņa pārgājusi strādāt pie vīra, bet joprojām aizvieto stundās, ja skolā rodas nepieciešamība."

"Kāpēc viņš pārvācies uz šejieni?"

"To es vēl pētu." Neits apklusa, kad kāpnēs parādījās Džinija, aplikusi roku Kerijai ap pleciem.

"Labdien, misis Hobeikere!" Kobens ar nopietnu sejas izteiksmi paspēra soli uz priekšu. "Esmu seržants Kobens no štata policijas. Izsaku jums dziļāko līdzjūtību par vīra zaudējumu."

"Kas jums vajadzīgs?" Viņas acis bargi iedzalkstījās, uzlūkojot Neitu. "Mums ir sēras."

"Es saprotu, ka jums ir smags laiks, bet man jums jāuzdod daži jautājumi." Kobens palūkojās uz Džiniju. "Vai vēlaties, lai draudzene paliek pie jums?"

Kerija papurināja galvu.

"Džinija, ej, lūdzu, pie bērniem. Lai viņi pagaidām nenāk šurp."

"Jā, protams. Ja nepieciešams, pasauc mani."

Kerija iegāja viesistabā un ieslīga atzveltnes krēslā.

"Prasiet, ko jums vajag, un ejiet prom. Es nevēlos, ka jūs šeit uzturaties."

"Vispirms man jāsaka jums, ka vedīsim jūsu vīra mirstīgās atliekas uz Ankoridžu, lai izdarītu sekciju. Pēc tam atvedīsim atpakaļ, cik vien ātri iespējams."

"Labi. Tad jūs noskaidrosiet, ka tā nav bijusi pašnāvība. Lai arī ko saka viņš," Kerija piebilda, uzmetot Neitam nosodījuma pilnu skatienu. "Es pazīstu savu vīru. Viņš nekad to nenodarītu man un bērniem."

"Vai drīkstu apsēsties?"

Viņa paraustīja plecus.

Kobens apsēdās uz dīvāna Kerijai iepretim, viegli pieliekdamies viņai tuvāk. Pareizi, Neits nosprieda. Kobens izrādīja līdzjūtību, tādējādi it kā radīdams sapratni starp viņiem abiem. Viņš sāka ar parastajiem standarta jautājumiem. Pēc diviem tādiem Kerija parāvās atpakaļ.

"Es to visu viņam jau izstāstīju. Kāpēc prasāt atkal? Es neko citu nepateikšu. Ejiet taču meklēt vainīgo, to, kurš nogalināja manu Maksu!"

"Vai varat iedomāties kādu, kurš vēlēja ļaunu jūsu vīram?"

"Jā." Viņas sejā atplauka tāds kā velnišķīgs smīns. "Patrika Galoveja slepkava. Es jums pateikšu, kā tas viss noticis. Makss kaut ko atklājis. Kaut arī viņa avīze iznāk tikai reizi nedēļā, turklāt mazā pilsētiņā, viņš bija labs žurnālists. Viņš kaut ko uzgājis, un viņu par to nogalināja, pirms viņš paspēja par to uzrakstīt."

"Vai pārrunājāt ar viņu kaut ko saistībā ar šo slepkavību?"

"Nē, bet viņš staigāja apkārt satraukts. Uzvedās tā, it kā nebūtu īsti vesels. Tomēr tas nenozīmē, ka viņš būtu izdarījis pašnāvību vai slepkavojis citus. Makss bija labs cilvēks." Viņai pa vaigiem sāka tecēt asaras. "Mēs bijām kopā gandrīz sešpadsmit gadus. Strādājām vienuviet ik dienas. Mums ir divi bērni. Kā jūs domājat, vai es nezinu, uz ko spējīgs mans vīrs?"

Kobens mainīja taktiku.

"Vai esat pārliecināta par laiku, kad viņš vakarvakar izgāja no mājām?"

Kerija nopūtās un notrausa asaras.

"Pusvienpadsmitos viņš vēl bija te. No rīta viņa nebija. Neko vairāk nevaru piebilst."

"Jūs teicat, ka viņš glabājis revolveri mašīnā cimdu nodalījumā. Kurš vēl to varēja zināt?"

"Jebkurš."

"Vai viņš noslēdza cimdu nodalījumu? Vai turēja mašīnu aizslēgtu?"

"Makss reizēm aizmirsa pat aiztaisīt vannasistabas durvis. Es turu ieročus aiz atslēgas mūsu mājā, jo vīrs bija ārkārtīgi aizmāršīgs. Jebkurš varēja paņemt viņa revolveri. Un to arī ir izdarījis."

"Vai zināt, kad viņš to lietoja pēdējo reizi?"

"Nē. Precīzi nezinu."

"Misis Hobeikere, vai jūsu vīrs rakstīja personisku dienasgrāmatu?"

"Nē. Viņš pierakstīja ikdienā nepieciešamo, vairāk neko. Tagad, lūdzu, ejiet prom. Esmu nogurusi, vēlos būt kopā ar bērniem."

Izgājis laukā, Kobens pastāvēja pie mašīnas.

"Es vēl gribu šo to noskaidrot līdz galam. Jāizskata viņa mantas, pieraksti, varbūt atrodas kaut kas saistībā ar Galoveju."

"Vai meklējat motīvu?"

"Jā," Kobens piekrita. "Vai varat to izdarīt?"

"Jā."

"Līķis jānogādā Ankoridža, jāizdara analīzes. Es gribu piedalīties Galoveja mirstīgo atlieku atrašanā."

"Būšu pateicīgs, ja piezvanīsiet, kad dabūsiet viņu lejā. Viņa meita arī vēlēsies viņu redzēt. Viņas māte uzstāj, ka līķis apbedīšanai jāatdod viņai."

"Jā, viņa mani jau sameklēja. Kad viņš būs nogādāts lejā no kalna un apstiprināsies viņa personība, lai ģimene cīnās savā starpā par tiesībām uz mirušo. Meita var viņu pazīt pēc izskata, un viņa pirkstu nospiedumi ir kartotēkā par sīkām lietām, kas saistītas ar narkotikām. Mēs ātri noskaidrosim mirušā personību, kad viņš būs lejā no kalna."

"Es aizvedīšu viņa meitu uz Ankoridžu, noskaidrošu to, ko jūs vēlējāties, un darbošos par starpnieku, lai atrisinātu neskaidrības mirušā ģimenes locekļu vidū. Par to es savukārt gaidu visu dokumentu kopijas abās izmeklējamās lietās. Arī piezīmes par izmeklēšanas gaitu."

Kobens paskatījās atpakaļ uz patīkamo namu sniega segas ielokā.

"Vai jūs nopietni uzskatāt, ka pašnāvība ir inscenēta, lai noslēptu sešpadsmit gadus veca nozieguma pēdas?"

"Man ir nepieciešamas dokumentu kopijas, citādi es neko nepaveikšu."

"Sarunāts." Kobens atvēra automašīnas durvis pasažiera pusē. "Jūsu leitnants teica, ka jums esot laba intuīcija."

Neits apsēdās pie stūres.

"Nu un tad?"

"Laba intuīcija ne vienmēr nozīmē, ka tā ir pareiza intuīcija."

Piecpadsmita nodaļa

Neitam bija jāiztiek ar tiem spēkiem, kas bija viņa riclbā, tātad ar diviem policistiem un dispečeri. Viņš iesauca visus kabinetā un ienesa papildu krēslus.

Uz viņa galda Plča bija laipni salikusi cepumus ar riekstu sviestu un tikko uzvārītu kafiju. Neits domās viņai pateicās.

Viņš paņēma cepumu un, uzaicinājis ar galvas mājienu citus viņam pievienoties, nokoda kumosu.

"Vispirms noskaidrosim savākto liecību rezultātus."

"Pjēram Letrekam liekas, ka viņš dzirdējis ko līdzīgu šāviena troksnim." Oto, izņēmis piezīmju grāmatiņu, lietišķi šķirstīja lapas. "Viņš esot skatījies filmu kabeļtelevīzijā. Vispirms apgalvoja, ka filmas nosaukums esot "Angļu pacients", bet es viņam skaidri pateicu: "Pjēr, nemuldi, tu nekad tādas filmas neskaties." Uz to viņš man atcirta: "Pie velna, kā tu vari sajēgt, ko es pats savā mājā skatos, ko neskatos!" Uz to es viņam…"

"Oto, izklāsti galveno!"

Oto drūmi pacēla galvu, pārtraucot centīgo lasīšanu.

"Es tikai cenšos saglabāt precizitāti. Pēc kārtīgas izprasīšanas viņš atzinās, ka skatījies kādu seksfilmu "Svešās blondīnes". Tā esot rādīta pēc pusnakts, un viņš patlaban vannasistabā č… atbrīvojis urīnpūsli," Oto izlaboja, ņemdams vērā Pīčas skaļo nokāsēšanos. "Viņš saklausījis tādu kā šāvienu un, būdams pēc dabas ziņkārīgs, paglūnējis pa vannasistabas logu. Nevienu nav redzējis, tikai Maksa mirušā mašīnu redakcijas mājas sētaspusē."

"Viņam šķiet, ka tas bijis aptuveni pēc pusnakts?"

"Šef!" Pīters pacēla roku. "Es pārbaudīju programmu, filma beidzās divpadsmitos piecpadsmit. Pēc mistera Letreka liecības, viņš devies taisnā ceļā no viesistabas uz vannasistabu un tūdaļ izdzirdējis vienu šāvienu."

"Vai viņš ievērojis vēl ko? Citas mašīnas?"

"Nē, ser. Oto lika viņam atkārtot sakāmo vairākas reizes, bet viņš nemainīja liecību."

"Vai vēl kāds ko dzirdējis, redzējis?"

"Dženiferai Velčai liekas, ka dzirdējusi." Oto pašķirstīja lapas. "Viņa un Lerijs, tas ir viņas vīrs, gulējuši, un viņu pamodinājis troksnis. Viņiem ir astoņus mēnešus vecs bērniņš, un viņai esot caurs miegs. Viņa pamodusies, bērns sācis raudāt, tāpēc viņa nav pārliecināta, kas viņu pamodinājis troksnis vai bērns. Bet laiks sakrīt ar Pjēra minēto. Pieejot pie bērna gultiņas, viņa paskatījusies pulkstenī, un tas rādījis divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem."

"Kur atrodas šīs divas mājas, ja skatītos no "Lūnesijas" redakcijas sētaspuses durvīm?" Neits pamāja uz tāfeli, ko bija iegādājies Stūra veikalā un piekāris pie sienas. "Uzskicē, Oto!"

"Labāk es." Pīča piecēlās. "Šie tak nemāk zīmēt."

"Paldies, Pīča!" Neits palūkojās uz padotajiem. "Vai tikai divi liecinieki kaut ko dzirdējuši?"

"Tikai viņi," Oto apstiprināja. "Vēl Hanss Finkls teica, ka suns sācis kaut kad naktī riet, bet viņš esot tikai metis sunim ar zābaku un nezinot, cikos tas bijis. īstenībā jau lielākā daļa cilvēku nepievērš uzmanību šāviena troksnim."

"Vai jums ir zināms par asāku vārdu apmaiņu pēdējā laikā starp Maksu un vēl kādu?"

Saņēmis noraidošu atbildi, Neits palūkojās uz tāfeli. Pīča bija burtiski uztvērusi viņa lūgumu. Viņa veikli zīmēja veselu shēmu ar ēkām un pat ar kokiem. Aizmugurē jau rēgojās kalna siluets.

Oto sagrozījās uz krēsla.

"Neit, es neko neapstrīdu, bet, manuprāt, mēs par daudz cenšamies vienas pašnāvības dēļ, īpaši tāpēc, ka štata policija pārņem līķi un atbild par šīs lietas pabeigšanu."

"Varbūt." Neits atvēra mapi. "Tas, kas tiks pateikts šajā istabā, te arī paliks, līdz es došu citu pavēli. Skaidrs? Šī vēstule bija uzrakstīta Maksa datorā. Kas jums ir sakāms?"

"Tas nevar būt." Pīča klusu teica, vēl aizvien turēdama rokā krītu. "Es šeit, protams, īstenībā esmu tikai sekretāre, bet tik un tā uzskatu, ka tā nevar būt taisnība."

"Kāpēc?"

"Es nespēju iedomāties, ka Makss varētu kādam uzbrukt. Pat ļaunākajā sapnī ne. Cik atceros, viņš apbrīnoja Patriku, šeit valdīja tāds kā varoņa pielūgsmes kults."

"Patiešām? Cilvēki, ar kuriem esmu runājis, apgalvoja, ka viņi tik tikko bijuši pazīstami."

"Taisnība, es jau ari nesaku, ka viņi bija labākie draugi, bet Patrikam piemita īpaša pievilcība. Glīts, patīkams, ja pats to vēlējās, un lielākoties tā arī notika. Viņš spēlēja ģitāru, brauca ar motociklu, kāpa kalnos, devās pārgājienos dienām ilgi, ja radās atbilstošs noskaņojums. Gultā viņu sildīja pilsētas seksīgākā sieviete. Viņiem bija skaista, maza meitiņa, kura dievināja tēvu."

Pīča nolika kritu un nopurināja putekļus no pirkstiem.

"Bet viņš neko neņēma īsti nopietni. Turklāt viņam padevās rakstīšana. Zinu, ka Makss gribēja viņu pierunāt, lai sacer avīzei piedzīvojumu stāstus. Es to zinu, jo Kerija pati man pateica. Viņai ar Maksu veidojās nopietnas attiecības, un viņa mazliet uztraucās par Maksa draudzību ar Patu, kurš bija tāds mežonīgs."

Neits pamāja, lai Pīča turpina, un viņa gāja ieliet sev mazliet kafijas.

"Es tolaik pārdzīvoju pēdējo, nepatīkamo posmu ar trešo vīru. Līdz ar to manā personā Kerija dabūja saprotošu klausītāju, un es savukārt uzticēju viņai savas nedienas. Tolaik mēs daudz runājāmies. Viņa bažījās, ka Pats neievelk Maksu kādā neprātīgā pasākumā. Viņa apgalvoja, ka Maksam Pats iemiesojot Aļaskas būtību. Dzīvi ar vērienu, kā pašam tīk, bez grožiem un ierobežojumiem."

"Reizēm apbrīna pārvēršas skaudībā. Skaudība savukārt nogalina."

"Mēdz būt arī tā." Pīča izklaidīgi paņēma cepumu un nokoda kumosiņu. "Tomēr es to nevaru pieņemt. Tu teici, ka šim faktam jāpaliek starp četrām sienām, šeit, bet Kerijai šobrīd nepieciešams drauga atbalsts. Es vēlos viņu apciemot."

"Labi, bet nerunājiet par to, ko šeit apspriedām." Neits piecēlās un piegāja pie tāfeles.

Pīča bija uzzīmējusi ceļu aiz redakcijas, pat pielikusi zīmi ar ielas nosaukumu Aļņu iela. Letreka māja patiesībā bija garāža, Neits tagad atcerējās. Pjēram piederēja maza remontdarbnīca, un dzīvojamā daļa bija tikai piebūve pie darbnīcas. Visa teritorija ar ēkām atradās iepretim redakcijai sētaspusē, vēl divus zemes gabalus tālāk uz austrumiem.

Velča māja, kas bija būvēta bungalo stilā, atradās tieši pāri ielai pretī redakcijai. Hansa Finkla divstāvu nams bija tālāk aiz Letreka garāžas.

Pīča bija uzzīmējusi citas apkārtējās mājas, veikalu un savā kārtīgajā rokrakstā ierakstījusi ēkās atbilstošos uzvārdus.

"Ļoti labi, paldies, Pīča! Tagad mēs sāksim vākt materiālus." Neits paņēma mapi un piegāja pie korķakoka dēļa, kuru bija aizņēmies rātsnamā. "Viss, kas attiecas uz Galoveju un Hobeikeru, jānokopē. Katru dokumenta kopiju jāpiesprauž pie dēļa. Štata policija jau izskatījusi lietas materiālus, bet tu, Oto, Pīters un es mēs iziesim visam cauri vēl un vēl, ja nu kaut ko esam palaiduši garām neievērotu. Pīča, dodieties pie Hobeikeriem un tur izpētiet mantas, kuras Maksam piederējušas. Kerija varētu nepievērst uzmanību tam, ko jūs darāt, vismaz šobrīd ne. Ceru, ka jums izdosies atvieglot manu uzdevumu."

"Labi. Izklausās, ka tu netici tam, kas vēstulē rakstīts. Ja tu netici, tad…"

"Neticēšu, kamēr nav savākti pierādījumi," Neits viņu pārtrauca. "Pīter, sazinies ar redakciju Ankoridžā, Maksa iepriekšējo darbavietu. Uzzini, ko viņš tur darīja, kas bija viņa priekšnieks un kāpēc viņš no turienes aizgājis. Uzdrukā visu atskaitē Nokopē divus eksemplārus. Viens lai stāv uz mana galda līdz šīs dienas beigām."

"Jā, ser."

"Jums visiem trim uzdodu mājasdarbu. Jūs te dzīvojāt, kad pazuda Patriks Galovejs, es ne. Jums jāmēģina atcerēties laiks dažas nedēļas pirms un pēc viņa nozušanas. Pierakstiet katru atmiņas drumstalu, vienalga, cik nenozīmīga tā it kā liktos. Ko dzirdējāt, ko redzējāt, ko domājāt. Pīter, tu tad biji vēl bērns, bet bērnu klātbūtnē pieaugušie atļaujas izturēties un pateikt ko tādu, ko citādi nedarītu."

Neits piesprauda pie dēļa vienā pusē Galoveja fotogrāfiju, otrā Hobeikeru.

"Man trūkst vēl vienas būtiskas informācijas detaļas. Kur bija Makss Hobeikers, kad Galovejs pazuda no pilsētas?"

"Nav viegli to noskaidrot pēc tik ilga laika," Oto aizrādīja. "Turklāt Galoveju varēja nogalināt nedēļu pēc aizbraukšanas. Vai pēc mēneša. Vai, sasodīts, pēc pusgada!"

"Lēnām, rīkosimies soli pa solim."

"Grūti to izpildīt, kad runa ir par cilvēku, ar kuru kopā dzerts alus, zvejotas zivis. Makss atzinies slepkavībā un pēc tam nošāvies, ko mēs šeit cenšamies pierādīt?" Oto neatlaidās.

"Pašnāvība ir pieņēmums, Oto. Nevis fakts. Fakts ir tas, ka divi cilvēki miruši ar sešpadsmit gadu intervālu. No šā punkta arī sāksim izmeklēšanu."

Neits, braukdams prom no pilsētas, pa ceļam pat nepiestāja pie "Paspārnes". Viņš izvairījās no iespējamās tincināšanas, iekams nebija domās izstrādājis oficiālo līniju.

Viņam arī bija nepieciešams izjust plašumu, ledaino tumsu un zvaigžņu gaismu. Neits secināja, ka viņš sāk pierast pie tumsas. Viņš vairs neatcerējās, kā tas bija sākt darbadienu un pabeigt līdz ar gaismu.

Viņam nevajadzēja sauli. Viņš ilgojās pēc Megas.

Viņš gribēja būt pirmais, kurš pastāstīs Megai, kas noticis, satricinās viņas pasauli. Vienu reizi viņa bija atgrūdusi Neitu, tagad viņš paliks Megas pasaulē.

Viņam pašam mēnešiem ilgi bija izdevies izvairīties no cilvēkiem. Viņam negadījās neviens, kurš gatavs izlauzties cauri viņa uzbūvētajām sienām, vai arī nevienu tas īpaši neinteresēja.

Neits bija pieredzējis, cik grūti atgriezties dzīvē. Atrofētās emocijas un jūtas dega un griezās miesā, laužoties uz āru. Neits gribēja pasargāt Megu no tik smaga pārdzīvojuma.

Taču tas nebija viss. Viņš bija gatavs atzīties, braukdams viens pats, kad klusumu pārtrauca tikai sildītāja dūkoņa, ka viņam vajadzīgas Megas atmiņas par tēvu, lai iegūtu pilnu ainu par to, kas reiz bija noticis.

Patiesība bija tāda, ka viņš ilgojās pēc darba, pēc smagā, satraucošā policista darba, kas izsmēla visus spēkus. Neita muskuļi atkal sāpīgi smeldza. Neits gaidīja šīs sāpes. Viņam tās bija nepieciešamas. Bez tām viņš baidījās, ļoti baidījās atkal mēmi ieslīdēt atpakaļ tukšumā.

Mājā dega gaisma, bet lidmašīna nebija redzama. Viņš pazina Džeikoba automašīnu. Neitam pār muguru pārskrēja raižpilni drebuļi, kad viņš apstājās pie Megas mājas.

Atvērās durvis. Viņš redzēja Džeikobu gaismas straumē mirkli pirms tam, kad suņi izlidoja laukā. Caur trokšņaino sasveicināšanos Neits uzsauca:

"Kur ir Mega?"

"Uzņēmusies vēl vienu darbu. Šovakar paliks mežā ar grupu, kuru aizveda medībās."

"Vai viņai bieži gadās tādi darbi?" Neits jautāja, iegājis verandā.

"Jā. Es atbraucu pabarot suņus un pārbaudīt mašīnā sildītāju. Arī es to daru bieži."

"Tātad viņa jums piezvanīja?"

"Izsauca pa rāciju. Ja esat izsalcis, virtuvē ir sautējums."

"Labprāt."

Džeikobs aizgāja uz virtuvi, un Neits aizvēra ārdurvis. Radio bija ieslēgts uz KLUN staciju. Diskžokejs pieteica "Buffy Sainte-Marie", Neits uzmeta jaku uz krēsla atzveltnes.

"Jums bija gara diena," Džeikobs atzīmēja, pagaršojot sautējumu.

"Tātad esat jau dzirdējis."

"Sliktas ziņas ceļo visātrāk. Cik savtīga tāda rīcība atņemt sev dzīvību, lai nu sieva apbērē viņu. Sautējums ir karsts un maize garšīga."

"Paldies!" Neits apsēdās. "Vai Makss bija savtīgs cilvēks?"

"Mēs visi tādi esam, it īpaši izmisumā."

"Izmisums nav gluži viens un tas pats, kas savtīgums. Vai jūs atceraties, kad Makss pārcēlās uz šejieni sākt izdot savu avīzi?"

"Viņš bija jauns un dedzīgs. Neatlaidīgs," Džeikobs piemetināja un ielēja kafiju sev un viesim.

"Viņš ieradās viens?"

"Kā daudzi."

"Bet viņam radās draugi."

"Dažiem viņš bija draugs," Džeikobs pasmaidījis noteica. "Es nebiju viens no viņa draugiem, kaut arī nebijām ienaidnieki. Kerija viņu lenca. Ievēroja un savaldzināja. Viņš neizcēlās nedz ar izskatu, nedz ar naudu, nedz prāta asumu, bet viņa Maksā kaut ko saskatīja un panāca savu. Sievietes bieži pamana to, kas uz ārpusi nav redzams."

"Kādi bija viņa draugi vīrieši?"

Džeikobs parāva augšup uzacis un lēni iedzēra kafiju.

"Viņš labi satika ar daudziem."

"Dzirdēju, ka viņš nodarbojies ar alpīnismu. Vai jūs viņu kādreiz vedāt kalnos?"

"Jā. Vasarā Denali un Deborā, cik atceros, kad viņš bija tikko ieradies. Viņš godīgi samaksāja. Pāris reižu aizvedu viņu un citus medībās, kaut arī viņš pats nemedīja. Viņš rakstīja grāmatu vai fotografēja. Es vedu viņu un Keriju uz Ankoridžu abas reizes, kad viņiem dzima bērni. Kāpēc jūs tā jautājat?"

"Aiz ziņkāres. Vai viņš kāpa kalnos kopā ar Galoveju?"

"Es viņus kopā neesmu vedis." Džeikoba skatiens kļuva saspringts. "Kāpēc tas ir svarīgi?"

"Interesanti, cits nekas. Mani vēl interesē, vai jūs Patriku Galoveju arī nosauktu par savtīgu?" "Jā."

"Jā?" Neits pēc brīža parjautaja. "Bez piebildēm?"

Džeikobs turpināja dzert kafiju.

"Ko jūs vēl gribat dzirdēt?"

"Ko jūs par viņu teiktu kā par vīru, par tēvu? Kā raksturotu?"

"Labākajā gadījumā viņš bija vārgs vīrs." Džeikobs pabeidza dzert kafiju un aizgriezās pret izlietni, lai izmazgātu krūzīti. "Citi gan apgalvotu, ka viņam neklājās viegli ar sievu."

"Un jūs ko teiktu?"

"Es teiktu, ka viņus saistīja stipra saikne, kuru viņi raustīja katrs uz savu pusi, personisko vēlmju vadīti."

"Vai Mega bija tā saikne?"

Džeikobs uzmanīgi nolika uz letes dvieli un krūzīti, lai noslaucītu.

"Bērns ir saikne. Bet Mega bija daudz pārāka par viņiem."

"Kā tad tā?"

"Viņa bija gudrāka, stiprāka, dzīvespriecīgāka, daudz augstsirdīgāka par viņiem abiem kopā."

"Vairāk līdzīga jums?"

Džeikobs pagriezās atpakaļ, bet viņa skatiens neko neizpauda.

"Mega prot pastāvēt pati par sevi. Es jūs tagad atstāšu."

"Vai Mega zina, kas noticis ar Maksu?"

"Viņa neko neminēja. Es arī neko nestāstīju."

"Vai viņa pateica, kad atgriezīsies?"

"Viņa vedīs grupiņu atpakaļ parīt, ja laika apstākļi atļaus."

"Vai neiebilstat, ja šovakar palikšu tepat?"

"Vai Mega iebilstu?"

"Domāju, ka ne."

"Tad kāpēc lai man būtu kas pretī?"

Neits pavadīja laiku, kavēdamies ar suņiem, izmantoja Megas trenažierus. Atkal darbinādams muskuļus, viņš jutās labi, daudz labāk, nekā bija gaidījis.

Neits nebija gatavojies pētīt Megas mantas, bet, palicis viens, neviļus sāka staigāt pa māju, ieskatīdamies skapjos, atvilktnēs.

Viņš zināja, ko meklēja, attēlus, vēstules, piemiņas zīmes, kas varētu attiekties uz viņas tēvu. Neits sev teica, ka gan jau Mega pati to visu viņam parādītu, ja būtu mājās.

Guļamistabas skapī, pašā augstākajā plauktā viņš atrada fotogrāfiju albumus. Virs drēbēm, apbrīnojamam flaneļa un zīda audumu sajaukumam. Blakus albumiem stāvēja kurpju kaste, kas bija pilna ar atsevišķām fotogrāfijām, kuras vēl vajadzēja kārtot.

Neits, apsēdies uz gultas, vispirms atvēra albumu sarkanos vākos.

Viņš tūdaļ pazina Galoveju. Daudz jaunāku nekā attēlos, kas bija uzņemti ar digitālo kameru. Gariem matiem, ar bārdu, džinsos ar platiem galiem, T kreklā, ar sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados raksturīgo saiti ap galvu.

Galovejs stāvēja, atbalstījies pret smagu motociklu, aiz viņa bija okeāns, pa labi palma, roka pacelta, pirksti veidoja miera zīmi.

Tas bijis periods pirms Aļaskas, Neits nosprieda. Iespējams, fotografēts Kalifornijā.

Neits apskatīja arī citas fotogrāfijas. Vienā Patriks sapņains sēdēja pie ugunskura ar akustisko ģitāru rokās. Daudzās viņš bija kopā ar ļoti jauno Šarlīni. Viņai bija gari, gaiši mati, mežonīgi cirtaini, acis smējās aiz zilām saulesbrillēm.

Viņa bija skaista, Neits aptvēra. īsta skaistule, ar vijīgu augumu, gludiem vaigiem, pilnīgu, juteklisku muti. Viņai nevarēja dot astoņpadsmit gadus.

Vēl bija fotogrāfijas no ceļojumiem, pārgājieniem. Dažās viņi bija pa vienam, atsevišķi vai kopā ar citiem jauniešiem. Bija pāris pilsētas skatu, Neitam likās, ka tā varēja būt Sietla. Dažās Galovejs bija gludi skuvies un nofotografēts pie kādas nelielas mājas.

Tad atkal uzradās bārda, un viņš stāvēja, atbalstījies pret ceļazīmi.

ESIET SVEICINĀTI AĻASKĀ!

Neits sekoja viņiem pa pēdām pēc fotogrāfijām. Vispirms viņi bija štata dienvidaustrumos, droši vien strādāja konservu rūpnīcā.

Tad Neits pirmo reizi ieraudzīja Megu ja tā var teikt fotogrāfijā ar Šarlīni grūtniecības pēdējos mēnešos.

Šarlīne bija ģērbusies pieticīgā blūzītē bez piedurknēm un džinsos, kas sniedzās zem kaila milzu vēdera, uz kura viņa kā aizsargājot bija salikusi rokas. Viņai bija mīta izteiksme jaunajā, sāpīgi jaunajā sejiņā, Neits nosprieda, tā izstarojot cerības un laimi.

Dažos attēlos Patriks izkrāsoja istabu bērnistabu un gatavoja kaut ko šūpulim līdzīgu.

Pēc tam, Neitam par izbīli, sekoja trīs lapas ar dzemdību ainām.

Viņš bija strādājis slepkavību nodaļā un bija redzējis, kā pats uzskatīja, pietiekami daudz. Bet šie tuvplāni lika sautējumam bīstami sagriezties kaut kur pakrūtē.

Viņš ātri aizšķīra šīs lapas.

Mazulīte Mega lika viņam nomierināties un pasmaidīt. Viņš tērēja laiku vai arī ne -, skatoties, kā vai nu māte, vai tēvs, vai abi vecāki maigi un priecīgi turēja bērniņu. Paši bija apskāvušies.

Neits vēroja maināmies gadalaikus, skrienam gadus, sekoja nākamais albums. Viņš redzēja, kā jaunā, skaistā Šarlīne kļūst skarbāka, vairāk sakumpusi, viņas acīs vairs nebija iepriekšējā mirdzuma.

Gadiem ritot, fotogrāfijas galvenokārt atainoja brīvdienas, dzimšanas dienas, īpašus gadījumus. Maziņā Mega starojoši smaidīja, apkampusi kucēnu ar sarkanu lenti ap kaklu. Viņa un tēvs sēdēja zem paplikas Ziemassvētku egles, Mega pie upes, rokā zivs, gandrīz tikpat liela kā viņa pati.

Vienā fotogrāfijā Patriks un Džeikobs stāvēja, aplikuši rokas viens otram ap pleciem. Attēls bija miglains, slikti uzņemts, iespējams, tas varētu būt Megas darbs.

Neits paņēma kurpju kasti uri sāka izskatīt atsevišķās fotogrāfijas. Daudzas bija sērijveidīgas, veselas filmiņas, kas uzņemtas vienā dienā.

Vasara, viņš domāja, redzot zaļumu sniega vietā. Vai šī zeme spēja pārvērsties tik zaļa? Neits bija pārsteigts. Tik silta, saulaina? Tālumā vīdēja kalni, saule apspīdēja baltas virsotnes, zemākās bija sudrabaini zilas ar zaļiem plankumiem.

Viņš apskatīja kādu pikniku dārzā. Galdiņi, soli, saliekamie krēsli, vairāki grili. Paplātes ar ēdienu, alus muciņas.

Neits atrada Galoveju. Bārdas atkal nebija, mati īsāki, tomēr gandrīz līdz pleciem. Viņš izskatījās stiprs, veselīgs, skaists. Megai bija tēva acis, vaigu kauli, mute.

Šarlīne bija ģērbusies šaurā blūzītē, kas izcēla krūtis, īsos šortos, kuri atklāja kājas. Pat fotogrāfijā varēja redzēt, cik rūpīgi viņa nokrāsojusies. Jaunā, jaukā meitene smejošām acīm aiz zilām saulesbrillēm bija pazudusi uz neatgriešanos. Viņas vietā bija radusies skaista, pārliecināta, eleganta, pieredzējusi sieviete.

Bet vai laimīga? Viņa smējās vai smaidīja katrā fotogrāfijā, pozēja arī. Vienā viņa izaicinoši sēdēja klēpī vecākam vīrietim, kurš rādija pārsteigtu un jūsmīgu grimasi.

Hopa sēdēja blakus slaidam, garam, sirmam vīrietim. Viņi dzēra alu, rokās sadevušies.

Turpat tālāk bija baņķieris un pilsētas galvas vietnieks Eds Vulkots slaidāks, ar bārdiņu un ūsām kopā ar sirmo vīrieti, kuru Neits pieņēma par Hopas tagad mirušo dzīvesbiedru.

Citu pēc cita Neits atpazina vietējos iedzīvotājus. Bings izskatījās tikpat dūšīgs un īgns kā šodien, tikai par piecpadsmit mārciņām vieglāks. Roza, tai vajadzēja būt skaistajai Rozai, pavisam jauna un ziedoša kā puķe, kuras vārdā nosaukta, turēja mazā, jaukā Pītera roku.

Makss, kuram bija vairāk matu uz galvas un mazāks vēders, sēdēja blakus Galovejam, abi gatavi iekosties milzu arbūza šķēlē.

Deba, Harijs un ak jēziņ! piecdesmit mārciņas vieglākā Plča, rokās sadevušies, gurnus grozīdami, smaidīja kamerā.

Neits vēlreiz pārskatīja fotogrāfijas, koncentrējot uzmanību uz Galoveju. Viņš bija gandrīz katrā attēlā. Ēda, dzēra, runāja, smējās, spēlēja ģitāru, plosījās pa zāli ar bērniem.

Neits atlasīja fotogrāfijas ar vīriešiem. Daži viņam bija sveši, citi pārāk veci grūtajam ziemas kāpienam. Daži savukārt tam pārāk jauni.

Viņš pētīja seju pēc sejas, minēdams, kura būtu īstā. Vai kāds no viņiem, skaistās, saulainās dienas svinētājiem, kurš ēda un priecājās līdz ar Patriku Galoveju un Maksu Hobeikeru, būtu viņus abus nogalinājis?

Sekoja skati ar atsevišķiem cilvēkiem, grupas, brīvdienas. Vēlreiz Ziemassvētki, pāris attēlu ar Maksu blakus Galovejam un Džeikobu vai Edu, Bingu, Hariju vai misteru Hopu.

Eds Vulkots joprojām ar bārdu un ūsām, putojošu šampanieša pudeli rokā, Harijs havajiešu svārciņos, Makss, izrotājies ar karnevāla ziedu virteni ap kaklu. Neits vēl stundu veltīja fotogrāfijām, tad atlika tās atpakaļ, tieši tāpat kā bija paņēmis.

Viņam būs Megai jāatzīstas, ka bez atļaujas rakņājies pa viņas mantām. Vai jālūdz parādīt fotogrāfijas, nesakot, ka jau visas aplūkojis.

Neits nolēma izmantot pēdējo variantu.

Bija pienācis laiks nemiera pārņemtos suņus izvest pēdējā vakara pastaigā. Tā kā Neits pats arī jutās satraucies, viņš nolēma izmēģināt sniegkurpes.

Suņiem līdzi viņš devās ārā. Taču dzīvnieki nevis aizskrēja viņam pa priekšu, bet tipināja blakus, kamēr viņš izņēma sniegkurpes no automašīnas.

Pīters kā pacietīgs skolotājs bija iemācījis viņam pamatiemaņas. Neits joprojām krita uz sejas vai dibena, bet reizēm kurpes nošļuka nost no kājām, tomēr pamazām viņam veicās arvien labāk.

Viņš aizsprādzēja siksnas un izmēģināja soli.

"Es tomēr jūtos stulbi," viņš atzinās suņiem. "Lai šā vakara treniņš paliek mans un jūsu noslēpums."

Suņi kā aicinādami metās uz meža pusi. Tas tik būs pārgājiens, Neits nosprieda, ielikdams lukturi kabatā, tomēr fiziskās kustības palīdzēja atvairīt nomāktību. Ja veiksies, viņš tik ļoti pārgurs, ka nogulēs ciešā miegā bez murgainiem sapņiem.

Viņam pietika ar gaismu, kas nāca no mājas un zvaigznēm, lai tiktu līdz mežmalai. Viņš gāja lēni un ne īpaši veikli. Tomēr jutās apmierināts ar paveikto un tikai mazliet aizelsās.

"Es sāku atgūt formu. Nedaudz. Kaut arī runāju pats ar sevi. Bet tas taču nav nekas slikts."

Neits paskatījās augšup, lai redzētu ziemeļblāzmu, tās noslēpumaino varenību. Lūk, viņš, Igneisijs Bērks no Baltimoras, iet ar sniegkurpēm Aļaskā zem ziemeļblāzmas apgaismotajām debesīm.

Neits patiesi to izbaudīja.

Viņš dzirdēja, kā suņi skraida apkārt, reizēm aprauti ieriedamies.

"Es jums sekoju pa pēdām, puiši."

Neits izņēma kabatas lukturīti.

"Lāčiem par agru," viņš sev atgādināja. "Vienīgi ja apkārt klīst kāds mēnessērdzīgais."

Sevi uzmundrinādams, viņš paplikšķināja sev pa sānu un sajuta zem jakas revolvera stobru.

Viņš turpināja ceļu, mēģinādams iejusties vieglā ritmā, nevis klunkurēt soli pa solim. Suņi atskrēja atpakaļ, riņķoja viņam apkārt, un Neits bija gandrīz pārliecināts, ka viņi smaida.

"Tā tik turpiniet un nedabūsiet suņu cepumus. Dariet, kas jums jādara. Man tagad jāpadomā."

Turēdamies pa kreisi starp kokiem, starp kuriem spīdēja gaisma no mājas, viņš sekoja suņiem pa pēdām. Smaržoja hemlokegles, viņš jau bija iemācījies tās pazīt, smaržoja ari sniegs.

Ne tik daudz jūdžu uz rietumiem vai ziemeļiem neesot koku, tā viņam bija stāstīts. Tikai ledus un sniega jūras bezgalība. Bez ceļiem, bez dzīvības.

Šeit, mežā, to bija grūti iztēloties. Viņam bija grūti aptvert, ka Mega, kurai skapī karājās sarkana kleita un kura skumstot cepa maizi, tagad atradās kaut kur tajā jūrā.

Nez vai Mega arī vērās augšup uz ziemeļblāzmu, tāpat kā šobrīd viņš. Un domāja par viņu.

Noliecis galvu, apgaismodams ceļu ar lukturīti, Neits devās uz priekšu, sperdams stingrus soļus un domās apcerēdams saulainās dienas fotogrāfijas.

Cik ilgs laiks bija pagājis pēc vasaras piknika, kad Patriks Galovejs gāja bojā ledus alā? Seši mēneši? Septiņi?

Vai fotogrāfija ar Ziemassvētku eglīti bija no viņa pēdējām brīvdienām?

Vai kāds no tiem smaidošajiem vīriešiem jau tolaik staigāja ar slēptu masku?

Vai slepkava iecirta nāvējošo ieroci impulsa, neprāta mirkļa iespaidā?

Nē, ne jau tas bija par iemeslu, ka cilvēks, pārvērties ledū, sešpadsmit gadus palika aprakts ledus alā.

Slepkava bija visu aprēķinājis. Viņš bija rīkojies cietsirdīgi un droši.

Tikpat cietsirdīgi, ar aprēķinu un droši, kā rūpīgi inscenējot pašnāvību.

Vai arī tās būtu muļķības un zīmītē rakstītais bija svēta patiesība?

Cilvēks varēja daudz ko noslēpt no sievas, no draugiem. Pats no sevis. Tik ilgi, līdz izmisums, vainas apziņa, bailes aptīsies viņam ap kaklu un nožņaugs viņu.

Neits dzinās pēc skaidra risinājuma, tāpat kā klimta te ārā, aukstumā, tumsā, uz milzu tenisa raketēm. Viņš gribēja atkal būt normāls. Viņam vajadzēja zināt, kāds viņš bijis, pirms pasaule sagāzās viņam virsū. Viņš gribēja izrauties no ledus kūniņas un atkal dzīvot.

Viss norādīja uz pašnāvību. Tam pretojās vienīgi Neita nojauta. Bet kā lai tic nojautai, ja tā tik ilgi gulējusi zem ledus kalna?

Gandrīz gadu viņš nebija izmeklējis nevienu slepkavību, pēdējo mēnesi galvenokārt tupēja pie rakstāmgalda. Tagad viņš centās pašnāvību pārtaisīt par slepkavību, kāpēc, vai tādēļ, lai justos noderīgs?

Smagums sāka mākt Neitu lejup, iedomājoties, kā viņš uzspiedis savu viedokli Kobenam, izrīko savus policistus, kaut arī viņu skatieni skaidri pauda šaubas. Viņš bez atļaujas bija rakņājies pa Megas mantām.

Viņš, šefs mazai bodītei, kas nodarbojās galvenokārt ar satiksmes noteikumu pārkāpējiem un sīkiem huligāniem, nu pēkšņi sevi iedomājies par vareno detektīvu, sešpadsmit gadu vecas slepkavības atklājēju, un neatzīs pašnāvības faktu, kurš konstatējams gandrīz kā pēc mācību grāmatas?

Jā, tā nu tas notiks, viņš sadzīs pēdas slepkavam, kuram nav nedz vārda, nedz sejas, izvilks no viņa atzīšanos un nodos viņu Kobenam skaistā iesaiņojumā ar rozā lenti.

"Kādas muļķības! Tu tik tikko tiec galā ar saviem pašreizējiem pienākumiem, kā gan tu iztēlojies…"

Viņš apklusa, stingi skatoties zem kājām sniegā, ko apstaroja lukturis. Uz pēdām sniegā.

Jocīgi. Laikam būšu apgājis apkārt pa apli.

Ak, vai nav vienalga! Viņš varēja tā bezmērķīgi klimst cauru nakti, tāpat kā klaiņoja dienā.

"Nē!" Neits aizvēra acis, ar fizisku piepūli atvairīdams ļauno tukšumu. "Tur es vairs neatgriezīšos. Tās ir muļķības. Nelīdīšu atpakaļ tajā caurumā."

Viņš sāks atkal lietot antidepresantus, ja nepieciešams. Nodarbosies ar jogu. Cilās svarus. Darīs, vienalga, ko, tikai neatgriezīsies tur atpakaļ. Viņš nemūžam vairs neizrāpsies laukā, ja nokļūs atkal tajā tumsā.

Viņš dziļi ieelpoja, atvēra acis un skatījās, kā balta elpa izplūst un pagaist.

"Tepat vien esmu," viņš nomurmināja un paskatījās pie kājām uz sniegu.

Tur bija redzamas sniegkurpju pēdas. Izmantodams radušos interesi, lai atvairītu tumsu, Neits atkāpās un salīdzināja savas pēdas ar tām priekšā. Izskatījās tādas pašas, taču lukturīša gaismā bija grūti saprast ņemot vērā viņa mazo pieredzi pārgājienos brīvā dabā.

Tomēr viņš bija gandrīz pārliecināts, ka nav staigājis apkārt pa mežu, nav riņķojis, nonākdams atpakaļ uz tās pašas takas no pretējās puses.

"Varbūt tās ir Megas pēdas," viņš čukstēja. "Viņa būs izgājusi pastaigāties, tāpat kā es tagad."

Suņi atskrēja atpakaļ, apošņāja pēdas un pacēla purnus pret māju, kurā spīdēja gaisma. Neits nelikās mierā, bet, mainījis virzienu, tāpēc gandrīz noveldamies uz muguras, sekoja pēdām.

Tās negāja iekšā mežā. Neitam pakrūti sažņaudza kamols, kad pēdas apstājās tur, kur kāds acīmredzot bija stāvējis koku aizsegā un skatījies uz māju no tās otras puses uz karsto vannu, kurā viņš un Mega iepriekšējā vakarā bija plunčājušies.

Suņi tad bija mežā sacēluši lielu troksni, Neits tagad atcerējās.

Viņš turpināja sekot pēdām, nu jau atpakaļ. Un ieraudzīja vēl citas pēdas. Vai tas bija alnis, vai briedis? Kā viņš to varēja zināt? Neits apņēmās bez kavēšanās iemācīties tās atšķirt.

Viņš apskatīja nospiedumus sniegā un iztēlojās, kā suņi tur plosījušies un vārtījušies, un atkal kāds stāvējis nedaudz sāņus, it kā viņus vērojot.

Neits riņķoja līdzi pēdām, lai redzētu, kur tās aizved. Izrādījās uz ceļu, pāris jardu no Megas mājas.

Viņš bija gluži bez elpas, kad sasniedza vietu, kur pēdas beidzās. Tagad viņš zināja, ko bija meklējis. Kāds bija atnācis vai atbraucis pa šo ceļu. Iegājis mežā, lai no mājas viņu nepamanītu, tad koku aizsegā devies tai tuvāk.

Vai šis cilvēks bija kaimiņš, kas ieradies ciemos, vai palīdzības meklētājs pēc avārijas, pēc nelaimes gadījuma? Viņš bija novērojis māju un to, kas tajā notiek.

Kad viņi tovakar izkāpa no vannas? Ap desmitiem, Neits sprieda. Ne vēlāk kā pēc desmitiem.

Viņš stāvēja ceļa malā, un suņi ošņāja sniega klāto zemi apkārt.

Neits aprēķināja, ka viss gājiens bija prasījis ne vairāk kā divdesmit minūtes, bet, ejot ar noteiktu mērķi, pietiktu uz pusi mazāk laika. Vēl desmit, lai tiktu līdz Maksa mājai un paņemtu revolveri no cimdu nodalījuma. Vēl piecas, lai aizbrauktu uz pilsētu.

Pietiekami daudz laika, viņš domāja, pietiekami daudz, lai ieietu pa neaizslēgtām durvīm un uzdrukātu zīmīti datorā.

Lai izdarītu slepkavību.

Sešpadsmita nodaļa

Neits nemaz nejutās izbrīnījies, ka Bingam Karlovskim nav nevainojamas pagātnes. Nepavisam ne pārsteigts, viņš izlasīja par Binga likuma pārkāpumiem apsūdzībām uzbrukumos, varmācīgā rīcībā, kautiņos, pretošanos arestam, nekārtību izraisīšanām dzērumā.

Viņam bija jāizdara pārbaude likuma ietvaros, jo viņam oficiāli bija jāizmeklē šī krimināllieta. Patriks Galovejs bija gājis bojā tad, kad Neits vēl apguva braukšanas mākslu ar savu pirmo lietoto automašīnu, taču Makss Hobeikers bija miris tagad, kad Neits pildīja savus darba pienākumus.

Tāpēc viņš izpētīja Binga pagātni. Viņš pārbaudīja Patrika Galoveja gaitas un izdrukāja pārkāpumus par narkotiku lietošanu, klaiņošanu, privātīpašuma robežu pārkāpšanu.

Neits metodiski turpināja pētīt Lūnesijas iedzīvotāju sarakstu, atklājot, ka Harijs Mainers reiz huligāniski uzvedies un nodarījis bojājumus svešam īpašumam. Eds Vulkots reiz bijis ieslodzīts mazgadīgo labošanas iestādē Makss bija paspējis bez atļaujas šķērsot svešu īpašumu, huligāniski uzvesties un traucēt sabiedrisko mieru.

Neits nežēloja arī savus padotos policistus un atklāja, ka Oto jaunībā bijis iesaistīts sabiedriskā miera traucēšanā, personas aizskaršanā un kautiņos, bet apsūdzības atceltas. Pīters, kā jau Neits nojauta, bija tīrs un balts kā sniedziņš, bez jebkādas vainas.

Neits pierakstīja faktus un pievienoja pārējiem materiāliem.

Viņš strādāja gluži kā detektīvs īstā romānā. Taču viņš neatcerējās romānu, kur galvenais varonis būtu mazpilsētas policijas priekšnieks, kas izdara izmeklēšanu aiz štata policijas muguras.

Neits uzskatīja par prātīgu, par politiski pareizu rīcību visas uzziņas iegūt ar Kobena starpniecību. Tas nebija svarīgi, ka Kobens pagaidām neizrādīja ne mazāko atsaucību. Pagaidām.

Ankoridža bija liela pilsēta ar atbilstošu pilsētas noziedzības līmeni. Sekcijas rezultāti vēl nebija zināmi. Laboratorijas analīzes arī ne.

Lūnesijas policijas šefa instinktīvajai nojautai, ka Makss Hobeikers ticis noslepkavots, nebija lielas nozīmes.

Neits varētu izvēlēties vieglāko ceļu un atmest visam ar roku. Taču viņš pārāk ilgi bija gājis vieglāko ceļu. Nē, viņš bija gatavs noraut sev neveiksminieka zīmogu un izvirzīties amatā.

Tomēr, sēdēdams pie rakstāmgalda, vērodams mīkstās sniegpārslas lēni krītam aiz loga, Neits neredzēja veidu, kā izcelties.

Viņam bija maz iespēju, to gandrīz nebija nemaz, tikpat maz autonomijas, viņa palīgiem policistiem nebija pieredzes, un pierādījumi ar kaulainu pirkstu norādīja taisnā ceļā uz Maksa pašnāvību.

Viņš tomēr nebija bezpalīdzīgs, Neits sev atgādināja, piecēlās kājās un sāka staigāt šurpu turpu. Viņš pārskatīja pie dēļa piespraustās lapas. Ielūkojās Patrika Galoveja kristāla acīs.

"Tu zini, kurš to izdarīja," Neits murmināja. "Tu vari man to izstāstīt."

Neits nolēma, ka viņš veiks paralēli divas izmeklēšanas. Tāds būs viņa rīcības plāns. Viņš un Kobens vadīs atsevišķas izmeklēšanas ar vienu mērķi.

Neits nevis pabāza galvu pa durvīm, bet piespieda iekšējo sakaru pogu.

"Pīča, piezvaniet uz "Paspārni" un pasakiet Šarlīnei, ka man ar viņu jārunā."

"Vai viņai jānāk šurp?"

"Jā, lai viņa nāk šurp."

"Ir vēl brokastu laiks, un Šarlīne aizsūtījusi Rozu mājās. Kens domā, ka bērniņš piedzims mazliet agrāk, nekā paredzēts."

"Pasakiet viņai, lai nāk, cik vien ātri iespējams, es viņu ilgi neaizkavēšu."

"Protams, Neit, bet vai nebūtu ērtāk, ja tu…"

"Pīča! Man viņa vajadzīga jau pirms pusdienlaika. Skaidrs?"

"Labi, labi. Nav jau tūlīt jālec uz ecēšām!"

"Un dodiet ziņu, kad Pīters atgriezīsies no patrulēšanas. Man jārunā arī ar viņu."

"Dikti jau runīgs šodien…"

Pīča pārtrauca savienojumu, pirms Neits paspēja viņai ko atbildēt.

Neits nebija apmierināts ar pēdu nospiedumu uzņēmumiem. Kamēr viņš aizbrauca uz pilsētu pēc fotoaparāta un tika atpakaļ pie Megas, bija paspējis uzsnigt sniedziņš. Viņš arī nebija pārliecināts, vai sniegkurpju pēdām ir kāda nozīme, tāpēc vilcinājās piespraust attēlus blakus pārējiem.

Tomēr šis bija viņa izmeklēšanas dēlis, tātad viņš darīja, ko gribēja.

Neits grozījās un staigāja pa kabinetu, kā bija riņķojis pa mežu iepriekšējā vakarā. Ja viņš turpinās iet, neapstāsies, gan viņš kaut kur nokļūs. Neits paķēra dažas kniepadatas un piesprauda attēlus pie dēļa.

"Šef Bērk!" Pīča ņēma paraugu no priekšnieka un pa iekšējo telefonu oficiāli paziņoja: "Ieradies tiesnesis Roiss, viņš vēlas jūs satikt, ja neesat pārāk aizņemts."

"Protams!" Neits paķēra rūtaino segu, ko bija atnesis, lai noslēptu dēli. "Sauciet iekšā," viņš teica un uzmeta sarkanmelno segu pāri dēlim.

Tiesnesis Roiss bija gandrīz plikgalvis, tikai plānas garas, baltas sprogas apvija pakausi. Brilles ar tumši brūniem, bieziem stikliem bija uzspraustas uz asa, gaļas pakaramajam āķim līdzīga deguna. Pieklājīgi izsakoties, viņu varētu saukt par korpulentu, ar platām krūtīm, lielu vēderu. Septiņdesmit deviņus gadus vecā vīra balss skanēja iespaidīgi un pavēloši, atbilstoši viņa varai, desmitiem gadu ieņemot vienu amatu.

Biezās, zilās rupja velveta bikses nošvīkstēja vien, kad viņš iesoļoja Neita kabinetā. Dzeltenbrūnam kreklam pāri bija uzvilkta pieskaņota rupja velveta auduma veste. Labajā ausi karājās neatbilstoša rotaslieta zelta auskars.

"Sveicināts, tiesnesi! Vai vēlaties kafiju?"

"Nekad nesaki nekad." Skaļi nopūties, Roiss iekārtojās uz krēsla. "Jums te ir sacēlusies vesela jezga."

"Atbildība ir štata policijas rokās."

"Tāpēc jau jezga nekļūst mazāka. Divus cukura graudiņus. Saldo krējumu gan ne. Vakar pie manis ieradās Kerija Hobeikere."

"Viņai tagad ir grūts laiks."

"Kad vīrs dabū galu ar lodi pierē, tas nav viegls laiks. Viņa ir nikna uz jums."

Neits pasniedza tiesnesim kafiju.

"Es neielaidu viņam lodi galvā."

"Nē, skaidrs, ka ne. Bet sieviete Kerijas stāvoklī nešaubīdamās metas virsū tam, kurš atnesis slikto ziņu. Viņa pieprasa, lai es lieku lietā man doto varu un panāku, ka jūs atlaiž no darba un, cerams, pa taisno patriec ārā no pilsētas."

Neits sēdēja, domīgi vērdamies savā kafijas krūzē.

"Vai jums ir dota tik liela vara?"

"Varētu būt. Ja es uzstātu. Es šeit dzīvoju jau divdesmit sešus gadus. Varu apgalvot, ka biju viens no pirmajiem Lūnesijas iedzīvotājiem." Tiesnesis uzpūta kūpošajai kafijas virsmai un iedzēra malku. "Savu mūžu neesmu dabūjis kārtīgu kafiju policijas iecirknī."

"Es arī ne. Vai esat ieradies aicināt mani iesniegt atlūgumu?"

"Man ir kašķīga daba. Ko citu var gaidīt no cilvēka uz astoņdesmit gadu sliekšņa. Bet es neesmu muļķis. Tā nav jūsu vaina, ka Makss, nabags, ir beigts. Ne jau jūs esat vainīgs par datorā atstāto vēstuli ar apgalvojumu, ka viņš nogalinājis Patu Galoveju."

Roisa acis kļuva vērīgas aiz biezajiem stikliem, viņš pamāja Neitam ar galvu.

"Jā, Kerija man to pateica, un viņa mēģina sev iestāstīt, ka jūs to esat izdomājis, tātad jums ir iespēja visu noskaidrot bez lieka trača. Gan Kerija nomierināsies. Viņa ir prātīga sieviete."

"Kāpēc jūs man to stāstāt?"

"Varētu paiet zināms laiks, līdz viņa atjēgsies. Pagaidām viņa centīsies taisīt jums nepatikšanas. Tā ir vieglāk pārvarēt bēdas. Es uzsmēķēšu." Viņš izvilka resnu cigāru no krekla kabatas. "Ja iebilstat, uzlieciet man par to sodu."

Neits atrāva vaļā atvilktni un iztukšoja konservu kastīti, kurā bija ieliktas saspraudes. Piecēlies viņš pienesa kārbiņu tiesnesim, lai viņš to izmanto par pelnutrauku.

"Vai jūs pazināt Galoveju?"

"Protams!" Tiesnesis izpūta dūmu un piepildīja gaisu ar smalku dvingu. "Man viņš patika. Cilvēkiem viņš vispār patika. Tomēr izrādās, ka ne visiem." Tiesnesis pameta skatienu uz pārklāju. "Vai tur apakšā ir mirušo dēlis?"

Neits neatbildēja, un tiesnesis turpināja kūpināt cigāru, pūta un vilka, pūta un vilka.

"Man kādreiz, vecos laikos, ir bijušas lielas prāvas. Vadīju tās, tērpies tiesneša mantijā. Tāpēc droši varat man parādīt aizdomās turamo sarakstu, ja nu jums vienīgi neliekas, ka es pāri par sešdesmit gadu vecumā biju uzkāpis Bezvārdī un izdzēsis dzīvību uz pusi jaunākam vīram."

Neits atliecās atpakaļ.

"Jums ir bijis pāris gadījumu, kad esat fiziski aizskāris personas."

Roiss savaikstījās.

"Esat sagatavojis mājasdarbu. Cilvēks, kurš nodzīvojis tik garu mūžu kā es un nav iekūlies nevienā ķibelē, nav nekāds interesantais "tips"."

"Tā varētu būt. Cilvēks ar tik garu mūžu kā jūsējais varētu arī uzņemties ziemā kāpienu kalnā. Ar cērti pret neapbruņotu vīru iespējams tikt galā jebkurā vecumā. Vismaz teorētiski."

Roiss pasmīnēja ar cigāru zobos.

"Jūsu teiktajam ir jēga. Man šad tad patika medīt un kopā ar Patu pavadīt laiku mežā, bet es nekāpju kalnos. Nekad neesmu ar to nodarbojies. To apliecinās jebkurš, kam vien jautāsiet."

Pietika ar vienu reizi, Neits nodomāja, taču noklusēja.

"Kurš tad? Kurš kāpa ar viņu kalnā?"

"Makss, cik atceros, pirmajā sezonā, kad viņš pārcēlās šurp uz dzīvi. Laikam Eds un Hopa abi vienu vai divas reizes, taču viņi to darīja vasarā, kad ir vieglāk. Arī Harijs un Deba. Viņi aizrāvās ar alpīnismu. Bings tur ir bijis vairākkārt. Džeikobs un Pats bieži vien abi divi kāpa kalnos, devās pārgājienos un vadāja grupas par samaksu. Pie velna, vairāk nekā puse Lūnesijas iedzīvotāju aizraujas ar kāpšanu kalnos, ar alpīnismu. Daudzi, kas toreiz te dzīvoja un jau sen aizbraukuši prom. Pats bija labs alpīnists. Viņš daļēji pelnīja iztiku ar cilvēku vešanu augšā."

"Tas noticis ziemā. Kurš no vietējiem ir spējīgs uzkāpt tajā kalnā ziemā?"

"Nav jābūt spējīgam, pietiek ar vēlmi stāties pretim dabas spēkiem, izaicināt tos." Tiesnesis atkal izpūta dūmus un iedzēra vēl kafiju. "Vai parādīsiet man, kas ir uz tā dēļa?"

Neradis iemeslu noraidījumam, Neits piecēlās un noņēma pārsegu. Tiesnesis, lūpas sakniebis, brīdi pasēdēja nepakustēdamies, bet tad paslēja augšup savu milzu vēderu un piestūmās tuvāk.

"Nāve jaunībā tas ir briesmīgi. Patam bija iespējas. Viņš daudz ko bija izšķiedis nelietderīgi, bet viņam vēl bija iespējas, viņš varēja kaut ko sasniegt. Viņa sieva bija skaista, mērķtiecīga, bērns gudrs burvīgs meitēns. Ar prātu un talantu. Taču Patrikam Galovejam diemžēl patika tēlot dumpinieku, tādējādi daudzus ^aizkaitinot. Lai trāpītu ar cērti krūtīs, vajadzēja atrasties pietiekami tuvu, vai ne?"

"Tā liekas."

"Pats bija hipiju laika bērns. Miers, mīla un rokenrols. Jūs esat pārāk jauns, lai zinātu tos laikus. Pats it kā iemiesoja visas tās muļķības. Mīlējies, nekaro, ievij matos puķes un dzīvo zaļi." Tiesnesis nošņaukājās. "Tomēr šaubos, vai viņš tur sēdēja, citēdams Dilanu, kad viņam kāds nāca virsū ar ledus cērti."

"Ja tas bijis cilvēks, kuram Galovejs uzticējies, tad viņš varēja to neuztvert nopietni. Iespēju netrūkst."

"Makss bija viens no tiem, kuriem viņš uzticējās." Tiesnesis nogrozīja galvu, pievērsis uzmanību fotoattēliem ar Maksu Hobeikeru. "Tas gan man ne prātā nenāktu. Manā vecumā maz kas var pārsteigt, bet par Maksu es tā nedomātu. Pats bija fiziski daudz pārāks, viņš Maksu būtu atvairījis kā mušu."

"Mušu ar nāvējošu ieroci nav tik viegli atvairīt."

"Protams. Makss bija itin labs alpīnists, bet šaubos, vai viņš spēja tikt lejā no kalna februārī bez prasmīgas palīdzības, kādu būtu sniedzis Pats. Es brīnos, kā viņam tas izdevās, kā viņš varēja te mierīgi iedzīvoties, apprecēties ar Keriju, uzaudzināt divus bērnus, ja apzinājās, ka Pats palicis tur augšā ka viņš ir atbildīgs par Pata nāvi."

"Lūk, tas arī būtu pašnāvības izskaidrojums viņš nespēja ar to sadzīvot."

"Cik ērti, vai ne? Pata līķis tiek nejauši atrasts, un pēc pāris dienām Makss atzīstas un nošaujas. Neko nepaskaidro, nepamato. Gluži vienkārši es to izdarīju, atvainojiet. Un cauri ir."

"Jā, ērti un vienkārši," Neits piekrita.

"Bet jūs tam neticat?"

"Savas pārdomas es pagaidām paturēšu neatklātas."

Kad tiesnesis bija aizgājis, Neits izdarīja papildu piezīmes. Viņam bija nepieciešams runāt ar vairākiem cilvēkiem, ar pilsētas galvu, vietnieku un dažiem ievērojamiem Lūnesijas iedzīvotājiem.

Viņš uzrakstīja vārdu PILOTS un apvilka ap to aplīti.

Galovejs bija ziemas laikā devies uz Ankoridžu pieteikties kādā darbā. Vai viņam izdevās to atrast?

Ja Galovejs bija teicis taisnību Šarlīnei un patiesi gatavojās pēc dažām nedēļām atgriezties, tad iespējamais slepkavības laiks sašaurinājās līdz februārim.

Šo teoriju varētu pierādīt un, krietni papūloties, arī gūt apstiprinājumu, vai Makss bijis prom no Lūnesijas tajā laika periodā.

Kāpēc Makss devās prom no Lūnesijas?

Ja tā noticis, vai viņš bija viens? Cik ilgi viņš bija prom? Vai atgriezās viens vai ar kādu līdzdalībnieku?

Kerijas atmiņām vajadzētu palīdzēt notikumu atšķetināšanā. Bet viņa nepakļausies Neita aicinājumiem. Varbūt viņa runātu ar Kobenu, bet, ja štata policija izlems, ka notikusi pašnāvība, kāpēc lai Kobens lieki pūlētos?

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un Neits vēl nebija paspējis aizklāt dēli, kad ienāca Pīters.

"Vai tu sauci mani?"

"Jā. Aizver durvis. Man tev kas jautājams."

"Jā, šef."

"Kas, tavuprāt, varētu staigāt ar sniegkurpēm pa mežu pie Megas mājas tumsā?"

"Kā, lūdzu?"

"Es īsti nezinu, bet vai cilvēki tāpat vien sporta pēc staigā pa mežu tumsā?"

"Nu, ja vēlas kādu apciemot, ja nevar aizmigt. Es īsti nesaprotu."

Neits norādīja uz dēli.

"Es tās pēdas atklāju vakar, kad mācījos staigāt ar sniegkurpēm un vedu suņus pastaigā pirms gulētiešanas. Sekoju tām no ceļa, apmēram piecdesmit jardu attālumā no Megas mājas un uz mežmalu aiz tās."

"Vai esi pārliecināts, ka tās nebija tavas pēdas?"

"Tās nekādā ziņā nebija manas pēdas."

"Kā tu vari zināt, ka cilvēks staigājis naktī? Kāds, vienalga, kurš, to var darīt jebkurā diennakts laikā. Vai nu gāja medībās, vai gribēja šķērsot ezeru."

Prātīga doma, Neits secināja.

"Mēs ar Megu bijām laukā tajā vakarā, kad Makss mira. Nopeldējāmies viņas karstajā vannā."

Pīters pieklājīgi pavērās pret sienu un nokāsējās.

"Hmm…"

"Kad mēs tur bijām, suņi pēkšņi kļuva tramīgi un ieskrēja mežā. Gluži kā kaut ko saoduši, rēja un rēja, līdz Mega jau grasījās saukt viņus atpakaļ, bet tad viņi nomierinājās. Pirms tu izteiksi pieņēmumu par vāveri vai alni, kas varēja suņus satracināt, es pateikšu, ka atradu vietu, kur viņi riņķojuši, pēdas, sniegkurpju atstātas pēdas, kuras liecina, ka tieši tur kāds apstājies un stāvējis. Neesmu nekāds Šerloks Holmss, Pīter, bet redze man ir laba."

Viņš piedūra pirkstu pie fotogrāfijām.

"Kāds iegājis mežā, nostāk no logiem. Tad gājis pa taisnāko ceļu tātad viņš pazīst teritoriju un viņam bijis mērķis apkārt aiz mājas. Suņu uzvedība norāda, ka viņi to gājēju pazinuši, jo viņi izturējās pret to draudzīgi. Un šis cilvēks palicis stāvam koku aizsegā."

"Hmm… ja es, piemēram, staigātu ar sniegkurpēm pa mežu un negaidīti ieraudzītu tevi un Megu… peldamies viņas karstajā vannā, es droši vien arī vilcinātos parādīties. Droši vien es kāptos atpakaļ un nozustu, cerēdams, ka neesmu pamanīts. Citādi jau visiem būtu neērti."

"Man šķiet, ka nav ko ložņāt naktī ap viņas māju, tad nebūs neērti."

"Tā jau ir, piekrītu." Pētīdams attēlus, Pīters saknieba lūpas, bet tad atkal ierunājās: "Varbūt kāds lika slazdus vai pārbaudīja tos. Zeme ap Megas māju ir viņas īpašums, bet tas jau neattur no malumedniecības. Megai gan tas nepatiks viņa raizēsies suņu dēļ. Pie viņas noteikti skanēja mūzika." "Jā."

"Tad tāds malumednieks, pārbaudīdams slazdus, varēja arī aiziet paskatīties, kas notiek pie mājas."

"Jā." Pīters sprieda loģiski, tam bija jāpiekrīt. "Jūs abi ar Oto izmetiet līkumu un apskatiet, vai tur ir slazdi. Ja ir, man jāzina, kurš tos izlicis. Nedrīkst pieļaut, ka ciestu suņi."

"Mēs to izdarīsim." Pīters paskatījās atpakaļ uz dēli. Viņš gan bija jauns, bet ne dumjš. "Vai tev šķiet, ka Megu izspiego? Kāds, kas saistīts ar viņas tēva nogalināšanu?"

"Manuprāt, ir vērts to noskaidrot."

"Rokijs un Buls nevienam neļaus iet Megai ne tuvumā. Pat ja uztvers viņu par… par draugu, pietiks ar vienu draudīgu kustību, un suņi metīsies viņam virsū."

"Labi, ka to zinu. Tiklīdz kaut ko noskaidrosiet par slazdiem, tūlīt man paziņojiet."

"Šef, tev jāzina, ka Kerija Hobeikere zvana daudziem cilvēkiem. Viņa apgalvo, ka tu aptraipot Maksa piemiņu, lai pats pavirzītos uz augšu pa karjeras kāpnēm. Vairākums jau saprot, cik viņa uztraukta un šobrīd nav ņemama gluži nopietni, bet daži, tie, kuriem nepatika svešinieka iecelšana policijas šefa amatā, varētu to izmantot."

"Es tikšu ar to galā, bet paldies par modrību."

Pītera melnajās acīs vīdēja bažas, un viņa sejas izteiksme pauda dusmas.

"Ja cilvēki zinātu, kā tu pūlies atklāt patiesību, viņi nomierinātos."

"Pagaidām tikai darīsim savu darbu, Pīter. Policisti nemēdz būt populāro vidū."

Kad pēc stundas Neita kabinetā iebrāzās Šarlīne, viņš paredzēja, ka nekas labs nebūs sagaidāms.

"Esmu "Paspārnē" darbos līdz ausīm," viņa iesāka. "Roza šobrīd nevar ne apkalpot pie galdiņiem, ne darīt ko citu. Un man nepatīk, ka mani te izsauc kā tādu noziedznieci. Galu galā man ir sēras, izturies taču ar cieņu!"

"Es izturos ar vislielāko cieņu, Šarlīne, nekā citādi. Ja tas var līdzēt, izsvītro manu istabu no apkopjamo saraksta līdz tam laikam, kad tava saimniecība ieies vecajās sliedēs. Es pats varu sakārtot savu istabu."

"Man no tā vieglāk nekļūs, visa pilsēta uzskata par vajadzīgu nākt pie manis tenkot un ošņāties par manu Patu un nabaga Keriju. Vai tāpēc, ka Makss nošāvies, viņai jāsēro vairāk nekā man?"

"Manuprāt, šoreiz nevar būt ne runa par kādu sacensību."

Šarlīne atmeta galvu un paslēja augšup zodu. Neits jau gaidīja, ka viņa tūlīt piespers kāju pie zemes, taču viņa tikai sakrustoja rokas.

"Ja tu ar mani runāsi tādā toni, man tev nav ko teikt. Es necietīšu tādu attieksmi tikai tāpēc, ka tu guli ar Megu, nemaz neceri!"

"Apsēdies un apklusti!"

Šarlīnei pavērās mute un vaigos iedegās sārtums.

"Ko tu gan iedomājies, kas tu tāds esi?"

"Es domāju, ka esmu policijas šefs, un, ja tu turpināsi lekties, es tevi ietupināšu kamerā nomierināties."

Šarllnes koraļļkrāsas lūpas pavērās un aizvērās kā gupijai.

"To tu nedrīksti darīt."

Droši vien ne, Neits domāja, bet viņam nebija laika spēlēties.

"Vai tu tikai īgņosies un tēlosi cietušo? Tāds meldiņš ātri apnīk, un neviens nevēlas to dzirdēt. Vai tomēr vēlies kaut ko darīt lietas labā? Vai palīdzēsi man atrast to, kas nogalināja cilvēku, kuru, kā saki, tu esot mīlējusi?"

"Es mīlēju viņu! To savtīgo nelieti…" Šarlīne atkrita uz krēsla un sāka raudāt.

Neits piecas sekundes apdomāja, ko iesākt. Viņš izgāja laukā, paķēra no Pīčas galda kastīti ar salvetēm, nelikdamies zinis par dispečeres plati ieplestajām acīm. Kabinetā viņš iemeta kastīti Šarlīnei klēpī.

"Izpinkšķies! Pēc tam saņemies un sāksim sarunu."

"Kāpēc tu esi tik ļauns pret mani? Ja tu tāpat izturējies pret Keriju, nav brīnums, ka viņa par tevi tik briesmīgi izsakās. Kaut tu nekad nebūtu uzradies Lūnesijā!"

"Tu nebūsi vienīgā, kas to vēlēsies, kad es atradīšu Patrika Galoveja slepkavu."

Šarlīne pacēla asaru pilnās acis.

"Tu pat neesi atbildīgs par šīs lietas izmeklēšanu."

"Toties es atbildu par šo iecirkni. Par visu pilsētu." Neitam palīdzēja viņā verdošās dusmas tātad viņš bija spējīgs just. Kā policists, Neits aptvēra. Tieši tā viņam līdz šim bija pietrūcis. "Šobrīd es atbildu par tevi. Vai Patriks Galovejs aizbrauca no pilsētas viens?"

"Tu esi huligāns, nekas vairāk. Tu…"

"Atbildi, velns parāvis!"

"Jā! Viņš sakravāja somas, iemeta mašīnā un aizbrauca. Kopš tā laika es viņu neesmu redzējusi. Bērnu uzaudzināju viena, un viņa ne reizi man nav pateikusi paldies…"

"Vai viņš gribēja ar kādu satikties?"

"Nezinu. Viņš neko neteica. Gatavojās dabūt darbu. Mums vairs nebija naudas. Es biju nogurusi dzīvot no rokas mutē. Viņa ģimene bija bagāta, bet viņam pat neienāca prātā…"

"Šarlīne, cik ilgi viņš plānoja būt prom?"

"Pāris mēnešu, varbūt mēnesi."

"Viņš nepiezvanīja, nedeva nekādu ziņu?"

"Arī par to es uz viņu dusmojos. Viņam vajadzēja piezvanīt pēc nedēļas, pēc divām, pastāstīt, kas notiek."

"Vai tu centies sazināties ar viņu?"

"Kā?" Šarlīne noprasīja, bet viņas acis jau bija sausas. "Es metos virsū Džeikobam. Pats vienmēr ar viņu runāja vairāk nekā ar mani, bet Džeikobs teica, ka neko nezinot. Viņš varēja arī slēpt to no manis."

"Vai Džeikobs toreiz lidoja?"

"Kā?"

"Vai viņš tolaik veica pārlidojumus, kā tagad to dara Mega?" Šarlīne tikai paraustīja plecus, bet Neits neatlaidās. "Viņš vai kāds cits no pilsētas apmēram nedēļu, desmit dienas tā gada februārī?"

"Pie velna, kā lai es to zinu? Es nepierakstu, ko katrs strādā, turklāt pirms sešpadsmit gadiem. Šajā mēnesī paliek sešpadsmit gadu," viņa piebilda, tajā brīdī aptvērusi, ka tā ir gandrīz tāda kā jubileja.

"Tātad Patriks Galovejs kā gāja, tā pazuda. Ja tu piepūlētu atmiņu, tu noteikti atsauktu atmiņā daudz sīkumu par tā laika notikumiem divu triju nedēļu intervālā."

"Es vācu grašus, lai samaksātu par īri, gluži tāpat, kā to darīju gandrīz pusi laika mūsu kopdzīvē. Lūdzu Karlam, lai dod man vairāk darba stundu "Paspārnē". Man pietika savu raižu, lai es vēl veltītu uzmanību citiem."

Tomēr viņa paliecās atpakaļ un aizvēra acis.

"Nezinu. Džeikobs aizbrauca apmēram tajā pašā laikā. Es to atceros, jo viņš atnāca ciemos pie Pata todien, kad Pats jau bija prom, un Džeikobs teica, ja būtu zinājis, varētu viņu aizvest uz Ankoridžu. Viņš veda Maksu un vēl dažus. Jā, Hariju. Harijam vajadzēja tikt uz Ankoridžu, lai sameklētu jaunu piegādātāju vai ko tamlīdzīgu. Bet varbūt tas bija gadu vēlāk vai gadu iepriekš. īsti droša neesmu, taču laikam toreiz."

"Labi." Neits izdarīja pierakstus dzeltenajā piezīmju grāmatiņā. "Vai vēl kāds?"

"Togad ziema bija gara. Smaga un ilga. Tāpēc es gribēju, lai Pats meklē darbu. Pilsēta bija kā izmirusi, tūristi nerādījās. "Paspārne" stāvēja gandrīz tukša, un Karls man deva darbu tikai tādēļ, lai man izlīdzētu. Viņš bija jauks cilvēks rūpējās par mani. Daži devās medībās, citi, klusi ierakušies savos mājokļos, gaidīja pavasari. Makss pūlējās izdot avīzi, dzinās pakaļ reklāmdevējiem, nedeva mieru cilvēkiem, prasīja, lai kaut ko pastāsta. Tolaik viņu neņēma nopietni."

"Vai viņš visu to mēnesi pavadīja pilsētā?"

"Nezinu. Pajautā Kerijai. Viņa toreiz lenca Maksu, kā dzinējsuns dzenas pakaļ trusim. Kāpēc tev tas jāzina?"

"Tāpēc, ka es atbildu par šo iecirkni, pilsētu, tevi."

"Tu taču pat nepazini Patu. Varbūt tā ir taisnība, ko daži runā, ka tu tikai gribot sataisīt lielu traci, iekļūt presē un pēc tam pazust atpakaļ uz turieni, no kurienes ieradies."

"Šobrīd es dzīvoju šeit."

Neits izbrauca uz vairākiem izsaukumiem, kārtējo skursteņa degšanu, sūdzību par brāļiem Makijiem, kuri aizšķērsojuši ceļu ar apgāztu džipu "Cherokee".

"Mēs taču to tīšuprāt nedarījām." Džims Makijs stāvēja sniegā, no gaisa krita biezas pārslas, viņš kasīja zodu un nikni blenza uz džipu, kas bija sagāzies uz sāniem un atgādināja vecu, nogurušu vīru, kurš apsnaudies. "Mēs to dabūjām pa lēto un vilkām mājās. Jāmaina motors, jānokrāso un jāpārdod tālāk."

"Vienīgi, ja nolemsim paturēt paši sev," brālis iestarpināja, "piekarināsim šķūrētāju, un Bings dabūs trūkties."

Neits stāvēja briesmīgajā aukstumā, sniegā, un pētīja, ko iesākt.

"Jums nav ne piekabes āķa, ne troses vai stieņa, ne citas atbilstošas ierīces vilkšanai. Jūs izdomājāt, ka aizstīvēsiet šo lūžņu kaudzi vairāk nekā divdesmit jūdzes ar sarūsējušu ķēdi, kas piestiprināta pie jūsu mašīnas ar ar ko? Kas tā ir stieple?"

"Ar to var aizvilkt." Bills sarauca pieri. "Kamēr netrāpījām grambā un mašīna nenogāzās uz sāniem kā suns, kas tēlo, ka ir beigts. Pavilkt varēja ļoti labi."

"Mēs patlaban spriedām, kā to dabūt augšā. Ko visi te trako, lai pagaida!"

Neits izdzirdēja gaudas, spokainas, pirmatnīgas skaņas, šķita, ka rēgainajā mijkrēslī kauktu vilks. Šīs skaņas Neitam atgādināja, ka viņš atrodas aizputinātā lauku ceļā Aļaskas iekšzemē kopā ar diviem cietpauriem.

"Jūs aizšķērsojat satiksmi, un pilsētas sniega mašīna nevar iztīrīt ceļu tiem, kam pietiek sajēgas braukt prātīgi. Ja tas būtu noticis piecas jūdzes uz otru pusi, jums pakaļ ierastos ugunsdzēsēju komanda. Bings dabūs šito verķi taisni un aizvilks pie jums. Jūs samaksāsiet standarta cenu par pakalpojumu…"

"Draņķis!"

"Un soda naudu par transporta līdzekļa vilkšanu bez atbilstoša aprīkojuma un atļaujas."

Billa sejā parādījās tik sāpīga izteiksme, ka Neits nebrīnītos, ja viņam sāktu tecēt asaras.

"Kā lai mēs nopelnām uz šito, ja mums jāmaksā visādi sodi un nauda tam Binga vilcējam?"

"Viegli nav, saprotu."

"Velns!" Džims iespēra pa džipa pakaļējo kailo riepu. "Likās prātīga doma." Tad viņš pavīpsnāja. "Mēs to kārtīgi sataisīsim. Varbūt gribēsi nopirkt policijas iecirknim. Pieāķēt sniega tīrāmo nebūs dārgi. Toties noderīgi."

"Iesniedziet priekšlikumu Hopai. Tagad gādāsim to nost no ceļa."

Bings, viņa palīgs Pargo, abi Makiji un Neits kopā tika ar to galā. Kad džips bija atkal uz ceļa un Bings tauvā vilka to prom, Neits pacentās izlīdzināt nesaskaņas.

"Cik tu par to samaksāji?"

"Divus tūkstošus." Billa acis iespīdējās. "Skaidrā naudā."

Neits aptuveni aprēķināja, cik izmaksās automašīnas remonts, lai to dabūtu braukšanas kārtībā, un cik Bings noplēsīs par tauvā vilkšanu.

"Nolēmu atlaist sodu un apmierināties ar brīdinājumu. Nākamreiz, puiši, kad sagudrosiet to braucamo kustināt, sagādājiet trosi."

"Tu esi kārtīgs vecis." Abi Makiji tā uzsita Neitam pa muguru, ka viņš gandrīz iekrita uz vēdera sniegā. "Diez kas nav, ka policisti vazājas apkārt, bet uz tevi tas neattiecas."

"Patīkami dzirdēt."

Viņš aizbrauca īso gabaliņu līdz pilsētai un piestāja pie ietves, ieraudzījis, ka Deivids pie klīnikas palīdz Rozai izkāpt no mašīnas.

"Kas noticis?" Neits uzsauca.

"Sākas!" Deivids atkliedza.

Neits izlēca laukā no savas mašīnas un saņēma Rozu pie otras rokas. Viņa elpoja lēni, prātīgi un uzsmaidīja Neitam ar savām kūstošas šokolādes krāsas acīm.

"Nekas, nekas. Viss ir kārtībā." Viņa atbalstījās pret vīru, kamēr Neits atvēra durvis. "Es negribēju braukt uz Ankoridžu. Lai dakteris Kens palīdz dzemdībās. Viss ir kārtībā."

"Džese ir pie manas mātes," Deivids teica. Neits ievēroja, ka viņš ir pavisam bāls, un juta, ka nobāl arī pats.

"Vai man palikt, palīdzēt?" Lūdzu, sakiet, ka nevajag. "Vai kādam piezvanīt?"

"Mana māte brauc šurp." Roza ļāva Deividam novilkt sev jaku. "Dakteris pēdējā pārbaudē teica, ka tas var notikt jebkuru brīdi. Izrādās, ka viņam taisnība. Četru minūšu starpība," viņa teica Džoanai, kura steidzās klāt. "Stipri un ilgi. Ūdens nogāja pirms divdesmit minūtēm."

Ar to jau nu pietiek, ko vīrietim pat ar policista nozīmi vajadzētu zināt, Neits nosprieda.

"Es jūs atstāšu." Viņš paņēma no Deivida Rozas jaku un pakāra. "Zvaniet, ja… vienalga. Pīters ir izbraucis no pilsētas manā uzdevumā, bet es viņu atsaukšu, ja vēlaties."

"Paldies!"

Viņi nozuda klīnikā darīt to, par ko Neits negribēja domāt. Viņš tvēra pēc telefona, kas bija sācis zvanīt.

"Bērks."

"Šef? Te Pīters. Mēs neatradām slazdus, nav nekādu zīmju, ka tādi bijuši. Ja vēlies, turpināsim meklēšanu, tā teikt, paplašināsim teritoriju."

"Nē, es pats. Brauc atpakaļ! Tava māsa gatavojas tevi atkal padarīt par tēvoci." \

"Roza? Tagad? Vai viņai viss kārtībā? Vai viņa…?"

"Man viņa izskatījās tā nekas. Šobrīd viņa ir klīnikā. Deivids ir pie viņas. Džese esot pie viņa mammas, un tava mamma jau ir ceļā."

"Es arī dodos atpakaļ!"

Neits iebāza telefonu kabatā. Droši vien viņam jāpaliek šeit tuvumā, vismaz tik ilgi, kamēr uzradīsies vēl kāds ģimenes loceklis. Klīnikas uzgaidāmā telpa bija tikpat piemērota, lai padomātu par pēdām sniegā, kā jebkura cita.

Viņam bija arī jāapsver, ko teikt Megai, kad viņa atgriezīsies Lūnesijā.

Septiņpadsmita nodaļa

Rozai bija piedzimusi meitene astoņas mārciņas smaga, pilnīgi vesela, ar melnu matu kumšķīti. Viņas vārds bija Vilova Lūize, un viņa bija skaista. Jaunumu paziņoja Pīters, kurš ieskrēja iecirknī četras stundas pēc tam, kad bija aizjoņojis uz klīniku.

Pieredzes bagātais Neits bija nopircis Stūra veikalā cigārus. Veikalā viņš uzgāja arī pamatīgus, biezus vākus ar pieciem metāla riņķiem. Tumšzaļus, nevis melnus, kā viņš būtu vēlējies, tomēr viņš tos nopirka uz Lūnesijas pilsētas rēķina.

Tajos viņš ievietos visas piezīmes, dokumentu kopijas, atskaites un fotogrāfijas. Tā viņam būs slepkavību grāmata.

Ceremoniāli viņš izsniedza cigārus Pīteram, Oto un uzjautrinātajai Pīčai. Neita rīcība atmaidzināja Pīčas sirdi pēc aukstās vārdu apmaiņas no rīta.

Kopā ar visiem ievilcis smirdīgu dūmu un draudzīgi uzsitis Pīteram pa plecu, Neits atļāva viņam atlikušo dienu paņemt brīvu.

Neits iegāja atpakaļ savā kabinetā un kādu laiku padarbojās ar caurumsitni un kopētāju. Viņš sakārtoja slepkavību grāmatu. Dēlis un grāmata deva viņam taustāmu pamatu. Tāds bija policista darbs.

Tāds bija viņa darbs.

Viņš patlaban gatavojās zvanīt uz Ankoridžu, bet ienāca Pīča. Viņa aizvēra durvis, apsēdās un salika rokas klēpī.

"Vai kas noticis?"

"Vai tev liekas, ka pēdas pie Megas mājas ir jāuztver nopietni?"

"Nu…"

"Oto man izstāstīja, tu pats gan ne…"

"Es, ak…"

"Ja tu man atklātu, kas notiek, es uz tevi nedusmotos."

"Jā, kundze."

Pīčas lūpas savilkās.

"Es tev redzu cauri, Igneisij. Kad tu sāc piekrist, tu gribi mainīt sarunas tematu vai likt, lai es domāju, ka tu piekriti, kaut īstenībā tā nav."

"Labi. Es tikai uzskatīju, ka ir vērts pārbaudīt, tas ari ir viss."

"Tu to neminēji sava iecirkņa dispečerei, jo neuzskati mani par pietiekami gudru, lai es zinātu, ka tu visu brīvo laiku pavadi, luncinoties ap Megu Galoveju?"

"Nē." Neits pabungoja ar pirkstiem slepkavību grāmatai pa vienu pusi, tad pa otru. "Varbūt es negribu savas attiecības apspriest ar dispečeri, kas man pienes saldi lipīgas smalkmaizītes. Viņa to varētu nepareizi saprast."

"Vai Pīters un Oto to saprot pareizi?"

"Viņi ir vīrieši. Mums ir cits priekšstats par… luncināšanos. Atvainojiet, es šorīt izturējos strupi un neinformēju par to, kas notiek, savu vērtīgo un bezgala cienīto darbinieci."

"Tev gan labi sanāk man pieglaimoties," Pīča, brīdi klusējusi, noteica. "Vai tu uztraucies par Megu?"

"Es nesaprotu, kam būtu jāložņā ap viņas māju."

"Viņa tev pirmā paziņos, ka pati spēj tikt galā un vienmēr ir pratusi. Es uzskatu, ka sievietei vienmēr noder blakus kārtīgs vīrietis, kurš viņu sargā. Vietējie te nedara cits citam pāri. Gadās pa kautiņam, sīkai neslavas celšanai, kā tas patlaban notiek ar tevi. Bet kopumā pie mums ir droši, un, ja kāds nokļūst nepatikšanās, citi nāk talkā."

Viņa izņēma zīmuli no copītes un savirpināja pirkstos.

"Tagad pēc tā, kas atgadījies, jāsāk šaubīties, vai drošība nav bijusi tikai ilūzija. Cilvēki nervozē. Sākuši baidīties, kļuvuši aizdomu pilni."

"Daudzi ir apbruņoti un sargā savu māju."

"Un mazliet traki." Pīča pamāja ar galvu. "Tev jābūt uzmanīgam."

"Pīča, kuram Makss tik ļoti uzticējies, ka pielaidis to sev tādā tuvumā? Tik tuvu, ka tas ietriecis Maksam lodi pierē?"

Pīča brīdi vēl pavirpināja zīmuli, tad stingri iesprauda atpakaļ copītē.

"Tu nepieļauj, ka tā ir pašnāvība."

"Es nepieļaušu to, kas nav."

Pīča vēlreiz nopūtās.

"Man nenāk prātā neviens, kam nevarētu uzticēties. Ne man, ne citiem Lūnesijā. Mēs esam kopiena. Mēs strīdamies, mums ir nesaskaņas, bet mēs esam kopā. Mēs esam gandrīz kā viena ģimene."

"Labi, es jautāšu citādi. Kad pazuda Galovejs, Makss kāpa kalnos ar kādu, kuram viņš uzticējies arī tagad. Kurš tas varēja būt?"

"Svētā debess!" Skatoties Neitam acīs, Pīča piespieda dūri pie krūtīm. "Nebiedē mani. Tad jau iznāk, ka viens no maniem kaimiņiem, no maniem draugiem var izrādīties aukstasinīgs slepkava."

"To es nezinu."

Viņš zina gan, Pīča pēkšņi aptvēra. Neits bija izdarījis tādu secinājumu.

"Bings, Džeikobs, Harijs vai Deba. Vai dieniņ! Jā, Hopa vai Eds, taču Hopa neaizrāvās ar kalnos kāpšanu. Makijs, vecākais, Plencis Maiks, ja viņš turētos daudzmaz skaidrā. Pat profesors pāris reižu uzkāpa kalnā. Cik atceros vasarā, īsos pārgājienos."

"Džons vienmēr bijis Šarlīnē iemīlējies."

"Velns un elle, Neit!"

"Es tikai iepazīstos ar kopējo situāciju, Pīča."

"Laikam gan. Jau sen. Šarlīne gan pat neskatījās uz Džonu vismaz tad ne, kad viņa bija kopā ar Patu, viņai citi neeksistēja. Tad viņa apprecējās ar Kārlu Haidelu, nu, pusgadu pēc Pata pazušanas. Visiem bija skaidrs, arī pašam vecajam Haidelam, ka Šarlīne ar viņu apprecējās naudas dēļ, "Paspārnes" dēļ, bet viņa izturējās labi pret Kārlu."

"Skaidrs."

Pīčas skatiens pavērās uz dēli un atpakaļ.

"Kā lai es turpmāk raugos šiem cilvēkiem acis?"

"Policista profesijai ir ēnas puses."

Pīča izskatījās apjukusi un nedaudz vīlusies, ka nosaukta par policistu.

"Droši vien." Viņa piecēlās un nostājās kabineta vidū, ģērbusies savā sarkanajā džemperī ar rozā Valentīndienas sirsniņām gar malu. "Es tikai gribēju vēl pateikt to, ka man Mega patīk. Es viņu cienu un augstu vērtēju. Bet man patīc arī tu, tāpēc ceru, ka viņa nesalauzīs tev sirdi."

"Ņemšu vērā."

Neits pagaidīja, kamēr viņa izgāja, tad apgriezās un lūkojās laukā pa logu, kur sāka snigt. Pirms pāris nedēļām viņš būtu domājis, ka viņam maz kas atlicis, ko lauzt. Tagad viņš bija neizpratnē, vai viņu apmierina vai kaitina apziņa, ka ir gan.

Vai viņš atveseļojās? Vai viņš nezin ko iztēlojās? Neits domās minēja, kas tas ir. Droši vien abi kopā.

Viņš apsviedās, devās atpakaļ pie galda un sāka zvanīt.

Tajā vakarā viņa neatgriezās. Neits palika viņas mājā kopā ar suņiem. Trenažieru istabā viņš ar sviedriem izdzina laukā ' augošu apjukumu un dusmas. No rīta, kad vieglā snigšana bija pārgājusi nelielā putenī, viņš brauca atpakaļ uz Lūnesiju, uz darbu.

Viņa nebija sazinājusies ar Neitu, turklāt apzināti. Viņa rīkojās neiejūtīgi, Mega pati to atzina, iesēdusies taksometrā Ankoridžas lidostā. Viņš droši vien raizēsies. Viņš bija no tiem, kuri raizējas par sievieti, vismaz Megai tā likās. Viņš jutīsies aizskarts un dusmīgs, arī to Mega apzināti veicināja.

Viņai bija bail no Neita.

Viņu bija nobiedējis Neita skatiens, kad viņa kāpa iekšā lidmašīnā. Vēl vairāk viņu bija nobiedējušas izjūtas, kas viņu pārņēma šā skatiena iespaidā.

Mega vairījās no dziļām jūtām, no saskarsmes. Kāpēc, pie velna, nevarēja gluži vienkārši izbaudīt parastu labu seksu, nejaucot to ar… nu, vienalga, ar ko. Viņa bija gatava solīt uzticēšanos vismaz tik ilgi, kamēr asinis karsti riņķoja. Viņa jau nebija kā pašas māte un nelikās gultā ar jebkuru, kas pagadījās. Bet viņa arī nemeklēja ilgstošas attiecības ar cilvēku, ar kuru jādala māja un pavards.

Toties Neits dzinās tieši pēc tā, un Mega to paredzēja. Viņa zināja, ko slēpj skumjās, ievainotās acis, kad viņa pirmo reizi tajās ielūkojās. Viņai nebija nekādas vēlēšanās saieties ar vīrieti, kurš gribēja vai gaidīja ko vairāk par seksu.

Viņas dzīvē tāpat pietika sarežģījumu, kādēļ gan lai viņa vēl pielāgotos cita vajadzībām. Žēlīgā debess, tā tikai vēl trūka, lai viņa tagad rēķinātos ar kādu vīrieti!

Mega ar nolūku piekrita izpildīt papildu darbus, lai izvairītos no Neita klātbūtnes. Tā viņa vairākas dienas tika prom no viņa un Lūnesijas. Lai izprastu savas izjūtas.

Viņai bija nepieciešams nomierināties, lai spētu tikt galā ar to, kas viņu gaidīja.

Viņa nezvanīja Neitam, toties sazinājās ar Kobenu.

Kalnos atrastās mirstīgās atliekas bija atvestas lejā uz Ankoridžu.

Tagad viņa devās uz morgu identificēt tēvu.

Viena pati. Arī to viņa darīja ar nolūku. Viņa dzīvoja savu dzīvi, risināja savas problēmas un jautājumus viena pati jau sen kopš agras jaunības.

Viņa nemaz negrasījās mainīt plānus.

Ja morgā gulēja viņas tēvs iekšēji viņa zināja, ka tā tas ir, tad viņš bija viņas atbildība, bēdas un dīvainā kārtā arī atbrīvotājs.

Šo brīdi viņa negrasījās dalīt pat ar Džeikobu. Vienīgo cilvēku, kuru patiesi mīlēja.

Viņas uzdevums vairāk bija formāls, lai parādītu cieņu. Pēc Kobena pieklājīgās, atturīgās uzvedības Mega zināja, ka viņam tāpat viss ir skaidrs. Patriks Galovejs bija paspējis nonākt policijas redzeslokā, un viņa pirkstu nospiedumi bija reģistrēti. Oficiāli viņš jau bija identificēts.

Taču Mega bija viņa tuvākā radiniece, tātad viņai bija tiesības redzēt tēvu, apstiprināt viņa personību, parakstīt dokumentus, dot savu slēdzienu. Pret to nekas nebija iebilstams.

Piebraukusi pie morga, viņa samaksāja taksometra šoferim. Saņēmās, nocietinājās.

Kobens viņu jau gaidīja.

"Sveicināta, mis Galoveja!"

"Labdien, seržant!" Mega sniedza viņam roku, Kobena plauksta bija vēsa un sausa.

"Es saprotu, ka jums nav viegli, tāpēc pateicos, ka atbraucāt."

"Kas man jādara?"

"Jāizpilda dažas formalitātes. Rīkosimies ātri, lai jūs nekavētu."

Kobens veda viņu iekšā. Viņa parakstījās, kur nepieciešams, paņēma apmeklētāja nozīmi un piesprauda pie blūzes.

Atvairīdama jebkuras domas, viņa sekoja Kobenam pa plašu, baltu gaiteni un, cik spēdama, nelikās manām uzstājīgo dvaku, kas vēdīja gaisā.

Detektīvs ieveda Megu nelielā istabā ar pāris krēsliem un sienā ierīkotu televizoru. Logu no abām pusēm klāja baltas žalūzijas.

"Mis Galoveja." Kobens viegli aizskāra Megas plecus. "Paskatieties, lūdzu, ekrānā."

"Ekrānā?" Apmulsusi viņa pagriezās pret tukšo, pelēko ekrānu. "Televizorā? Vai jūs man viņu rādīsiet televizorā? Ak kungs, kāpēc es nedrīkstu tāpat…"

"Tāda ir kārtība. Tā ir labāk. Sakiet, kad esat gatava."

Megai mute izkalta sausa, ar nepatīkamu piegaršu. Viņa baidījās norīt siekalas, lai tās nekāptu atpakaļ uz augšu un viņai nekļūtu nelabi, pirms vispār kaut kas notika.

"Esmu gatava."

Kobens, paņēmis no sienas telefona klausuli, kaut ko nomurmināja. Tad pacēla tālvadības pulti pret ekrānu un noklikšķināja.

Mega redzēja tikai plecu augšdaļu. Viņam nebija aizspiestas acis, tā bija pirmā, panikas pilnā doma. Kāpēc viņam neaizvēra acis? Tas skatījās ledaini zilas, kādas Mega tās atcerējās. Mati, ūsas, bārdas rugāji tie bija tikpat melni kā viņas atmiņā.

Viņu neklāja ledus, seju nesedza sudrabots stikls. Viņš laikam joprojām ir sasalis, Mega truli iedomājās. Vai iekšēji arī?

Cik ilgu laiku vajadzēja, lai atkustu sirds, aknas, nieres simt septiņdesmit mārciņu smagam, ledū iesalušam vīrietim?

Vai tas bija svarīgi?

Viņai pakrūte sarāvās, roku un kāju pirkstu gali sāka kņudēt.

"Vai varat identificēt mirušo, mis Galoveja?"

"Jā." Istabā noskanēja atbalss vai arī viņas galvā. Balss skanēja bezgala ilgi, atsaucoties atpakaļ tā griezīgi, klusināti. "Tas ir Patriks Galovejs. Mans tēvs."

Kobens izslēdza ekrānu.

"Man ļoti žēl."

"Es vēl nebeidzu. Ieslēdziet!"

"Mis Galoveja…"

"Ieslēdziet!"

Mirkli vilcinājies, Kobens padevās.

"Man jūs jābrīdina, mis Galoveja, prese…"

"Mani neuztrauc prese. Tur izvazās mana tēva vārdu, neņemot vērā manas emocijas. Kas to zina, tēvam tas varētu pat patikt."

Viņa gribēja pieskarties tēvam, viņa bija uz to sagatavojusies. Nez kādēļ viņai bija nepieciešama šī saskarsme. Taču viņa varēja pagaidīt, līdz tēvu sagatavos apbedīšanai. Tad Mega pēdējo reizi pieskarsies viņam, lai atlīdzinātu par to bērnišķīgo aizvainojumu, kas neļāva viņai apskaut tēvu toreiz, pirms daudziem gadiem.

"Labi. Tagad varat izslēgt."

"Vai vēlaties pagaidīt? Iedzert ūdeni?"

"Nē. Es vēlos saņemt informāciju." Tomēr kājas viņu nodeva, ceļgali atslāba, un viņa bija spiesta apsēsties. "Man jāzina, kas notiks turpmāk un kā jūs gatavojaties atrast viņa slepkavu."

"Labāk apspriedīsim to citur, ne šeit. Iesim…"

Viņš aprāvās, jo istabā ienāca Neits.

"Šef Bērk!"

"Sveicināts, seržanti Mega, nāc man līdzi. Džeikobs gaida augšā."

"Džeikobs?"

"Jā, viņš atveda mani šurp." Negaidot piekrišanu, Neits saņēma Megu aiz rokas. Piecēla viņu un veda laukā no istabas. "Es palīdzēšu mis Galovejai nokļūt iecirknī, seržant."

Megai acu priekšā viss bija neskaidrs. Viņa neraudāja, bet bija pilnīgi satriekta. Viņa aptvēra, kāpēc tā, viņa bija redzējusi tēvu mirušu ekrānā, it kā viņa dzīve, mūža beigas būtu tikai viena epizode.

Kā aizraujoša filma, Mega noreibuši domāja. Tikai aizraujoša filma, cits nekas.

Viņa ļāva Neitam sevi vest, neko neteica, nerunāja arī ar Džeikobu, līdz izgāja laukā.

"Man jāieelpo svaigs gaiss. Vienu mirklīti." Atbrīvojusies no Neita tvēriena, viņa gāja uz priekšu. Dzirdēja satiksmes troksni, kopā saplūdušās krāsās atšķīra cilvēkus, garāmgājējus uz ielas.

Viņa sajuta aukstumu, kas dzēla vaigos, un vārgu ziemas sauli, kura lauzās cauri mākoņu klātajām debesīm.

Viņa uzvilka cimdus, uzlika saulesbrilles un gāja atpakaļ.

"Vai Kobens tev piezvanīja?" viņa jautāja Neitam.

"Jā. Kopš no tevis nav nekādu ziņu, šis tas ir noticis, kas tev jāzina, pēc tam varēsim turpināt sarunu ar Kobenu."

"Kas noticis?"

"Es nevēlos to apspriest uz ietves. Es piebraukšu ar ma-

V - ļļ

sinu.

"Ar mašīnu?" Mega jautāja Džeikobam, kad Neits bija aizgājis.

"Viņš to noīrēja lidostā. Lai jums nebūtu jārunā taksometrā. Lai varētu izrunāties zem četrām acīm."

"Cik laipns! Nemaz neskaties tā uz mani, es redzu pārmetumu, ka neatbildu viņam ar to pašu."

"Viņš rūpējas par taviem suņiem, kamēr tu esi prom."

"Vai es viņam to lūdzu?"

Džeikobs tikai pasmaidīja un paplikšķināja viņai pa roku, tādējādi gandrīz sagāzdams pret asarām uzcelto sienu.

"Viņu rādīja televizora ekrānā. Es pat nedabūju viņu īsti apskatīt."

Mega piegāja pie ietves, kad Neits piebrauca ar "Chevy Blazer". Iekāpusi mašīnā, viņa izslēja plecus.

"Kas man tāds jāzina?"

Neits viņai pastāstīja par Maksu neizteiksmīgi precīzā stilā, kā informētu jebkuru privātpersonu par izmeklējamo lietu. Runādams viņš nenolaida skatienu no ceļa ari tad, kad Mega pagrieza galvu un lūkojās uz viņu.

"Makss ir miris? Makss nogalinājis manu tēvu?"

"Makss ir miris. Tas ir fakts. Medicīniskā ekspertīze apstiprina, ka viņš izdarījis pašnāvību. Datorā atstātā vēstulē rakstīts, ka viņš atzīstas Patrika Galoveja nogalināšanā."

"Es tam neticu." Megai iekšā viss dega un mutuļoja, sitās un dauzījās pret pašas uzcelto aizsardzības sienu. "Iznāk, ka Makss Hobeikers pēkšņi meties virsū manam tēvam, ietriecis cērti viņam krūtīs, tad nokāpis lejā un mierīgi pastaigājās pa Lūnesiju? Muļķības! Policistu safabricētas muļķības, lai nebūtu nekas jāizmeklē."

"Es tev saku tikai to, ka Makss Hobeikers ir miris un štata policija, ņemot vērā fiziskos pierādījumus un datorā rakstīto atzīšanās vēstuli, kas izraibināta ar Maksa asinīm un smadzenēm, atzinusi, ka viņš izdarījis pašnāvību. Ja tu būtu pacentušies likt par sevi manīt pēdējo dienu laikā, tu jau visu zinātu."

Neita balss skanēja stingri, ari acis bija tādas pašas. Viņš neizrādīja ne mazākās emocijas. Ne jau Mega vien bija uzcēlusi sev mūri apkārt.

"Tu ļoti uzmanies neizteikt personisko viedokli, šef Bērk."

"Izmeklēšanu vada Kobens."

Nebildis vairs ne vārda, viņš iebrauca apmeklētājiem domātā stāvvietā pie štata policijas.

"Hobeikera nāves medicīniskās ekspertīzes rezultāti apstiprina, ka viņš izdarījis pašnāvību," Kobens paziņoja. Viņi bija sapulcējušies mazā konferenču telpā. Kobenam priekšā uz galda bija nolikta mape ar dokumentiem, un viņš turēja sakrustotas rokas uz tiem. "Ierocis piederēja viņam, uz tā atrasti pirkstu nospiedumi, vienīgie, un tie ir viņa. Labajā rokā palikušas pēdas no šaujampulvera. Nav nekādu ielaušanās vai pretošanās pazīmju. Uz viņa galda atstāta viskija pudele un krūze. Sekcijas rezultāti liecina, ka pirms nāves viņš izdzēris pāri par piecām uncēm viskija. Viņa pirkstu nospiedumi vienīgi viņa bija uz datora tastatūras. Brūce, ķermeņa novietojums, ierocis viss norāda, ka viņš pats sevi sašāvis."

Kobens apklusa.

"Vai Hobeikers bija pazīstams ar jusu tēvu, mis Galoveja?" "Jā."

"Jūs zināt, ka viņš mēdza reizēm kopā ar jusu tevu kāpt kalnos?" "Jā."

"Vai jums ir zināms, ka starp viņiem bijušas kādas nesaskaņas?"

"Nē."

"Tad jūs droši vien nezināt, ka Hobeikers atlaists no darba avīzē Ankoridžā par narkotiku lietošanu. Esmu izpētījis, ka Patriks Galovejs lietojis vieglās narkotikas. Nav nekādu pierādījumu, ka jūsu tēvs būtu meklējis vai atradis darbu Ankoridžā vai kur citur pēc aizbraukšanas no Lūnesijas, kaut arī viņš devās prom tieši tā iemesla dēļ."

Mega uzmeta viņam skatienu.

"Ne jau visi strādā oficiāli."

"Taisnība. Iespējams, ka Hobeikers, kura atrašanās vieta tā gada februāra pirmajās divās nedēļās nebija zināma, satika Patriku Galoveju un viņi kopā uzkāpa Bezvārža dienvidu pusē. Pastāv pieņēmums, ka pārgājiena laikā, varbūt narkotiku un fizisko spēku izsīkuma brīdī, Hobeikers nogalināja kompanjonu un līķi atstāja ledus alā."

"Pastāv pieņēmums, ka roza sivēni lido," Mega atcirta. "Mans tēvs nogāztu Maksu ar mazo pirkstiņu."

"Fizisks spēks var nelīdzēt it īpaši pret cērti, kur nu vēl, ja uzbrukums ir negaidīts. Alā nekas nenorādīja par kautiņu. Mēs, protams, turpināsim pētīt un vērtēt visus pierādījumus, bet dažreiz, mis Galoveja, acīm redzamais ir ticamais, jo tā ir patiesība."

"Un reizēm blēņas ir un paliek blēņas." Mega piecēlās. "Ļaudis mēdz teikt, ka pašnāvība esot gļēvulība. Var jau būt. Tomēr man šķiet, lai pieliktu stobru pie deniņiem un izšautu, ir nepieciešama zināma drosme un apņēmība. Makss, manuprāt, neatbilst nedz vienai, nedz otrai teorijai. Abas nozīmē galējību, bet uz viņu tas neattiecas. Viņš, seržant Koben, bija parasta viduvējība."

"Parasti cilvēki ik dienas paveic kaut ko prātam neaptveramu. Man ļoti žēl jūsu tēva, mis Galoveja, bet es jums apsolu, ka turpināšu lietas izmeklēšanu līdz galam. Pagaidām man nav jums nekā cita ko teikt."

"Vai atļausiet jūs aizkavēt vēl bridi, seržant?" Neits vērsās pie Džeikoba un Megas. "Pagaidiet mani ārā." Viņš aizvēra durvis. "Kas vēl jums ir? Kāpēc viņai to nesakāt?"

"Vai jums ir personiskas attiecības ar Meganu Galoveju?"

"Pagaidām neskaidras, un tām nav nekāda sakara ar pašreizējo situāciju. Dots pret dotu, Koben. Es jums varu pateikt, ka Lūnesijā joprojām dzīvo vairāk nekā desmit cilvēku, kuri varēja doties kopā ar Galoveju tajā ziemā, Maksa draugi un kaimiņi, no kuriem kāds varēja sēdēt viņam blakus nāves vakarā. Analīžu rezultāti pamatojas uz faktiem, bet nevis uz pilsētas un iedzīvotāju pazīšanu. Medicīnas eksperts nepazina Maksu Hobeikeru."

"Jūs tāpat ne." Kobens pacēla roku. "Tomēr, tomēr… Man ir pierādījumi, ka aptuveni tajā laikā, kad gāja bojā Galovejs, tajā kalnā bijuši trīs cilvēki. Divi atradušies alā. Pierādījums tam ir ar paša Galoveja roku rakstīts."

Viņš pastūma mapi ar dokumentiem uz Neita pusi.

"Galovejs rakstījis dienasgrāmatu par kāpienu kalnā. Tur augšā bijuši trīs vīri, Bērk, es esmu pilnīgi pārliecināts, ka Hobeikers bija viens no viņiem. Neesmu drošs, kurš alā bijis otrs vīrs. Šeit ir dienasgrāmatas kopija. Eksperts pēta Galoveja rokrakstu pēc parauga, bet vizuāli, es teiktu, tas ir viņš. Jūsu ziņā ir tas, vai rādīsiet to Galoveja meitai."

"Jūs to nedarītu."

"Es arī vilcinājos, vai dot to jums. Tas bija tāpat, kā atzīt, ka jums ir lielāka pieredze slepkavību izmeklēšanā nekā man un jūs labāk protat apieties ar pilsētas iedzīvotājiem. Patiesi, Bērk, Lūnesijā jums deguna priekšā dzīvo vismaz viena persona, uz kuru krīt aizdomas."

Neits lidoja kopā ar Megu, mape bija pabāzta viņam zem jakas. Viņš bija nolēmis pats izlasīt šo dienasgrāmatu un tad izlemt, vai parādīt viņai. Vai vispār to kādam rādīt.

Nejuzdamies gaisā īpaši patīkami, viņš centās izbaudīt skatus, kas pavērās visapkārt.

Sniegs. Daudz sniega. Aizsalusi upe. Skaisti un vienlaikus bīstami.

Gluži kā pilote pie stūres skaista un tomēr bīstama.

"Vai Kobens ir stulbenis?" Mega pēkšņi strupi pajautāja.

"Es tā neteiktu."

"Vai policistu solidaritātes dēļ, vai objektīvi spriežot?"

"Gan vienādi, gan otrādi. Turēties pie pierādījumiem tas nenozīmē būt stulbam."

"Nozīmē gan, ja jūs abi nopietni ticat, ka Makss nositis manu tēvu ar cērti. Es biju gaidījusi no tevis ko vairāk."

"Gaidi vien, ka neiznāk vilties."

Mega laidās lejā, sasvērusies pa kreisi, un Neitam vēdera saturs saskrēja kaklā. Pirms viņš paspēja ko bilst, viņa jau sasvēra lidmašīnu pa labi.

"Turpini vien tādā stilā, un es pievemšu kabīni."

"Policista kuņģim vajadzētu būt izturīgākam." Viņa tā traucās lejup, ka Neits neredzēja neko citu kā baltu, virpuļojošu pasauli priekšā, un viņā viss griezās, raustījās un bruka.

Neita niknā, negantā lādēšanās izraisīja Megā smieklus, un viņa uzrāva lidmašīnu atkal augšā.

"Vai tev ir pirmsnāves vēlējums?" viņš izkliedza.

"Nē. Tev ir?"

"Bija, bet es esmu aizmirsis. Izdari tā vēlreiz, trakā Galoveja, un, kad tiksim uz zemes, es tev atriebšos."

"Kā gan? Tādi puiši kā tu taču nesit sievietes?"

"Pagaidi tik, gan redzēsi."

Mega aizrāvusies nespēja turēties pretī kārdinājumam.

"Vai tu kaut reizi esi iesitis krāpniecei Reičelai?"

Neits paskatījās uz viņu.

Megas acis, sejas izteiksme pauda mežonīgu aizrautību.

"Nekad, bet tagad ar katru dienu es izmēģinu ko jaunu."

"Tu dusmojies uz mani. Tevi aizskar un nomāc, ka nesazinājos ar tevi pa radio, ik stundas sūtot čāpstinošus skūpstus."

"Vadi lidmašīnu un klusē! Mana mašīna ir pie tavas mājas. Džeikobs mani paņēma no turienes."

"Tu man tur nebiji vajadzīgs. Lai paturētu rociņu."

"Es tev nemaz nepiedāvāju paturēt rociņu." Viņš brīdi pagaidīja. "Rozai un Deividam piedzimusi meitiņa. Astoņas mārciņas smaga. Nosaukta par Vilovu."

"Ak tā?" Megas saspringtā seja nedaudz atmaiga. "Meitene? Vai viss ir labi?"

"Viņi ir bezgala priecīgi. Pīča teica, ka esot skaista, bet, kad es aizgāju aplūkot, man viņa izskatījās pēc saīguša vardulēna ar melniem matiem."

"Kāpēc tu pārej uz sadzīviskiem tematiem, ja īstenībā aiz dusmām esi gatavs man gāzt?"

"Es labāk izturēšos neitrāli kā Šveice, līdz tu nolaidīsi uz zemes to sasodīto lidmašīnu."

"Skaidrs."

Piezemējusies Mega paķēra mantas un izlēca laukā no lidmašīnas. Uzlikusi uz pleciem bagāžu, viņa noliecās sasveicināties ar sajūsminātajiem suņiem.

"Ak, jūs, mani mīlulīši! Vai gaidījāt mani?" Viņa pameta skatienu uz Neitu. "Nu, vai tagad gāzīsi?"

"Ja es mēģinātu, suņi pārkostu man rīkli."

"Cik gudri! Tu esi prātīgs puisis."

"Ne vienmēr," Neits klusi noteica, sekojot Megai iekšā mājā.

Viņa nometa savas mantas un devās taisnā ceļā pie kamīna ielikt malku. Viņai vēl bija jāapkopj lidmašīna, jāaizvelk uz šķūni, jāapsedz spārni.

Taču viņa nejutās noskaņota praktiskām darbībām. Viņa nejutās prātīga.

"Paldies, ka parūpējies par Rokiju un Bulu, kamēr biju projām."

"Tas nebija nekas sarežģīts." Neits aizgriezās, noslēpjot mapi zem jakas. "Vai tev bija daudz darba?"

"Jā, vairāk nekā pietiekami." Viņa iekūra uguni. "Ja man piedāvā, es neatsakos. Tagad būs krietns žūksnītis, ko aiznest uz banku."

"Ļoti labi."

Mega ieslīga atzveltnes krēslā un pārlika vienu kāju pār atzveltni. Kā īsta nekauņa.

"Cik labi mājās, un tu ari esi tepat, mīlulīt. Ja tev ir laiks, varam uziet augšā un nosvinēt pārbraukšanu ar vienu seksiņu." Smaidīdama viņa sāka pogāt vaļā blūzi. "Šķiet, ka man izdosies tevi pierunāt."

"Tu vāji atdarini Šarlīni, Mega."

Smaids nozuda kā nebijis no viņas sejas.

"Negribi nevajag! Tāpēc jau nav mani jāapvaino."

"Toties tev ir prasība mani sāpināt un sadusmot. Kāpēc tā?"

"Tev rādās." Viņa piecēlās un gribēja paiet Neitam garām, bet viņš satvēra Megas roku un viņu parāva atpakaļ.

"Nē," viņš atcirta, ignorējot suņu ierūkšanos. "Man nerādās. Es gribu zināt, kas notiek."

"Nezinu!" Megas satrauktais tonis lika suņiem atņirgt zobus. "Rokij, Bul, nomierinieties! Miers!" viņa pavēlēja. "Draugs."

Notupusies viņa apskāva katru suni ar savu roku un pieglaudās abiem.

"Sasodīts! Kāpēc tu nekliedz, neārdies, nepasaki, kāda es esmu auksta, bezsirdīga maita? Kāpēc tu man neliec mieru?"

"Kāpēc tu ar mani nesazinājies? Kāpēc ar strīdiem sabojāji mūsu atkalredzēšanos?"

"Pagaidi!" Mega piecēlās un, pasizdama knipi, aicināja suņus, lai viņi seko uz virtuvi. Tur viņa paņēma sauso barību "Milk Bones", pameta katram sunim, tad atliecās, atbalstījās pret leti un uzlūkoja Neitu.

Viņš vairs neizskatījās tik nomākts, Mega nodomāja. Pēdējā mēneša laikā Neits bija mazliet pieņēmies svarā. Vīrietim tas piestāvēja, spēcīgi, stingri muskuļi, mati izspūruši un seksīgi, mazliet par daudz atauguši. Acis rāmas, sāpīgi skumīgas, neatvairāmas tās pacietīgi nenovērsās no viņas.

"Man nepatīk nevienam atskaitīties. Neesmu radusi. Es pati esmu panākusi, ka man ir šī māja, savs bizness, es dzīvoju tā, kā man ir vislabāk."

"Vai tu baidies no tā, ka likšu tev atskaitīties? Ka tev manis dēļ būs jāmaina savs dzīves stils?"

"Vai tad ne?"

"Nezinu. Man atskaitīšanās un rūpes ir divas dažādas lietas. Es uztraucos par tevi. Ne jau tikai suņi bija pēc tevis noilgojušies. Runājot par savu dzīves stilu, atzīšos, ka pats vēl neesmu to izstrādājis. Eju uz priekšu soli pa solim."

"Paklau, bez aplinkiem, vai tu sāc manī iemīlēties?"

"Ta liekas."

"Kā tas ir?"

"Manī atgriežas jūtas. Tās silda un mēģina rast manī vietu. Tas mani biedē," viņš piemetināja, pieejot Megai tuvāk. "Tas ir labi, ka tās atgriežas. Labi, tomēr biedē."

"Es nezinu, vai to vēlos. Nezinu, vai manī tās ir."

"Es arī ne. Bet man apnicis nogurums, tukšums un tikai tāda eksistēšana. Ar tevi kopā es jūtu, Mega. Jūtu, un man mazliet sāp. Bet es to vēlos."

Viņš saņēma Megas seju plaukstās.

"Pamēģini tu arī. Vienkārši ļaujies."

Viņa uzlika savas plaukstas uz Neita rokām.

"Varbūt."

Astoņpadsmita nodaļa

IERAKSTS DIENASGRĀMATĀ 1988. gada 19. februārī

Viņš ir nojūdzies. Galīgi prātu zaudējis. Nezin ko sarijies, sapīpējies. Augstums arī vainīgs. Nezinu, šķiet, ka izdevās viņu nomierināt. Sākās putenis, un mēs paslēpāmies ledus alā. Dīvaina vieta. Kā burvju pils miniatūrā ar ledus kolonnām, arkām, negaidītiem aizkariem. Kaut mēs visi te būtu nokļuvuši. Man noderētu palīdzība, lai dabūtu Dārtu atpakaļ pie sajēgas.

Viņš nezin kur rāvis ideju, ka es gribot viņu novākt. Mums iznāca nesaprašanās ar virvi, un viņš vējā kliedza, ka es gribot viņu nogalināt. Mācās virsū kā maniaks, un man neatlika nekas cits kā gāzt viņam. Tā viņš nomierinājās. Kļuva rāms. Viņš atvainojās, pat pasmējās.

Te mēs tikai atvilksim elpu, sakoposim spēkus. Mēs jokojām par to, ko darīsim pirmo, kad aizkļūsim atpakaļ pasaulē. Viņš gribot steiku, es sievieti. Tad abi vienojāmies, ka gribam gan to, gan to.

Viņš joprojām ir nervozs, es to skaidri redzu. Pie velna, kalns spēj tā ietekmēt. Mums jānokļūst atpakaļ pie Hana, jānokāpj lejā. Jātiek prom uz Lūnesiju.

Laiks skaidrojas, bet gaisā kaut kas veidojas. Kaut kas tuvojas. Laiks vākties prom no kalna.

Ieslēdzies kabinetā, Neits izlasīja pēdējo ierakstu Patrika Galoveja alpīnista dienasgrāmatā.

Pagāji? vēl sešpadsmit gadi, kamēr Pats tika lejā no kalna, Neits nodomāja. Tāpēc ka toreiz tiešām kaut kas bija tuvojies un noticis.

Trīs vīri uzkāpa augšā, un divi nonāca lejā. Un tie divi bija klusējuši sešpadsmit gadus.

Tajā alā bija divi, Galovejs un viņa slepkava. Neits bija vairāk nekā pārliecināts, ka slepkava nav bijis Makss.

Kāpēc slepkava bija ļāvis Maksam nodzīvot tik ilgi?

Ja Hans bija tas pats Makss, tātad viņš bijis ievainots, ne pārāk nopietni, taču kāpt viņam kļuvis par sarežģītu. Viņš bijis vismazāk pieredzējis un nenorūdīts, tā vismaz varēja saprast starp rindām dienasgrāmatā.

Makss bija saglabājis noslēpumu.

Kāpēc?

Godkāres, uzticēšanās, baiļu dēļ? Vai viņš tika šantažēts?

Jāatrod pilots, Neits nosprieda. Pilotam būs, ko pastāstīt.

Neits ieslēdza dienasgrāmatas kopiju atvilktnē kopā ar slepkavību grāmatu, bet atslēgu ielika sev kabatā.

Ārpusē Neits satika Oto, kurš patlaban atgriezās no patrulēšanas.

"Eds Vulkots ziņoja, ka viņa makšķernieka būda uzlauzta, nozagtas divas makšķeres, elektriskais urbis, pudele skotu viskija un būda apķēpāta ar krāsu."

No aukstuma sasārtušu seju, Oto taisnā ceļā devās pie kafijkannas.

"Visticamākais, ka tie ir puišeļi. Es pateicu Edam, ka viņš vienīgais apkārtnē slēdz būdu un tas viņus vilina to uzlauzt."

"Cik vērts ir nozagtais? Kopumā."

"Viņš apgalvo, ka apmēram astoņi simti. Elektriskais urbis vien maksājot četrus simtus." Oto seja pauda nepatiku un izsmieklu. "Tipiski Edam. Labu rokas urbi var nopirkt par četrdesmit dolāriem, bet viņam, protams, vajag pirmšķirīgu."

"Vai tev ir īpašuma apraksts?"

"Jā, jā. Puišeļi ir tik dumji, ka noteikti palielīsies ar makšķeri, uz kuras ir misiņa plāksnīte ar Eda vārdu. Viskijs? Droši vien izdzēra un izvēmās. Būs izurbuši caurumu ledū ar urbi, mazliet pabļitkoja un iedzēra. Manuprāt, viņi tās mantas kaut kur pametīs vai mēģinās nolikt atpakaļ." .

"Tomēr tā ir ielaušanās ar zādzību, tāpēc izsekosim tai līdz galam."

"Mantas noteikti ir apdrošinātas par lielāku summu, nekā tās maksā. Viņš taču apspriedās ar advokātu, kā iesūdzēt tiesā Holiju par viņa nodzīšanu no ceļa pirmajā janvārī? Ar advokātu! Apžēliņ…"

"Es aprunāšos ar viņu."

"Vēlu veiksmi." Oto, paņēmis kafiju, apsēdās pie sava galda un drūmi pablenza uz datoru. "Jāpieraksta notikušais."

"Es dodos prom, man šis tas jānoskaidro." Neits apklusa un tad pajautāja: "Vai tu pēdējā laikā daudz kāp kalnos?"

"Kam man jārāpjas kalnā? Es no šejienes labi redzu."

"Bet agrāk tu mēdzi to darīt."

"Agrāk mēdzu arī dejot ar izlaidīgām sievietēm."

"Ak tā?" Neits uzjautrināts apsēdās uz Oto galda stūra. "Tu esi klusais ūdens, Oto. Vai tām sievietēm bija apspīlētas kleitas un augstpapēžu kurpes?"

Humors palīdzēja cīnīties pret īgnumu.

"Kā nu ne!"

"Sānos ar tādu seksīgu šķēlumu, kas kustoties atklāja debesu maliņu?"

Oto padevās, niknumu nomainīja smaids.

"Tie tik bija laiki…"

"Par to es nešaubos. Es tā ari neiemācījos dejot tango, ar alpīnismu arī nenodarbojos. Varbūt vajadzētu sākt."

"Sāc ar tango, šef. Drošāks veids, kā izdzīvot."

"Dažiem kāpšana kalnos ir gluži kā ticība. Kāpēc tu to atmeti?"

"Apnika cīnīties ar apsaldējumiem un kaulu lūzumiem." Viņa skatiens satumsa, ielūkojoties kafijas krūzē. "Pēdējo reizi es piedalījos glābšanas komandā. Sešu cilvēku grupa nokļuva lavīnā. Mēs atradām divus. Līķus. Tev nav nācies redzēt cilvēku, kas gājis bojā lavīnā?"

"Nē."

"Pieskaiti to pie savām veiksmēm. Tas notika pirms deviņiem gadiem. Vairs es augšā nekāpu. Un to nedarīšu arī."

"Vai kādreiz kāpi kopā ar Galoveju?"

"Pāris reižu. Viņš bija labs alpīnists. Pārāk labs, kaut arī stulbs."

"Tev viņš nepatika?"

Oto sāka klabināt tastatūru.

"Ja man nepatiktu visi mūžā satiktie muļķi, cik tad atliktu pāri? Galovejs bija palicis sešdesmito gadu līmenī. Miers, mīla, narkotikas. Pats vienkāršākais problēmu risināšanas veids, vismaz es tā uzskatu."

Sešdesmitajos gados, Neits atcerējās, Oto bija lējis sviedrus Vjetnamā džungļos. Zaldāts un hipijs varēja iekaist strīdā arī mazāka stresa apstākļos, nekā ziemas laikā kāpjot kalnos.

"Viņš tik tarkšķēja par dzīvi dabiskos apstākļos un vaļu glābšanu," Oto turpināja, sitot pa taustiņiem, "bet pats dzīvoja no valsts pabalsta un lamāja iekārtu. Es tādus neciešu."

"Ņemot vērā tavu militāro pagātni, jums nevarēja būt daudz kopīga."

"Mēs nebijām pudeles brāļi." Viņš pārtrauca rakstīt un pajautāja Neitam: "Kāpēc tu mani izjautā?"

"Es tikai cenšos gūt kopainu par šo cilvēku." Neits piecēlās, tomēr vēl it kā neviļus painteresējās. "Kad tu kāpi kalnos, kurš tevi turp aizveda?"

"Galvenokārt Džeikobs. Viņš tepat dzīvoja."

"Džeikobs jau pats arī kāpa kalnos. Vai tu devies kopā ar viņu?"

"Jā. No Tolkītnas mūs veda Henks Fīldings, Divpirkstis no Ankoridžas, Stoukijs Loukss, ja bija skaidrā." Oto paraustīja plecus. "Daudzi piloti ir gatavi vest grupas, ja ir nauda, ko samest. Ja nopietni domā doties augšā, lai Mega tevi aizved un dabū tev profesionālu pavadoni, nevis kaut kādu tumsoņu."

"Varētu jau, bet es laikam palikšu lejā un baudīšu skatu pa kabineta logu."

"Tas ir prātīgāk."

Sava padotā izjautāšana nedeva Neitam nekādu prieku, tomēr viņš pierakstīja abu sarunu. Viņš nespēja iedomāties, ka

Oto varētu sajukt prātā un brukt otram virsū ar cērti. Taču Oto nepiestāvēja ari tango dejošana ar sievieti pieguļošā kleitā.

Cilvēki ļoti pārvērtās sešpadsmit gadu laikā.

Neits aizgāja uz "Paspārni", un tur Šarlīne un Sisija apkalpoja agros pusdienotājus. Kaulainais Dzims darbojās pie bāra. Profesors sēdēja savā vietā, sildīja viskiju un lasīja kārtējo romānu.

"Iditaroda arī klāt," Džims sacīja Neitam. "Vai piedalīsies derībās?"

Neits piesēdās pie bāra.

"Kurš tev patīk?"

"Es sliecos likt uz jaunu čali Triplhornu. Viņš ir aleuts."

"Burvīgs," Sisija komentēja, apstājoties blakus ar tukšajām glāzēm.

"Nav svarīgi, kā viņš izskatās, Sisija."

"Man ir. Sagatavo dubultvodku ar ledu un rumu."

"Man ir simpātijas pret kanādieti Toniju Kītonu."

"Simpātijas pret kanādieti?" Neits pajautāja, kad Džims lēja vodku.

"Nē. Pret suņiem. Volts Noti audzēja viņa suņus."

"Nu tad divdesmit uz kanādieti."

"Alu?"

"Kafiju. Paldies, Džim!" Kamēr Džims un Sisija gatavoja dzērienus un turpināja strīdēties par iemīļotiem suņu pajūgu vadītājiem, Neits pievērsās vīram sev blakus. "Kā klājas, Džon?"

"Slikti guļu." Džons atzīmēja lappusi un nolika sāņus grāmatu. "Nevaru dabūt to skatu ārā no galvas."

"Tas ir smagi. Jūs taču esat labi pazinis Maksu. Viņa avīzē publicēti daži jūsu raksti."

"Es rakstīju mēneša grāmatu apskatus, reizēm arī ko citu. Necik daudz viņš nemaksāja, bet man pašam patika. Nez vai Kerija turpinās avīzes izdošanu. Ceru, ka nepārtrauks."

"Man stāstīja, ka Galovejs arī esot šo to rakstījis "Lūnesijai". Tajos laikos."

"Viņam tas padevās. Ja būtu attīstījis šīs spējas, kļūtu par īstu rakstnieku."

"To jau var teikt par jebkuru jomu."

"Viņam piemita vairāki talanti." Džons paskatījās pār plecu uz Šarlīni. "Bet viņš nekam nepielika pūles. Visam piegāja pa roku galam."

"Arī savai sievietei?"

"Es nevaru objektīvi spriest par šo tematu. Manuprāt, viņš izturējās vieglprātīgi pret attiecībām, tāpat kā pret visu ko citu. Viņš iesāka rakstīt vairākus romānus, tālāk par dažām nodaļām netikdams, līdz pusei sacerēja dziesmas, pameta daudzus iesāktus projektus, kas bija saistīti ar galdniecību. Viņam bija prasmīgas rokas, radošs gars, taču ne disciplīnas, ne godkāres."

Neits apkopoja dzirdēto. Trīs vīri, kurus saistīja kopēja vide, aizraušanās rakstīšana un alpīnisms. Divi no trim iemīlējušies vienā un tajā pašā sievietē.

"Varbūt viņš gūtu panākumus, ja viņam būtu iespēja."

Profesors pamāja Džimam, lai piepilda viņa glāzi.

"Varbūt."

"Vai esat lasījis viņa rakstīto?"

"Jā. Mēs mēdzām iedzert pa alus kausam, gadījās arī uzpīpēt zālīti," Džons piemetināja pavīpsnādams. "Spriedām par filozofiju, politiku, literatūru, cilvēciskām kaislībām. Mēs bijām jaunie intelektuāļi." Džons pacēla glāzi tostam. "Tāpat vien šķiedām laiku."

"Vai jūs kāpāt ar viņu kalnos?"

"Jā, meklējām piedzīvojumus. Jauni intelektuāļi brauc uz Aļasku tieši pēc tiem. Es izbaudīju tos laikus un neatdotu tos pat ne par Pulicera prēmiju." Džons pasmaidīja, aizsapņojies par pagājušajiem varoņdarbiem, un atkal iedzēra viskiju.

"Vai jūs draudzējāties?"

"Jā. Mēs draudzējāmies vismaz garīgā līmenī. Es Patu apskaudu par viņa sievieti, tas nebija nekāds noslēpums. Viņu tas laikam uzjautrināja un deva viņam iespēju justies tādam kā pārākam. Es biju tas izglītotais. Viņš nebija izmantojis iespēju mācīties, taču redz, kas viņam pieder!"

Džons domīgi lūkojās glāzē.

"Droši vien Pats joprojām uzjautrinātos, ka es vēl aizvien neesmu beidzis apskaust viņu par viņa sievieti."

Neits pagaidīja brīdi, iedzerdams kafiju.

"Vai jūs kāpāt kalnos grupā vai divatā?"

"Hmm…" Džons samirkšķināja acis, kā izraudamies no sapņa. Atmiņas, Neits nodomāja, tās bija tikai vēl viens sapņošanas veids. Vai ļauns murgs. "Grupā. Neprātīgo jau netrūka. Vislabāk es atceros vasaras kāpienu Denali. Mēs rāpāmies tajā briesmonī kā skudras pa milzu torti. Bāzes nometne atgādināja veselu jukušo kompānijas pilsētiņu."

"Jūs, Pats?"

"Jā-a, arī Džeikobs, Oto, Deba un Harijs, Eds, Bings, Makss, abi Hopi, Sems Bīvers, kurš nomira pirms diviem gadiem no plaušu embolijas. Ak jā, atceros, Makijs, vecākais, arī tur bija. Viņš un Bings sāka ķildoties, bet Hops, nu jau mirušais Hopas vīrs, viņus izšķīra. Holijs tur bija, bet viņš piedzēries nokrita un sasita galvu. Mēs viņam neļāvām kāpt. Vēl tur bija Misija Džeikobsone, fotogrāfe, ar kuru man bija īss, spraigs romāns, bet viņa aizbrauca atpakaļ uz Portlendu un apprecējās ar santehniķi."

Džons atminoties pasmaidīja.

"Ak jā, Misijai bija lielas, brūnas acis un veiklas rokas. Mēs, lūnesieši, sarīkojām sev brīvdienas kalnos. Mums pat bija līdzi mazs karogs, kuru uzspraust virsotnē fotogrāfijai avīzē. Bet neviens no mums netika līdz virsotnei."

"Neviens?"

"Nē, toreiz ne. Patriks gan vēlāk, cik atceros, bet tajā kāpienā mūs vajāja neveiksmes. Taču tonakt bāzes nometnē mēs bijām pilni apņēmības un optimisma. Dziedājām, mīlējāmies, dejojām zem brīnišķīgām, baltām debesīm. Tik dzīvespriecīgi un laimīgi…"

"Kas notika?"

"Harijs bija saslimis. Viņš to nezināja, bet no rīta viņam sākās drudzis. Gripa. Viņš apgalvoja, ka viņam nekas nekait, taču pats neizturēja ilgāk par piecām stundām. Deba un Hopa noveda viņu lejā. Sems pakrita un lauza roku. Misija arī saslima. Cita grupa, kura jau kāpa lejā, paņēma viņu līdzi uz bāzi. Laiks mainījās, un mēs, atlikušie, uzslējām teltis un, tur tupēdami, cerējām, ka turpmāk veiksies labāk. Tomēr kļuva tikai sliktāk. Eds savārga, es arī. Vienā laidā mūs piemeklēja nepatikšanas, līdz mums neatlika nekas cits kā izsaukt lidmašīnu, lai ved atpakaļ. Mūsu pilsētiņas brīvdienas beidzās diezgan nožēlojami."

"Kurš jūs aizveda atpakaļ uz pilsētu?"

"Kā, lūdzu?"

"Jums taču bija pilots?"

"Ak, es tikai atminos, kā sēdēju iespiests kabīnē, apkārt visi slimi, nikni vai īgni. Pilotu neatceros. Laikam kāds Džeikoba draugs. Man spilgtā atmiņā palicis, cik briesmīgi slikti jutos. Vēlāk es aprakstīju šo piedzīvojumu. Joka pēc ieliku to avīzē "Lūnesija"."

Džons izdzēra viskiju.

"Man bija žēl, ka mums tā arī neizdevās pacelt karogu."

Neits pārtrauca sarunu un piegāja pie Šarlīnes.

"Vai vari uz brīdi atbrīvoties?"

"Kāpēc ne? Kad Roza būs atpakaļ."

"Tikai piecas minūtes. Pagaidām nav daudz apmeklētāju."

Šarlīne iebāza bloknotu kabatā.

"Piecas, ne vairāk. Ja mēs veikli neapkalposim, cilvēki pāries uz "Itālieša krodziņu". Es nevaru atļauties zaudēt pastāvīgos apmeklētājus."

Viņa izklidzināja no zāles tukšajā vestibilā. Augsto papēžu piesitieni lika Neitam atcerēties tango, un viņš pabrīnījās, kas gan piespiež sievieti atteikties no ērtībām un stundām lēkāt ar tādiem apaviem kājās.

"Tātad, kā mums zināms, Patriks Galovejs devās uz Ankoridžu darba meklējumos."

"Mēs jau to esam izrunājuši."

"Ļauj pabeigt. Ja, tur nokļuvis, viņš padevās kārdinājumam kāpt kalnā, kuru viņš varētu noalgot, lai aizved uz Sanglesjēru?"

"Pie velna, kā es to varu zināt? Viņam bija nevis jākāpj kalnos, bet jāmeklē darbs."

"Tu ar viņu nodzīvoji gandrīz četrpadsmit gadus, Šarlīne. Tu viņu pazini."

"Ja tas nebija Džeikobs, jo viņš atradās Ankoridžā, tad droši vien Divpirkstis vai Stoukijs. Vai ari viņam uznāca tas trakums tad, kad nedz viena, nedz otra nebija tuvumā, un viņš sarunāja kādu citu. Vai solīja kaut ko pretī par aizvešanu. Naudas Patam nebija. Es iedevu tikai simts dolāru no saimniecības kases. Ja dotu vairāk, viņš to notriektu, vai tad es to nezināju."

"Kur man sameklēt vienu un otru tevis nosaukto pilotu?"

"Prasi Džeikobam vai Megai. Viņi ir pazīstami ar lidotājiem, man nav ne mazākā priekšstata. Tev vajadzēja man pateikt, ka viņš novests lejā, Neit. Tev vajadzēja mani brīdināt un paņemt līdzi pie viņa."

"Nebija jēgas tevi mocīt. Tiešām nebija," viņš uzsvēra, pirms Šarlīne paspēja iebilst.

Neits nostūma viņu uz krēsla un pats apsēdās blakus.

"Tici man! Tev nenāktu par labu redzēt viņu tādu. Tu ārkārtīgi pārdzīvotu."

"Bet Mega redzēja."

"Pēc tam viņa bija ļoti nomākta. Es pats biju tur klāt. Ja vēlies kaut ko izdarīt par godu viņa piemiņai, tad atlicini laiku un apciemo meitu. Esi viņas māte, Šarlīne. Sniedz viņai mierinājumu, izrādi līdzjūtību."

"Viņai nevajag no manis mierinājumu. Neko viņai nevajag no manis."

"Varbūt nevajag. Bet piedāvājot tu palīdzēsi pati sev." Neits piecēlās. "Es tagad braukšu pie viņas. Vai kaut ko pateikt?"

"Pasaki, ka man noderētu darbarokas "Paspārnē" turpmākās dienas, ja nu vienīgi viņai nav kaut kas svarīgāks padomā."

"Labi."

Kamēr viņš nokļuva pie Megas, bija jau pavisam tumšs. Neits redzēja, ka viņa ir nomierinājusies, atguvusies, atpūtusies. Saliktie spilveni un sega uz dīvāna liecināja, ka viņa brīdi nosnaudusies pie kamīna.

Neits bija padomājis, kā labāk tikt galā šajā situācijā, un pasniedza viņai Stūra veikalā iegādāto vijolīšu pušķi. Ne nu gluži svaigas, tomēr tās bija puķes.

"Kam tās?"

"Redzi, mums viss notika ačgārni tradicionālajā nozīmē. Vispirms es tevi ievilku gultā, vai arī tu mani, tātad spiediena šādā nozīmē vairs nav. Tagad es tevi aplidoju."

"Patiesi?" Mega paostīja ziedus. Lai gan tas izklausījās kā nodrāzts izteiciens, bet Megai bija vājība uz ziediem un vīriešiem, kuri viņai tos dāvāja. "Tad kāds būs nākamais solis vai gājiens uz bāru?"

"Man gan vairāk bija padomā, teiksim, kopīgas vakariņas. Bet vari vest mani uz bāru. Arī nav slikti. Tagad saliec somā pāris mantu un brauc man līdzi uz "Paspārni", paliksim tur pa nakti."

"Ak, tātad mums būs arī sekss romantiskās aplidošanas periodā?"

"Tev būs sava istaba, man sekss. Puķes vari ņemt līdzi. Suņus arī."

"Kāpēc man jāpamet ērtības savā mājā, lai liktos ar tevi gultā viesnīcas istabā?" Mega pavicināja pušķi un cauri ziediem uzlūkoja viņu. "Ak, lai radītu papildu satraukumu mūsu ačgārnajās attiecībās. Atzīšos, Bērk, ka es labāk palieku tepat, un, ja vēlies, varam izlikties, ka esam lētā motelī. Varbūt pat sameklēsim pornofilmu kabeļtelevīzijā."

"Izklausās vilinoši, tomēr tev jābrauc man līdzi. Aizvakar viens te, mežā, klimtis ap tavu māju."

"Ko tu tur runā?"

Neits viņai pastāstīja par atrastajām pēdām.

"Pie velna, kāpēc tu to neizstāstīji, kamēr vēl bija gaišs, lai es pati varu apskatīt?" Viņa nometa puķes uz galda un devās pēc jakas.

"Pagaidi! Kopš tā laika ir uzsnidzis vismaz piecas collas biezs sniegs. Tu neko neieraudzīsi. Oto un Pīters ari te jau izstaigāja. Es tev to neatklāju, jo tev pietika citu bēdu. Tā tu vismaz pagulēji un mazliet atpūties. Sakravā nepieciešamo, Mega."

"Mani neizdzīs no mājas kaut kāds klaidonis, kas klimst pa mežu. Pat ja man pieliptu tava paranoja un man sāktu rādīties spiegotāji ar zemiskiem nodomiem, es nekur neietu. Es varu…"

"Pati parūpēties par sevi. Jā, zinu."

"Tu domā, ka nevaru?" Viņa apsviedās uz papēža un izsoļoja no virtuves.

Sekodams viņai pa pēdām, Neits ieraudzīja, ka viņa no pieliekamā izvelk šauteni.

"Mega!"

"Klusē!" Viņa pārbaudīja aptveri. Neitam par uztraukumu, šautene bija pielādēta pilna.

"Vai tu pati apjēdz, cik daudz nelaimes gadījumu notiek tikai tāpēc, ka cilvēki mājās tur pielādētus ieročus?"

"Es nešaudos tāpat vien. Nāc ārā!"

Viņa atvēra durvis.

Laukā bija tumšs, auksts, un Neitam blakus stāvēja sadusmota sieviete ar pielādētu šauteni rokā.

"Iesim taču iekšā un…"

"Skaties tur uz to zaru, trīsdesmit grādu leņķī, septiņu pēdu augstumā, četrdesmit pēdu attālumā."

"Mega…"

Viņa pielika šauteni pie pleca, nomērķēja un izšāva. Troksnis atbalsojās Neitam galvā. Zars nokrita zemē.

"Labi, es ticu, ka tu proti šaut. Esi nopelnījusi zelta medaļu. Nāc iekšā!"

Viņa izšāva vēlreiz, un zemē nokritušais garais zars palēcās sniegā kā trusis.

Elpai iztvaikojot aukstajā gaisā, viņa šāva vēl un sašķaidīja pārpalikumu.

Tad viņa pacēla tukšās čaulītes, iegāja iekšā un nolika šauteni atpakaļ pieliekamajā.

"Tu esi trāpīga šāvēja," Neits teica, "tomēr nevaru atturēties neaizrādījis, ka šķaidīt koku nav tas pats, kas triekt lodi dzīvā miesā."

"Es neesmu līdzīga tavām vārgulēm četrdesmit astoņos dienvidu puses štatos. Esmu nošāvusi alni, ziemeļbriedi, lāci…"

"Bet cilvēku? Tas nav viens un tas pats, Mega. Tici man, nav. Es neapstrīdu tavu prātu, spējas, drosmi. Tomēr lūdzu braukt man šovakar līdzi. Ja ne, es palikšu pie tevis. Bet tavai mātei vajadzīgas papildu darbarokas "Paspārnē", kamēr Rozas nav. Šarlīne ir pārstrādājusies un saspringta līdz pēdējam tava tēva dēļ."

"Šarlīne un es…"

"Tu zini, es ar savējo nepavisam nesaprotos. Ar savu māti. Viņa gandrīz nemaz nerunā ar mani, un māsa arī turas maliņā, jo, redziet, vēlas dzīvot jauki un normāli. Es viņu par to nevainoju."

"Es nezināju, ka tev ir māsa."

"Divus gadus vecāka par mani. Tagad viņa dzīvo Kentuki. Neesmu viņu saticis… apmēram piecus gadus. Bērku ģimenes saites nav īpaši stipras."

"Viņa pat neaizbrauca tevi apraudzīt, kad tevi sašāva?"

"Viņa piezvanīja. Mums nebija daudz ko runāt savā starpā. Kad Džeku nogalināja un mani ievainoja, māte apciemoja mani slimnīcā. Es cerēju, cik nu vispār biju uz to spējīgs, ka varbūt, varbūt kaut kas veidosies uz labo pusi pēc visām tām briesmām. Varbūt mums izdosies atrast ceļu atpakaļ vienam pie otra. Bet viņa man tikai pajautāja, vai nu es rimšoties. Vai atkāpšos no darba policijā, pirms viņai jāapciemo mans kaps, nevis slimnīcas gulta. Es paskaidroju, ka nekā cita man nav atlicis. Viņa aizgāja, vairs neteikusi ne vārda. Kopš tā laika esam apmainījušies labi ja pāris frāzēm. Darbs man prasījis labāko draugu, sievu, ģimeni."

"Nav taisnība." Mega nespēja atturēties, nesaņēmusi viņa roku un nepielikusi to sev pie vaiga. Viņa paglaudīja to. "Tu pats zini, ka tā nav."

"Tas atkarīgs no tā, kā uz to skatās. Bet es nepadevos. Es ierados šeit, jo vismaz, darbs palīdzēja man noturēties. Iespējams, ka darbs neļāva man nogrimt tukšumā. Taču tev ir iespēja salīgt zināmu mieru ar māti. Tev jāizmanto šī iespēja."

"Viņa pati varēja palūgt, lai eju palīgā."

"Viņa to darīja. Es esmu tikai starpnieks."

Nopūtusies Mega apgriezās riņķī un viegli iespēra pa skapīti zem izlietnes.

"Esmu ar mieru papūlēties, bet neticu draudzībai uz mūžu, Neit."

"Mūžs ir par ilgu, lai uztrauktos par tik tālu nākotni."

Neits aizveda Megu uz "Paspārni", bet pats devās atpakaļ uz iecirkni.

Atzīmējis šo to no sarunām ar Oto un Džonu, viņš sāka pētīt Oto nosaukto pilotu vārdus.

Viņš neatrada neko kriminālu par Stoukiju Louksu, tikai dažus satiksmes pārkāpumus. Loukss tagad dzīvoja Fērbenksā un strādāja par pilotu tūrisma firmā ar nosaukumu "Pirmatnējā Aļaska". Viņa interneta lapa solīja par dažādām cenām parādīt klientiem īsto Aļasku, palīdzēt medībās, noķert milzu zivis un tvert skatu no Lielā Vienīgā. Grupām bija pieejamas atlaides.

Henks Fīldings bija pārcēlies uz Austrāliju 1993. gadā un vēl pēc četriem gadiem miris dabiskā nāvē.

Ar Tomasu Kidžinski, kas iesaukts par Divpirksti, kā izrādījās, bija pavisam cits stāsts. Viņš bija aizturēts vairākas reizes par aizliegtu vielu glabāšanu, izplatīšanu, sīkām zādzībām. Viņš bija izraidīts no Kanādas, un divas reizes viņam bija atņemta pilota apliecība.

1988. gada 8. martā viņa līķis ar daudziem naža dūrieniem miesā bija atrasts atkritumu konteinerā Ankoridžas ostā. Viņam bija pazudis maks un pulkstenis. Tātad notikusi laupīšana. Uzbrucēju vienu vai vairākus policija nebija atradusi.

Ja uz to paskatījās no citas puses, Neits domāja, izdrukājot dokumentu, tā bijusi nevis laupīšana, bet pēdu slēpšana. Pilots aizveda trīs cilvēkus, atveda divus. Dažas nedēļas vēlāk pilots nodurts un izmests atkritumos.

Šis gadījums bija pārdomu vērts.

Iecirkņa klusumā Neits noņēma pārklāju izmeklēšanas lietas dēlim. Viņš uzvārīja vēl kafiju, atvēra konservu kārbu ar šķiņķi un sagatavoja ko līdzīgu sviestmaizei.

Tad viņš sēdās pie rakstāmgalda, pētīja dokumentus uz dēļa, izskatīja piezīmes, pārlasīja Patrika Galoveja dienasgrāmatu.

Garas vakara stundas viņš aizvadīja domājot.

Deviņpadsmita nodaļa

Neits nebija pastāstījis Megai par dienasgrāmatu. Pēc ilgās, nogurdinošās darbadienas nebūtu prātīgi uzkraut uz viņas pleciem vēl vienu nastu.

Neitam atlika vienīgi atzinīgi novērtēt Megas gatavību ar atlocītām piedurknēm mesties "Paspārnes" darbos un piešķirt viņai papildu punktus par spēju nākamajā rītā agri piecelties un pasniegt ēdienus brokastotājiem. Turklāt spriedze starp viņu un Šarlīni bija asa kā virtuves nazis.

Neits apsēdās pie galdiņa, un Mega pienāca pie viņa ar kafijkannu rokā.

"Esiet sveicināts, mani sauc Mega, un es jūs šorīt apkalpošu. Ceru uz pamatīgu dzeramnaudu, tāpēc pagaidīšu, kamēr jūs paēdīsiet, un tikai tad gāzīšu ar šo kannu Šarlīnei pa galvu."

"Paldies! Cik ilgi jāgaida, līdz Roza atgriezīsies?"

"Vēl nedēļu vai divas, tad Šarlīne ļaus viņai strādāt pēc viņai piemērota darba grafika, bet pilnu darbadienu kaut kad vēlāk."

"Jāatzīst, ļoti pretimnākoša attieksme pret Rozu."

"Ak, pret Rozu viņa ir ļoti laipna." Mega veltīja Šarlīnei īsu, rūgtuma pilnu skatienu. "Viņa mīl Rozu. Necieš viņa tikai mani. Nu, skaistulīt, ko ēdīsi?"

"Ja es teikšu, ka jūs abas patiesībā vēlaties vienu un to pašu, tikai katra savā veidā, vai tu man arī gāzīsi ar kafijkannu?"

"Iespējams."

"Tad es ņemšu auzu pārslu biezputru."

"Tu ēd auzu pārslas?" Mega sarauca savu seksīgo degunu ar kumpiņu. "Pat nazi nav jāliek pie rīkles?"

"Tas nu vairāk piestāv tev."

"Jā, kā tad!"

Paraustījusi plecus, viņa devās tālāk pieņemt citus pasūtījumus, ieliet vēl kafiju.

Neitam patika skatīties, kā Mega kustējās. Ātri, bet ne steidzīgi, seksīgi, bet ne uzmācīgi. Viņai mugurā bija vilnas flaneļa krekls, kādi šeit bija visiem un vienmēr, tas nebija aizpogāts, un zem tā varēja redzēt baltu, siltu džemperi. Sudraba kareklītis viegli šūpojās uz krūtīm.

Viņa bija mazliet uzkrāsojusies Neits to zināja, tāpēc ka bija viņu novērojis. Ātri un nevērīgi, tomēr veikli viņa mazliet nopūderēja vaigus, apvilka ap acīm ēnas un nokrāsoja ar tušu garās, tumšās skropstas.

Ja vīrietis redz, kā sieviete krāso acis, ar viņu ir cauri, Neits nosprieda.

Šarlīne iznāca ar pasūtījumu, Mega savukārt iegāja virtuvē ar bloknotu rokā. Māte neskatījās uz meitu, un tikai viegls piesārtums apliecināja, ka viņas pazīst viena otru.

Neits, paņēmis kafiju, izvilka laukā piezīmju grāmatiņu, gluži kā vairogu, jo Šarlīne nāca viņa virzienā. Pat galvu zaudējis vīrietis saglabāja izdzīvošanas instinktu pa vidu starp divām sievietēm, kuras nesatika savā starpā.

"Vai ieliet vēl kafiju? Vai Mega pieņēma tavu pasūtījumu? Nesaprotu, kāpēc viņa nevar izturēties laipnāk pret apmeklētājiem."

"Paldies, jā, pieņēma. Un viņa bija laipna."

"Varbūt pret tevi, tāpēc ka tu guli ar viņu."

"Šarlīne!" Neits uztvēra apslāpētu ķiķināšanu no tā galdiņa puses, kur parasti sēdēja Hanss Finkls un Dekters. "Tas nu ir par daudz!"

"Vai tad tas ir kāds noslēpums?"

"Nu vairs ne," viņš nopurpināja.

"Viņa palika tavā istabā pa nakti, vai tā?"

Neits nolika kafiju uz galda.

"Ja tev tas rada problēmas, es varu pārvākties pie viņas."

"Kāda man tur varētu būt problēma?" Kaut ari viņš noraidīja, ka nevēlas kafiju nē, paldies! Šarlīne automātiski ielēja viņam krūzē vēl. "Kādas man vispār var būt problēmas?"

Neitam par šausmām, viņas acis pieskrēja pilnas ar asarām. Pirms viņš aptvēra, ko iesākt, Šarlīne aizmetās prom, kafijai kannā nošļakstoties vien.

"Ak šis sievietes…" Bings noteica pie galdiņa viņam aiz muguras. "Vienas vienīgas nepatikšanas."

Neits pagriezās atpakaļ. Bings mielojās pie pilna šķīvja ar olām, ceptām desām un frī kartupeļiem. Ja Neits nekļūdījās, viņa zaglīgajā sejas izteiksmē jautās ari zināma līdzjūtība.

"Vai esi bijis precējies, Bing?"

"Reiz biju. Bet nekas nesanāca."

"Kāpēc tad tā?"

"Esmu domājis, ka vajadzētu atkal apprecēties. Varbūt ņemšu kādu krievieti pameklēšu pa pastu kā Džonijs Trivāni."

"Vai viņam tas izdodas?"

"Kā nu ne! Cik dzirdēju, esot ticis līdz divām pēdējām. Paskatīšos, kā viņam tas beigsies, tad arī sākšu pats."

"Hmm…" Ta kā abu domu apmaiņu varētu nosaukt par sarunu, Neits nolēma izprašņāt viņu sīkāk. "Vai tu, Bing, arī mēdz kāpt kalnos?"

"Agrāk to darīju. Man ne visai tas patīk. Kad ir brīvs laiks, es labāk eju medībās. Vai tu grasies kāpt? Bet tu taču esi īsts pilsētnieks, un miesas uzbūve tev arī tāda kaulaina. Paliec vien pie vecā dzīvesveida, šef, klausi manam padomam. Piķis un zēvele, labāk sāc adīt vai darīt ko tamlīdzīgu!"

"Esmu vienmēr vēlējies iemācīties diagonālo mežģīņrākstu." Neits tikai pasmaidīja par Binga neizpratnes pilno skatienu. "Kāpēc tev nav savas lidmašīnas, Bing? Tik neatkarīgam, tehniskam cilvēkam tas būtu gluži dabiski."

"Lidmašīna prasa pārāk lielu piepūli. Ja es ko daru, tad uz zemes. Un vispār piloti ir pa pusei ķerti."

"Tā jau runā. Man kaut ko stāstīja par vienu ar tādu jocīgu vārdu Sešpirkstis vai kas tamlīdzīgs."

"Tas ir Divpirkstis. Vienai kājai trīs nosaluši nez kas tur bija atgadījies. Tas nu gan bija galīgi jucis. Tagad jau miris."

"Ak tā? Nositās ar lidmašīnu?"

"Nē. Iekūlās kautiņā. Vai ari nē…" Binga piere saraucās. "Viņu nodūra. Pilsētā. Re, tā tur iet tajā lielajā barā."

"Jā, gadās. Vai tu ar viņu kādreiz lidoji?"

"Vienu reizi. Draņķis tāds! Viņš mūs, mani un vēl dažus, aizveda ziemeļbriežu medībās. Uzlidoja tik augstu, vai līdz mēnesim, gandrīz pazudināja mūs visus. Par to mēs viņam nozilinājām aci." Bings izjusti piemetināja. "Trakais maita."

Neits jau gribēja ko piebilst, bet no virtuves iznāca Mega un atvērās ari ārdurvis.

"Šef Neit!" Džese ielidoja pāris soļu pirms Deivida. "Tu esi atnācis!"

"Tu arī." Neits uzsita knipi zēnam zem deguna. "Sveiks, Deivid! Kā jūtas Roza un mazulītis?"

"Labi. Ļoti labi. Mēs viņas atstājām atpūsties un atnācām paēst brokastis vīriešu sabiedrībā."

"Vai varam sēdēt pie tevis?" Džese jautāja. "Mēs taču visi esam vīrieši."

"Protams!"

"Un paši izskatīgākie vīrieši Lūnesijā." Mega nolika uz galda auzu pārslu putru, grauzdētu kviešu maizi un bļodiņu ar sagrieztiem augļiem. "Vai tu jau proti vadīt mašīnu, Džese?"

Zēns iesmējies nosēdās blakus Neitam.

"Nē." Tad viņš palēcās. "Vai drīkstēšu vadīt tavu lidmašīnu?"

"Kad ar kāju pēdām aizsniegsi pedāļus. Vai atnest kafiju, Deivid?"

"Paldies! Vai tev tā putra garšo?" viņš jautāja Neitam.

"Protams. Es jau gaidīju savu ierasto brokastu biedru. Kā tagad jūties, kad esi lielais brālis?"

"Nezinu. Viņa raud. Skaļi. Un tad guļ. Taču viņa paturēja manu pirkstu. Viņa sūc mammai krūti, lai dabūtu pienu."

"Ak tā?" Neitam nekas cits neienāca prātā, ko atbildēt.

"Vai atnest pienu glāzē?" Mega ielēja Deividam kafiju.

"Roza zina, ka tu viņu aizstājot." Deivids piebēra cukuru kafijai. "Viņa lūdza tev pateikt paldies. Mēs visi tev pateicamies."

"Nav jau grūti." Mega paskatījās pār piecu, kad ienāca Šarlīne. "Es jums atnesīšu pienu, kamēr jūs izlemsiet, ko ēdīsiet savās vīru brokastīs."

Neits atstāja savu mašīnu Megai un kājām devās uz iecirkni. Saule blāvi spīdēja, tomēr rīts bija gaišs. Kalni slēpās mākoņos, kuri, nu jau Neits to zināja, nesa sniegu. Tomēr asais vējš un aukstums bija atlaidies. Pastaiga sasildīja muskuļus un palīdzēja noskaidrot domas.

Viņam garām gāja tagad jau pazīstami pilsētnieki, ikdienišķi apmainīdamies ar sveicieniem, šie cilvēki redzēja cits citu vai ik pārdienas un bija paraduši sasveicināties.

Ar zināmu pārsteigumu Neits aptvēra, ka viņš sācis šeit iedzīvoties, Lūnesija vairs nebija glābiņš, patvērums, pagaidu pieturvieta, tagad tā bija viņa mājvieta.

Viņš pat neatcerējās, kad viņam pēdējo reizi bija ienācis prātā aizbraukt vai pārcelties uz citu pilsētu, meklēt citu darbu. Cik sen viņam vairs nevajadzēja piespiest sevi no rīta piecelties, viņš vairs nesēdēja ilgi tumsā, baidīdamies aizmigt un sapņos redzēt visādus murgus.

Smagums reizēm atgriezās, spieda galvu, plecus, pakrūti, bet ne vairs tik grūti un tik bieži.

Viņš atkal palūkojās uz kalniem un nolēma, ka ir pateicību parādā Patrikam Galovejam. Viņa nāve bija piespiedusi Neitu izlauzties no tumsas un nepadoties, bet meklēt patiesību.

Neits apstājās, kad blakus piebrauca Hopa ar savu džipu. Viņa atvēra logu.

"Esmu ceļā pie Rozas un mazās."

"Nodod no manis sirsnīgu sveicienu."

"Tev vajadzētu viņu pašam apciemot. Man tev šis tas jāpavēsta. Parīt federāļi paredzējuši izraisīt kontrolētu lavīnu, tāpēc ceļš starp šejieni un Ankoridžu būs aizsprostots."

"Atkārto, lūdzu, vēlreiz."

"Federāļi reizēm izraisa nogruvumus, lai patīrītu kalnu. Parīt viens tāds ir paredzēts apmēram desmitos no rīta. Pīčai nupat dispečerdienests to paziņoja, un viņa pateica man, es biju iegājusi iecirknī. Tev vajadzēs sagatavot paziņojumu iedzīvotājiem."

"Es par to parūpēšos."

"Un vēl pa skolas pagalmu staigā alnis, bērni sākuši viņu vajāt, un viņš ietriecies pāris stāvošās automašīnās un meties atpakaļ. Bērni ir iekšā skolā, drošībā, taču alnis ir nikns. Ko tu smaidi?" viņa dusmīgi noprasīja. "Vai tev ir gadījies redzēt sadusmotu alni?"

"Nē, kundze, bet laikam nāksies ieraudzīt."

"Ja nedabūsi viņu ārā no pilsētas, vajadzēs viņu nošaut." Viņa pamāja ar galvu, kad Neita smaids nozuda. "Citādi viņš var nodarīt pāri cilvēkiem."

"Es par to parūpēšos."

Neits pielika soli. Sasodīts, viņš taču nešaus nekādu muļķa alni, īpaši jau pie skolas. Lai viņu sauc par svešo ienācēju, bet tur neko nevarēja darīt.

Iecirknī viņš ieraudzīja savus darbiniekus un Edu Vulkotu. Oto bija dusmās pietvīcis. Viņi gandrīz sitās kopā ar pierēm.

Lavīnas, nikni aļņi, sadusmots policists, baņķieris. Ir nu gan veiksmīgs rīts, ko tu neteiksi!

"Mums beidzot ir jāizrunājas," Eds iesāka. "Jūsu kabinetā."

"Jums būs jāpagaida. Pīča, nododiet KLUN informāciju par ieplānoto lavīnu. Lai ziņo cauru dienu ik pusstundu. Sagatavojiet informācijas lapiņas un izplatiet pilsētā. Pīter, aizbrauc un personiski informē iedzīvotājus dienvidos no Vulverinas pagrieziena, kas sagaidāms, ka viņi būs atgriezti no ārpasaules, līdz tiks iztīrīti ceļi."

"Jā, ser."

"Šef Bērk!"

"Vienu mirklīti," viņš aizrādīja Edam. "Oto, pie skolas klaiņo saniknots alnis. Jau paspējis sabojāt automašīnas." Runādams viņš gāja pie ieroču skapja. "Nāc man līdzi, mēģināsim viņu aizdzīt."

Viņš atslēdza skapīti un izvēlējās ieroci, klusībā lūgdams Dievu, kaut viņam nebūtu tas jālieto.

"Es gaidu jau desmit minūtes," Eds žēlojās. "Jūsu policisti paši var tikt galā ar klaiņojošiem meža dzīvniekiem."

"Vai nu gaidiet šeit, vai es aiziešu pie jums uz banku, kad situācija tiks noregulēta."

"Esmu pilsētas galvas vietnieks un…"

"Jūs esat neciešams," Neits pabeidza. "Oto, ņemsim tavu mašīnu. Manējā stāv pie "Paspārnes". Iesim!"

"Viņš izskatījās pēc sauszemē izmestas foreles, kura kampj pēc gaisa," Oto atzīmēja, kad abi jau bija ārā. "Par šito viņš tevi gribēs izcept uz lēnas uguns, piemini manus vārdus. Eds necieš, kad viņam neizrāda nekādu cieņu."

"Man nav viņam jāpakļaujas. Hopa man lika tikt galā ar alni; es dodos izpildīt šo uzdevumu." Neits iekāpa Oto mašīnā. "Mēs uz viņu nešausim."

"Kāpēc tad paņēmām līdzi bisi?"

"Es viņu gribu pabiedēt."

Skola sastāvēja no trim zemām būvēm ar jauku birztalu vienā pusē un mazu četrstūrainu laukumu otrā. Neits zināja, ka jaunākajiem skolēniem ļauj iziet uz laukuma divas reizes dienā starpbrīžos, ja laika apstākļi ir piemēroti.

Tā kā lielākā daļa bērnu bija vietējie, tepat dzimuši, tad starpbrīža pavadīšanu telpās varēja ietekmēt tikai ļoti slikts laiks.

Vidusskolēniem patika uzkavēties birztalā uzsmēķēt vai padraiskoties pirms un pēc stundām.

Karoga kātā vajadzēja vējā plivināties Amerikas un Aļaskas karogiem. Taču tie stāvēja neuzvilkti.

"Bērni droši vien bija gatavojušies uzvilkt karogus, bet pamanīja alni," Neits nopurpināja. "Tāpēc nolēma dzīties tam pakaļ."

"Un nokaitināja."

Neits paskatījās uz divām sadauzītām mašīnām nelielajā stāvvietā.

Birztalas galā viņš ieraudzīja alni, kas berzēja ragus pret koka stumbru. Viņš redzēja ari nelielas asins pēdas. Ta kā neviens nebija ziņojis par traumām, tām vajadzēja būt aļņa asinīm.

"Tagad viņš neliekas bīstams."

"Laikam savainojies, sitoties pret tām mašīnām, tāpēc nevar būt labā garastāvoklī. Ja paliks tuvumā, viņš var radīt nepatikšanas, īpaši ja kāds pamuļķis skolēns izlavīsies no skolas un sāks atkal viņu vajāt vai aizskries mājās pēc šautenes."

"Sasodīts! Piebrauc, cik tuvu vari, varbūt viņš aizies."

"Labāk pielādē tūlīt."

"Es nešaušu alni, kurš berzējas gar koku, Oto."

"Tad to izdarīs kāds cits, ja dzīvnieks blandīsies pilsētas tuvumā. Aļņa gaļa vienmēr noder pusdienām."

"Es to nedarīšu un nepieļaušu, ka viņu šauj pilsētas robežās, sasodīts!"

Piebraucot tuvāk, Neits apjuka, ieraudzījis, ka alnis skatās uz viņiem ar melnām acīm, vairāk nikni, nevis neizteiksmīgi.

"Piķis un zēvele! Signalizē!"

Alnis reaģēja ātri. Kas notika viņa prātā? Viņš auļoja mašīnai pretim, motora trokšņa un signāla izaicināts, nevis iebiedēts. Neits lamādamies izliecās pa logu, nomērķēja pret debesīm un izšāva. Alnis turpināja skriet, un Oto, pievienodams sajukumam savus lāstus, grieza sāņus, lai izvairītos no sadursmes.

Neits pielādēja bisi un atkal izšāva gaisā.

"Nošauj to draņķi!" Oto pieprasīja, ar spēju pagriezienu gandrīz izmetot Neitu pa logu.

"Nē, es to nedarīšu." Pielādēdams vēlreiz, Neits šāva sniegā, pēdu priekšā alnim.

Šoreiz tas bija alnis, kurš grieza ceļu un lempīgā solī aiztraucās prom starp kokiem.

Neits šāva vēl divas reizes, lai padzītu alni tālāk un tālāk.

Tad viņš atkrita uz sēdekļa un smagi nopūtās. Viņiem aiz muguras atskanēja saucieni, gaviles un smiekli, bērniem izskrienot no skolas.

"Tu esi traks." Oto norāva cepuri, lai pakasītu īso armijnieka ezīti. "Kas ir ar tevi? Es zinu, ka tu esi Baltimorā nošāvis noziedznieku. Tagad tu nespēj ielaist lodi alnim pierē?"

Neits vēlreiz dziļi ievilka elpu un novērsa skatienu no alejas.

"Alnis nebija bruņots. Brauc, Oto! Man jārunā ar pilsētas galvas vietnieku. Tu atgriezies šurp un pieraksti liecības."

Pilsētas galvas vietniekam nebija labpaticies gaidīt. Gluži otrādi, Pīča pastāstīja, kā viņš izdrāzies no iecirkņa pēc īsas, bargas kritikas par kļūdaini pieņemto slinko, uzpūtīgo svešinieku no ārpuses.

Neits nekavēdamies padeva šauteni Oto, paķēra rāciju un kājām devās uz banku.

Droši vien kaut kur plašajā pasaulē bija vēl aukstāka vieta februārī par Lūnesiju Aļaskā. Kaut viņam nekad tur nevajadzētu nokļūt…

Debesis bija noskaidrojušās, tātad sals vēl vairāk pieņēmies. Taču saule spīdēja, tātad pēcpusdienā varēja gaidīt temperatūras paaugstināšanos. Sauli apvija varavīksnes aplis, krāsains sarkano, zilo un zeltaino krāsu oreols. Pīters viņam bija stāstījis, ka to saucot par "saules suni".

Cilvēki bija devušies laukā savās gaitās, izbaudīt spirgto rītu. Uzsauca sveicienus vai māja ar roku.

Neits redzēja Džoniju Trivāni, cerību pilno līgavaini, uz ietves pļāpājam ar Besu Makiju. Deba mazgāja veikala skatlogus, it kā ārā būtu skaists pavasaris.

Neits pacēla roku, sveicinādams Miču Doberu, kurš sēdēja KLUN aiz loga, atskaņodams mūziku un vērodams Lūnesijas dzīvi. Droši vien līdz dienas beigām Mičam atradīsies kāda filozofiska atziņa par notikumu ar alni.

Februāris. Un tuvojās marts. Neits pēkšņi atcerējās, ka beidzas viņa sešdesmit dienas, lēmuma pieņemšanas laiks. Viņš joprojām bija tepat.

Pat vairāk, Neits nosprieda. Viņš iekārtojās šeit uz palikšanu.

Domās iegrimis, viņš šķērsoja ielu un iegāja bankā.

Divi apmeklētāji stāvēja pie letes, viens ņēma pastu. Pēc tā, kā viņi iepleta platas acis, Neits iztēlojās, ka Eda garastāvoklis nav uzlabojies, ieejot atpakaļ bankā.

Iestājās klusums, Neits pamāja un izgāja cauri zemām virpuļdurvīm, kas atdalīja bankas vestibilu no kabinetiem.

Banka ārpusē nevarēja lepoties ar naudas automātu, bet iekšā uz grīdas bija jauks paklājs, pie sienas pāris gleznu ar vietējām ainavām, un kopumā tā atstāja prasmīgas iestādes iespaidu.

Neits piegāja pie durvīm ar Eda Vulkota vārdu uz spožas misiņa plāksnītes un pieklauvēja.

Eds atvēra pats un nošņācās.

"Jums jāuzgaida. Es runāju pa telefonu."

"Labi." Kad durvis aizcirtās Neitam pie paša degungala, viņš tikai sabāza rokas kabatās un aplūkoja gleznas.

Viņš ievēroja, ka vienu ainavu ar totēmu sniegotā mežā parakstījis Ernests Noti. Vai tas būtu Pītera radinieks? Neits pabrīnījās, viņam vēl bija daudz kas jāuzzina par Lūnesiju.

Viņš pārlaida skatienu telpai. Starp bankas kasieri un apmeklētāju nebija stikla sienas, toties visur bija izvietotas novērošanas kameras. Neits jau iepriekš bija pārbaudījis bankas iekārtojumu, kad atvēra savu kontu.

Zālē atsākās sarunas, un Neits uztvēra atsevišķus fragmentus. Kinovakars, gaidāmā izpārdošana par labu skolas mūzikas grupai, laika apstākļi, Iditaroda. Mazpilsētiņas valodas. Ieejot savas bankas filiālē Baltimorā, viņš neko tādu nedzirdētu.

Eds lika viņam gaidīt desmit minūtes, tādējādi demonstrējot savu varu, un pēc tam atvēra durvis ar akmens cietu seju, tikai vieglu pietvīkumu vaigos.

"Gribu pavēstīt, ka esmu iesniedzis oficiālu sūdzību pilsētas mēram."

"Lai tā būtu."

"Man nepatīk jūsu attieksme, šef Bērk."

"Ņemšu vērā, mister Vulkot. Ja neko vairāk nevēlaties pavēstīt, iešu atpakaļ uz iecirkni."

"Es gribu zināt, kādus pasākumus jūs veicat mana īpašuma apzagšanas lietā."

"Par to ir atbildīgs Oto."

"Mans īpašums apgānīts un sabojāts. Nozagts dārgs bļitkošanas aprīkojums. Man ir tiesības vērst uz to policijas šefa uzmanību."

"Jūs to esat saņēmis. Atbildīgais policijas darbinieks izmeklē šo gadījumu, tā ir atbilstoši noformēta. Zādzību neuztver par nebūtisku neviens no maniem darbiniekiem. Mums ir nozagto priekšmetu sīks apraksts, un, ja zaglis būs tik dumjš, ka tos izmantos, runās par tiem vai mēģinās tos pārdot pilsētas robežās vai apkārtnē, mēs viņu arestēsim un atgūsim jūsu īpašumu."

Eda acis pārvērtās par šaurām svītriņām kalsnajā sejā.

"Varbūt tad, ja es būtu sieviete, jūs vairāk interesētos par manu sūdzību."

"Šaubos, vai jūs atbilstu manai gaumei. Mister Vulkot," Neits turpināja, "jūs esat uztraukts, sadusmots. Jums uz to ir tiesības. Jūs esat apzagts. Tas, ka to visticamāk izdarījuši pusaudži, nemazina faktu par zādzību. Mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai atgūtu jūsu īpašumu. Ja varu vērst par labu, es atvainojos par savu strupo izturēšanos iepriekš. Biju noraizējies, ka alnis var savainot bērnus, un pirmajā vietā bija viņu drošība. Jums pašam divi bērni mācās tajā skolā. Jums jāpiekrīt, ka vispirms bija jārūpējas par viņiem un pēc tam jāatskaitās par jūsu zagto mantu atgūšanu."

Pietvīkums bija nozudis, un garā nopūta Neitam vēstīja, ka krīze ir garām.

"Lai kā nu būtu, jūs izturējāties rupji."

"Taisnība. Esmu arī aizņemts vēl ar daudz ko. Ar Patrika Galoveja slepkavību, ar Maksa pašnāvību." It kā pārdzīvodams, Neits pašūpoja galvu. "Kad pieteicos darbā, biju gaidījis sliktākajā gadījumā tikai zādzības, līdzīgas tām, kāda notikusi ar jums."

"Tas ir traģiski." Eds apsēdās un pat labvēlīgi norādīja Neitam uz krēslu. "Cik šausmīgi traģiski un negaidīti. Makss bija labs draugs."

Viņš paberzēja ar roku sev sprandu.

"Man likās, ka pazīstu viņu, man nebija ne jausmas, ka viņš nodomājis sev padarīt galu. Paliek sieva, bērni!" Viņš salika rokas, gluži kā mēmā lūgšanā. "Droši vien esmu par to vairāk uztraucies, nekā izrādu, nemiers beidz mani nost. Man jau arī jums jāatvainojas."

"Tas nav nepieciešams."

"Tā zagšanas lieta man ir kā aizsardzības mehānisms. Vieglāk aizņemt domas ar to nekā par Maksu. Es cenšos palīdzēt Kerijai nokārtot jautājumus ar bērēm un finansēm. Nāve sagādā rūpes par daudzām formalitātēm. Ļoti smagi. Ar to visu tikt galā ir ļoti smagi."

"Nav nekā grūtāka par to, ka jāapglabā draugs. Vai jūs viņu jau sen pazināt?"

"Ļoti sen. Jau kopš vecajiem labajiem laikiem. Mūsu bērni draudzējas. Un plus pie visa izrādās, ka Patu…"

"Arī viņu jūs pazināt?"

Eds viegli pasmaidīja.

"Pirms apprecējos ar Arlīnu. Vai, kā viņa saka, viņa mani pieradināja. Ne jau vienmēr esmu bijis kārtīgs pilsonis un ģimenes cilvēks, kāds esmu tagad. Patriks iemiesoja… personificēja piedzīvojumus. Tie arī bija labi laiki. Savā veidā."

Eds pārlaida skatienu kabinetam, it kā tas piederētu citam un viņš īsti neaptvertu, kā te nokļuvis.

"Nekas no tā neliekas iespējams. Nekas."

"Visiem sagādāja lielu pārsteigumu ziņa par Galoveju."

"Es domāju, ka viņš ir aizbraucis visi tā domāja -, un tas mani nepārsteidza. Nepavisam. Viņš bija nemiera pilns, pārgalvīgs, neapdomīgs. Tieši tur slēpās viņa pievilcība."

"Jūs ar viņu kopā kāpāt kalnos?"

"Ak kungs!" Eds atkal apsēdās. "Kā man patika doties kalnos! Tāds saviļņojums un grūtības! Man joprojām patīk kāpt kalnos, bet reti sanāk, nav arī laika. Tagad apmācu dēlu alpīnismā."

"Dzirdēju, ka Galovejs esot bijis labs alpīnists."

"Ļoti labs. Lai gan jāatzīst, ka pārsteidzīgs. Man arī trīsdesmit gadu vecumā likās, ka viņš ir par daudz pārdrošs."

"Vai jums ir kāda nojauta, kurš devies kopā ar viņu kalnos toreiz februārī?"

"Nav ne jausmas, un ticiet man, esmu par to domājis, līdzko uzzinājām, kas noticis. Viņš varēja paņemt līdzi vienu cilvēku vai grupu kāpienam ziemā. Pats to varēja izdarīt impulsīvi, lai mazliet nopelnītu. Kopā iedzertu. Un viens no viņiem ir nogalinājis Patu Dievs vien zina, kāpēc." Viņš nogrozīja galvu. "Vai tad štata policija neizmeklē šo lietu?"

"Jā. Es tikai painteresējos neoficiāli."

"Šaubos, vai viņi atradīs, kurš to izdarīja un kāpēc. Pagājis sešpadsmit gadu. Ak kungs, kā viss mainās," viņš nočukstēja. "Pasaule tā mainās, ka to pat nepamana. Reiz es vadīju banku viens pats, tepat arī dzīvoju. Naudu glabāju tur, seifā."

Viņš pamāja uz melnu, lielu seifu.

"Es to nezināju."

"Man bija divdesmit septiņi gadi, kad atlidoju uz Aļasku. Biju gatavs iegūt sev mājvietu gabaliņā neskartas dabas, civilizēt to pēc savas patikšanas." Viņš pasmaidīja. "Man tas izdevās. Hopa un tiesnesis Roiss bija mani pirmie klienti. Viņi izrādīja īstu drosmi, uzticot man savu naudu. Es to nekad neesmu aizmirsis. Mums bija kopīga nākotnes vīzija, ar tās palīdzību mēs uzcēlām šo pilsētu."

"Laba pilsēta."

"Jā, un es lepojos, ka tajā ir daļa arī mana ieguldījuma. "Paspārne" sākotnēji piederēja vecajam Haidelam. Arī viņš lika naudu pie manis, brīdi pagaidījis. Tad nāca citi. Pīča ar savu trešo, nē, tas bija viņas otrais vīrs. Viņi vēl kādu laiciņu dzīvoja mežā, laiku pa laikam ierazdamies pilsētā pēc pārtikas. Kad vīrs nomira, Pīča palika pilsētā pavisam. Oto, Bings, Deba un Harijs. Viņi visi bija pietiekami stipri un pilni ticības, lai uzsāktu šeit dzīvi." "Jā."

"Nu…" Viņš ievilka gaisu caur degunu. "Patam ari bija savs redzējums, un viņš bija personība. Vienīgi šaubos, vai viņš bija stiprs cilvēks. Toties niķu un stiķu pilns. Ceru, ka nu viņš atdusēsies mierīgi. Kā jums šķiet, vai mums vispār izdosies atklāt, kas patiešām norisinājies tur, augšā?"

"Lietas izmeklēšanas apstākļi nav labvēlīgi. Manuprāt, Kobens veltīs tai atbilstošu laiku un pūles. Viņš meklēs pilotu un tos, kas varēja tikties ar Galoveju toreiz, pirms došanās kalnos. Policija varētu iztaujāt arī jūs par pilotiem."

"Parasti vedējs bija Džeikobs. Bet, protams, ja tas būtu bijis Džeikobs, viņš ziņotu, ka Pats nav atgriezies." Eds sarāva plecus. "Tatad loģiski, ka jābūt kādam citam. Ja tā padomāju…"

Paņēmis sudraba pildspalvu, viņš to izklaidīgi pasita pret rakstāmgalda presi.

"Kad kāpām kopā ar Džeikobu, viņš izmantoja kā viņu sauca… Leikss… Loukss. Pareizi vēl bija tas trakais. Divpirkstis tā viņu sauca. Vai man piezvanīt Kobenam un izstāstīt?"

"Tas būtu labi. Nu man jāiet." Neits piecēlās un sniedza roku. "Ceru, ka esam salabuši, mister Vulkot."

"Eds, sauciet mani vārdā. Esam salabuši, jā. Sasodītais urbis! Es to nopirku par lielu naudu, tāpēc īpaši dusmojos. Tas gan ir apdrošināts, tāpat kā makšķeres, bet princips paliek princips."

"Saprotu. Klau, es aizbraukšu līdz jūsu ledus būdai, apskatīšos."

Eda sejā atplauka apmierinājums.

"Re, to es saprotu! Es tai pieliku jaunu slēdzeni. Tūliņ atnesīšu atslēgu."

Ticis galā ar alni un nervozo pilsētas galvas vietnieku, Neits devās apciemot Rozu. Viņš, kā pats uzskatīja, atbilstošu skaņu pavadībā apjūsmoja bērniņu, kas atgādināja rozā sedziņā ievīstītu melnmatainu vardulēnu.

Neits piezvanīja uz iecirkni un brīdināja Pīču, ka izdarīs atkārtotu pārbaudi Eda makšķernieka būdā. Impulsa vadīts, viņš pirms tam apstājās pie "Paspārnes" un paņēma līdzi Rokiju un Bulu, lai tie dabūtu stundiņu izskrieties brīvā dabā.

Brauciens bija jauks alternatīvā roka mūzikas pavadībā, kuru Neits bija uzgriezis, nomainīdams Oto izvēlēto kantri mūzikas staciju.

Eda būda bija atsevišķi no citām uz vizošā ledus. Pēc Neita novērtējuma, tā bija divu saimniecības ēku lielumā, būvēta laikam no ciedrkoka. Pamatīgāka celtne, nekā viņš bija cerējis ieraudzīt, ar sala apsudrabotām sienām un smailu jumtu.

Un tā atradās krietni attālāk no pārējām, kas bija vairāk vienkopus.

Neits pasmīnējis nosprieda, ka tā vairāk atgādināja saimnieka māju lauku ciematā.

Suņi aizskrēja pa ledu kā bērneļi skolas brīvdienās, bet Neits klupdams un slīdēdams devās uz būdu.

Apbrīnojamo mieru, gluži kā baznīcā, piepildīja muzikāla apsnigušo koku šalkoņa vieglajā vējā. "Saules suns" staroja ledaini zilajās debesīs, atplaiksnot uz aizsalušā ezera.

Visapkārt valdīja tāds klusums un vientulība, ka Neits satrūcies tvēra pēc ieroča, kad virs galvas atskanēja garš kliedziens, tālu atbalsojoties.

Zeltaini brūns un skaists ērglis riņķoja zemajās debesīs. Suņi, rotaļīgi grūstīdamies, ienira sniega kupenā ezera krastā.

Neits atklāja, ka no šejienes ir redzama Megas lidmašīna, kas meta sarkanu atspīdumu aizsalušā ezera tālākajā izliekumā. Varēja manīt arī citas civilizācijas pazīmes, ja viņš gribēja tās redzēt. Lūk, dūmi no skursteņa, mājas apveids cauri koku biežņai, viņa paša karstā elpa.

Neits aprauti iesmējās. Varbūt viņam arī izmēģināt roku zemledus makšķerēšanā? Kaut kas taču slēpās šajā vienkāršajā nodarbē iemest auklu ledū izurbtā caurumā un tad sēdēt klusumā uz sasalušā klajuma.

Viņš piegāja pie būdas un ieraudzīja uz durvīm ar indīgi dzeltenu krāsu uzpūstu rupjību.

Vēl viena civilizācijas pazīme, Neits nodomāja, izvelkot atslēgas.

Eds bija nodrošinājis durvis ar divām jaunām priekškaramām atslēgām katru ar resnu, spīdīgu ķēdi.

Atvēris durvis, viņš iegāja iekšā.

Tur bija pastrādājuši grafīti mākslinieki. Sienas klāja piedauzīgi zīmējumi un uzraksti. Neits domās solidarizējās ar Edu. Saprotams, kāpēc viņu bija pārņēmušas tādas dusmas, atklājot, kā izrīkojušies ar viņa svētnīcu.

Viņš redzēja plauktu, uz kura varēja stāvēt makšķeres, iztīrīto telpu pēc vandaļu uzbrukuma.

Zvejas rīki, Kolmena krāsniņa, krēsli nebija aiztikti, bet skapītis, kur acīmredzot bija glabājusies pārtika un skotu viskijs "Glenfiddicb", kā ziņoja Oto, bija tukšs un vaļā.

Viņš atrada pirmās palīdzības aptieciņu, cimdu pāri, cepuri, vecu jaku, sniegkurpes un pāris biezu segu.

Sniegkurpes karājās pie sienas tieši virs dzelteni kliedzoša uzraksta STULBENIS. Cik sen tās lietotas, Neits nevarēja pateikt.

Pie krāsniņas bija nolikta malka, uz galda stāvēja svari, laikam zivju svēršanai, un daži draudīga izskata naži. Žurnāli, pārnēsājamais radio. Rezerves baterijas.

Neitam bija jāsecina, ka nav nekā tāda, ko nevarētu atrast jebkurā zemledus makšķernieku būdā Aļaskā.

Izgājis laukā, viņš apstaigāja būdai apkārt. Tad palūkojās uz Megas lidmašīnu un pāri prom uz turieni, kur sākās meži.

Viņš mēģināja iztēloties Edu Vulkotu pompozu, tomēr neatlaidīgu klimstam pa mežu sniegkurpēs.

Divdesmita nodaļa

Alnis bija sarunu temats nedēļas garumā. Neitu gan izzoboja, gan slavēja par to, kā viņš demonstrējis aļņa aizbaidīšanas paņēmienu.

Neits alni uzskatīja par svētību. īstajā reizē tas bija novirzījis ļaužu prātus no slepkavības un nāves, vismaz uz kādu laiciņu.

Neits apsvēra iespēju doties pie Kerijas un izplānoja taktiku, kā rīkoties, lai viņa neaizcirstu durvis deguna priekšā, atsacīdamās ar viņu tikties. Paziņojums par kremāciju un to, ka Mega vedīs Keriju uz Ankoridžu pēc mirušā pelniem, bija īsti piemērota izdevība.

"Tev jānāk man līdzi," viņš teica Megai.

"Šef, viņai tāpat ir tik grūti, kāpēc lieku reizi viņu vēl satraukt."

"Man viņa jāsatiek. Gaidīšu tevi pie upes."

"Neit!" Mega bija uzvilkusi zābakus. "Tava pārliecība, ka tieši tev šajā gadījumā jāpārstāv Lūnesijas pilsēta, ir nevietā. Aizsūti Oto vai Pīteru, tu esi pēdējais cilvēks, kuru viņa vēlas redzēt."

"Tiksimies pie upes."

Neits izgāja ārā no istabas, kuru viņi pagaidām apdzīvoja kopā, bet vēl pagriezās un atkārtoja.

"Tātad tiekamies pēc stundas pie upes."

Neits jau bija informējis savus darbiniekus, kuriem arī bija Megas pesimistiskā attieksme, ka viņš no rīta dosies uz Ankoridžu. Tā nu tagad viņš taisnā ceļā brauca pie Kerijas.

Ārdurvis atsprāga vaļā, pirms viņš bija paspējis noiet pusi celiņa pie mājas. Kerija stāvēja durvīm priekšā, ģērbusies melnā džemperī un biksēs.

"Griezieties tik riņķī un ejiet atpakaļ uz mašīnu. Es negribu ar jums runāt un negribu, ka nākat iekšā."

"Piecas minūtes, Kerija. Es nevaru bļaustīties caur aizvērtām durvīm par to, kas man jums sakāms. Jums arī tas nav vajadzīgs. Dodiet man piecas minūtes sarunai, it īpaši ņemot vērā, ka pēc stundas mēs abi lidosim uz Ankoridžu."

"Es negribu, ka jūs arī lidojat!"

"Saprotu. Ja jūsu viedoklis nemainīsies pēc tam, kad būsiet mani uzklausījusi, sūtīšu savā vietā Pīteru."

Viņš redzēja, ka Kerija sāk šaubīties. Tad viņa iegāja, atstādama durvis vaļā un ļaudama iekļūt iekšā gan Neitam, gan ziemas spelgoņai.

Viņš iegāja un aizvēra durvis. Kerija stāvēja viesistabā, rokas tik cieši sakrustojusi uz krūtīm, ka pirkstu kauliņi bija kļuvuši balti.

"Vai bērni ir šeit?"

"Nē, es viņus aizsūtīju uz skolu. Viņiem labāk saglabāt ikdienišķo ritmu, būt kopā ar draugiem. Viņiem nepieciešama normāla vide. Kāpēc jūs esat te atnācis?" Kerija pēkšņi viņam uzkliedza. "Kā jūs uzdrīkstaties šurp nākt un traucēt mani dienā, kad es dodos vest mājās sava vīra pelnus? Vai jums nemaz nav sirds, līdzjūtības?"

"Esmu ieradies kā amatpersona, un tas, ko es teikšu, ir konfidenciāls, tam jāpaliek starp mums."

"Amatpersona!" Kerija gandrīz izspļāva. "Ko jums vajag? Mans vīrs ir miris. Miris, un viņš nevar sevi aizstāvēt pret jūsu briesmīgajām apsūdzībām. Viņa mājā jūs neatļausieties neko tādu izteikt. Šī ir Maksa māja, un te jūs neizplatīsiet savus melus."

"Jūs viņu mīlējāt. Šīs mīlestības vārdā apsoliet, ka starp mums runātais paliks tikai šajās četrās sienās. Jūs to neteiksiet nevienam. Nevienam, Kerija…"

"Jūs uzdrošināties prasīt, vai es mīlēju…"

"Jā vai nē! Vai jūs apsolāt klusēt vai ne?"

"Nemaz netaisos atkārtot kādam jūsu melus. Sakiet, kas jums sakāms, un ejiet prom! Apsolu pat aizmirst, ka vispār te ieradāties."

Ar to vajadzēja pietikt.

"Es ticu, ka Makss bijis kalnā kopā ar Patriku Galoveju tajā laikā, kad Galovejs tika noslepkavots."

"Ejiet pie velna!"

"Un es esmu pārliecināts, ka tur ir bijusi vēl kāda persona."

Kerijas drebošās lūpas pavērās.

"Kā jūs to domājat vēl kāda persona?"

"Trīs cilvēki uzkāpa augšā, lejā nonāca tikai divi. Trešais ir atbildīgs par Galoveja noslepkavošanu. Un viņš nogalināja Maksu vai ari piespieda Maksu nošauties."

Kerija skatījās uz Neitu, viņas roka taustījās pēc atbalsta. Tad viņas augums šļaugani noslīdēja uz krēsla.

"Es jūs nesaprotu."

"Nevaru jums atklāt visus sīkumus, bet man nepieciešama jūsu sadarbība… jūsu palīdzība," Neits pārlaboja. "Tā es pierādīšu to, par ko esmu pārliecināts. Ir bijis trešais, Kerija. Kurš tas ir?"

"Nezinu. Ak, Dievs, es nezinu. Es… es taču jums teicu, ka Makss ir nogalināts. Viņš pats to neizdarīja. Es to pateicu arī seržantam Kobenam. Atkārtoju atkal un atkal."

"Zinu. Es jums ticu."

"Jūs man ticat…" Asaras izlauzās viņai no acīm un sāka straumēm plūst pa vaigiem. "Jūs man ticat."

"Jā. Bet fakts ir tāds, ka sekcijas rezultāti apstiprina pašnāvību. Kobens arī šaubās, jūt, ka tā nav, viņam ir savākti pierādījumi, bet viņam nav to iespēju, kādas ir mums. Man ir laiks un telpa atšķirībā no viņa. Mēs kopā atgriezīsimies laikā un telpā pirms sešpadsmit gadiem. Jums būs jāatsauc atmiņā sīkumi, emocijas, sarunas. Tas nav viegli. Turklāt jums to visu vajadzēs paturēt slepenībā. Es jūs lūdzu uzņemties risku."

Kerija notrausa asaras.

"Es jūs nesaprotu."

"Ja mums ir taisnība un Makss ir nogalināts par to, ka viņš zina, kas noticis kalnā, jūs tagad tiekat novērota. Slepkavu var uztraukt, ko jūs zināt, ko atceraties, ko Makss jums, iespējams, ir izstāstījis."

"Vai jums šķiet, ka man draud briesmas?"

"Manuprāt, jums jābūt ļoti piesardzīgai. Neapspriediet šo jautājumu ne ar vienu, pat ne ar bērniem. Ne ar labāko draugu vai mācītāju. Ne ar vienu. Pārmeklējiet Maksa personiskās mantas, dokumentus. Visu šeit, mājās, un avīzes redakcijā. Neviens nedrīkst par to neko zināt. Meklējiet atmiņā tā gada februāri. Ko darījāt jūs, ko darīja Makss, ar ko viņš kopā pavadīja laiku, kā uzvedās. Pierakstiet to visu."

Kerija skatījās uz Neitu ar cerībām, kas jaucās kopā ar bēdām.

"Vai atklāsiet, kurš to nodarīja? Maksam un mums?"

"Es darīšu visu, kas manos spēkos."

Viņa noslaucīja vaigus.

"Es par jums esmu sarunājusi briesmu lietas… ikvienam, kurš bija ar mieru klausīties."

"Kaut kas no tā droši vien ir taisnība."

"Nē, nav." Viņa piespieda pirkstus pie acīm. "Esmu pagalam apjukusi. Man ir slikti, slikti sirdī, galvā. Piespiedos lidot ar Megu pēc pelniem, lai pierādītu, ka neticu… ka man nav kauns. Bet daļēji man bija kauns." Viņa satriekta nolaida lejā rokas, acis pauda izmisumu. "Ja viņš tur bija klāt, jābūt…"

"Mēs visu apspriedīsim. Tas būs grūti, bet atrisinājums būs to vērts."

"Ceru, ka jums taisnība." Viņa piecēlās. "Man jāsakārtojas." Viņa gāja laukā no istabas, bet tad apstājās un pagriezās atpakaļ. "Vai zināt tas notikums ar alni… Maksam tas būtu ārkārtīgi paticis. Viņš ar sajūsmu to aprakstītu. "Trača cēlājs alnis izdzīts no Lūnesijas vidusskolas" vai kā tamlīdzīgi. Viņam bija pie sirds šāda veida atgadījumi. Tāds cilvēks, kurš tik ļoti priecājās par ikdienišķām muļķībām, nevarēja izdarīt to, kas nodarīts Patam Galovejam."

"Es gribēju ar viņu apprecēties gandrīz pēc mūsu pirmās tikšanās reizes. Man patika viņa runas veids, iecere izdot avīzi, kā viņš man par to visu stāstīja, cik svarīgi pievērst uzmanību ne tikai lieliem notikumiem, bet arī sīkumiem."

Kerija palūkojās pa iluminatoru, sēdēdama blakus Megai, un Neits redzēja, kā viņa vēro kalnus.

"Es atbraucu šurp strādāt par skolotāju un paliku, jo man te iepatikās. Es nebiju pārāk laba skolotāja, taču vēlējos palikt. Un man patika tāpēc ka šeit bija daudz vairāk vīriešu nekā sieviešu. Es meklēju vīrieti." Viņa iesāņus uzmeta skatienu Megai.

"Kura tad nemeklē?"

Kerija viegli iesmējās tādā nedaudz aizsmakušā balsī.

"Es gribēju apprecēties, gribēju bērnus. Pietika ar vienu skatienu, lai es secinātu, ka Makss atbilst manām vēlmēm. Gudrs, bet ne pārgudrs, mīļš, bet ne skaists, lai man būtu jāuztraucas, ka citas sievietes skries viņam pakaļ. Mazliet traks vairāk ar vēlmi izrādīties -, bet īstenībā tāds, kuru, ja pieliktu zināmas pūles, ar laiku varētu pārveidot."

Viņa apklusa un, sākdama ātri elpot, centās aizturēt asaras.

"Vai sievietes gatavo tādus sarakstus? Kā par iecerētu māju? Nepieciešami sīki remontdarbi, pamati labi, bet no ārpuses jāuzpoš… Vai tā?" Neits pajautāja.

Kerija raudulīgi ieķiķinājās, pielikusi plaukstu pie mutes.

"Jā. Vismaz es noteikti, kad tuvojās trīsdesmit gadu. Es viņā neprātīgi neiemīlējos, ne jau uzreiz tā kaislīgi. Bet es viņu dabūju gultā, un šajā ziņā viņš bija labs. Tas bija vēl viens pluss sarakstā."

Iestājās klusums, tad Neits nokāsējās,

"Vai plusus dod par izmēru vai kādiem īpašiem nopelniem?"

"Neuztraucies, Bērk, tev ir jauks, trekns plusiņš manā sarakstā," Mega atzīmēja. Viņa veltīja Neitam atzinības un izpratnes pilnu skatienu. Neits tēloja, ka bezrūpīgi lūkojas laukā. Cik nu spēja. Mega piebilda Kerijai: "Jūs kopā labi izskatījāties. Kā komanda."

"Mēs bijām laba komanda. Lai arī sākumā man pret viņu nebija neprātīgi kaislu jūtu, es jums pateikšu, kad es viņu iemīlēju patiesi, pilnīgi, uz mūžu. Tas bija tad, kad viņš pirmo reizi paņēma rokās mūsu meitu. Par to, kā Makss lūkojās uz viņu, pašūpoja, par man veltīto skatienu. Viņa seja pauda visu emociju gammu, pārsteigumu, izbrīnu, saviļņojumu, izbīli. Tātad mana mīlestība nebija tāda kā eksplozija, bet tās bija siltas, pastāvīgas, īstas jūtas."

Kerija atkal pagrieza galvu pret iluminatoru.

"Viņš nenogalināja tavu tēvu, Mega. Vīrietis, kurš tā turēja bērnu, nevarēja uzbrukt nevienai dzīvībai. Es apzinos, ka tev ir iemesls domāt citādi, un es patiesi augstu vērtēju tavu… laipnību, ka šodien esi ar mieru mani vest."

"Mēs abas esam zaudējušas savus mīļos. Kas mainītos, ja mēs mestos viena otrai virsū?"

Ak šīs sievietes, Neits nosprieda, viņas ir stiprākas un elastīgākas nekā vīrieši. Arī viņš pats.

Pēc nolaišanās Ankoridžā Neits tūdaļ devās pie Kobena, un, kaut tas bija neiejūtīgi, viņš atstāja Megu kopā ar Keriju, lai viņas nokārto jautājumu par Maksa pelniem.

"Tomass Kidžinskis, ar iesauku Divpirkstis. Rādās, viņš ir īstais. Pilots Loukss tagad strādā Fērbenksā, un tad ir vēl daži, ar kuriem Galovejs lidojis." Neits nolika sarakstu uz Kobena galda. "Man acīs duras Kidžinskis. Viņš dabūjis galu tikai pāris nedēļu pēc Galoveja nogalināšanas."

"Viņš ir nodurts, izmeklēšanā konstatēts, ka tā bijusi laupīšana." Kobens ievilka elpu. "Kidžinskis sapinies ar sliktajiem zēniem. Viņš aizrāvies ar azartspēlēm, turēts aizdomās par narkotiku izplatīšanu. Tolaik, kad viņš novākts, apkārtnē runāja par desmit tūkstošiem. Izmeklētājs uzskatīja, ka viņš nodurts par parādu, bet pierādījumi nav atrasti."

"Vai jūs ticat tādai sakritībai?"

"Es nekam neticu. Fakts ir tāds, ka Kidžinskis kā dzīvojis, tādu galu arī ņēmis. Ja viņš bijis Galoveja pilots, tad viņš vairs neko nepastāstīs par pēdējo lidojumu."

"Tad jau jūs drīkstat man iedot viņa lietas izmeklēšanas materiālu kopiju."

Kobens ievilka gaisu caur degunu.

"Par šo lietu man prese nedod mieru, Bērk."

"Jā, man ir gadījies noķert arī pa reportierim. Dažiem pat esmu cēlis apsūdzību."

"Vai lasījāt šo riebeklību?" Kobens izrāva no atvilktnes avīzi un nometa uz galda. Virsraksts uzreiz krita acīs.

ledus vīrs atbrīvots no kalnu kapa

Fotogrāfijā bija redzams drausmīgs, balts Galoveja attēls alā.

"To jau varēja paredzēt," Neits iesāka.

"To būs nofotografējis viens no glābējkomandas. Pēc tam pārdevis par pāris dolāriem bulvāru presei. Mans priekšnieks ir pārskaities. Tagad man vēl tik trūka nepatikšanu ar jums."

"Kalnos ir bijis trešais."

"Jā, tā izriet pēc Galoveja dienasgrāmatas. Protams, mēs nevaram pierādīt, ka viņš ir miris pēc pēdējā ieraksta. Sešpadsmit gadu laikā nāve varēja iestāties nezin kad. Tas varēja notikt toreiz vai mēnesi vēlāk."

"Tas taču tāpat ir skaidrs."

"Man skaidrs ir tikai tas, ko varu pierādīt." Kobens pacēla vienu roku. Tad arī otru. "Kā var spriest pēc Hobeikera sekcijas rezultātiem un analīzēm, viņš ir izdarījis pašnāvību, un manu priekšniecību tāds secinājums apmierina. Diemžēl Hobeikers savā vēstulē nav nosaucis vārdu."

"Iedodiet man lietas materiālus, un es jums dabūšu vārdus. Jūs gluži vai saožat, ka tie ir gandrīz rokā, tāpat kā es, Koben. Ja vēlaties aizcirst vāku tai smakai, tā ir jūsu darīšana. Bet man jāiet uz piemiņas aizlūgumu, un sieviete ar diviem bērniem ir pelnījusi zināt patiesību, lai spētu dzīvot tālāk. Pāris dienu laikā Ankoridžā es tāpat dabūšu informāciju, bet, ja iedosiet man šīs ziņas, es nekavējoties varēšu lidot atpakaļ uz Lūnesiju."

"Ja es gribētu aizcirst vāku, tad nebūtu jums devis Galoveja dienasgrāmatu." Kobena neapmierinātība bija gandrīz acīm redzama, sataustāma. "Man būs jāatskaitās vadībai, un viņi grib, lai tas vāks ir ciet. Valdošais uzskats ir tāds, ka Hobeikers nogalinājis Galoveju un trešais tas ir bijis ievainots. Ja paskatās reāli, tas ir svarīgi. Kāpēc Galoveja slepkava pažēlo ievainoto, potenciālu liecinieku? Hobeikers novāc abus. Tad bailēs no atmaskošanas un atriebības viņš nonāvējas pats."

"Tas izskatās tīri nostrādāts."

Kobens saknieba lūpas.

"Dažiem vajag tikai to. Es jums iedošu materiālus, Bērk, bet jūs pacentieties veikt savu personisko izmeklēšanu pēc iespējas neuzkrītoši. Cik vien iespējams. Ja prese, mana priekšniecība, vienalga, kurš, uzodīs, ka jūs te rakņājaties un es jums palīdzu, tas nāks pār manu galvu."

"Sarunāts."

Mega Kerijas bēdu iespaidā neiebilda vēl vienu vakaru apkalpot galdiņus. Ja viņa varētu izvēlēties, tad ņemtu suņus un dotos prom mežā. Vienalga, kur. Lai pāris dienu varētu būt pavisam viena, tālu no cilvēku nepatikšanām un vajadzībām.

Tas man ir iedzimts no Galoveja, Mega domāja, ieejot pārkurinātajā "Paspārnes" virtuvē. Aizbēgt, izvairīties, notraust lieko. Dzīve bija par īsu mocībām.

Tomēr viņai bija pietiekami daudz arī citu īpašību ak kungs, cerams, ka ne no Šarlīnes, kas lika viņai palikt un palīdzēt.

Viņa piesprauda pasūtījumus pie Lielā Maika galda. Divas gaļas šķēles, veģetāriešu īpašās vakariņas un lasis.

Mega paņēma jau sagatavotos šķīvjus un, uzlikusi uz paplātes, viegli balansēdama, nesa to uz zāli. Viņa saviebās, iedomājoties, kā viņai padodas oficiantes darbs. Ar to nu gan viņa negribētu nodarboties, tas būtu kritiens viņas karjerā.

Viņa ilgojās pēc svaiga gaisa, pēc klusuma. Pēc saviem suņiem. Mūzikas. Seksa.

Viņa bija gatava pasūtīt visus pie velna.

Nostrādājusi vēl divas stundas troksnī, izcietusi sūdzības, tenkas, sliktus jokus, viņa juta pieaugam tādu sasprindzinājumu, ka grasījās jau aizbēgt. Kad apmeklētāju plūsma pierima, virtuves durvīs viņa noķēra Šarlīni.

"Man šovakar pietiek. Es aizeju."

"Man vajadzīgs, lai tu…"

"Nekas cits neatliks kā sameklēt citu. Tev tas neradīs sarežģījumus." Mega devās uz kāpnēm. Viņa nomazgāsies dušā, sakravās mantas un prom uz mājām.

Šarlīne viņu pa ceļam notvēra.

"Stundas laikā sāksies ļaužu uzplūds. Cilvēki nāk iedzert…"

"Lai cik tas būtu dīvaini, man ir vienalga." Viņa aizvēra durvis Šarlīnei acu priekšā, tomēr māte viņai sekoja un atrāva durvis vaļā.

"Tev mūžam ir bijis vienalga. Man savukārt ir vienalga, kāda ir tava attieksme, bet šoreiz palīdzi."

Labi, viņa neies dušā, tikai sakravās mantas.

"Tad samaksā man."

"Man ir vajadzīga tava palīdzība, Megana. Kāpēc tu nevari gluži vienkārši izlīdzēt bez asumiem?"

"Esmu no tevis mantojusi tādu raksturu. Nav mana vaina." Viņa atrāva atvilktni, izņēma visu, kas tur iekšā, un uzmeta uz gultas.

"Esmu izveidojusi šeit uzņēmumu. Tev arī no tā ticis savs labums."

"Es nospļaujos par tavu naudu."

"Es nerunāju par naudu." Šarlīne, paķērusi drēbes no gultas, savicināja tās gaisā. "Runa ir par "Paspārni", par šo vietu. Tai ir sava nozīme. Bet tevi te nekas neinteresē. Tu nevari vien sagaidīt, kad tiksi prom, bet "Paspārnei" ir sava nozīme. Mūs reklamē avīzē, žurnālos, tūrisma ceļvežos. Mani darbinieki ir atkarīgi no algas čeka, lai varētu samaksāt par ēdienu, ko likt ģimenei uz galda, par drēbēm, kuras nopirkt bērniem. Pastāvīgie apmeklētāji nāk katru vakaru, un tas ir svarīgi."

"Tev," Megana piekrita. "Man ar to nav nekāda sakara."

"Viņš kādreiz teica tieši to pašu." Pārskaitusies Šarlīne nometa džinsus uz grīdas. "Tu izskaties viņam līdzīga un runā tāpat kā viņš."

"Arī tā nav mana vaina."

"Viņš arī ne pie kā nebija vainīgs. Zaudēja pokera spēlē re, nepaveicās, šonedēļ naudas nebūs. Man jāpaliek vienam, Šārlij, tu jau saproti. Es atgriezīšos pēc pāris dienām. Gan jau kāds darbs uzradīsies, beidz uz mani ēsties. Bet rēķini bija jāmaksā?" Šarlīne pabeidza savu tirādi ar jautājumu. "Bija jāmaksā par zālēm, kad tu saslimi, jāpērk tev kurpes. Viņš man varēja atnest pļavā salasītas vasaras puķes, sacerēt jaukas dziesmas un dzejoļus, bet tāpēc jau neradās ēdiens uz galda!"

"Es pati pērku sev ēdienu. Pati pērku kurpes." Tomēr viņa bija nedaudz nomierinājusies. "Es jau neapgalvoju, ka tu nestrādāji. Tu viltīgi tiki galā ar visu, un tā ir tava dzīve. Tu dabūji, ko gribēji."

"Es gribēju viņu. Ak, es gribēju viņu."

"Es arī, un šajā ziņā mēs abas esam zaudējušas. Tur neko nevar līdzēt." Gan es vēlāk paņemšu mantas, Mega nodomāja. Tagad viņai bija jātiek prom. Viņa piegāja pie durvīm un apstājās. "Es piezvanīju uz Bostonu un runāju ar viņa māti. Viņa… netraucēs tevi apglabāt tēvu šeit."

"Tu viņai zvanīji?"

"Jā, tas ir nokārtots." Mega atvēra durvis.

"Mega, Megana, lūdzu! Pagaidi!" Šarlīne apsēdās uz gultas malas, drēbes mētājās viņai pie kājām. "Paldies…"

Mans Dievs, palīdzi!

"Es tikai piezvanīju."

"Tas ir ļoti svarīgi." Šarlīne sažņaudza plaukstas klēpī un nodūra skatienu. "Man tas ir ļoti svarīgi. Es dusmojos uz tevi, ka tu aizbrauci uz Ankoridžu… pie viņa un mani nepaņēmi līdzi."

Mega aizvēra durvis un atbalstījās pret tām.

"Tas nebija tā domāts."

"Es nebiju laba māte. Sākumā gribēju būt. Ļoti centos. Bet vienmēr bija tik daudz darba. Es nezināju, ka būs tik daudz darāmā."

"Tu biji jauna."

"Pārāk jauna. Viņš ilgojās, kaut mums būtu vēl bērni." Šarlīne pacēla galvu un paraustīja plecus. "Viņš tevi neprātīgi mīlēja un gribēja vēl citus. Es neļāvu tam notikt. Nespēju vēlreiz pārciest to resnumu, nogurumu, sāpes. Pēc tam būtu vēl vairāk darba. Vienmēr trūka naudas, kad tās vajadzēja. Bet viņš nerimās, uzstāja, ka grib vēl bērnus, es iebildu, pārmetu viņam, un tā mēs lielāko daļu laika strīdējāmies. Turklāt es biju greizsirdīga, ka viņš tevi dievināja, mani uzskatīdams par stingro māti."

"Kādam taču bija jābūt tam stingrajam."

"Šaubos, vai mēs būtu izturējuši. Ja viņš atgrieztos, nez vai mēs paliktu kopā. Mēs sākām lūkoties katrs savā virzienā. Bet, ja mēs šķirtos, es zinu, ka viņš tevi ņemtu līdzi."

Lai nodarbinātu rokas, viņa gludināja gultas pārsegu.

"Viņš būtu ņēmis tevi līdzi," Šarlīne atkārtoja. "Un es viņam atļautu to darīt. Tev tas jāzina. Viņš tevi mīlēja vairāk, nekā es uz to biju spējīga."

Megai bija grūti, ārkārtīgi grūti pieiet pie gultas un apsēsties.

"Vai viņam pietiktu naudas, lai nopirktu man kurpes?"

"Droši vien ne, bet viņš tevi ņemtu līdzi pārgājienos, un jūs kopā skatītos zvaigznēs. Sēdētu pie ugunskura, un viņš stāstītu tev pasakas."

"Man gribas domāt, ka jūs būtu palikuši kopā."

Šarlīne samirkšķināja acis.

"Patiesi?"

"Jā. Man gribas domāt, ka tev būtu izdevies saglabāt laulību. Jūs taču bijāt noturējušies jau pietiekami ilgi. Ilgāk par daudziem citiem. Man tev kas jājautā."

"Nu ir īstā reize."

"Vai starp jums bija tā lielā, kvēlā iemīlēšanās, kad iepazināties? Kad tu viņu iemīlēji?"

"Mīļo stundiņ, jā. Es gandrīz sadegu no tās kvēles. Un tā nerimās. Kad dusmojos un noguru, domāju, ka tā ir izdzisusi un mirusi. Bet viņam atlika paskatīties uz mani, un tā bija atpakaļ. Tas nav atkārtojies ne ar vienu citu. Es gaidu, bet nekā."

"Varbūt šoreiz tev jāmeklē kas cits. Nesen man stāstīja par īsta, pastāvīga siltuma priekšrocībām."

Šarlīne piecēlās un savāca izmētātās drēbes.

"Šovakar es nevaru iet tur atpakaļ un strādāt."

"Labi."

"Es ieradīšos rītdien uz brokastu laiku, bet tev jādabū kāds cits Rozas vietā. Man jātiek mājās, savā dzīvē."

Šarlīne pamājusi ari piecēlās.

"Vai ņemsi līdzi seksīgo policistu?"

"Tas atkarīgs no viņa."

Mega sakravāja mantas un sakārtoja istabu. Viņa apsvēra domu, vai atstāt zīmīti, bet tad nosprieda, ka tas būtu pārāk rupji, nepareizi pat tādai kā viņa.

Turklāt Mega atcerējās, ka viņai nemaz nav mašīnas, lai gan viņu neuztrauca iespēja "aizņemties" Neita vai kāda cita mašīnu. Viņa paziņos par to vēlāk.

Galu galā ar mugursomu pār plecu, pa ceļam iegriezusies "Itālieša krodziņā", Mega uzradās pie iecirkņa.

Neits bija teicis, ka strādās līdz vēlam vakaram. Lai jau strādā. Taču viņa mašīna, kā izrādījās, bija aizslēgta, un Mega īsu brīdi apdomāja, kā rīkoties. Viņa varētu pamēģināt, vai kāda atslēga no pašas saišķa neder Neita mašīnai. Bet viņam tas nepatiktu, ja viņš tai ierīkojis signalizāciju.

Kā jau pilsētnieks, viņš droši vien to bija izdarījis.

Mega ar mugursomu un lielo picu rokā gāja iekšā iecirknī.

Cik kluss, bija viņas pirmā doma. Kā gan iespējams strādāt bez mūzikas fonā? Viņa nolika somu zemē un jau gribēja uzsaukt, bet tajā brīdī durvīs parādījās Neits.

Ja viņa neskatītos virsū, tad neievērotu, ka Neita roka bija uzlikta aizmugurē uz ieroča maksts un kā roka noslīga lejā, kad viņš uzsmaidīja.

"Es saožu ēdienu un sievieti. Man iedarbojas alu cilvēka instinkts."

"Peperoni pica. Man likās, ka tu ap šo laiku vēlēsies ko karstu, tātad arī mani."

"Gan vienu, gan otru. Kam tev mugursoma?"

Arī to viņš bija paspējis ieraudzīt.

"Es bēgu prom. Vai brauksi līdzi?"

"Sastrīdējies ar Šarlīni?"

"Jā, bet ne tas ir iemesls. Īstenībā mēs pat sapratāmies. Bet man jātiek no šejienes prom, Bērk. Te ir pārāk daudz cilvēku, un es šeit uzturos par ilgu. Kļūstu nervoza. Man ienāca prātā, ka pica un pēc tam sekss pie manis mājās izklīdinās nervozitāti, citādi es kādam gāzīšu un tu dabūsi mani arestēt."

"Tava iecere ir laba."

"Es jau gribēju braukt viena, bet pārdomāju. Lūdzu, ieskaiti man punktus par šādu rīcību."

"Esmu jau ierīkojis tablo. Šis notikums mums tiešām jānosvin."

"Sapratu." Viņa izvilka no somas pudeli sarkanvīna. "Es to konfiscēju "Paspārnes" bārā. Jāizdzer tukša, lai nepaliek pierādījumi."

Padevusi pudeli Neitam, Mega iegāja viņa kabinetā un nolika picu uz galda.

Neits tajā brīdī, kad izdzirdēja atveramies ārdurvis, bija aizvēris mapi, izslēdzis datoru un uzmetis pārklāju pār dēli.

"Kur ir salvetes?" Mega jautāja.

Diemžēl viņš nevarēja kā džentlmenis pienest salvetes, jo nedrīkstēja Megu atstāt kabinetā vienu.

"Zem Pīčas letes." Viņš izvilka šveiciešu armijas nazi un korķviļķi. "Nav gadījies šo izmantot. Ei, izdevās!" Korķis jau bija ārā, kad Mega ienāca atpakaļ.

Viņa uzklāja salvetes un paņēma divas krūzes, kas stāvēja blakus kafijas automātam.

"Kas tas?" Viņa ar pirkstiem satvēra pārsega stūri.

"Neaiztiec!" Neits tikai papurināja galvu par Megas pārsteigto sejas izteiksmi. "Nevajag. Ķeramies pie ēšanas."

Viņi apsēdās, ielēja vīnu un ēda picu.

"Kāpēc tu šeit tik ilgi strādā viens? Vai tu tikai novilcini laiku, lai sagaidītu mani, kad es šovakar beigšu piepelnīties?"

"Daļēji. Bet izstāsti, par ko tu sastrīdējies ar Šarlīni?"

"Tu maini sarunas tematu."

"Jā, mainu."

"Viņa man pārmeta nepateicību un vēl šo to. Tad nonācām līdz tēvam… un daudz kam citam, un es beidzot kaut ko aptvēru. Jāatzīst, ka viņš nebija cilvēks, ar kuru viegli sadzīvot, un Šarlīne savā dīvainā un reizēm neciešamā veidā tomēr centās, cik spēja, lai uzturētu un saglabātu ģimeni. Un mēs abas viņu mīlējām vairāk nekā viena otru."

Mega ielēja vēl vīnu un paņēma otru picas šķēli, kaut arī jutās jau paēdusi.

"Zem tā pārsega ir dokumenti par manu tēvu, vai ne? Esmu pietiekami redzējusi filmas par policistiem, arī televīzijā, tāpēc zinu, ka jūs spraužat fotogrāfijas un atskaites par izmeklējamo lietu."

"Es neko oficiāli neizmeklēju. Jā, tur ir dokumenti, kas saistīti ar tavu tēvu, bet tu to segu neaiztiec!"

"Esmu jau tev teikusi, ka neesmu nekāda trauslā būtne."

"Un es tev saku tagad, ka ir jautājumi, kurus es neapspriežu. Vispār un nekad."

Mega klusēdama skatījās uz picas gabaliņu.

"Vai tamlīdzīgi paziņojumi lika tavai sievai pievērsties citam?"

"Nē," Neits mierīgi atcirta. "Viņa nospļāvās par manu darbu."

Mega uz brīdi aizvēra acis, tad atvēra, un abu skatieni satikās.

"Tas bija lēti no manas puses. Reizēm es nespēju pārvarēt kārdinājumu iebelzt zem jostasvietas." Viņa nolika picu. "Es sev šovakar nepatīku. Tāpēc man jātiek prom un jāatgūst sevi tādu, kāda es sev patīku."

"Bet tu pati atnāci, atnesi man picu un vīnu."

"Esmu tev pieķērusies. Mani velk pie tevis, vismaz pagaidām."

"Es tevi mīlu, Megana."

"Apžēliņ, nesaki to tagad!" Viņa pielēca kājās un sabužināja matus. "Kad esmu tik niķīga, nervoza. Vai arī tu uzprasies, lai tavu sirdi salauž vēl vienu reizi?"

"Man šīs ir milzu pārmaiņas," Neits savaldīgi turpināja. "Esmu ļoti pārvērties salīdzinājumā ar pagājušā gada panīkumu. Manī viss verd un mutuļo, bet reizēm rimti šūpojas. Pavisam negaidītos brīžos izšaujas man cauri kā lode."

Mega gribēja atkal apēst gabaliņu, bet kuņģis savilkās gluži kā kamolā.

"Lai Dievs tev stāv klāt…"

"Jā, es tev novēlu to pašu. Es mīlu tevi, un tas ir citādi nekā ar Reičelu. Ar viņu es visu prātīgi saplānoju, normāli, rāmi organizēju."

"Ar mani tu nemeklē neko normālu un prātīgu."

"Ta būtu velta laika šķiešana."

"Nemelo! Tev uz pieres rakstīts, ka tu ilgojies pēc mājām un silta pavarda."

"Man nekas nekur nav rakstīts. Toties tev ir burvīgi erotisks tetovējums. Kad tu nolemsi, ka esi manī iemīlējusies, mēs varam apspriest, kā rīkoties turpmāk, bet pagaidām…"

"Kad vēl es nolemšu…"

"Jā, kas to lai zina. Bet es esmu pacietīgs un neatlaidīgs, Mega. Es atgūstu dzīves sparu. Tas bija norimis un pazudis, bet pamazām atgriežas. Tev nāksies ar to saskarties."

"Cik interesanti! Tas mani mazliet biedē, bet nekas."

"Es tevi mīlu, tātad tev uzticos, un es tev kaut ko parādīšu."

Viņš atvēra mapi, kas stāvēja uz galda. Izņēmis Patrika Galoveja dienasgrāmatas nokopētās lapas, viņš pasniedza tās Megai.

Pēc viņas instinktīvās reakcijas, kā viņa sarāvās un sastinga, un gandrīz nedzirdami ievilka elpu, Neits saprata, ka viņa pazīst rokrakstu.

Viņa ātri uzlūkoja Neitu, tad steidzās lasīt lapas, kuras turēja rokā.

Viņa lasīja klusēdama. Neraudāja, netrakoja un netrīcēja, kā to būtu darījusi cita sieviete. Viņa tikai paņēma vīnu, lēni iedzēra un rūpīgi visu izlasīja.

"No kurienes tās ir?"

"Tās ir kopijas no dienasgrāmatas, kas atrasta tava tēva jakas iekškabatā. Kobens man tās iedeva."

"Kad tu tās dabūji?"

"Pirms pāris dienām."

Megai pakrūtē savilkās mazs, karsts kamols.

"Un tu man nepateici. Neparādīji."

"Nē."

"Kāpēc?"

"Man bija jānovērtē šis lietiskais pierādījums, savukārt tev jānomierinās."

"Vai tā izpaužas tavs jaunatgūtais dzīves spars, šef? Tu pieņem vienpusīgus lēmumus."

"Tas ietilpst manos profesionālajos pienākumos. Tu nedrīksti nevienam par to teikt, kamēr neesmu devis tev atjauju."

"Tagad tu man to parādīji, jo no profesionālā viedokļa uzskati, ka esi to novērtējis un es savukārt esmu nomierinājusies."

"Apmēram tā."

Mega aizvēra acis.

"Tu parūpējies par visu. Gan profesionāli, gan personiski. Ta izpaužas tava mīlestība."

Neits klusēja, un Mega atvēra acis.

"Nav labi brukt tev virsū par to, ko tu uzskati par pareizu rīcību. Droši vien tava rīcība ir pareiza."

Mega nolika vīnu, jo juta, ka nespēs norīt malku.

"Ko par to domā Kobens?"

"Šobrīd svarīgāks ir tas, ko domā viņa priekšniecība. Teorija ir tāda, ka Makss nogalinājis Galoveju un pēc tam trešo.

Kad tika atrasts tavs tēvs, Makss aiz bailēm no atmaskošanas un atriebības izdarījis pašnāvību."

"Tad tā tiks noslēgta lieta vai kā nu policisti to formulē."

"Jā, manuprāt, jā."

"Nabaga Kerija." Mega paliecās un atlika lapas uz Neita rakstāmgalda. "Nabaga Makss. Viņš nav nonāvējis Patriku Galoveju."

"Jā," Neits piekrita, atkal aizverot mapi. "Viņš nav to darījis."

Divdesmitpirmā nodaļa

Maksa Hobeikera piemiņas ceremonija bija paredzēta rātsnamā. Tā bija vienīgā pietiekami plašā vieta, kur ļaudīm sapulcēties. Neits ar interesi novēroja, cik daudzi atnāca darba vai svētku drēbēs, aļaskiešu "smokingos" vai trušādas zābakos. Viņi nāca, jo Makss bija viens no viņu vidus un viņa sieva un bērni joprojām te dzīvoja. Viņi nāca, Neits domāja, vienalga, vai uzskatīja Maksu par mazpilsētas varoni vai slepkavu.

Daudzi ticēja pēdējam pieņēmumam. Neits to redzēja viņu acīs un saklausīja aprautajos izteikumos. Viņš neņēma to vērā.

Maksu pieminēja ar sirsnību un humoru no Patrika Galoveja vārda uzmanīgi izvairījās.

Tad viss bija galā. Daži atgriezās darbā, citi devās pie Kerijas.

Neits gāja atpakaļ uz iecirkni.

Šarlīne uzklupa Megai negaidot, kad viņa ņēma laukā preces no lidmašīnas. Satvērusi meitas roku, viņa pavilka Megu sāņus, tālāk no Džeikoba.

"Man viņš jāredz!"

"Kas?"

"Pati zini. Aizved mani uz Ankoridžu, uz morgu. Man ir tiesības."

Mega stingri palūkojās uz māti.

"Es nevaru. Šodien ir par vēlu lidot uz Ankoridžu, un man ir daudz pasūtījumu. Iditaroda jau klāt. Cilvēki grib lidot pāri maršrutam, fotografēt."

"Man ir tiesības…"

"Kas tev uznācis?"

"Tas, ka mēs nebijām oficiāli precējušies, tas nenozīmē, ka es nebiju viņa sieva. Tāda pati kā Kerija Maksam."

"Sasodīts!" Mega apmeta divus apļus. "Manuprāt, tu izrādīji lielu augstsirdību, ka aizgāji uz piemiņas pasākumu un, skatoties Kerijai acīs, izteici līdzjūtību. Bet tagad tu sāc trakot, jo viņa, redziet, nokļuvusi uzmanības centrā."

"Tā nav." Vai daļēji nav, Šarlīne domās atzina. "Man viņš jāredz, un es to darīšu. Ja tu mani nevedīsi, zvanīšu Ākstam uz Tolkītnu un samaksāšu viņam par lidojumu."

"Tu to perini kopš Maksa piemiņas pasākuma, vai ne? Nevari nomierināties, ko? Kas noticis, Šarlīne?"

"Tu viņu redzēji."

"Viens nulle manā labā."

"Kā es varu zināt, ka viņš ir miris? Kā varu būt droša, ka tas ir viņš, ja pati neesmu par to pārliecinājusies? Tā, kā Kerija redzēja Maksu."

"Es nevaru tevi vest."

"Tu spied mani lidot kopā ar svešu cilvēku?"

Mega palūkojās uz upi. Kaut kur bija sācis iet ledus. Upē vietām pavērās lūzumi un plaisas, kurās krājās ūdens, tūlīt sasalstot plānā kārtiņā. Jaunais ledus bija bīstams, jo izskatījās tāds pats kā pārējais, bet, ja uz tā uzkāpa, tas varēja ielūzt un ieraut ūdenī.

Tas, kas cilvēkam likās drošs, īstenībā slēpa nāves briesmas.

Turpat stāvēja ar roku rakstītas brīdinājuma zīmes. Tas bija Neita darbs, Megai tas bija skaidrs. Viņš zināja visu par plānu ledu un tā bīstamību, lai gan tas ārēji radīja iespaidu par drošību un normu.

"Vai tev pietiks ar attēlu? Fotogrāfiju?"

"Kā to saprast?"

Mega pagriezās pret māti.

"Ja es tev atvedīšu viņa fotogrāfiju, vai tev ar to pietiks?"

"Ja tu vari lidot turp un fotografēt, tad kāpēc…"

"Man nav nekur jālido. Neitam ir fotogrāfijas. Es tev vienu atnesīšu." "Tūlīt?"

"Nē, ne jau tūlīt." Mega norāva cepuri un izvilka pirkstus caur matiem. "Viņam tas nepatiks. Tie ir pierādījumi vai kas tur. Bet es tev šovakar to dabūšu. Varēsi apskatīt, nomierināties, un es to aiznesīšu atpakaļ."

Pie policijas iecirkņa Mega pārlūkoja atslēgu saišķi un atrada to ar atzīmi P.I. Viņa bija atstājusi Neitu guļam un cerēja, ka viņš nepamodīsies, līdz viņa atgriezīsies. Viņai būtu grūti izskaidrot tādu neprātīgu soli.

Mega iegāja iecirknī, apgaismodama ceļu ar kabatas lukturīti spuldzīti pildspalvas galā. Daļēji viņu vilināja iespēja izpētīt sīkāk telpu, kurā viņai nevajadzētu atrasties. Taču vairāk par to viņa gribēja ātrāk tikt galā ar mazo uzdevumu un nokļūt atpakaļ gultā.

Taisnā ceļā viņa devās uz Neita kabinetu un, riskēdama iedegt griestu apgaismojumu, ātri piegāja pie apsegtā dēļa.

Mega uzmanīgi pacēla pārklāju, bet tas izslīdēja no viņas nejūtīgajiem pirkstiem uz grīdas, kad viņa grīļodamās atkāpās.

Viņai bija gadījies redzēt nāvi arī iepriekš, un tas nebija nekas patīkams. Bet sastingušais Maksa Hobeikera līķis lika viņai skaļi nopūsties.

Labāk nepievērst tam uzmanību, ne jau tagad. Viņai bija vajadzīga fotogrāfija ar tēvu viņa nāve šķita daudz tīrāka -, lai aiznestu to Šarlīnei.

Viņa ieslidināja fotogrāfiju jakas kabatā, nodzēsa gaismu un devās prom pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradusies.

Šarlīne bija savā istabā, viņa atvēra durvis, ģērbusies puķainā rītakleitā. Uzvēdīja viskija, dūmu, smaržu sajaukums.

"Būs labāk, ja tu to aplūkosi viena."

"Es esmu viena. Aizsūtīju viņu prom. Kur ir? Vai dabūji?"

"Apskaties, tad es nesīšu to atpakaļ, un es vairs nevēlos par to neko dzirdēt."

"Parādi, parādi viņu!"

Mega izvilka fotogrāfiju no kabatas.

"Nē, nepieskaries! Saburzīsi, ko vēl ne! Neits sapratīs, kas noticis." Viņa pagrieza fotogrāfiju pret Šarlīni.

"Ak… vai!" Šarlīne parāvās atpakaļ, gluži tāpat kā Mega pie dēļa. "Ak kungs! Nē!" Viņa pacēla roku, lai neļautu Megai ielikt fotogrāfiju atpakaļ kabatā. "Man…"

Viņa atkal pienāca tuvāk un, Megas brīdinošā skatiena ietekmēta, saņēma rokas aiz muguras.

"Viņš… viņš izskatās tāds pats. Kā tas var būt? Tāds pats. Pēc visiem šiem gadiem tāds pats."

"Viņam nebija iespējas pārvērsties."

"Tas notika ātri kā tev šķiet? Ātri, vai ne?" "Jā."

"Viņam mugurā ir tā pati jaka, ar kuru viņš aizgaja. Viņš to bija uzvilcis, kad pēdējo reizi viņu redzēju." Šarlīne pagriezās un satvēra rokās elkoņus. "Tagad ej!" Drebēdama viņa piespieda abas plaukstas pie mutes. "Mega," viņa iesāka, bet Mega jau bija prom.

Šarlīne iegāja vannasistabā, iededza gaismu un nopētīja sevi ar stingru skatienu.

Viņš izskatījās tāds pats, viņa atkal nodomāja. Tik jauns…

Taču viņa gan ne. Viņa nekad vairs nebūs jauna.

Marts Aļaskā neliecināja, ka tuvojas pavasaris, vienīgi datumi kalendārā to rādīja un dienas bija kļuvušas garākas.

No rīta, kad Neits modās Megas gultā, jau bija gaišs. Iedams cauri pilsētai, viņš vairāk redzēja cilvēku sejas un mazāk biezās kapuces.

Plastmasas olas apsnigušajos koku zaros, plastmasas zaķi uz baltiem zālienu paklājiem arī nerosināja viņu domāt par pavasari.

Toties pirmo reizi ieraudzījis ledus iešanu, viņš iedomājās par gadalaiku maiņu.

Ar apbrīnu Neits vēroja mazas plaisas kā satrakojušās čūskiņas ložņājam upē pa ledu. Tagad tās vairs nesasala. Pārsteigts viņš vismaz divdesmit minūtes vēroja, kas notiek, un tikai tad gāja atpakaļ uz iecirkni.

"Upē ir plaisas," viņš paziņoja Oto.

"Patiešām? Mazliet par agru ledus iešanai, bet iestājies silts laiks."

Neits nodomāja, ka varbūt tad, kad viņš būs nodzīvojis Lūnesijā ak! gadus četrdesmit, viņam pāri par četrdesmit grādiem, pēc Fārenheita, un mitrums liecinās par siltu laiku.

"Jāuzliek brīdinājuma zīmes. Nedrīkst pieļaut, ka bērni, spēlējot hokeju, ielūst ledū."

"Bērniem pietiek prāta…"

"Jāuzliek zīmes, tāpat kā mēs toreiz brīdinājām par ledus iešanu, tikai vairāk. Aizej uz Stūra veikalu, uzzini, vai viņiem vēl palikušas izkārtnes. Lai Pīča vai Pīters uzraksta "Neslidot, plāns ledus!""

"Tas nav tik plāns kā…"

"Oto, ej atnes kādas sešas izkārtnes!"

Oto purpinādams tomēr paklausīja. Neits ievēroja, ka Pīča sakniebusi lūpas, apslāpējot smaidu.

"Kas noticis?"

"Nekas. Pilnīgi nekas. Manuprāt, tā ir laba ideja. Liecina par rūpēm mūsu iedzīvotāju labā, par kārtību. Tikai, manuprāt, pietiks ar uzrakstu: "Ledus iet, nost no upes!""

"Rakstiet, ko gribat. Tikai izdariet to!" Neits jau gāja sameklēt ko noderīgu stabiem. "Un neļaujiet rakstīt Oto."

Apmierināts, ka izkārtnes drīz tiks piegādātas, viņš izdrukāja lapas izdalīšanai pilsētā un, piespraudis tās pastā, bankā un skolā, aizgāja arī līdz "Paspārnei".

Bings pienāca klāt, izlasīja Neitam pār plecu un nošņācās.

Neits klusēdams pārlasīja, ko pats uzrakstījis.

SĀKUSIES LEDUS IEŠANA.

UZ UPES AIZLIEGTA SLIDOŠANA, PASTAIGA, CITAS AKTIVITĀTES.

LŪNESIJAS POLICIJAS IECIRKŅA RĪKOJUMS.

"Vai esmu pielaidis burtu kļūdu, Bing?"

"Nē. Tikai jāpabrīnās, kuru tu uzskati par tik stulbu, ka tas dosies slidot uz upes ledus iešanas laikā."

"Kaut vai tādu, kurš lec no jumta, lai pamēģinātu, vai nevar palidot, kā viņš noskatījies komiksos par Supermenu. Cik ilgi turpinās ledus iešana?"

"Tas ir atkarīgs no vairākiem apstākļiem, kā citādi? Ziema sākās agri, ar pavasari notiek tas pats. Gan jau manīs. Ledus upē iet katru sasodīto gadu, tāpat kā tas kūst uz ezera. Tas nav nekas jauns."

"Ja kāds bērns blēņodamies ielūzīs ledū, mums nāksies piedzīvot vēl vienas bēres."

Bings domīgi saknieba lūpas, noskatoties, kā Neits aiziet.

Ar dažām lapiņām rokā ejot garām "Lūnesijas" redakcijai, viņš manīja aiz loga kustību.

Neits piegāja klāt un paraustīja durvis, bet tās bija ciet. Viņš pieklauvēja.

Kerija, nopētījusi viņu caur stikla durvīm, tās atvēra.

"Kerija, lūdzu, vai drīkstu to ielikt jūsu logā?"

Viņa paņēma lapiņu un, to izlasījusi, piegāja pie galda pēc līmlentes.

"Es pati to piestiprināšu."

"Paldies!" Viņš paskatījās apkārt. "Vai esat viena?" "Jā."

Viņš bija runājis ar Keriju divas reizes kopš piemiņas pasākuma, taču viņas domas un izteikumi bija neskaidri, izplūduši. Neits deva viņai laiku, bet laiks bija dārgs.

"Vai esat kaut ko atcerējusies par tā gada februāri?"

"Es centos atsaukt kaut ko atmiņā, pierakstīt, kā jūs likāt." Viņa piestiprināja lapiņu pie stikla. "Tomēr mājās es to nevarēju izdarīt. Arī ne pie vecākiem, kad uz pāris nedēļām aizvedu tur bērnus. Nezinu, kāpēc. Man neradās neviena doma, nespēju uzrakstīt ne vārda. Tad es nācu šurp. Domāju, ja nu…"

"Ir jau labi."

"Nebiju pārliecināta, ka spēšu te atgriezties."

"Tas nekas."

"Es šaubījos, vai nākt šurp. Zinu, ka Hopa un dažas citas bija ieradušās te… novākt pēc… kad viņām atļāva, bet par sevi es nebiju droša."

"Tas ir smagi." Viņš pats bija atgriezies šķērsielā, piespiedis sevi doties turp vēlreiz. Vienīgais, ko viņš tur juta, bija truls izmisums.

"Man vajadzēja atgriezties. Avīze nav iznākusi kopš… tas ir par ilgu. Makss tik grūti strādāja, viņam avīze ļoti daudz nozīmēja."

Kerija apgriezās apkārt, uzmanīgi ievilkdama elpu.

"Man nekas neliekas reāls. Pat šī redakcija, avīze nekas. Mēs ar Maksu braucām uz Ankoridžu, Fērbenksu, pat uz Džūno izpētīt lielus, īstus laikrakstus. Makss tikai smaidīja. Kaut arī mums šeit, kā šķiet, nav nekas īpašs, par ko rakstīt, viņš lepojās ar savu izdevumu."

"Ta nu nevar teikt. Arī šeit ir pietiekami daudz, ko aprakstīt."

Kerija, ar pūlēm pasmaidījusi, ātri pamāja.

"Es turpināšu Maksa iesākto. Šodien es to izlēmu. Tieši šodien, pirms jūs ienācāt. Sākumā biju gatava padoties, domāju, ka bez viņa man nekas neizdosies. Taču tagad esmu sapratusi, ka man jāizdod avīze. Varbūt profesoram atliks laiks man palīdzēt vai viņš zinās jauniešus, kuri gribētu strādāt, iegūt žurnālista pieredzi."

"Tas ir labi, Kerija. Priecājos to dzirdēt."

"Es noteikti uzrakstīšu kaut ko jums noderīgu, Neit, apsolu. Atsaukšu atmiņā pagātni, notikumus. Zinu, ka vēlējāties izskatīt viņa papīrus. Es tur vēl neesmu iegājusi."

Kerijai pat nebija jāpaskatās Maksa kabineta virzienā, Neitam tāpat bija skaidrs, ka viņa runā par telpu, kur bija atrasts viņas vīrs.

"Ja vēlaties, ieejiet tur."

Štata policisti bija pārmeklējuši kabinetu, Neits to zināja. Viņš pats ari gribēja to izskatīt, bet ne patlaban. Pagaidām ne, kad jebkurš garāmgājējs varētu redzēt viņu Maksa kabinetā un minēt iemeslus, ko viņš tur dara.

"Es atnākšu citu reizi. Vai mājās viņam bija sava darbistaba?"

"Maziņa. Arī tur es nekam neesmu pieskārusies. Atlieku un cauri."

"Vai kāds šobrīd ir mājās?"

"Nē. Bērni ir skolā."

"Vai jums nebūtu iebildumu, ja es tagad turp aizietu un apskatītos? Ja man būs nepieciešams kaut ko paņemt, es izrakstīšu kvīti."

"Dariet to." Kerija izņēma no somiņas atslēgas un vienu atkabināja no riņķīša. "Tā ir no sētaspuses durvīm. Darbojieties, cik ilgi vien nepieciešams."

Neits negribēja piebraukt ar automašīnu tieši pie Hobeikeru mājas. Cilvēki tenkoja arī par daudz sīkākām lietām.

Viņš atstāja mašīnu pie upes līkuma. Tur ledū nebija manāma ne mazākā plaisa, un viņš minēja, vai nebūs sacēlis priekšlaicīgu trauksmi pilsētā par ledus iešanu. Viņš izgāja kājām cauri mežiņam. Tur bija aukstāks, viņš secināja, aukstāks zem kokiem, kur saule netika cauri, šur tur sniegā rēgojās sniegmobiļu un slēpju ievilktas sliedes. Droši vien vidusskolēni bija rīkojuši vietējās sacensības. Viņš ieraudzīja arī dzīvnieka pēdas un cerēja, ka nenāksies satikties aci pret aci ar alni, kuru pats bija padzinis.

Neitam nebija tik daudz zināšanu par Ziemeļamerikas aļņiem, vai tie tur ļaunu prātu vai ne.

Sniegs bija dziļāks, nekā viņš bija gaidījis, un viņš nožēloja, ka nav paņēmis līdzi sniegkurpes. Tā nu viņš, cik varēja, izmantoja iemītās pēdas.

Neits pamanīja sliedi, ko, iespējams, aiz sevis bija atstājusi lapsa, un, kad viņš apstājās ievilkt elpu, ieraudzīja pinkaini noaugušu briežu baru. Tie brida garām ne vairāk kā piecpadsmit pēdu uz ziemeļiem no viņa. Droši vien vējš pūta Neitam pretim, jo brieži gandrīz nepagrieza galvu uz viņa pusi. Tā nu viņš stāvēja un skatījās, kamēr dzīvnieki pazuda no redzesloka.

Neits aizgāja līdz Kerijas mājas sētaspuses durvīm, paiedams garām, kā viņš pieņēma, šķūnītim un dzīvnieku barotavai. Dārza taka bija iztīrīta, un pie durvīm bija sakrauta malka un apsegta ar papi.

Viņš atslēdza durvis un nokļuva tādā kā veļas mazgātavā vai pieliekamajā. Novilcis slapjos, ar sniegu apķepušos zābakus un jaku, Neits atstāja tos tajā pašā telpā.

Virtuve bija tīra, spīdēja un laistījās. Droši vien sievietes, vismaz daļa sieviešu, tādā veidā cīnījās ar bēdām. Viņas darbojās ar putekļu sūcēju un slotu, vilka laukā lupatu un berza visu, kas vien apkārt. Nekur nebija manāms ne puteklītis. Nekur arī nemētājās ikdienišķi priekšmeti.

Varbūt tas norādīja uz to, ka Kerija patiešām vēl nebija gatava atsākt ierasto dzīvi.

Neits uzkāpa augšā un pēc posteriem pie sienām un nekārtības secināja, kuras ir bērnistabas. Pagaidām viņš devās garām saimnieku guļamistabai, kurā redzēja rūpīgi saklātu gultu un atpūtas krēslu, pār kura atzveltni bija pārlikta lupatu sega.

Vai Kerija gulēja atpūtas krēslā, nespēdama atlaisties gultā, kuru bija dalījusi ar vīru?

Blakus guļamistabai nākamā telpa bija Maksa kabinets. Tas gan bija pieblīvēts ar dažādām grabažām un pieputējis kā normālā dzīvē. Krēsla kāja bija salīmēta ar līmlenti varēja redzēt, ka labojis pašdarbnieks. Rakstāmgalds nobružāts, noskrāpēts, skaidrs, ka pirkts jau lietots varbūt tam pirms Maksa bijis pat vairāk nekā divi saimnieki. Toties dators izskatījās jauns vai vismaz labi aprūpēts.

Uz galda stāvēja kalendārs ar attēlu un sentence katrai dienai. Pašlaik tur bija attēls par makšķerēšanu, multiplikāciju varonis turēja rokā grunduļa izmēra zivi, apgalvodams, ka tā bijusi lielāka, kad uzķērusies uz āķa.

Datums liecināja, ka bijis deviņpadsmitais janvāris, kad kalendārs atšķirts. Makss nebija atgriezies mājās, lai norautu tās dienas lapiņu un izlasītu nākamās dienas teicienu.

Uz lapas nebija nekādu pierakstītu ziņojumu, norāžu, piemēram: Pusnaktī jāsatiekas ar… slepkavas vārds.

Neits noliecās, lai izkratītu papīrgrozu, kas stāvēja zem rakstāmgalda. Tur bija dažas kalendāra lapiņas ar pierakstiem.

IDITARODAS SIMBOLS SUNS.

VANNASISTABĀ TEK KRĀNS.

KERIJA NIKNA SALABOT!

Uz tās, kas bija norauta dienu pirms Maksa nāves, varēja izlasīt tikai vienu vārdu: PATS.

Neits to paņēma un uzlika uz galda.

Viņš atrada vairākas aploksnes, kas norādīja, ka Makss te sēdējis un rakstījis rēķinus pāris dienu pirms nāves. Bija arī daži tukši konfekšu papīriņi.

Neits pārmeklēja atvilktnes un atrada čeku grāmatiņu 250,06 dolārus kontā pēc rēķinu samaksas, divas dienas pirms nāves. Tur bija arī trīs krājgrāmatiņas. Katram bērnam pa vienai, viena kopīga viņam un sievai. Viņa un Kerijas ietaupījums bija 6010 dolāru.

Atvilktnēs bija aploksnes, atpakaļadrešu uzlīmes. Gumijas lentes, kastīte ar saspraudēm. Nekas īpašs, parastais atvilktņu saturs.

Pēdējā viņš atrada manuskriptu un izlasīja virsrakstu:

AUKSTUMA VILNIS ROMĀNS Autors Maksvels T. Hobeikers.

Neits uzlika manuskriptu uz galda un piecēlās, lai izskatītu garu plauktu, kas stiepās gar vienu sienu. Tur viņš atrada kasti ar disketēm un albumu ar avīžu rakstu izgriezumiem.

Neits atkal apsēdās, sagatavodamies pārbaudīt savu datora lietošanas prasmi.

Dators nebija aizsargāts ar paroli, tātad Makss nebija uzskatījis, ka viņam būtu kas slēpjams. Pārlūkojis dokumentus, Neits izvēlējās lapu, kur Makss bija rūpīgi pierakstījis kredītsaistību maksājumus. īsts ģimenes cilvēks, Neits nosprieda, viņš atbildīgi rīkojās ar naudu.

Finanšu atskaites neuzrādīja nekādas lielas summas, neko neparastu. Ja Makss šantažēja savu slepkavu, viņš nebija atzīmējis ienākumus blakus mēneša izdevumiem.

Neits atrada vēl divus iesāktus romānus. Pēc disketēm varēja spriest, ka Makss rūpīgi tās glabājis un vācis. Vēl bija pierakstītas dažas mājas lapas galvenokārt par makšķerēšanu.

Vairākās elektroniskā pasta adresēs bija uzrādīti draugi makšķernieki, cilvēki, kas saistīti ar pajūgu suņiem. Papildu materiāli plānotajam rakstam par Iditarodu, Neits tā pieņēma.

Viņš vēl stundu pavadīja pētīdams un lūkodams, taču nekas neizlēca ārā acu priekšā un nebrēca: rokā ir!

Savācis guvumu, viņš nonesa to lejā pieliekamajā, kur paņēma tukšu kasti, lai visu saliktu.

Neits iegāja atpakaļ virtuvē. Tur pie sienas bija kalendārs ar putnu tēmu. Mazajos četrstūrlšos bija ierakstīts daudz piezīmju. Sapulce, hokeja treniņš, jāgatavo grāmatu atskaite, zobārsta apmeklējums. Parasta ģimenes ikdiena. Vizīte pie zobārsta bija paredzēta, kā Neits atzīmēja, divas dienas pēc Maksa nāves.

Neits pāršķirstīja februāri, martu. Daudz piezīmju, marta otrās nedēļas nogalē lieliem burtiem bija uzrakstīts: BRAUKŠU MAKŠĶERĒT.

Neits atlika kalendāru atpakaļ. Normāla, parasta dzīve, nekas cits.

Tatad atlika tikai tā kalendāra lapiņa no papīrgroza Maksa kabinetā, augšstāvā, ar vārdu PATS.

Pieliekamajā karājās četri pāri sniegkurpju.

Tas nopētījis, Neits uzvilka zābakus, jaku, paņēma kasti un gāja laukā.

Viņš atkal brida mežā pa sniegu līdz puslieliem, te pēkšņi klusumu pārtrauca šāviena troksnis. Nometis kasti, Neits instinktīvi tvēra pēc sava ieroča zem jakas. Viņš jau turēja to rokā, kad šāvieni turpinājās. Milzīgs briedis ar kuplu ragu žuburu uz galvas izlēca Neita acu priekšā un aizlēkšoja.

Sirdij sitoties, Neits devās tajā virzienā, no kura bija skrējis briedis. Nogājis divdesmit jardus, viņš starp kokiem ieraudzīja cilvēka figūru ar šauteni rokā.

Abi brīdi stāvēja dobjā klusumā, katrs turēdams rokā savu ieroci. Tad cilvēks ar šauteni pacēla kreiso roku un atmeta atpakaļ kapuci.

"Viņš jūs saoda," Džeikobs teica. "Izbijās un aizskrēja, kad es šāvu. Tā nu es netrāpīju."

"Netrāpījāt," Neits atkārtoja.

"Cerēju aiznest Rozai brieža gaļu. Deividam pagaidām nav laika iet medībās." Viņš lēni pamāja uz Neita roku pie sāniem. "Vai jūs arī medījat, šef Bērk?"

"Nē. Bet, kad dzirdu šāvienus, tad nemeklēju šāvēju neapbruņots."

"Tagad esmu palicis bez gaļas."

"Atvainojiet, neko darīt."

"Šodien briedim paveicās, nevis man. Vai pratīsiet tikt ārā no meža?"

"Protams."

"Nu tad visu labu!" Džeikobs pamāja un viegli, veikli uz sniegkurpēm nozuda starp kokiem.

Neits joprojām ar ieroci rokā aizgāja atpakaļ uz to vietu, kur bija nometis kasti. Viņš ielika revolveri makstī tikai tad, kad bija iesēdies mašīnā.

Aizbraucis pie Megas, viņš noslēpa kasti skapī, tālākajā stūrī, gatavodamies to izskatīt vēlāk, pēc darbadienas. Tā kā bikses bija slapjas līdz ceļgaliem, viņš pārģērbās, tad devās ar suņiem uz ezeru apskatīties, kas notiek ar ledu, vai kūst, pēc tam brauca atpakaļ uz pilsētu.

"Zīmes izliku," Oto atskaitījās Neitam.

"Es redzēju."

"Mums pienākušas jau divas sūdzības, lai nebāžot degunu citu darīšanās."

"Vai man ar kādu jārunā?"

"Nē."

"Šef, tev zvanīja divi reportieri." Pīča uzsita pa īpašām sārtām lapiņām, uz kurām pierakstīja, kas noticis, kamēr Neita nebija iecirknī. "Par Patu Galoveju un Maksu. Viņi vēlas papildu informāciju, tā viņi teica."!

"Lai vispirms dabū mani rokā. Vai Pīters vēl patrulē?"

"Atlaidām viņu pusdienās. Tagad ir viņa kārta paēst." Oto pakasīja zodu. "Es tev pasūtīju sviestmaizi no "Itālieša krodziņa"."

"Paldies! Vai cilvēks iet medībās divas trīs jūdzes no savas mājas, ja pašam apkārt ir milzu teritorija?"

"Tas atkarīgs no vairākiem apstākļiem."

"Kādiem?"

"Kaut vai no tā, ko viņš medī."

"Jā, laikam gan."

Plaisas upē kļuva garākas un platākas līdz ar temperatūras paaugstināšanos. No krasta Neits ieraudzīja pirmos aukstos, zilos burbuļus pa vidu baltumam. Viņš kā apburts vēroja tos izplešamies un dzirdēja artilērijas zalvei līdzīgu troksni. Vai Dieva dūres belzienus.

Ledus atlūzas uzslējās augšup, tās apņēma ūdens zilums, un tās lēni aizpeldēja kā no jauna radušās saliņas.

"Vai sirds aiz saviļņojuma neiedrebas, piedzīvojot pirmo ledus iešanu?" jautāja Hopa, ejot viņam blakus.

"Man sirds pirmo reizi saviļņojās Piksijas Ņūberijas dēļ, bet pārdzīvojums bija vairāk traumatisks."

Hopa stāvēja klusēdama, kamēr ledus krakšķēja un upe trokšņoja.

"Piksija?"

"Jā. Ar lielām mandeļveida acīm, tāpēc viņu bija iesaukuši par Piksiju. Viņa mani pameta cita zēna dēļ, kura tēvam piederēja laiva. Tas man bija pirmais vilnis lauzto siržu jūrā."

"Cik lēti! Tev bez viņas bija labāk."

"Divpadsmit gadu vecumā tā neliekas. Man nenāca ne prātā, ka tas notiek tik strauji."

"Kad daba nolēmusi virzīties uz priekšu, to nekas neapturēs. Tici man, tā vēl pāris reižu atgādinās, ka ziema tik viegli neatkāpsies, pirms iestāsies pavasaris. Bet ledus iešana mums ir īsti svētki. Šovakar "Paspārnē" notiks saviesīgs pasākums tam par godu. Atrādies tu ari."

"Labi."

"Tu vairāk laika pavadi pie Megas, nevis "Paspārnē"." Viņa pasmaidīja par Neita izbrīna pilno skatienu. "Runā, ka tu esot ērti iekārtojies, gulēdams gan pie viņas, gan viesnīcā."

"Vai mana izvēle, kur gulēt, kaut kādā veidā rada sarežģījumus, tā teikt, oficiālā līmeni?"

"Nē, kur nu!" Hopa salieca plaukstu ap cigareti un aizsmēķēja to ar "Zippo" sudraba šķiltavām. "Personiskā līmenī es Megu vērtēju krietni augstāk par Piksiju Ņūberiju. Tikai dzirdu runājam, ka Megas mājā vakaros ilgi degot gaisma."

"Varbūt mūs moka bezmiegs." Hopa ir pilsētas galva, Neits sev atgādināja. Galovejs dienasgrāmatā arī nebija minējis, ka grupā, kas bija kalnā, būtu bijusi līdzi sieviete. "Pēc darba es pētu Galoveja slepkavības lietu."

"Skaidrs." Viņa skatījās, kā upē cīnās zilais ar balto. "Vairākums ļaužu brīvajā laikā iet makšķerēt, lasa aizraujošu grāmatu vai skatās televīziju."

"Policisti nav vairākums."

"Dari, kā vēlies, Igneisij. Zinu, ka Šarlīne grasās vest Patu šurp, lai apbedītu, cik vien ātri tas būs iespējams. Viņa grib sarīkot īstas bēres. Līdz jūnijam zeme atkusis, vienīgi ja nu sals vēl pieturēsies."

Viņa ievilka dūmu un izpūta.

"Iekšēji es vēlos, lai tā ari paliktu. Mirušos apglabā, dzīvie turpina dzīvot. Es saprotu, ka Kerijai ir smagi, bet tava izmeklēšana nepalīdzēs viņai atgūt vīru."

"Es neticu, ka viņš nogalinājis Galoveju. Un neticu, ka viņš izdarījis pašnāvību."

Hopas seja palika neizteiksmīga. Skatiens bija pievērsts upei.

"Es to nevēlos dzirdēt. Lai Dievs žēlo Keriju, bet to es nevēlos dzirdēt."

"Kurš gan grib dzirdēt, ka dzīvo kaimiņos divkārtējam slepkavam."

Hopa stipri nodrebēja, ievilka dūmu un spēji izpūta vairākus mutuļus.

"Es pazīstu kaimiņus gan tuvumā, gan jūdzes un trīs jūdžu atstatumā. Pazīstu sejas, zinu vārdus, ieradumus. Bet nevienu slepkavu, Igneisij."

"Jūs pazināt ari Maksu."

"Ak, Dievs!"

"Jūs kāpāt kalnā kopā ar Galoveju."

Viņas skatiens kļuva ass un koncentrēts.

"Vai tā ir nopratināšana?"

"Nē, tikai piezīme."

Hopa dziļi ievilka elpu un izpūta, visapkārt krakšķēja ledus.

"Jā. Es un mans vīrs mēs visi kāpām kalnā. Man ļoti patika. Es jaunībā izbaudīju gan risku, gan prieku. Mēs ar Bo pēdējos viņa dzīves gados devāmies pārgājienos, labā laikā cēlām teltis."

"Kam viņš uzticētos visvairāk, kad kāptu kalnā? Kuram Galovejs uzticētos?"

"Sev. Tas ir pirmais alpīnista likums. Uzticība tikai un vienīgi sev."

"Jūsu vīrs tolaik bija pilsētas galva."

"Tad tas vairāk bija goda amats."

"Tomēr viņš pazina apkārtnes iedzīvotājus. Veltīja viņiem uzmanību. Jūs noteikti arī."

"Nu un?"

"Ja jūs domās koncentrētos uz astoņdesmit astotā gada februāri, jūs varētu atcerēties, kurš vēl nebija Lūnesijā, ne tikai Galovejs. Kurš aizbrauca uz nedēļu un ilgāk."

Hopa nometa zemē cigareti, un tā nošņācās sniegā. Tad viņa uzspārdīja tai ar kāju virsū sniegu, lai neredz.

"Tu par daudz prasi no manas atmiņas, Igneisij. Labi, es padomāšu."

"Esam vienojušies. Ja kaut ko atcerēsieties, atnāciet pie manis. Personiski pie manis, Hopa."

"Pavasaris nāk," Hopa teica. "Un tas var nest daudz pārsteigumu."

Viņa aizgāja, atstājot Neitu pie upes. Viņš stāvēja ledainajā vējā, vērodams, kā upe atdzīvojas.

Divdesmitotra nodaļa

Ne tikai ledus upē krakšķēja un krāvās kaudzēs. Garajā ziemā sasalušās ielas sasprāga plaisās, kas bija tik platas, ka automašīna varēja iekrist.

Neits nebrīnījās, ka Bings noslēdzis līgumu par ceļu uzturēšanu un labošanu. Viņu vairāk pārsteidza apkārtējo miers, ka labošanas un uzturēšanas darbi virzās uz priekšu gliemeža gaitā.

Viņam pietika daudz kā cita, par ko uztraukties.

Izrādījās, arī ar cilvēkiem notika visādi brīnumi. Noturējušies veselā saprāta robežās tumsas, nebeidzamās ziemas laikā, viņi padevās pavasara vilinājumam un ļāva sev vaļu.

Kameras durvis vērās ciet un vaļā piedzērušajiem, nekārtību cēlājiem, traču taisītājiem un citādi apreibusajiem. Tūlīt pēc rītausmas viņu pie loga aicināja automašīnu signāli un cilvēku svilpieni.

Naktī bija uzsnidzis plāns sniedziņš, tikai apklādams ielas un ietves ar vieglu tīmekli, kas vizuļoja austošajā saulē.

Ap divu pēdu plato spraugu, kuru Neits bija nosaucis par Lūnesijas krāteri un norobežojis, mirkšķinājās sarkana un dzeltena spuldzīte. Pie mirgojošajām spuldzītēm kāds dejoja laikam džigu. To vien jau varētu uzskatīt par izklaidi saullēktā, bet fakts, ka vīrietis bija pilnīgi kails, papildināja efektu.

Ap viņu pulcējās arvien vairāk ļaužu. Daži plaukšķināja sita takti, vai, Neits nezināja. Citi bļaustījās gan uzmundrināja viņu, gan pauda savu sašutumu.

Neits nopūties noslaucīja tikai līdz pusei noskūto seju, paķēra kreklu un apavus un devās ārā.

Ēdamzāle bija tukša, vienīgi pāris pusizēstu šķīvju liecināja par steigu, ar kādu brokastotāji bija izskrējuši skatīties kailā puiša deju Lūnesijas ielā.

Neits pakampa jaku no pakaramā un izgāja laukā, tāpat kreklā izmeties.

Skanēja svilpieni un kāju stampāšana Neits sprieda, ka gaisa temperatūra rītausmā bija ap nulli. Viņš izspraucās cauri pūlim un tagad pazina dejotāju. Tas bija Tobiass Simpskis, kas strādāja pusslodzi par pārdevēju Stūra veikalā, pusslodzi par trauku mazgātāju "Paspārnē", pusslodzi Lūnesijas radio par diskžokeju.

Džigu viņš bija nomainījis uz indiāņu kara dejai vesternā līdzīgām kustībām.

"Labs rīts, šef!" Roza ar Džesi pie rokas un guļošo zīdainī ti pie krūtīm rāmi uzsmaidīja Neitam.

"Labs gan. Vai šodien ir kāds īpašs notikums? Kāds pagānu rituāls, ko esmu palaidis garām?"

"Nē. Tikai trešdiena."

"Skaidrs." Viņš piegāja klāt dejotājam. "Ei, Tobij! Tu esi aizmirsis uzlikt cepuri."

Turpinādams dejošanu, Tobiass atmeta garos, brūnos matus un izpleta rokas.

"Ar drēbēm cilvēks tikai noliedz dabu, pieņem ierobežojumus un nevainības zaudēšanu. Šodien es saplūstu ar dabu! Šodien satiekos ar nevainību. Es esmu vīrietis!"

"Tāds nīkulis vien esi," kāds izsaucās, un pūlis norēcās.

"Iesim aprunāties par to." Neits saņēma viņa roku un uzmeta jaku viņam uz pleciem.

"Vīrietis ir bērns, un bērns nāk kails pasaulē."

"Ir gadījies dzirdēt. Izrāde beigusies!" Neits izsaucās. Viņš mēģināja turēt jaku Tobiasam uz pleciem, vedot viņu pāri ielai. Puisim zosāda bija greipfrūtu lielumā. "Tikpat nav nekā īpaša, ko redzēt," Neits vēl nopurpināja.

"Es dzeru tikai ūdeni," Tobiass viņam teica. "Ēdu tikai to, ko savācu pats ar savām rokām."

"Skaidrs. Nedabūsi ne kafiju, ne smalkmaizītes."

"Ja mēs nedejosim, atgriezīsies tumsa un aukstā ziema. Sniegs." Viņš paskatījās apkārt ar mežonīgu skatienu. "Sniegs ir visur. Visur!"

"Saprotu."

Nemaz nebija tik viegli aizgādāt Tobiasu uz iecirkni un dabūt iekšā kamerā. Izdomājis, ka visdrīzāk Kens varēja sniegt psihiatra palīdzību, Neits viņu ataicināja uz iecirkni.

Blakus kamerā Plencis Maiks, kas iepriekšējā naktī savas mājas vietā bija ieklīdis pie kaimiņiem, krākdams izgulēja dzērumu.

No vienpadsmitiem līdz diviem naktī bija ne tikai savākts Plencis Maiks, bet apsekoti vēl seši izsaukumi. Holija mašīnai bija caurdurtas riepas, Sērijas Pārkeres durvju priekšā atstāts pārnēsājamais radio, kas uzgriezts uz visskaļāko, skolā izsisti logi, jauni dzelteni grafīti sazīmēti uz Tima Bovera un uz Šarlīnes automašīnas.

Acīmredzot pietika ar cerību, ka tuvojas pavasaris, lai vietējie satrakotos.

Kamēr Neits apcerēja, kā tikt pie kafijas un brokastīm, un prātoja par iemeslu, kas piesnigušā ielā izdzinis cilvēku kailu dejot, iecirknī, durvis cirzdams, iebrāzās Bings. Būdīgais vīrs izskatījās gatavs uz slepkavību.

"Re, ko es atradu savās mantās!" Viņš uzmeta uz letes divus makšķerkātus un, savicinājis urbi kā robainu zobenu, nometa arī to. "Es neesmu nekāds zaglis, un tu dabū rokā vainīgo, citādi iznāks, ka tas es'u es."

"Vai tās pieder Edam Vulkotam?"

"Viņa vārds ir iegravēts uz tiem sasodītajiem kātiem, vai tad ne? Sapircies pārāk dārgus makšķerkātus un vēl uzlicis misiņa plāksnes. Es tev saku, lai viņš nemēģina mani apvainot, ka es to izdarīju! Citādi nozilināšu viņu."

"Kur tu tos atradi?"

Bings savīkstīja dūres.

"Ja tu gribi teikt, ka es to esmu izdarījis, es nozilināšu arī tevi."

"Es neteicu, ka tu tos paņēmi, es prasu kur tu tos dabūji?"

"Savā būdā. Es tur biju vakar. Jāaizvelk uz krastu, kamēr nav sācies pavasaris. Tad ari atradu. Ilgi domāju, ko iesākt, un izdomāju." Viņš pakratīja pirkstu pret Neitu. "Tagad rīkojies, kā pieklājas."

"Kad tu pēdējo reizi biji būdā pirms vakardienas?"

"Es taču strādāju, pa kuru laiku tad lai tur tieku? Pirms pāris nedēļām, apmēram tā. Ja tās mantas tur būtu toreiz, es tās tūlīt pamanītu. Es neākstos ar tādām mantām."

"Nāc, Bing, uz manu kabinetu, apsēdies."

Viņš atkal savicināja draudīgās dūres un atieza zobus.

"Priekš kam?"

"Sniegsi oficiālu liecību. Visos sīkumos, kaut vai to, kā izskatījās tavā būdā, vai nav paņemts vēl kas, pielikts klāt, sajaukts, vai tava būda bija aizslēgta, kurš būtu gribējis tevi, tik neākstīgu, iegāzt?"

Bings nikni pablenza uz Neitu.

"Tu ticēsi man uz vārda?" "Jā."

Bings pakasīja bārdu.

"Sarunāts. Bet ātri. Man ir daudz darba."

"Mēs veikli tiksim galā. Taču tu salabo bedri uz Lūnesijas ielas, kamēr tajā neiekrīt vesela ģimene."

Binga vārdu krājums bija ierobežots, tāpēc liecības sniegšana prasīja desmit minūtes.

"Vai jums ar Edu ir kādas personiskas attiecības, par ko man būtu jāzina?"

"Es lieku naudu viņa bankā, izņemu, kad vajag."

"Vai ārpus bankas jums ir vēl kādi kontakti?"

Binga atbilde bija īsa un strupa.

"Es nesaņemu ielūgumus uz pusdienām pie viņa un neietu arī, kaut saņemtu."

"Kā tad tā? Vai viņa sieva neprot gatavot?"

"Pārāk augstu ceļ degunu abi divi, it kā viņi būtu labāki par mums, pārējiem. Viņš ir stulbenis, bet tāda jau ir vairāk nekā puse pasaules." Viņš paraustīja masīvos plecus. Tas atgādināja kalna izstaipīšanos. "Īstenībā man pret viņu nekas nav."

"Vai vari iedomāties, kuram varētu būt kaut kas pret tevi? Vēlēšanās ieriebt?"

"Es nemaisos citu darīšanās un sagaidu no citiem to pašu. Ja kādam tas nepatīk, es…"

"Nozilināsi viņu," Neits pabeidza. "Es atdošu Edam viņa īpašumu. Paldies, ka atnesi to visu šurp."

Bings sēdēja, vēl brīdi bungodams ar resnajiem pirkstiem pa platajām kājām.

"Es neciešu, ka palaiž nagus."

"Es arī ne."

"Es nesaprotu, ko tu tā ārdies un met iekšā kamerā vīrus, kas mazliet ierāvuši vai pārmāca tādu, kurš to pelnījis, bet garnadzis tas ir pavisam kas cits."

Neits ticēja Binga patiesumam. Viņam bija sastādīti protokoli par kautiņiem, bet ne par zagšanu.

"Un?"

"Man no bagāžnieka nosperts duncis un cimdi."

Neits paņēma nākamo veidlapu.

"Apraksti, kā tie izskatījās."

"Ļoti labs medību nazis." Bings nošņācās starp zobiem, bet Neits gaidīja. "Piecu sprīžu asmens, atvāžams, ar koka spalu, īsts mednieka duncis."

"Un cimdi?" Neits mudināja, pierakstījis dzirdēto.

"Darba cimdi, apžēliņ! No govs ādas, iekšpusē mīksti. Melni."

"Kad tu pamanīji, ka tie ir pazuduši?"

"Pagājušajā nedēļā."

"Un kāpēc tu ziņo tikai tagad?"

Bings brīdi neatbildēja, bet tad atkal sagrozīja savus milzīgos plecus.

"Nu, tāpēc, ka tu neesi galīgs stulbenis."

"Jūtos pagodināts. Tūliņ nobirdināšu pa asarai. Vai tu slēdz ciet savu bagāžnieku?"

"Nē. Neviens nav tik dumjš, lai līstu manās mantās."

"Vienmēr gadās pirmā reize."

Palicis viens, gaidīdams pilsētas ārstu, lai tas sniedz psihiatra slēdzienu par Tobiasa rīcību, Neits pētīja atskaites. Uz galda bija pamatīga kaudze ar tām. Ne tik liela, kā viņš bija pieradis Baltimorā, bet darba tur bija pietiekami daudz. Galvenokārt sīkas zādzības un sīki vandalisma akti.

Viņš jau tāpat bija ļoti aizņemts pēdējās nedēļās, Neits prātoja. Tik aizņemts, ka atlika pavisam maz laika neoficiālajai izmeklēšanai.

Varbūt sīko noziegumu virkne nebija sagadīšanās. Varbūt ne jau vēsts no kosmosa viņam norādīja, ka viņš vairs nestrādā slepkavību nodaļā.

Varbūt kāds nervozēja.

Neits izsauca Edu un vēroja, ka viņa seja atplaukst, ieraugot makšķeres un urbi.

"Es pieņemu, ka tie pieder jums."

"Saprotams, ka tie pieder man. Es jau biju atmetis ar roku, samierinājies, ka tie nokļuvuši Ankoridžas krāmu tirgū. Labi pastrādāts, šef Bērk! Vai arestējāt vainīgo?"

"Nav neviena, ko arestēt. Bings tās mantas vakar atradis starp savējām paša ledus būdā. Šorīt viņš to visu atnesa man."

"Bet…"

"Vai jums ir kāds izskaidrojums, kāpēc Bingam būtu jāielaužas jūsu būdā, izdemolēt to, nozagt jūsu makšķeres un urbi un šodien atnest to man?"

"Nē." Eds noglāstīja katru atgūto priekšmetu. "Nē, droši vien ne, bet fakts paliek fakts, ka tie bijuši pie viņa."

"Vienīgais fakts ir tas, ka viņš tos atrada un atgādāja šurp. Vai iesniegsiet sūdzību?"

Eds smagi nopūtās, brīdi stāvēja, neko neteikdams, un viņa seja pauda iekšēju cīņu.

"Nu… patiesību sakot, es neredzu iemeslu, kāpēc lai Bings tos vispār ņemtu, kur nu vēl nestu atpakaļ. Esmu atguvis savu īpašumu, un tas ir galvenais. Taču tas nenozīmē, ka nav jāizmeklē vandalisms un gandrīz pilnas viskija pudeles zādzība."

"Lieta paliek atklāta."

"Labi, labi." Viņš pamāja uz logu, aiz kura ledus gabali peldēja tumši zilajā ūdenī. "Jūs esat pārdzīvojis savu pirmo ziemu."

"Tā izskatās."

"Daži necer, ka jums tas izdosies otro reizi. Gribētos zināt, vai jūs pēc līguma beigām gatavojaties lidot atpakaļ uz četrdesmit astoņiem dienvidu puses štatiem."

"Cik saprotu, tas atkarīgs no tā, vai municipalitāte piedāvās man atjaunot līgumu."

"Nav gadījies dzirdēt sūdzības. Vismaz neko svarīgu." Viņš paņēma makšķerkātus un urbi. "Iešu tos nolikt."

"Parakstieties par saņemšanu." Neits pastiepa pāri galdam veidlapu. "Lai viss ir, kā likumos paredzēts."

"Ak jā. Protams." Eds uzvilka ķeburainu parakstu nepieciešamajās vietās. "Paldies, šef! Esmu priecīgs, ka atguvu savu īpašumu."

Neits ievēroja, ka viņš atkal palūkojas uz pārsegu, kas klāja dēli, kaut arī divas reizes jau bija turp paskatījies. Bez jautājumiem vai komentāriem.

Neits piecēlās, lai aizvērtu durvis, kad Eds bija izgājis, tad atgriezās pie dēļa un noņēma pārsegu. Pie vārdu saraksta viņš ar zīmuli savienoja Bingu ar Edu un pievienoja jautājuma zīmi.

Pēcpusdienā parādījās mākoņi, un starp tiem Neits pamanīja sarkano Megas lidmašīnu. Viņš tobrīd brauca atpakaļ no izsaukuma, ka Rankorvudas strautā it kā atrasts slīkonis. Izrādījās, ka tie bija veci zābaki, kuri rēgojušies laukā no sniega un kurus ar binokli no īrētas būdas pamanījuši atpūtnieki, putnu vērotāji.

Tūristi, Neits nodomāja, iemezdams zābakus mašīnas bagāžniekā, gan jau tos atstājuši citi tūristi.

Tad viņš izdzirdēja pazīstamo lidmašīnas rūkoņu un noskatījās, ka Mega izslīd no mākoņiem.

Kamēr viņš tika līdz šaurajai piestātnei pie upes, Mega jau bija nolaidusies. Pludiņi viņas lidmašīnai liecināja par vēl vienu pavasara vēstnesi, Neits nodomāja. Viņš gāja, jūtot, kā zem kājām šūpojas piestātnes dēļi, kamēr viņa un Džeikobs izkravāja pasūtītās preces.

"Sveiks, skaistulīti" Viņa nolika kasti uz dēļiem, un tie sašūpojās. "Redzēju tevi braucam prom no Rankorvudas. Sirsniņa sāka sisties straujāk, vai ne, Džeikob?"

Viņš atturīgi pasmīnēja un aiznesa no piestātnes lielu kasti uz savu automašīnu.

"Nopirku tev dāvanu."

"Ak tā? Dod tik šurp."

Mega paņēma vēl vienu kasti, pameklējās pa to un izvilka prezervatīvu paciņu.

"Man likās, ka tu kautrēsies tos pirkt Stūra veikalā."

"Ak, vai nu man jākautrējas, ja tu tos vicini sabiedriskā vietā." Neits paķēra sainīti un iebāza jakas kabatā.

"Vispār es tev nopirku trīs paciņas, bet divas paglabāšu drošā vietā." Viņa piemiedza ar aci, tad noliecās, lai paceltu kartona kasti. Neits pasteidzās pirmais.

"Es aiznesīšu."

"Uzmanīgi! Tur ir antikvāra tējas servīze. Džoanas vecmāmiņa gribēja to viņai atdot uz trīsdesmito dzimšanas dienu." Mega paņēma citu kasti un gāja kopā ar Neitu. "Ko tu blandies ap piestātni, šef? Meklē izlaidīgas dāmas?"

"Vienu atradu, vai ne?"

Mega iesmējās un viegli iebikstīja viņam ar elkoni.

"Redzēsim, vai tev vēlāk izdosies panākt, lai es kļūstu vēl izlaidīgāka…"

"Šodien ir kino vakars."

"Kino vakari ir sestdienās."

"Nē, tas ir pārcelts, vai neatceries? Sestdien būs pavasara balle."

"Pareizi, man kravā ir dažas kleitas šim pasākumam. Kādu filmu rādīs?"

"Divas. "Vertigo" un "Logs sētas pusē"."

"Es atnesīšu popkornu."

Mega ielika savu kasti mašīnā un noskatījās, kā Neits ieliek savējo.

"Tu izskaties noguris, šef."

"Pārāk daudziem sācies pavasara trakums. Līdz ar to darba netrūkst. Neatliek laika pievērst vajadzīgo uzmanību tam, kam vēlētos."

"Tu taču nerunā tikai par manu kailo ķermeni." Viņa paskatījās atpakaļ uz lidmašīnu, no kuras Džeikobs izcēla atlikušo kravu. "Mans tēvs ir miris jau sešpadsmit gadus. Laiks ir relatīvs jēdziens."

"Es gribu pabeigt šīs lietas izmeklēšanu tevis dēļ. Viņa dēļ. Arī sevis dēļ."

Mega apvija viņa matu sprogu sev ap pirkstu. Neits ļāvās. Drosmīga vīrieša pazīme, Mega nodomāja. Vai arī tāda, kurš bezcerīgi iemīlējies.

"Paklau! Atļausimies brīvu vakaru. Aiziesim uz kino, grauzīsim popkornu, pablēņosimies."

"Man tev ir daudz jautājumu. Tev tas varētu nepatikt."

"Tādā gadījumā noteikti ņemsim brīvu vakaru. Bet nu mums jāaizgādā krava. Tiksimies vēlāk."

Mega iekāpa mašīnā ar piekabi un ātri pamāja Neitam, kad Džeikobs sāka braukt. Viņa vēroja Neitu pa sānu logu, līdz viņi nogriezās.

"Viņš izskatās noraizējies," Džeikobs ieminējās.

"Viņš gandrīz vienmēr ir noraizējies. Kāpēc man tas liekas tik pievilcīgi?"

"Viņš vēlas tevi pasargāt. Agrāk to neviens nedarīja." Džeikobs viegli pasmaidīja, kad Mega pagriezās un uzlūkoja viņu. "Es tevi mācīju, uzklausīju, rūpējos par tevi. Bet neaizsargāju."

"Man tas nemaz nav vajadzīgs. Un es to negribu."

"Nē, bet viņš tevi pievelk."

"Var jau būt. Var jau būt." Viņai bija par to jāpadomā. "Taču viņa vēlmes un manējās drīz sadursies. Ko tad?"

"Tas ir atkarīgs no tā, kurš pēc sadursmes paliks stāvam kājās."

Mega iesmējusies izstiepa kājas.

"Neitam nav ne mazāko cerību."

Mega cerēja, ka viņai atliks laiks aizbraukt mājās, sakārtoties, saposties, sagatavoties kārtīgam seksam. Viņa atzina, ka tieši tā vislabāk varēja uzturēt garu un saglabāt intrigu. Reizēm bija derīgi neko nedomāt.

Neits par daudz domāja, un tas bija kaitīgi.

Tomēr viņa nepaspēja aizbraukt uz mājām, jo vajadzēja nogādāt visiem kravu, savākt atalgojumu. Viņa iekārtojās grauzdēt popkornu "Paspārnes" virtuvē, kamēr Lielais Maiks dūca viņai pazīstamu dziesmu meldijas.

Klausīdamās Lielā Maika dziedāšanā, Mega vienlaikus nepalaida arī garām jaunumus, ko pienesa Roza, kas ik pēc brītiņa ienāca virtuvē, un Mega apjūsmoja gan Vilovas fotogrāfijas, gan arī Lielā Maika mazulītes pēdējos uzņēmumus.

Mega jutās gandrīz kā mājās, virtuves siltuma, sarunu un mūzikas ieskauta. Turklāt viņa izmantoja izdevību, lai nočieptu šķēli no Lielā Maika ābolkūkas.

"Tev ir randiņš kinoteātrī," Maiks atzīmēja pa vidu dungošanai. "Cik romantiski.'"

Mega ēda kūku, turēdama to rokā, turpat pie plīts.

"Jā, tikai ceru, ka viņš viens pats nenotiesās visu popkornu."

"Tev acis staro, sirds līksmo."

"Hmm…" Mega izdvesa ar pilnu muti.

"Skaidrs, ka staro. Viņam ari." Lielais Maiks izdeva čāpstinošas, skūpstam līdzīgas skaņas, dīvainas, Mega domās iesmējās, kad tādas izdeva melnādains pusmūža plikpauris vīrs. "Es arī staroju, kad iepazinos ar Džūliju. Joprojām staroju."

"Tā nu tu šeit cep garšīgu ābolkūku bariņam aļaskiešu."

"Man patīk cept kūkas." Maiks salika uz šķīvja zivi, sarkanos kartupeļus un zaļās pupiņas. "Bet Džūlijas un mazās princeses Annijas labā esmu gatavs uz visu. Šī ir laba vieta dzīvošanai, darbam, lai gan, ja ir mīlestība, jebkura vieta ir laba."

Lielais Maiks pārgāja uz bītlu dziesmu "Viss, kas tev vajadzīgs, ir mīlestība", kamēr Mega notiesāja atlikušo kūkas gabalu, un Roza ienāca pēc pasūtījuma.

Laba vieta dzīvošanai, Mega prātoja, berot popkornu papīra turzā un sakratot, lai sajaucas ar sviestu un sāli. Viņai tikai bija jāizdomā, ko iesākt ar mīlestību.

Gaisā bija drēgns mitrums, kas solīja lietu, kad viņa devās uz rātsnamu.

Megai par izbrīnu, Neits nokavēja. Viņš iesteidzās, kad gaisma jau dzisa.

"Atvaino! Man bija izsaukums. Cūcība! Vēlāk izstāstīšu."

Neits centās iedziļināties filmā, izjust noskaņojumu, mirkli. Bet domas riņķoja. No rīta viņš bija savienojis Edu un Bingu.

Saistība radās nozagtu makšķerēšanas piederumu dēļ. Saistību netrūka, tās vienoja citu ar citu, veda pie nākamā.

Te nu viņi visi sēdēja Neitam visapkārt tumsā un skatījās, kā Džimijs Stjuarts tēlo policistu pēc nervu sabrukuma.

Arī viņš to bija piedzīvojis, Neits apcerēja. Stjuarts slīdēs pa spirāli uz leju. Viņš cietīs un grims arvien dziļāk un dziļāk.

Viņš dabūs meiteni, zaudēs meiteni, dabūs, zaudēs. Sāpju un laimes karuselis.

Meitene bija atrisinājums.

Vai Mega bija atrisinājums? Patrika Galoveja vienīgais bērns viņa bija kā dzīvs simbols. Varbūt nevis atrisinājums, bet vēl viena saikne?

"Cik ilgi tu riņķosi, vai nenolaidlsies?"

"Ko tu teici?"

"Nolaidies uz zemes!"

Mega pielieca galvu, un Neits aptvēra, ka iedegusies gaisma un sācies starpbrīdis.

"Atvaino! Atslēdzos."

"Un kā vēl. Tu neapēdi ne pusi no savas popkorna porcijas." Viņa aiztaisīja turzu un atstāja to uz sēdekļa. "Iesim paelpot svaigu gaisu līdz nākamajai filmai."

Viņi gāja uz atvērtajām durvīm kopā ar daudziem citiem skatītājiem. Mākoņi debesīs bija atvērušies kaut kad pa vidu Kimas Novakas pārvērtībām, un lietus, kura tuvošanos Mega bija sajutusi, gāzās no debesīm gluži kā ar spaiņiem.

"Sāksies plūdi," Mega, saraukusi pieri, secināja cigarešu dūmos, ko izpūta salijušie un drosmīgie kino apmeklētāji, paglābušies zem lietussargiem. "Un, ja temperatūra kritīsies, ceļus klās nepatīkams ledus."

"Ja vēlies tūlīt braukt mājās, es tevi aizvedīšu. Man vēl jātiek atpakaļ, jāuzmana situācija pilsētā."

"Nē, es vēl palikšu uz otru filmu, redzēsim, kas būs. Tikpat labi var atkal sākt snigt."

"Man šis tas jāpārbauda. Tiksimies iekšā."

"Modrais policists vienmēr sardzē" Viņa redzēja, kā pārvēršas Neita sejas izteiksme, un pagrozīja acis. "Es nežēlojos, Bērk. Apžēliņ, es negrasos ne ņaudēt, ne uzmest lūpu, ja filma būs jānoskatās vienai. Arī mājās pratīšu tikt. Man pat nav nepieciešama tava klātbūtne šovakar izplānotajā izklaidē, gan jau tikšu galā. Man ir, kur smelties enerģiju. Es neciešu, ja tu skaties uz mani un redzi viņu."

Neits jau vēra muti, lai iebilstu, ka tā nav, taču Mega jau gāja prom. Īstenībā viņai bija taisnība. Juzdamies nelaimīgs, Neits mēģināja atvairīt smagumu, kas viņam uzgūlās.

Ar tādu nomāktu sirdi viņš pūlī ieraudzīja Pīteru, Hopu, Bingu, profesoru.

Starpbrīdi un vēl kādu laiciņu viņš pavadīja, saskaņojot pasākumus, kas veicami, ja sāksies plūdi.

Kad viņš pievienojās Megai, Greisa Kellija centās pārliecināt Džimiju Stjuartu pievērst vairāk uzmanības viņai, nevis cilvēkiem dzīvoklī, kuru viņš novēroja pa logu.

Neits saņēma Megas roku.

"Man ir tāda automātiska reakcija, piedod," viņš iečukstēja Megai ausī.

"Atslābinies, un viss būs kārtībā." Viņa pagrieza galvu un viegli noskūpstīja Neitu uz lūpām. "Koncentrē uzmanību uz filmu."

Viņš tā arī darīja vai vismaz centās. Bet tajā brīdī, kad Reimonds Bērs pieķēra Greisu Kelliju ložņājam pa viņa dzīvokli, zāles dziļumā atsprāga vaļā durvis.

Aiz Oto muguras atspīdēja gaisma, par ko lielākā daļa publikas sašuta un sauca, lai taču viņš taisot ciet tās sasodītās durvis. Galīgi samircis, Oto ātri ienāca un, ignorēdams protestus, devās Neita virzienā.

Neits jau bija kājās un steidzās viņam pretim.

"Nāc ārā, šef!"

Otro reizi tajā dienā Neits izgāja kreklā uz ielas, kur tagad valdīja īsts slapjdraņķis, lietus ar sniegu, kas ledaini stindzināja viņa miesu.

Viņš tūdaļ ieraudzīja nekustīgo ķermeni un, atmetis matus no pieres, lietū devās turp.

Vispirms viņam likās, ka tas ir Rokijs vai Buls, un viņam sirds sakāpa kaklā. Bet asinīs un ledainajā lietū guļošais suns bija vecāks par Megas mīluļiem, ar gaišākas krāsas spalvu.

Dzīvnieka krūtīs rēgojās nazis, ar kuru viņam bija pārgriezta rīkle.

Aiz muguras kāds iekliedzās.

"Lai viņi iet atpakaļ iekšā!" Neits pavēlēja Oto. "Kontrolē situāciju."

"Es pazīstu to suni, Neit. Tas ir Džo un Laras vecais suns. Jukona. Pilnīgi nekaitīgs. Nez vai zobi vairs bija mutē."

"Lai tie cilvēki iet iekšā rātsnamā! Tu vai Pīters atnesiet, ar ko viņu apsegt."

Pīters parādījās tūdaļ pēc tam, kad Oto iegāja iekšā.

"Džeikobs iedeva savu lietusmēteli. Ak dievs, šef, tā ir Jukona! Stīvena suns Jukona. Kā gan tā drīkst! Tā taču nedrīkst!"

"Vai tu pazīsti nazi? Apskati tā spalu, Pīter."

"Neesmu pārliecināts. Tik daudz asiņu… kas zina."

Bet Neits zināja. Iekšējā balss teica priekšā, ka tas ir mednieka duncis. Tam jābūt Binga pazudušajam medību nazim.

"Vedīsim suni uz klīniku. Palīdzi man viņu iecelt mašīnas bagāžniekā. Bet vispirms aizskrien pēc fotoaparāta, jāuzņem nozieguma vieta."

"Viņš ir miris."

"Jā, miris. Klīnikā viņu apskatīs, bet vispirms atzīmēsim notikuma vietu. Kad iecelsim viņu mašīnā, ej iekšā zālē un pasaki Džo un Larai, ka viņu suns ir pie manis. Un aizej pēc fotoaparāta."

Neits izslējās, ar acs kaktiņu uztverdams kustību. Viņš ieraudzīja Megu uz ietves ar viņa jaku rokā.

"Tu aizmirsi paņemt."

"Tev šeit nav jāstāv."

"Es jau redzēju, kas tam nabaga sunim izdarīts. Nabaga vecā Jukona. Lara raudās."

"Ej iekšā!"

"Es braukšu mājās. Braukšu pie saviem suņiem."

Neits satvēra viņu aiz rokas.

"Tu iesi iekšā zālē, un, kad es pabeigšu savu darbu, tu dosies uz "Paspārni"."

"Mēs nedzīvojam policejiskā režīmā, Bērk. Es varu iet, kur vēlos."

"Tu darīsi to, ko es tev likšu. Man precīzi jāzina, kur tu esi, un viena tu nestaigāsi piecas jūdzes ārpus pilsētas. Ceļi ir apledojuši, bīstamā stāvoklī, un tepat kaut kur ir kāds, kurš aukstasinīgi pārgriež sunim rīkli. Ātri iekšā, ja ne runāsim citādi."

"Es neatstāšu savus suņus ārā, kad…"

"Es parūpēšos par taviem suņiem. Ej iekšā, Mega! Ej iekšā, citādi es tevi aizvedīšu uz iecirkni un iemetīšu kamerā."

Neits gaidīja piecas sekundes, dzirdēdams tikai slapjā sniega čaboņu pret zemi. Mega apsviedās otrādi un ieskrēja iekšā.

Neits palika stāvam turpat lietū pie mirušā suņa, līdz atbrauca Pīters.

Izdarījis vairākus polaroīda uzņēmumus, Neits ielika fotogrāfijas jakas kabatā.

"Palīdzi iecelt suni, Pīter. Pēc tam izpildi manus norādījumus. Lai Oto aizved Megu uz "Paspārni", kur viņai jāpaliek līdz manai nākamajai pavēlei. Vai skaidrs?"

Pīters pamāja. Viņa ādamābols raustījās, bet viņš pamāja.

"Ak jā, Kens ir iekšā, šef. Es sēdēju zālē taisni aiz viņa. Vai raut viņu ārā?"

"Jā. Jā, sauc ārā. Viņš brauks kopā ar mani." Neits atglauda no lietus pilošos matus, ap kājām tinās plāna migliņa. "Es paļaujos uz tevi, Pīter, ka tu uzturēsi kārtību. Izklīdini pūli, lai viņi dodas prom, katrs savu ceļu. Iesaki doties mājās, liec saprast, ka mēs par visu parūpēsimies."

"Cilvēki gribēs zināt, kas… kas noticis."

"Mēs paši vēl nezinām, kas noticis, vai ne?" Neits atskatījās uz suni. "Lai viņi saglabā mieru. Tev padodas tikt galā ar ļaudīm. Ej tur un aprunājies ar savējiem. Un, Pīter, pievērs uzmanību, kuri tur ir. Jūs abi ar Oto sastādīsiet sarakstu ar tiem cilvēkiem, kuri atrodas rātsnamā."

Tā es uzzināšu, kura tur nav, Neits nodomāja.

Viņi iecēla suni mašīnā. Pīters iesteidzās rātsnamā, bet Neits noliecās pie labā pakaļējā riteņa. Turpat blakus bija nomests asiņainu cimdu pāris.

Neits atvēra durvis un paņēma pierādījumu maisiņu. Aiz valnīšiem satvēris cimdus, viņš tos ielika maisiņā un aiztaisīja to ciet.

Tiem jābūt Binga cimdiem, viņš sprieda. Tāpat kā nazim.

Tas pats nazis un cimdi, par ko pirms pāris stundām Bings ziņoja, ka viņam tie nozagti.

Divdesmit treša nodaļa

"Tas ir noticis ātri." Kens stāvēja un lūkojās uz suni. Viņš saberzēja ar plaukstām seju.

"Nāve iestājusies no brūces kaklā," Neits teica viņam priekšā.

"Jā. Jā. Jēziņ, cik slimam jābūt, lai to nodarītu sunim? Jūs sakāt, no ievainojuma krūtīs nav daudz asiņu. Viņš jau bija miris, kad nazi ietrieca krūtīs. Galvenais ir pārgriezt kakla vēnu, tas ir viss."

"Asinīm vajadzēja šļākties ārā."

"Jā. Žēlīgā debess…"

"Lietus aizskalojis daudz asiņu bet ne visas. Kad mēs viņu atradām, viņš vēl bija silts. Tātad viņš miris apmēram pirms stundas?"

"Neit!" Galvu grozīdams, Kens noņēma brilles un nospodrināja stiklus ar krekla apakšmalu. "Tas ir ārpus manas kompetences. Jūsu minējumi ir tikpat precīzi, ja ne labāki par manējiem. Jā, varētu būt aptuveni pirms stundas."

"Starpbrīdis ilga apmēram stundu. Suņa tur nebija, kad izgājām laukā filmu starplaikā. Tur bija pārāk daudz asiņu, lai slepkava būtu nogalinājis suni citur un pēc tam nomestu pie rātsnama. Vai pazīstat šo suni?"

"Protams. Vecā Jukona." Kena acīs iemirdzējās asaras, un viņš tās notrausa. "Protams."

"Vai suns izraisīja nekārtības? Rūca, koda?"

"Jukona? Jukonai tik vien zobu bija mutē, lai sakošļātu barību. Draudzīgs suns. Nekaitīgs. Varbūt tāpēc man tagad ir tik smagi to aptvert." Kens aizgriezās, cenzdamies savaldīties. "Makss… ar Maksu tas bija briesmīgi. Lai Dievs žēlīgs, viņš bija cilvēks. Bet šis suns… vecs un mīļš. Neaizsargāts."

"Apsēdieties, ja nepieciešams."

Neits palika stāvam un nenolaida acis no suņa. No asiņu saveltās spalvas vēl pilēja lietus.

"Atvainojiet, Neit! Jums noteikti liekas, ka ārstam vajadzētu būt izturīgākam." Kens ievilka elpu un izpūta to no plaušām. "Ko jūs vēlaties no manis?"

"Drīz atnāks Džo un Lara. Lai viņi pagaida, man te vēl šis tas jānokārto."

"Ko jūs darīsiet?"

"Savu darbu. Jūs viņus nomieriniet un palūdziet, lai pagaida, kamēr es beigšu."

Neits pacēla fotoaparātu un uzņēma vēl dažus attēlus. Pat nebūdams kriminālmeklētājs, Neits bieži bija piedalījies autopsijās, un viņš ātri konstatēja, ka dūriens izdarīts pāri suņa galvai no aizmugures. No kreisās uz labo pusi. Slepkava uzsēdās sunim virsū, pacēla viņa galvu un grieza.

Asinis izšļācās uz cimdiem, varbūt uz piedurknēm. Suns nokrita ar nazi krūtīs. Slepkava nometa cimdus un aizgāja.

Lietus aizsegā vardarbība neprasīja vairāk par dažām minūtēm, kamēr rātsnamā pārsimts cilvēku vai mazliet vairāk visu uzmanību bija pievērsuši Džimijam Stjuartam.

Riskanti, Neits sprieda, saglabādams pirkstu nospiedumu pēdas uz spala, bet darīts ar aprēķinu. Aukstasinīgu, nežēlīgu aprēķinu.

Uz asmens bija vienīgi asinis. Neits ielika nazi pierādījumu maisiņā. Paņēmis to un fotogrāfijas, viņš izgāja laukā parunāt ar Vaiziem.

Lietus bija pārvērties plānā, slapjā sniegā, kad Neits devās pie Binga. Viņš sameklēja Bingu lielajā garāžā blakus viņa baļķu mājai. Skanēja radio, un pats viņš ņēmās zem mašīnas motora pārsega.

Garāžā stāvēja vēl daži braucamrīki, un uz bloka bija novietots tāds kā mazs motors. Aprūsējusi, sarkana darbarīku kaste bija atstāta vaļā. Virs garas letes atradās dēlis ar piekarinātiem darbarīkiem un blakus tiem kalendārs ar gandrīz kailu blondīni varenām krūtīm.

Tālākajā stūrī uz koka galda stāvēja šujmašīna šujmašīna! Pie sienas bija pakārts Ziemeļamerikas aļņa galvas izbāzenis.

Garāžā smirdēja pēc alus, dūmiem un eļļas.

Bings pašķielēja uz Neitu, vienu aci pievēris no dūma, kas nāca no zobos iekostās cigaretes.

"Rītdien līs vēl vairāk, upe izkāps no krastiem un applūdinās Lūnesijas ielas. Vajadzēs smilšu maisus, man tie ir mašīnā."

Smilšu maisi, Neits domās atkārtoja, paskatoties uz šujmašīnu. Neitam bija grūti stādīties priekšā, kā Bings šuj smilšu maisus, bet vai tad pasaulē trūka pārsteigumu.

"Tu ātri aizgāji no kino."

"Man pietika. Līdz rītam vēl daudz darba. Kas tev tur ir?"

Neits paspēra soli uz priekšu un pacēla maisiņā ielikto nazi.

"Vai tas ir tavējais?"

Bings izņēma cigareti no mutes. Dūmi vairs neaizmigloja skatienu, un viņš redzēja gan nazi, gan asinis uz asmens un spala.

"Tā izskatās." Viņš nometa cigareti un nospieda ar papēdi uz netīrās betona grīdas. "Jā, tas ir manējais. Liekas, to kāds jau lietojis. Kur tu to atradi?"

"Tas bija iedurts Džo un Laras suņa krūtīs."

Bings atsprāga atpakaļ. Strauji, grīļīgi, it kā viņam būtu iesists pa pakrūti.

"Ko tu tur muldi?"

"Ar šo nazi sunim pārgriezta rīkle, pēc tam tas iedurts viņam krūtīs, tā ka tavs nazis ir rokā. Cikos tu aizgāji no rātsnama, Bing?"

"Noslepkavots suns? Kāds nodūris suni?" Pārsteigumu nomainīja atklāsme. "Tu domā, ka es esmu nogalinājis to suni?" Viņa dūre savilkās ap uzgriežņu atslēgu, kas viņam joprojām bija rokā. "Tu tā domā?"

"Pamēģini vien to izmantot pret mani, un es tevi arestēšu. Kam tev tāds pazemojums, Bing, tici man, es varu to izdarīt. Noliec atslēgu! Nekavējoties!"

Binga sejas izteiksme pauda briesmīgas dusmas, viss viņa ķermenis drebēja.

"Tu gan ātri iekaisti, vai ne, Bing?" Neits klusu noprasīja. "Ne velti esi izpelnījies šad tad pasēdēt aiz restēm. Tagad arī tu esi gatavs sašķaidīt man galvaskausu kā olu ar to uzgriežņu atslēgu. Nu uz priekšu, pamēģini!"

Bings meta atslēgu pāri garāžai, un tā izsita robu izdedžu bloka sienā. Viņš šņāca kā tvaika lokomotīve, seja bija pietvīkusi sarkana kā ķieģelis.

"Ej ratā! Skaidrs, ka man ir gadījies sadot dažiem pa purnu, bet es neesmu nekāds suņu slepkava. Ja tu mani apsūdzēsi, es tev gāzīšu arī bez atslēgas."

"Es tev tikai jautāju, kad tu aizgāji no kino."

"Es starpbrīdī izgāju laukā uzpīpēt. Tu pats mani redzēji. Tu tur runāji par gatavošanos iespējamiem plūdiem. Es braucu mājās. Sakrāvu tos sasodītos smilšu maisus." Viņš norādīja ar īkšķi uz mašīnas piekabi, kur jau bija salikts vismaz simts maisu. "Nolēmu pārbaudīt dzinēju. Es te atrodos, kopš atnācu no kino. Kāds aizgājis pie Džo un nodūris to suni, bet tas nebiju es. Man patika tas suns."

Neits izņēma maisiņu ar cimdiem.

"Vai tie ir tavējie?"

Skatoties uz cimdiem, Bings pielika plaukstas virspusi pie mutes. No vaigiem nodzisa sārtums, atdodot vietu kaļķa bālumam.

"Kas šeit vispār notiek?"

"Jā vai nē?"

"Jā, mani, es to nenoliedzu. Es taču teicu, ka man ir nozagts nazis un cimdi. Es tev ziņoju par to."

"Tikai šorīt. Ciniķis izteiktu pieņēmumu, ka tu slēp pēdas."

"Kāpēc lai es nogalinātu suni? Vecu muļķa suni?" Bings saberzēja seju un izvilka no paciņas krūšu kabatā citu cigareti. Viņam redzami drebēja rokas.

"Tev nav suņa, Bing?"

"Vai tāpēc es būtu kāds suņu nīdējs? Apžēliņ! Man bija suns. Viņš nomira pirms diviem gadiem jūnijā. Saslima ar vēzi." Bings nokāsējās un dziļi ievilka dūmu. "Aizgāja ar vēzi."

"Kad kāds nonāvē suni, jāsāk domāt, vai viņam nav problēmas ar suni vai suņa īpašniekiem."

"Man nebija nekas pret to suni. Ne pret Džo, Laru vai viņu koledžas zēnu. Prasi viņiem! Paprasi viņiem, vai mums bija problēmas. Bet kādam ir kaut kas pret mani, tas nu ir skaidrs, velns parāvis!"

"Vai tev ir nojausma, kāpēc tā?"

Bings nervozi paraustīja plecus.

"Es zinu tikai to, ka nenogalināju to suni."

"Nemaini dzīvesvietu, Bing. Ja tu kāda iemesla dēļ gatavojies izbraukt no pilsētas, paziņo man."

"Es necietīšu, ka cilvēki rāda uz mani ar pirkstu!"

"Nemaini dzīvesvietu," Neits atkārtoja un aizgāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis.

Mega gaidīdama kavēja laiku pie alus kausa. Viņa necieta gaidīšanu, un Neitam būs tas jānoklausās, kad viņš atgriezīsies. Viņš bija atļāvies Megai pavēlēt, it kā viņa būtu neaptēsta jauniesaucamā, bet viņš ģenerālis.

Viņa necieta pavēles, un arī par to viņam nāksies šo to noklausīties.

Mega bija gatava pierunāt viņam pilnas ausis, kad viņš at. griezīsies atpakaļ.

Pie velna, kur viņš ir?

Mega ārkārtīgi uztraucās par saviem suņiem, lai gan ar prātu apjēdza, ka suņiem nekas nekait, Neits turēs vārdu un parūpēsies par viņiem. Taču viņai pašai vajadzēja gādāt par saviem suņiem, nevis tupēt muļķīgā mājas arestā.

Viņa negribēja te sēdēt, bezpalīdzīgi uztraucoties, dzerot alu, spēlējot pokeru ar Oto, Kaulaino Džimu un profesoru, lai tikai vilktu laiku.

Viņa bija laimējusi divdesmit divus dolārus un vēl sīknaudu, bet viņa par to tikai nospļāvās.

Pie velna, kur viņš ir?

Un kas, pie velna, viņš tāds ir, ka atļaujas izrīkot Megu, draudēt viņai ar cietumsodu? Viņš to būtu izdarījis, Mega sprieda, izvelkot astoņus kreičus, nu viņa varēja cerēt uz apaļu summiņu.

Tas vīrietis lietū pie suņa nebija mīļais skumjo acu īpašnieks Neits. Tas Neits, kas stāvēja blakus nabaga beigtajai Jukonai, bija cits, kāds cits. Tāds viņš varēja būt Baltimorā, pirms apstākļi salauza viņa garu. Trāpīja tieši sirdī.

Arī par to viņa nospļāvās. Viņai ne par ko nebija nekādas daļas.

"Gādā divus dolārus," viņa paziņoja Džimam. "Paaugstinu likmes." Un viņa iemeta naudu krūzē.

Šarlīne bija iedevusi Džimam stundu brīvu un pati apkalpoja pie bāra. Daudz jau nebija darāms, Mega domāja, kamēr profesors jauca kārtis. Bez viņu galdiņa aizņemts bija tikai četrvietīgais svešajiem. Alpīnisti gaidīja laika maiņu. Pie cita galdiņa tupēja divi veči, Hanss Finkls un Dekss Trilbijs, nīkdami lietainajā vakarā pie alus un dambretes.

Un gaidīdami, kad dabūs dzirdēt kārtējās tenkas, Mega jau viņus pazina.

Ja upē celsies ūdens līmenis, apmeklētāju skaits palielināsies. Cilvēki ienāks uz brīdi sasildīties, apžāvēt drēbes, pasūtīt kafiju un atkal ies ārā pēc smilšu maisiem. Vēlāk viņi nāks un nāks. Slapji, noguruši un izsalkuši, bet nebūt nedomādami iet mājās un pārtraukt biedrisko pretošanos dabai.

Viņi pieprasīs kafiju un alkoholu, un jebkādu karstu ēdienu uz galda. Šarlīne gādās, lai viņi saņem, ko vēlas; viņa strādās līdz pēdējam apmeklētājam. Megai bija nācies piedzīvot šo uzlidojumu jau iepriekš.

Mega pasvieda divus dolārus, Džims dalīja kārtis.

"Divi pāri," Oto paziņoja. "Kungi un piecnieki."

"Taviem kungiem būs jāklanās manām dāmām." Viņa nolika divas dāmas un pievienoja trīs astoņniekus.

"Sasodīts!" Oto atlika tikai noskatīties, kā Mega savāc mazu, jauku banknošu kaudzīti ar visu sīknaudu. Tad viņš pacēla zodu un atgrūda krēslu, jo vestibilā ienāca Neits. "Šef?"

Mega apsviedās apkārt. Viņa bija sēdējusi pretim ārdurvīm, gatava lēkt kājās, tiklīdz viņš nāks iekšā. Taču viņš bija ielavījies no otras puses, Mega īgni secināja.

"Labprāt iedzertu kafiju, Šarlīne."

"Tā ir laba un karsta." Šarlīne pielēja pilnu lielu krūzi. "Vai nevēlies paēst arī ko labu un karstu."

"Nē, paldies!"

"Kur ir mani suņi?" Mega jautāja.

"Vestibilā. Oto, es ārā satiku Hopu un vēl dažus. Viņi kopīgi nosprieduši, ka upe noturēsies krastos, tomēr mums jāsaglabā modrība. Tagad tikai mazliet snieg. Sinoptiķi sola, ka mākoņi virzās uz rietumiem, tā ka mēs tiksim sveikā cauri."

Neits izdzēra pusi krūzes un pastiepa to Šarlīnei, lai papildina.

"Leikšora ir applūdusi. Mēs ar Pīteru salikām norādes par briesmām gan tur, gan Rankorvudas austrumu malā."

"Tās divas vietas rada problēmas, ja cilvēki par daudz čurā ceļmalā," Oto izmeta. "Mākoņi virzās uz rietumiem, un pilsētā sarežģījumu nebūs."

"Mēs saglabāsim modrību," Neits atkārtoja un devās uz kāpnēm.

"Vienu mirklīti. Šef!" Mega stāvēja ceļā ar suni sev katrā pusē. "Man tev kaut kas sakāms."

"Man jāiet dušā. Pateiksi vēlāk, kad es būšu pārģērbies, vai arī pagaidi."

Megas lūpas sakniebās, un viņa asi uzsauca Neitam pakaļ, kad viņš devās augšā pa kāpnēm ar kafiju rokā.

"Pagaidi, sasodīts!"

Viņa gāja Neitam līdzi aiz muguras, suņiem sekojot cieši blakus.

"Ko tu gan iedomājies?"

"Es domāju, ka esmu policijas šefs."

"Kaut tu būtu Visuma šefs, tu neuzdrīkstēsies man pavēlēt un draudēt!"

"Es uzdrīkstējos. Bet man tas nebūtu jādara, ja tu gluži vienkārši paklausītu."

"Paklausīt?" Mega iešāvās istabā viņam pakaļ. "Man nav tev jāklausa. Tu neesi mans priekšnieks vai tēvs. Tikai tas, ka esmu gulējusi ar tevi, nedod tev tiesības mani izrīkot."

Neits, norāvis izmirkušo jaku, uzsita pa policista nozīmi uz krekla.

"Dod gan." Viņš novilka kreklu un devās uz vannasistabu.

Viņš ir pavisam cits, Mega nosprieda. Tas cits, kurš slēpās aiz skumjo acu īpašnieka, tikai gaidot izdevīgu mirkli. Tas cits bija bargs un auksts. Bīstams.

Viņa dzirdēja, kā vannasistabā sāk šļākties ūdens. Abi suņi, ausis saslējuši, vēroja Megu un gaidīja, kas notiks.

"Gulēt!" viņa nočukstēja.

Mega iesoļoja vannasistabā. Neits sēdēja uz tualetes poda vāka, pūlēdamies novilkt slapjos zābakus.

"Tu piekomandē man Oto par tādu kā sargsuņi un atstāj mani gaidot gandrīz trīs stundas. Trīs stundas, kad man nav ne jausmas, kas notiek."

Neits paskatījās uz Megu, viņa seja bija stinga, acis kā ledus.

"Man bija jāstrādā, jādara kaut kas daudz svarīgāks par tevis informēšanu. Tev nepieciešamas jaunākās ziņas?" Viņš nometa zābakus un piecēlās, lai novilktu bikses. "Ieslēdz radio."

"Neizturies pret mani kā ņerkstīgu, neciešamu sievišķi."

Neits iegāja dušā un aizvilka viņai deguna priekšā aizkariņu.

Ak kungs, kā viņš ilgojās savaldīties. Neits sakrustoja rokas, nokāra galvu un ļāva karstajam ūdenim tecēt sev pāri. Viņš vērtēja, ka paies vismaz stunda vai divas, iekams sasils viņa nogurušie, nosalušie kauli. Trīs četras dienas kārtīga miega neitralizēs pārgurumu pēc staigāšanas pa ledus aukstu ūdeni, barikāžu celšanas, pēc tam, kad bija jānoskatās, kā pieaudzis vīrietis un sieviete raud par noslepkavoto suni.

Daļa viņa būtības ilgojās pēc klusuma, mierīgas tumsas, kurā ieslīgt, lai viss būtu pilnīgi vienalga. Bet cita daļa baidījās, ka tad viņš pārāk viegli ieslīdēs atpakaļ tajā tumsā.

Izdzirdējis, ka aizkars tiek atvilkts vaļā, viņš palika stāvam, rokas sakrustojis, galvu nolaidis lejup, acis aizvēris.

"Nestrīdies tagad ar mani, Mega. Tu zaudēsi."

"Man tev jāpasaka, Bērk, ka man nepatīk, ja mani vienkārši tāpat vien atgrūž. Ignorē kā sīku, kaitinošu vienību. Izrīko. Es neesmu pārliecināta, vai tu man patiki tāds, kāds izskatījies šovakar ārā pie rātsnama. Es nepazinu tavu seju, tavas acis. Mani tas sadusmo. Un…"

Viņa apvija rokas Neitam apkārt, piespiezdamās kailajam ķermenim tā, ka viņš izslējās taisns.

"Mani tas uzbudina."

"Nevajag." Viņš uzlika rokas uz Megas rokām un centās atraut viņu no sevis. "Nevajag."

Mega paskatījās lejup. Viņa atzinīgi pasmaidīja.

"Starp vārdiem un darbiem nav saskaņas."

"Es tev nodarīšu pāri, ja ņem vērā, kā es patlaban jūtos."

"Tu mani nenobiedēsi. Tu mani sadusmoji, izraisīji vēlēšanos strīdēties. Negaidot tas mani pamudināja uz ko citu. Nevairies no manis." Viņa pasniedzās augšup un noglauda Neita krūtis. "Strīdēsimies pēc tam."

"Man nav draudzīgs noskaņojums."

"Man ari ne. Neit, reizēm vajag pavisam ko citu. Vajag aizmirsties. Liec man aizmirsties, sadedzini mani," viņa murmināja. Uzlikusi rokas uz viņa gurniem, Mega tos saspieda.

Būs labāk, ja viņu atgrūdīšu, Neits bija par to pārliecināts. Tomēr notika gluži pretēji viņš pierāva Megas silto, mitro augumu sev klāt, sameklēja viņas muti un skūpstīja to.

Viņa apķērās Neitam apkārt un iecirtās ar pirkstiem viņam plecos. Iecirtās ar nagiem. Megas radītais karstums sasniedza viņa kaulus, izstrāvoja tiem cauri, aizdzina nogurumu, aukstās dusmas.

Viņas rokas atkal glāstīja un glāstīja, galva atmetās atpakaļ, ļaujot viņam izbaudīt mitro kaklu, plecus, visu silto miesu.

Megas izdvestā skaņa, kas notrīsēja pie viņa lūpām, bija erotiska triumfa sauciens.

"Nāc!" Viņa paņēma ziepes. "Nomazgāsim tevi. Man patīk sajust vīrieša pēcpusi. īpaši tādu slapju un slidenu."

Viņas balss skanēja kā sirēnai. Neits ļāvās, lai Megas rokas vada viņu, ļāva, lai viņai liekas, ka viņa vada. Tad viņš atgrūda Megu pret dušas kabīnes sienu, un viņas miegainais skatiens pauda izbrīnu.

Viņa sāka smaidīt, un Neits piespieda lūpas pie viņas mutes.

Mega vārgi nodomāja, ka viņai bijusi taisnība. Viņš bija cits, kāds cits, tāds, kurš aukstasinīgi uzņēmās vadību. Tāds, kurš atņēma viņai izvēles iespēju, lika viņai padoties.

Skūpstot Megu, Neits izņēma ziepes viņai no rokas un pārslidināja tās pāri viņas krūtīm lēni, aicinoši, tā ka viņai dega krūšu gali. Viņa drebēja un novaidējās.

Trīsas vēdera lejasdaļā teica priekšā, ko viņa vēlas. Ka viņ^ grib Neitu. Ilgojas pēc viņa. Glāstīdama ar lūpām viņa kaklu, Mega murmināja:

"Man ir labi ar tevi. Labi. Nāc pie manis. Nāc pie manis tūlīt."

"Tu kliegsi pirmā."

Mega iesmējās un diezgan stipri viņam iekoda.

"Nu nē!"

"Jā." Neits pacēla viņas rokas virs galvas, ar vienu tvērienu sažņaugdams tās kopā. "Kliegsi gan."

Neits noslidināja ziepes viņai starp kājām, viegli pieskaroties, un vēroja, kā viņas augums nodreb no orgasma.

"Neit…"

"Es tevi brīdināju."

Kaut kas līdzīgs panikai, apvienotai ar asu baudas sajūtu, pārņēma viņu, kad Neita pirksti pieskārās viņai. Mega locījās, meklēja, kā atbrīvoties, tomēr tiekdamās pēc šīs baudas. Taču viņš dzina Megu pāri punktam, kuru viņa spēja izturēt. Mega elsoja, gandrīz neprātīgi lūdzās viņu, bet karstais ūdens tecēja pāri drebošajai miesai, tvaiks aizmigloja redzi.

Kad izzuda saikne starp saprātu un vājprātu, Neita lūpas apslāpēja viņas kliedzienu.

"Saki manu vārdu." Neitam tas bija jādzird, jāzina, kurš ir noteicējs. "Saki manu vārdu," viņš pavēlēja, saņēma Megu aiz gurniem un iegrima viņā.

"Neit…"

"Vēl! Saki vēl!" Viņš asi elpoja Megai pie kakla. "Skaties uz mani un saki manu vārdu."

"Neit!" Viņa satvēra plaukstā Neita matus un iecirta pirkstus viņa plecos. Viņa ieskatījās Neitam sejā, acīs. Ieraudzīja viņā sevi. "Neit…"

Viņi saplūda kopā, līdz abi saļima bezspēkā, un Megas galva noslīga Neitam uz pleca.

Viņam bija jāatspiežas ar roku pret sienu, lai atvilktu elpu un atjēgtos. Viņš taustījās ar roku pēc krāna, lai nogrieztu dušā ūdeni.

"Man jāpasēž," Mega nomurmināja. "Man tiešām jāapsēžas."

"Pagaidi." Drošības pēc Neits pacēla viņu, gandrīz pārlikdams sev pār plecu, un iznesa no dušas, paķerdams līdzi pāris dvieļu, kaut arī droši vien karstums, ko abi izstaroja, ātri vien nožāvētu mitro ādu.

Kad Neits ienesa Megu guļamistabā, suņi piecēlās kājās.

"Labāk pasaki saviem puišiem, ka viss ir kārtībā."

"Ko tu teici?"

"Suņi, Mega. Nomierini suņus, citādi viņi domās, ka esmu tevi novedis līdz bezsamaņai."

"Rokij, Bul, miers!" Mega burtiski atkrita no Neita rokām gultā. "Man galva dūc."

"Noslaukies!" Neits nometa vienu dvieli viņai uz vēdera. "Atnesīšu tev kreklu."

Mega pat nepūlējās noslaucīties, tikai gulēja, izbaudot atbrīvoto bezsvara sajūtu.

"Tu izskatījies noguris, kad ienāci. Noguris un īgns, uzcēlis ledus sienu sev apkārt. Tev bija tāds pats skatiens kā pie rātsnama. Ir jau gadījies reizēm uztvert tādu sejas izteiksmi. īstu policista sejas izteiksmi."

Neits neko neteica, tikai uzvilka mājas bikses un padeva Megai flaneļa kreklu.

"Tieši tas mani uzbudināja. Cik dīvaini!"

"Ceļš uz tavām mājām ir slidens. Tev jāpaliek tepat."

Mega brīdi gaidīja, ļaujot domām nogulsnēties.

"Tu mani atvairīji. Pirms tam. Tad, kad mēs bijām ārā, pie rātsnama." Viņai atkal acu priekšā parādījās Jukonas pārgrieztā rīkle, krūtīs iedurtais nazis. "Tu mani atgrūdi, izrīkoji, zināmā mērā mutiski iebiedēji. Man tas nepatika."

Neits atkal neko neatbildēja, tikai sāka susināt matus ar dvieli.

"Tu negrasies atvainoties."

"Nē."

Mega paslējās augšā, lai uzvilktu Neita kreklu.

"Es atceros to suni, kad viņš vēl bija kucēns." Viņai gandrīz aizlūza balss, tāpēc viņa saknieba lūpas un savaldījās. "Man bija tiesības satraukties."

"Es neapgalvoju, ka nebija." Neits piegāja pie loga. Sniegs bija pārvērties blāvā miglā. Varbūt izrādīsies, ka sinoptiķiem taisnība.

"Un man bija tiesības uztraukties par saviem suņiem, Neit. Tiesības pašai par viņiem parūpēties."

"Te es tev nepiekrītu." Neits atkāpās no loga, bet atstāja aizkarus vaļā. "Uztraukties ir normāli, taču ne jau bez iemesla."

"Viņiem nekas nekaitēja, bet ja nu iznāktu citādi?"

"Nē. Tas, kurš to izdarīja, izvēlējās vientuļu, vecu suni. Tavējie ir jauni un stipri, ar kārtīgiem, veselīgiem žokļiem. Viņi ir burtiski nešķirami."

"Nesaprotu…"

"Vispirms padomā un tad reaģē." Neita balsī izlauzās nepacietība, kad viņš nometa dvieli. "Pieņemsim, kāds gribētu viņiem uzbrukt. Kāds pat ja suņi viņu pazītu un pielaistu tuvu mēģinātu pieskarties vienam. Viņam pat izdotos likt lietā nazi. Otrs ārprātīgā niknumā būtu viņam virsū un saplosītu viņu gabalos. Visi, kas vien viņus pazīst, par to ir informēti."

Mega pievilka ceļus pie krūtīm, piespieda seju klāt un sāka raudāt. Nepaceļot galvu, viņa māja, lai Neits nenāk, jo dzirdēja viņu tuvojamies.

"Nevajag. Nē. Pagaidi. Man neiziet no prāta tas skats. Vieglāk ir dusmoties uz tevi vai dusmas pārvērst seksā. Es ienīdu to nīkšanu un gaidīšanu. Baidījos par tevi. Baidījos, ka ar tevi var notikt kas nelāgs. Un tas mani sadusmoja."

Mega pacēla galvu. Caur asaru miglu viņa saskatīja Neita seju viņš atkal bija noslēdzies.

"Man tev vēl kas sakāms."

"Lūdzu."

"Man… man jāpadomā, kā to pateikt, lai neizklausītos muļķīgi." Viņa ar plaukstām nosusināja asaras uz vaigiem. "Pat dusmojoties, baidoties un vēloties tev gāzt par to, ka jūtos gan tā, gan tā, es… es apbrīnoju to, ko tu dari. Kā tu to dari. Kāds tu esi darbā. Apbrīnoju spēku, ko no tevis tas prasa."

Viņš apsēdās. Nevis blakus, nevis gultā, bet uz krēsla, lai starp viņiem būtu distance.

"Neviens man mīļais cilvēks neviens ārpus darba neko tamlīdzīgu man nav teicis."

"Tad tev mīļie cilvēki nav bijuši īstie." Mega piecēlās un aizgāja uz vannasistabu izšņaukt degunu. Ienākusi atpakaļ, viņa atbalstījās pret durvju rokturi un vēroja Neitu.

"Tu devies palīgā maniem suņiem. Ar visiem daudzajiem pienākumiem tu atradi laiku man atvest suņus. Tu varēji aizsūtīt citu vai atmest ar roku. Ceļi applūduši, suņiem bija jāpagaida. Bet tu rīkojies citādi. Man ir draugi, kuri man tāpat palīdzētu un es viņiem. Taču nav neviena vīrieša, ar kuru esmu bijusi kopā, esmu gulējusi, bet kurš būtu to izdarījis."

Neita lūpās pavīdēja smaida atblāzma.

"Nu tad tu neesi gulējusi ar īstajiem vīriešiem."

"Droši vien." Mega noliecās un pacēla kreklu, kuru Neits bija nometis, kad viņi ienāca. Viņa uzmanīgi atāķēja nozīmi un sniedza to viņam.

"Tev piestāv. Izskatās seksīgi."

Neits satvēra viņas roku, pirms viņa paspēja atkāpties. Turēdams viņas roku, Neits piecēlās.

"Tu man esi ārkārtīgi nepieciešama. Vairāk nekā jebkurš cilvēks pasaulē, varbūt vairāk, nekā tas vajadzīgs tev."

"Gan jau mēs to noskaidrosim."

"Tu nebūtu mani apbrīnojusi pirms gada. Pirms pusgada. Tev arī jāzina, ka gadās dienas, kad man sagādā grūtības pat izkāpšana no gultas."

"Kāpēc tad tu celies?"

Viņš atpleta otru plaukstu un paskatījās uz policista nozīmi.

"Droši vien man ir liela nepieciešamība arī pēc tā. Nav jau nekāds varoņdarbs."

"Nu tu kļūdies." Mega bija pazaudējusi sirdi. Vienā mirklī tā bija izslīdējusi un nokritusi viņam pie kājām. "Tas ir varoņdarbs paveikt vairāk, nekā gribi, nekā spēj. Reizēm tas ir pat tad, kad dari to, ko citi nedarītu."

Mega piegāja viņam klāt un saņēma viņa seju rokās.

"Tas nav tas pats, kas izlēkt no lidmašīnas uz šļūdoņa desmitu tūkstošu pēdu augstumā, tāpēc ka nekā cita nav ko darīt. Vis\ļļ grūtāk ir izkāpt rītos no gultas, kad to nemaz nespēj." \t

Neitu pārņēma saviļņojums, un viņš pieglauda vaigu pie 1 Megas matiem. ļ

"Es tevi tik ļoti mīlu, Mega."

Viņš noskūpstīja Megu un atliecās.

"Man jāiet. Jāpārbauda, kas notiek uz upes, vai patrulēšanas laikā nav kas atgadījies."

"Vai civilpersona ar suņiem drīkst tev braukt līdzi?"

"Jā." Viņš izvilka roku caur mitrajiem matiem. "Vispirms izžāvē matus."

"Vai pastāstīsi, ko atklāji par Jukonu?"

"Pastāstīšu."

Divdesmitceturta nodaļa

Rīta agrumā Neits atgriezās nozieguma vietā. Līņāja smalks lietutiņš. Desmit soļus no rātsnama durvīm, Neits domāja, skaidri saskatāmā vietā ikvienam, kurš iegāja rātsnamā vai iznāca no tā. Katram garāmgājējam, garāmbraucējam.

Noziegums bija izdarīts klajā laukā.

Neits iesoļoja iekšā cauri vestibilam. Viņš bija pavēlējis, lai neko neaiztiek. Saliekamie krēsli, lielais ekrāns stāvēja kur stāvējuši. Neits atsauca atmiņā, kā iepriekšējā vakarā viss bija tieši noticis.

Viņš bija mazliet nokavējies un iegāja tajā brīdī, kad dzisa gaisma. Aiz ieraduma nopētījis pūli, viņš bija meklējis, kur sēž Mega.

Roza un Deivids sēdēja pēdējā rindā. Tas bija viņas pirmais brīvais vakars kopš bērna piedzimšanas. Viņi bija sadevušies rokās. Neits atcerējās abus starpbrīdī Roza zvanīja pa telefonu, droši vien jautāja mātei, kā klājas mazajiem mājās.

Bings sēdēja netālu no beigām. Neits ignorēja blašķi, kuru viņš turēja starp ceļgaliem. Deba un Harijs, profesors. Bariņš vidusskolēnu, visa Rigsu ģimene, kas dzīvoja baļķu būdā ārpus pilsētas aiz Rankorvudas.

Pēc Neita vērtējuma, puse pilsētas iedzīvotāju bija ieradušies noskatīties filmas tātad puse nebija. Daži aizgāja starpbrīdī. Jebkurš varēja nemanīts izslīdēt ārā un ienākt atpakaļ.

Tumsā, kamēr pārējo uzmanība bija pievērsta ekrānam.

Viņš patlaban devās atpakaļ uz vestibilu, kad izdzirdēja atraujam vaļā ārdurvis. Ienāca Hopa un atmeta kapuci.

"Redzēju tavu mašīnu ārpusē. Esmu neizpratnē, Igneisij. Neprotu salikt kopā divi plus divi."

Viņa pacēla rokas un ļāva tām noslīgt.

"Es dodos pie Laras. Man nav ne jausmas, ko domāt. Tas ir kaut kāds vājprāts. Ļauns vājprāts."

"Es paliktu pie apzīmējuma ļauns."

"Bet neteiktu, ka vājprāts? Vai nevainīga suņa noduršana pie rātsnama nav ārprātīgā roku darbs?"

"Tas atkarīgs no iemesla, kāpēc tas izdarīts."

Viņai pavērās mute.

"Kāds tur iemesls! Daži izteikušies, ka mums esot radusies kaut kāda vidusskolēnu kulta biedrība vai kas tamlīdzīgs. Es tam ne mirkli neticēšu."

"Tas nav izdarīts kā rituāls."

"Citiem savukārt liekas, ka ārpus pilsētas ir apmeties kāds ķertais. Varbūt cilvēki mierina sevi ar tādu domu, jo neviens no mums nevar būt spējīgs uz tik briesmīgu noziegumu, bet es šaubos, vai man kļūst vieglāk, apzinoties, ka apkārtnē klimst jucis cilvēks."

Hopa vērīgi nopētīja Neitu.

"Tu tātad gan tā nedomā."

"Nē, nedomāju."

"Vai pateiksi, kas tad tev prātā?"

"Manuprāt, kad nogalina suni pilsētas vidū pie ēkas, kurā sēž krietna daļa tās iedzīvotāju, ir jābūt nopietnam iemeslam."

"Kādam, piemēram?"

"Es meklēju šo iemeslu."

Viņš brauca gar upi, pēc tam uz iecirkni. Diena bija nomācoši pelēka, ūdenī peldēja drūmi ledus gabali.

Megas lidmašīna bija prom, skaidrs apliecinājums tam, ka viņš nevar Megu iesprostot drošībā, sev tuvumā. Bings ar diviem palīgiem lāpīja ielu. Garāmbraucošo Neitu viņš sveicināja tikai ar ilgu skatienu.

Iecirknī Pīča mudināja Džo un Laru iedzert kafiju. Pītera sejas izteiksme klaji pauda, ka viņš tik tikko spēj valdīt asaras.

Lara ar aiztūkušām, koši sarkanām acīm metās pretim Neitam, līdzko viņš spēra soli pāri slieksnim.

"Es gribu zināt, ko jūs darāt Jukonas labā? Kad atradīsiet nelieti, kurš noslepkavojis manu suni?"

"Nu, nu, Lara…"

"Nekādi nu, nu!" viņa atcirta, apsviedusies pret vīru. "Es gribu zināt!"

"Nāciet, lūdzu, manā kabinetā. Pīča, liec brīdi pagaidīt nākamajam, kurš ieradīsies, pasauc vienīgi, ja ir kas neatliekams."

"Sapratu, šef. Lara, man ārkārtīgi žēl." Pīča satvēra Laras roku savējā.

Lara tikai strupi pamāja un, zodu gaisā izslējusi, devās Neita kabinetā.

"Stāstiet, kas jums zināms."

"Lara, apsēdieties!"

"Es ne…"

"Apsēdieties!" Neits runāja klusi, taču viņa autoritatīvais tonis lika Larai paklausīt.

"Pilsēta nobalsoja, ka mums vajadzīgs savs iecirknis. Nobalsoja par to, lai jūs atsauktu šurp un mēs maksātu nodokļus jums algai. Es gribu zināt, ko jūs darāt. Kāpēc šobrīd neesat uz pēdām tam nelietim?"

"Es daru visu, kas manos spēkos, Lara," Neits turpināja tikpat mierīgi, pirms viņa paspēja ierunāties. "Nekādā ziņā neuztveriet to tā, ka es nepievēršu šim notikumam pietiekamu uzmanību. Tāpat arī pārējie mani darbinieki. Es izmeklēju šo gadījumu un atrisināšu to līdz galam."

"Jums ir duncis. Tas pats duncis…" Larai aizlūza balss, zods nodrebēja, viņa ievilka elpu un iztaisnoja plecus. "Jums jāsameklē tā dunča īpašnieks."

"Varu pateikt to, ka vakar no rīta tika iesniegts ziņojums par pazudušo nazi un vēl citiem priekšmetiem. Es runāju ar naža īpašnieku un dabūšu liecības no vakardienas kino apmeklētājiem. Varam sākt ar jums."

"Jums liekas, ka Jukonu ir nodūris kāds no mums?"

"Nē, tā es nedomāju. Apsēdieties, Lara," Neits atkārtoja, kad viņa pielēca kājās. "Jūs abi bijāt kino. Tad nu noskaidrosim, ko jūs redzējāt, ko dzirdējāt."

Viņa apsēdās šoreiz lēni.

"Mēs viņu atstājām ārā." Asaras saskrēja Larai acis. "Jukonai aiz vecuma neturēja urīnpūslis, tāpēc mēs viņu atstājām ārpusē. Tikai uz pāris stundām. Ja mēs viņu būtu atstājuši suņu būdā…"

"Nez vai notiktu citādi. Tā pati persona varēja ielauzties jūsu mājās, izvest viņu no turienes. Cik dzirdēju, suns pie jums nodzīvojis gandrīz četrpadsmit laimīgus gadus. Jums nav sevi jāvaino. Kad jūs izgājāt no mājas?"

Lara nolieca galvu, skatījās uz rokām, un asaras krita lejup.

"Tūlīt pēc sešiem," teica Džo un sāka glaudīt sievas plecu.

"Vai taisnā ceļā devāties uz rātsnamu?"

"Jā. Bijām tur ap pusseptiņiem. Agri, bet mums patīk sēdēt tuvu priekšā. Nometām jakas uz krēsliem. Trešajā, ceturtajā rindā… pa kreisi. Mazliet papļāpājām."

Neits turpināja iztaujāšanu. Ar ko viņi runājuši, kurš sēdējis tuvumā.

"Vai kāds kaut reizi sūdzējās par suni?"

"Nē." Džo nopūtās. "Nu, pāris reižu, kad Jukona vēl bija kucēns. Mēdza apriet kaut vējā plīvojošu lapu. Reiz tika laukā un nograuza Tima Tripa zābakus, kas bija atstāti zem lieveņa sētas pusē. Bet tas notika tik sen, un Timu pat uzjautrināja, kā mans kucēns ticis galā ar zābakiem, kas lielāki par viņu pašu. Paaugusies lielāka, Jukona nomierinājās."

"Un jūs abi? Vai jums pēdējā laikā nav iznācis ar kādu sastrīdēties?"

"Es saķildojos ar Kaulaino Džimiju par Iditarodu. Aizgāja augstos toņos. Bet tā jau mēdz gadīties. Ļaudis aizraujas, katram ir savi mīluļi, par kuriem jūsmot. Man nācās izsaukt uz skolu Džiniju Menu, jo viņas dēls pāris reižu apzagās." Lara meklēja salveti. "Viņai tas nepatika."

"Cik gadu zēnam?"

"Astoņi." Lara ātri samirkšķināja acis. "Ak kungs, Džošua to nevarēja nodarīt Jukonai. Viņš ir labs puika nav īpaši centīgs, bet viņš nedurtu sunim tikai aiz dusmām pret mani. Un Džinija un Dons, viņi ir labi cilvēki. Viņi nevarēja…"

"Skaidrs. Ja atceraties vēl ko, ziņojiet man."

"Es… man jāatvainojas par to, ka pirmīt metos jums virsū ar pārmetumiem."

"Par to nu neraizējieties, Lara."

"Nē, es nerīkojos pareizi. Jūs… jūs izglābāt mana dēla dzīvību."

"Gluži tā gan nebija."

"Jūs palīdzējāt glābt, un tas man ir tas pats. Man nevajadzēja šeit tā ielauzties. Džo centās mani nomierināt, bet es nerimos. Es ļoti mīlēju savu suni."

Kad viņi bija aizgājuši, Neits noņēma no dēļa pārsegu. Viņš patlaban sprauda klāt iepriekšējā vakarā uzņemtās fotogrāfijas, un tajā brīdī ienāca Pīters.

"Vai viss kārtībā, šef?" "Jā."

"Es īsti nespēju tikt galā ar misis Vaizu. Es ļoti pārdzīvoju. Mēs ar Stīvenu draudzējāmies un… es visus šos gadus esmu bijis kopā ar Jukonu. Manam tētim ir pajūgu suņi, viņi ir lieliski. Bet ne tādi kā Jukona, kad bija kucēns. Pat tad, kad Stīvens aizgāja mācīties koledžā, es reizēm gāju apraudzīt Jukonu. Laikam tāpēc vakar tik ļoti pārdzīvoju."

"Tu varēji man to pateikt."

"Es… es jutos drausmīgi nomākts. Šef? Vai šis dēlis būs domāts tikai neatklātajām lietām? Vai piespraust citu lietu kopijas?" "Nē."

"Bet… Vai Jukona tur ir?"

"Jā, ir."

"Vai vakardienas notikums varētu but saistīts ar pārējiem? Esmu tik apjucis, ka nespēju neko apjēgt."

"Tad nomierinies un sakārto domas."

Pīters pienāca tuvāk.

"Vai ir kāda ideja?"

"Šobrīd man nav personas, kam būtu skaidrs motīvs nogalināt suni." Neits apgāja apkārt galdam, atslēdza atvilktni un izņēma maisiņus ar nazi un cimdiem. "Tie pieder Bingam. Viņš vakar no rīta ziņoja par to nozušanu."

"Bingam?" Pīteram iepletās acis. "Bingam?"

"Viņam ir ļoti nesavaldīgs raksturs. Viņš ir bijis aizturēts par uzbrukumiem. Par agresīvu uzvedību."

"Jā, bet… mīļo stundiņ!"

"Mēs varam jautājumu apskatīt no vairākām pusēm. Bings kaut kad strīdējies ar Džo. Vai arī Džo un Lara izdarījuši ko tādu, kas viņu saniknojis. Viņš tikmēr dusmojas, kamēr nolemj viņus pārmācīt. No rīta viņš paziņo, ka viņam nozudis nazis un cimdi, tad vakar pārtraukuma laikā izlavās no zāles, zinot, ka Vaizi paliek iekšā. Viņš atved suni, nogalina, atstāj nazi un cimdus, jo uzskata, ka slēpis pēdas, uzrādot lietiskos pierādījumus. Tad iet mājās un strādā garāžā."

"Ja viņš dusmojas uz misteru un misis Vaiziem, kāpēc itin vienkārši nesadeva Džo pa kaklu?"

"Prātīga doma. Ja skatāmies uz šo jautājumu no citas puses, kāds gribējis Bingam ieriebt. Viņš daudzus aizvainojis, tātad pastāv tāda iespējamība."

Neits atspiedās pret rakstāmgaldu, viņa skatiens bija kā piekalts pie dēļa.

"Bingam tiek nozagts duncis un cimdi. Ar viņa dunci nogalina suni un atstāj tur, kur tas labi visiem redzams. Arī cimdi tiek turpat nomesti. Vai arī…"

Viņš piegāja pie letes un sāka gatavot kafiju.

"Mums jāmeklē saistība starp Galoveja slepkavību, Maksa nāvi un suņa noduršanu."

"Es to nespēju saskatīt."

"Slepkava mums atstājis vienu pavedienu. Šifrētu vai acīm redzamu, tas atkarīgs, no kuras puses skatās. Sunim bija pārgriezta rīkle. Tā viņš bija pagalam. Taču slepkava nenometa nazi malā. Viņš turpināja vēl brīdi rīkoties. Viņam bija jāapgriež suns otrādi. Jāiedur nazis sunim krūtīs. Kāpēc?"

"Tāpēc, ka tas slepkava ir nenormāls un ļauns, un…"

"Pagaidi, Pīter, paskaties uz dēli. Paskaties uz Galoveju. Un paskaties uz suni."

Pīteram bija jāsaņemas, lai skatītos uz šaušalīgajām fotogrāfijām, Neits to redzēja. Viņš nopūtās, it kā būtu aizturējis elpu.

"Ierocis ir krūtīs. Abiem krūtīs iedurts ierocis."

"Tā varētu būt sagadīšanās, bet tikpat labi slepkava mums ar to kaut ko saka. Tagad turpināsim. Kur ir saistība starp Galoveju, Maksu un Vaiziem?"

"Nezinu. Stīvens un viņa vecāki pārcēlās šeit uz dzīvi, kad man bija apmēram divpadsmit gadu. Galovejs jau bija pazudis. Bet viņi pazina misteru Hobeikeru. Misters Vaizs ilgi lika "Lūnesijā" reklāmu par datoru tehnisko apkalpošanu. Misis Vaiza un misis Hobeikere strādāja skolā, viņām bija stundas dažos mācību priekšmetos. Vingrošana un mājturība."

"Viņus saista vēl kas. Sešpadsmit gadus tika uzskatīts, ka Galovejs ir aizlaidies. Nu vairs ne. Kāpēc?"

"Nu, tāpēc, ka viņu atrada… Stīvens. Tieši Stīvens viņu atrada."

"Slepkava tika sveikā cauri, pirms sešpadsmit gadiem izdarījis noziegumu, un nu negaidot viens muļķa puika no koledžas un viņa muļķa draugi visu sabojā." Neits klausījās, kā kafija pakšķēdama pil stikla kannā. "īsta cūcība. Ja viņi nebūtu kāpuši tur augšā tajā laikā, tajā vietā -, nekas neatklātos. Nāktu kāda lavīna, kuru būtu izraisījusi daba vai kura rastos pēc štata rīkojuma attīrīt kalnu, un ala būtu atkal aprakta. Uz daudziem gadiem. Ja veiktos uz mūžu."

Viņš piecēlās no galda malas, kafija gandrīz jau bija gatava.

"Tagad neatlika nekas cits kā atkal nogalināt. Nošaut Maksu vai likt viņam nošauties. Gan jau izspruks sveikā cauri. Slepkava tam tic. Viņam jātic, bet nu Lūnesijā darbojas policija. Ne tikai štata, bet arī vietējā pilsētas policija tepat degungalā. Ko iesākt?"

"Es… es nespēju izsekot."

"Viņam jānovērš uzmanība. Ar vandalismu, sīkām zādzībām. Ar sīkumiem, kas aizņem policistu laiku, lai viņiem nenāk prātā noņemties ar ko svarīgāku. Viņš atriebjas muļķa koledžas puikam, un vienlaikus policistiem ir ko noņemties. Divi zaķi ar vienu šāvienu. Bet ļoti gribas mazliet izlekt un parādīt visiem pigu. Tāpēc viņš it kā atdarina pirmo slepkavību, ietriecot sunim dunci krūtīs."

Neits ielēja abiem kafiju.

"Ja viņš ir tik pašpārliecināts un iedomīgs, viņš izmanto pats savu nazi un cimdus. Tas izskatās pēc Binga Karlovska. Vai arī viņš ir gudrs un pašpārliecināts un norāda ar pirkstu citā virzienā. Ja tā, tad kāpēc uz Bingu? Kāda ir saistība ar viņu?"

"Zvēru, ka nezinu. Cenšos aptvert, kā tas viss noticis. Tikpat labi tam nav nekāda saistība. Bings ir kašķīgs. Viņš ar savu klātbūtni kaitina cilvēkus. Vai arī viņu apzagt bija vieglāk nekā citu."

"Nu nē! Šoreiz gan ne. Mums jāizpēta, kur Bings atradies tieši kur viņš bijis astoņdesmit astotā gada februārī."

"Kā?"

Neits iedzēra kafiju.

"Vispirms es pats viņam to pajautāšu. Tagad man nepieciešamas liecības no visiem, kas apmeklēja kino, un no tiem, kuri tur nebija. Tas prasīs laiku. Pasaki Pīčai, lai sagatavo sarakstu ar pilsētas iedzīvotājiem un trim ārpilsētas daļām. Katrs ņemsim pa vienai."

"Tūlīt viņai pateikšu."

"Pīter?" Neits apstādināja viņu pie durvīm. "Vai tev vakarvakar nebija jādežurē?"

"Jā, bet Oto teica, ka viņam nevelkot uz kino, tāpēc mēs apmainījāmies. Tas taču nekas, vai ne?"

"Protams." Neits atkal iedzēra kafiju. "Ir jau labi. Ej, lai Pīča ķeras pie saraksta."

Neits piegāja pie dēļa un novilka līnijas no Džo un Laras Vaiziem uz Maksu un Bingu.

"Neit?" Pīča pabāza galvu pa durvīm. "Vai tagad drīkstu ziņot?"

"Jā, kas noticis?"

"Ienāca izsaukumi par šaudīšanos un lāci. Ziņoja tie paši, kas bija redzējuši zābaku pāri, kuru noturēja par mironi. Es abus izsaukumus nodevu Oto, jo viņš jau tāpat dežurē. Bet šaudījies, kā izrādījās, bija Deksa Trilbija vāģis, tas ir vēl vecāks par mani, un tam izpūtējs ir pagalam."

"Un lācis ko tas? Vai tā bija vāvere kokā?"

"Nē, lācis ir lācis. Tie svešie idioti salikuši kaudzi ar barotavām ap meža būdu, lai pievilinātu putnus. Nu, kurš lācis atteiksies no svaigas putnu barības? Oto aizbrauca turp un lika noņemt barotavas. Viņš jau dusmojas, ka jābrauc turp divas reizes dienā. Tātad, ja parādīsies kas jauns, ziņošu tev vai Pīteram."

"Sarunāts."

"Nupat ienāca Kerija Hobeikere, vēlas tevi satikt. Mums jānodod viņai informācija policijai atvēlētajai slejai."

"Labi. Tad jau "Lūnesija" atkal iznāks."

"Tā izskatās. Viņa ari vēlas oficiālu paziņojumu par to, kas vakardien notika. Vai man to sagatavot?"

"Nē." Neits uzmeta dēlim pārsegu. "Sauciet viņu iekšā."

Kerija izskatījās labāk nekā iepriekšējā reizē, kad viņi satikās. Mierīgāka, zem acīm nebija dziļo loku.

"Paldies, ka pieņēmāt mani."

"Kā jums klājas?" Neits jautāja, aizverot durvis.

"Kaut kā jau kūļos, maļos. Labi, ka ir bērni es viņiem esmu vajadzīga un avīze." Viņa apsēdās uz piedāvātā krēsla un atvēra audekla mapi. "Es nenācu tikai pēc policijas ziņojuma avīzei. Tas ir kaut kas drausmīgs, kas noticis ar Jukonu." "Jā."

"Nu, jūs gribējāt, lai es atceros laiku, kad Pats pazuda. Lai pierakstu visus sīkumus. Šo to esmu uzrakstījusi." Atvērusi mapi, viņa izņēma vairākas papīra lapas. "Man likās, ka atcerēšos visu pēc kārtas. Ka atmiņas pašas pieteiksies. Bet tā nenotika."

Neits ieraudzīja, ka uz lapām bija nodrukāts teksts rūpīga izklāsta veidā.

"Re nu, jūs jau esat daudz atcerējusies."

"Es visu pierakstīju. Ir daudz it kā nesvarīga. Notikumi risinājušies tik sen, un jāatzīst, ka toreiz es nepievērsu uzmanību Patrika pazušanai. Es strādāju par skolotāju un šaubījos, vai izturēšu šeit vēl vienu ziemu otro. Man bija trīsdesmit viens gads, trīsdesmitā dzimšanas diena bija pagājusi bez izdevības apprecēties."

Viņa viegli pasmaidīja.

"Tas bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc es atbraucu uz Aļasku. Proporcija bija man par labu. Atceros, ka jutos mazliet izmisusi, nelaimīga. Apvainojusies uz Maksu, ka viņš mani neaicināja līdzi. Tāpēc es to laiku atceros jūs to izlasīsiet -, jo viņš toziem uz pāris nedēļām aizbrauca. Laikam februārī, kaut arī neesmu par to pilnīgi pārliecināta. Ziemā dienas saplūst cita citai līdzīgas, it īpaši vientuļai sievietei."

"Vai viņš pateica, kurp brauks?"

"To es tiešām atceros, jo kļuvu ļoti pikta. Viņš teica, ka brauks uz Ankoridžu, līdz pat Homerai, dažas nedēļas dienvidaustrumos intervēt pilotus un lūgt viņiem, lai izvadā ar lidmašīnu apskatīt apkārtni. Viņš gatavoja materiālus avīzei un iecerētajam romānam."

"Vai viņš ilgi ceļoja?"

"Jā. Arī to esmu pierakstījusi. Viņš brīdināja, ka aizbrauks uz četrām piecām nedēļām, un man tas nederēja, jo mūsu attiecības vēl karājās gaisā. Atceros, ka viņš atgriezās agrāk, bet nenāca mani apciemot. Uzzināju, ka viņš ieracies redakcijas darbā. Burtiski dzīvoja tur. Es stipri sadusmojos uz viņu un negāju ne skatīties."

"Cik ilgs laiks pagāja, kad jūs atkal satikāties?"

"Krietns brīdis. Es tiešām biju dusmīga. Beidzot tā pārskaitos, ka gāju turp. Tas notika marta beigās vai aprīļa sākumā. Mēs dekorējām klasi Lieldienām. Brīvdienas trāpījās tā gada aprīļa pirmajā svētdienā. Es īpaši pārbaudīju. Atceros, ka sēdēju, kārtodama krāsainās olas un zīmējumus ar zaķiem un īgņojos par Maksu."

Viņa uzlika roku uz papīriem.

"Šo periodu es atceros ļoti labi. Viņš bija ieslēdzies redakcijā. Man nācās dauzīties pie durvīm. Viņš izskatījās briesmīgi. Novājējis, neskuvies, mati izspūruši. Nelabi oda. Papīri bija izmētāti pa visu galdu."

Kerija klusi nopūtās.

"Kādi toreiz bija laika apstākļi, neatceros, Neit. Tāpat arī to ne, kā izskatījās pilsētā, bet viņš man stāv acu priekšā kā dzīvs. Kāds bija kabinets. Kafijas krūzes, šķīvji, tukšas kārbas, piemēslota grīda. Pelnutrauki pilni ar izsmēķiem. Kādreiz viņš smēķēja."

Kerija nogludināja ar plaukstu papīra lapas.

"Es to visu esmu uzrakstījusi," viņa turpināja. "Viņš strādāja pie romāna es tā pieņēmu -, bet izskatījās pēc vājprātīgā. Nesaprotu, kāpēc man tas šķita tik pievilcīgi. Taču es viņam kārtīgi sadevu. Pateicu, ka man pietiek. Ja viņš iedomājas, ka drīkst pret mani tā izturēties, tad dziļi maldās. Es tik malu un malu, un nerimos, bet viņš klusēja. Kad atvilku elpu, viņš nometās uz viena ceļa."

Viņa mirkli apklusa un saknieba lūpas.

"Turpat uz vietas, tajā juceklī. Viņš teica, ka vēloties izmantot otru iespēju. Viņam tā esot nepieciešama. Un bildināja mani. Mēs apprecējāmies jūnijā. Es gribēju, lai man būtu kāzas jūnijā, un, tā kā trīsdesmit gadu slieksni jau biju pārkāpusi, pāris mēnešu šurpu turpu neko nenozīmēja."

"Vai viņš kādreiz pastāstīja, kā viņam klājies, kamēr bija prom?"

"Nē. Un es nejautāju. Tas nelikās svarīgi. Viņš tikai pateica, ka aptvēris, ko nozīmē palikt vienam, patiešām vienam, un kaut ko tādu viņš vairs nevēloties piedzīvot."

Neits domāja par uzvārdiem, kas bija savienoti ar līnijām.

"Vai viņš draudzējās ar Bingu?"

"Bingu? Nē, viņi nebija nekādi tuvie draugi. Makss izturējās atturīgi pret viņu, īpaši tāpēc, ka Bings mani bija aicinājis uz randiņiem."

"Bings?"

"Nu, randiņi varbūt nav atbilstošais vārds. Viņu neinteresēja pusdienas restorānā vai dejas, ja jūs mani saprotat."

"Vai jūs…"

"Nē." Viņa iesmējās, tad aprāvās, pārsteigta pati par sevi. "Neesmu smējusies kopš… es nedrīkstu smieties."

"Man liekas jocīgi, ka jūs un Bingu varētu kaut kas saistīt. Kā viņš uztvēra noraidījumu?"

"Manuprāt, tas nebija nekas īpašs." Viņa atmeta ar roku. "Es gluži vienkārši gadījos pa ķērienam. Jauna sieviešu dzimuma būtne vīriešu kopienā. Bingam līdzīgie izmēģina, vai izdosies dabūt mazliet seksa un mājās gatavotu ēdienu. Es neturu uz viņu ļaunu prātu, viņa uzvedība šeit ir pavisam dabiska. Ne viņš vienīgais mēģināja man izrādīt uzmanību. Pirmajā ziemā es satikos ar vairākiem. Pat ar profesoru pāris reižu pusdienoju, kaut arī bija skaidrāks par skaidru, ka viņš ir ieķēries Šarlīnē."

"Vai jau pirms Galoveja pazušanas?"

"Pirms, tajā laikā, pēc tam. Viņš vienmēr bijis Šarlīnē iemīlējies. Mūsu kopīgajās pusdienās viņš izturējās nevainojami kā džentlmenis. Varbūt par daudz, patiesību sakot, ne tā, kā vajadzēja man. Bet es arī nemeklēju Bingam līdzīgu."

"Kāpēc?"

"Viņš ir liels, primitīvs, rupjš. Man patika Džona izskats un intelekts. Ar Edu vienu reizi, jā, kāpēc ne? Pat ar Oto pēc tam, kad viņš bija izšķīries. Sievietei pat ne ļoti skaistai un pāri trīsdesmit šeit ir daudz iespēju, ja viņa nav īpaši izvēlīga. Es izvēlējos Maksu."

Viņa pasmaidīja atmiņu iespaidā.

"Un izvēlētos arī tagad." Tad viņa atguvās. "Kaut varētu jums pastāstīt vairāk. Atskatoties pagātnē, tagad es saprotu, ka Makss bija noraizējies. Bet viņš parasti raizējās, kad rakstīja grāmatas. Viņš atlika rakstīšanu mēnešiem un mēnešiem, bet, kad ķērās klāt, pilnīgi noslēdzās. Man labāk patika, ja viņš aizmirsa grāmatas."

"Vai kāds mēģināja jūs aplidot pēc apprecēšanās?"

"Nē. Atceros, Bings man turpat Maksa klātbūtnē paziņoja, ka es sevi lēti vai viegli pārdodot, vai kā tamlīdzīgi."

"Un?"

"Nekas. Makss to pārvērta jokā, pacienāja Bingu ar glāzīti. Makss netiecās pēc sadursmēm. Viņš meta lielus līkumus, lai izvairītos no sīkākā strīda, iespējams, ka tāpēc viņam neizdevās tikt pie savas avīzes lielpilsētā. Atcerieties, kā viņš rīkojās, kad jūs viņu pirmo reizi noraidījāt. Viņš gāja pie Hopas pēc palīdzības. Tāds viņš bija. Viņš nenāktu šurp pats uz savu roku, viņam nebija ieroču cīņai. Viņš nekad necīnījās."

"Vai Maksam patika kino?"

"Kā jebkuram Lūnesijā. Viena no mūsu mazās sabiedrības izklaidēm. Viņš ar patiesu prieku gatavoja recenzijas par kultūras notikumiem. Ja pieminam kino, man patiešām ir vajadzīgs ziņojums par to, kas vakar vakarā notika."

"Pīča iedos atskaiti slejai."

"Es viņai palūgšu, bet, manuprāt, šoreiz nepieciešams kas vairāk. Oto viņu atrada," Kerija iesāka, meklējot piezīmju burtnīcu.

"Jā. Pagaidiet pāris dienu, Kerija. Tad man būs izvērsts ziņojums."

"Vai gribat teikt, ka drīzumā gaidāms arests?"

Neits pasmaidīja.

"Skatos, ka esat atguvusi reportieres ožu. Es gribu teikt to, ka sakārtošu piezīmes, liecības, atskaiti par to, kas noticis."

Kerija piecēlās.

"Labi, ka mani bērni vakar tur neaizgāja. Es gandrīz liku viņiem, lai iet, lai izvēdina galvu, iesaistās normālā dzīvē. Taču viņi bija ielūguši pāris draugu uz picu. Es sazināšos ar jums rītdien."

"Es vēl tikai gribētu zināt," Neits pajautāja, pavadot viņu uz durvīm, "vai Makss jūsmoja par "Zvaigžņu kariem"?"

Kerija iepleta acis.

"No kurienes jums tāda ideja?"

"Es cenšos rast kādu sakarību."

"Nē, nepavisam, lai gan viņam patika kas tamlīdzīgs, es par to pat brīnījos. Lieli, episki sižeti ar specefektiem. Bet viņš neskatījās tās filmas. Pirms sešiem septiņiem gadiem mums notika "Zvaigžņu karu" maratons. Nu, tad, kad filmas oriģinālam bija divdesmitā gadadiena. Makss negāja, bet bērni trakoja. Man pašai nācās viņus vest. Ari rakstīt recenziju avīzei, tagad es atceros. Kad demonstrēja jaunās sērijas, vedu bērnus pat uz Ankoridžu, lai viņi pirmie būtu lietas kursā. Makss palika mājās. Kāpēc jūs vispār to jautājāt?"

"Tāds ir policista darbs." Neits mazliet pastūma viņu, lai iet. "Tas nav svarīgi. Atgādiniet Plčai par sleju."

Neits devās uz "Paspārni", kad Bings un viņa palīgi ieradās tur pusdienot. Neits iegāja zālē tieši tobrīd, kad Roza pienesa Bingam alu. Neita un Binga skatieni satikās. Neits piegāja viņam klāt un pamāja diviem pretim sēdošajiem vīriem.

"Vai jums, zēni, nebūtu iebildumu pārsēsties, man ar Bingu jāaprunājas zem četrām acīm."

Vīriem tas nepatika, tomēr viņi paņēma savas kafijas krūzes un pārvācās uz nākamo tukšo galdiņu.

"Es gaidu, kad man atnesis pusdienas," Bings iesāka. "Man ir tiesības paēst bez tā, ka tu tupi blakus un bojā man apetīti."

"Redzēju, ka esi salāpījis ielā to caurumu. Paldies, Roza!" Neits teica, kad Roza viņam atnesa ierasto kafiju.

"Vai ēdīsiet pusdienas, šef?"

"Nē, pagaidām ne. Upe turas krastos," viņš turpināja, uzrunājot Bingu. "Varbūt nemaz nevajadzēs tos smilšu maisus."

"Varbūt vajadzēs, varbūt nevajadzēs."

"Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit astotais gads. Kur tu biji tajā gadā?"

"Pie joda, kā es to varu zināt?"

"Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit astotajā gadā Losandželosas "Dodgers" uzvarēja "Series", "Redskins" ieguva lielo kausu. Šēra ieguva "Oskaru"."

"Četrdesmit astoņu dienvidu puses štatu nieki."

"Februārī Sūzana Bučere trešo reizi uzvarēja Iditarodā. Meitenei no Bostonas tas bija īsts varoņdarbs. Pabeidza vienpadsmit dienās un mazāk par divpadsmit stundām. Varbūt šis notikums atsvaidzinās tavu atmiņu."

"Atsvaidzina, es zaudēju divus simtus dolāru uz to skrējienu. Sasodītais sievišķis!"

"Tātad ko tu darīji divas nedēļas pirms tam, kad zaudēji divus simtus?"

"Nav iespējams aizmirst tādu zaudējumu sievišķa dēļ. Bet vai tad jāatceras katra reize, kad pakasa dibenu vai iet čurāt."

"Vai tu kaut kur brauci?"

"Es braucu turp un atpakaļ, kad man iepatīkas, tāpat kā tagad."

"Varbūt tu aizbrauci uz Ankoridžu un satiki Galoveju?"

"Esmu bijis Ankoridžā biežāk, nekā tu spēj nospļauties. Pārsimt jūdžu attālums mums šeit nav nekas. Iespējams, ka pāris reižu viņu satiku. Ne jau viņu vien, bet daudzus. Es nemaisos citu darīšanās, viņi nemaisās manējās."

"Ja tu te spēlēsi varoni, tu būsi tas, kurš cietīs."

Binga acis iekvēlojās.

"Tu man nedraudi."

"Tu savukārt nesadumpo ļaudis pret mani." Neits paliecās uz priekšu ar kafijas krūzi rokā. "Tev likās, ka tev jābūt tam ar policista nozīmi."

"Tas būtu labāk nekā viens čīčako, kurš pieļāvis, lai nošauj viņa partneri, viens čīčako, kuram vajadzēja nogrimt, ja šaurā zilā svītriņa nebūtu noturējusi uz ūdens."

Šie vārdi trāpīja precīzi tur, kur bija mērķēti, bet Neits tikai dzēra kafiju un nenolaida no Binga skatienu.

"Kā redzu, esi izpildījis mājasdarbu. Bet fakts ir fakts, nozīmi nēsāju es. Man ir tiesības tevi arestēt, uzrādīt apsūdzību un ieslēgt kamerā par to, ko tu izdarīji sunim."

"Neesmu pieskāries sunim."

"Es tavā vietā pacenstos atcerēties, kur tu biji, kad Patriks Galovejs aizbrauca no pilsētas."

"Ko tu ņemies pa tukšo, Bērk? Vai gribi tēlot dikti svarīgo? Makss novāca Galoveju, visi to zina."

"Tad jau tev nav grūti apliecināt savu atrašanās vietu."

Roza pienāca ar milzu kotleti, kartupeļu biezputras kalnu un veselu jūru mērces.

"Vai vēl ko atnest, Bing?"

Blakus šķīvim viņa nolika bļodu ar zirņiem un maziem sīpoliņiem.

Neits redzēja, ka Bings cenšas savaldīties. Atbildot viņa balss skanēja līdzsvaroti, gandrīz vēlīgi.

"Nē, paldies, Roza!"

"Labu ēstgribu! Šef, ja tomēr kaut ko gribēsiet, pasauciet."

"Es vairs ar tevi nerunāšu," Bings paziņoja, iedurot dakšiņu kotletē.

"Ak, varam arī tāpat papļāpāt pie pusdienu galda. Kā tev patīk "Zvaigžņu kari"?"

"Kas?"

"Nu, filmas. Lūks Skaivolkers, Dārts Veiders."

"Stulbenis," Bings nopurpināja un paņēma kartupeļus ar mērci. "Kas vēl nebūs "Zvaigžņu kari". Ļauj man mierīgi paēst!"

"Tur ir lielisks sižets, neaizmirstami varoņi. Visos notikumos slēpjas dziļa doma par likteni un nodevību."

"Tā ir par peļņas gūšanu no filmas ienākumiem." Bings savicināja dakšiņu un tad atkal iedūra kotletē. "Veču bars lidinās apkārt kosmosa kuģos, vicinot gaismas starus."

"Zobenus. Gaismas zobenus. Cīņa prasīja laiku, upurēšanos, zaudējumus, bet…" Neits piecēlās kājās. "Labie puiši uzvarēja. Tiksimies vēlāk."

Divdesmitpiekta nodaļa

Renesanses laika angļu literatūras stundā sēdēja vienpadsmit skolēni. Deviņi bija nomodā. Džons ļāva diviem snauduļiem iekrist pēcpusdienas nomiedzī, kamēr viena no mundrākajām mocīja tekstu no lēdijas Makbetas runas.

Džonam galva bija pilna ar savām domām un "Makbeta" iztirzāšana tajā aizņēma tikai mazu daļu.

Viņš vadīja stundas par šo tematu jau divdesmit piecus gadus kopš pirmās reizes, kad bija nervozi nostājies skolēnu pilnas klases priekšā.

Toreiz viņš bija tikai nedaudz vecāks par mācāmajiem. Varbūt pat vientiesīgāks un dedzīgāks par daudziem skolēniem.

Džons vēlējās rakstīt varenus, aizraujošus romānus, pilnus ar cilvēcisko jūtu alegorijām.

Viņš negribēja ciest badu kādos bēniņos, tāpēc viņš bija sācis strādāt skolā.

Džons rakstīja un, kaut arī viņa darbi nebija ne vareni, ne aizraujoši, dažus izdevās publicēt. Iespējams, ka viņam nevajadzētu badoties bēniņos un nu viņš varētu nestrādāt skolā, taču tad nevarētu atļauties neko lieku.

Viņš mācīja bērnus un rakstīja, un tad uzņēmās drosmīgo un muļķīgo soli mesties prom uz Aļasku. Viņš bija gatavs jaunai pieredzei, vienkāršam dzīvesveidam, cilvēcisko jūtu pētīšanai primitīvā, plašā izolētā vidē. Viņš apņēmās rakstīt romānus par cilvēcisko drosmi, sīkstumu, neprātībām un uzvaras svinībām.

Džons ieradās Lūnesijā.

Kā jauns cilvēks nepilnu trīsdesmit gadu vecumā varēja paredzēt, ko nozīmē īsta apsēstība? Kā gudrais, ideālu un emociju pārpilnais vīrietis varēja nojaust, ka tieši tur viena sieviete viņam uzmetis cilpu kaklā? Labprātīgi iekals viņu važās uz mūžu?

Džons iemīlējās viņš vairsjneizprata .atšķirību starp iemīlēšanos un apsēstību pirmajā mirklī, tiklīdz ieraudzīja Šarlīni. Viņas skaistums bija zeltaini mirdzošs, balss kā sirēnas dziesma. Viņas pārdrošā, priekpilnā seksualitāte aizrāva un nogremdēja viņu.

Viņa piederēja citam, bija cita bērna māte. Tam nebija nozīmes. Džona mīla, ja tā to varēja nosaukt, bija nevis tīras, romantiskas drošā bruņinieka jūtas pret jaunavu, bet iekāres pilna, sviedraina vīrieša vajadzība pēc sievietes.

Vai viņš nepārliecināja pats sevi, ka viņa atteiksies no Galoveja, kurš izturējās nevērīgi pret viņu? Egoistiski. Pat ja Džons nebūtu mīlas pārņemts, viņš to redzēja un nicināja Galoveju.

Tāpēc viņš palika un gaidīja. Mainīja dzīves ceļu un gaidīja.

Visi viņa paveiktie darbi, plāni, cerības palika, kur bijuši, un viņš tikai gaidīja.

Džona skolēni kļuva arvien jaunāki un jaunāki par viņu, gadi slīdēja garām. Viņš nekad neatgūs nokavēto, velti izšķiesto.

Vienīgais, ko Džons patiesi vēlējās, nepiederēja viņam.

Viņš paskatījās pulkstenī un secināja, ka vēl viena diena tuvojas nokrēslim. Tad ar acs kaktiņu viņš pamanīja, ka, atbalstījies pret klases atvērto durvju aplodu, tajās stāv Neits.

"Sacerējums par "Makbetu" jāatnes līdz nākamajai piektdienai," Džons paziņoja neapmierināto čīkstētāju korim. "Kevin, es zināšu, ja Marianna rakstīs tavā vietā. Gadagrāmatas komitejas locekļi, iegaumējiet, ka sapulce notiks rit trijos trīsdesmit. Gādājiet, lai būtu transports mājās braukšanai, ja nepieciešams. Stunda beigusies, esiet brīvi."

Sākās vispārēja čaloņa, čaboņa, klaboņa, bet Džons pie tā visa bija tik ļoti pieradis, ka vairs nepievērsa nekam uzmanību.

"Ko tas nozīmē, ka, ienākot skolā, pieaugušam cilvēkam sāk svīst plaukstas?"

"Tas, ka mēs esam te izcietuši elli, nenozīmē, ka mūs atkal nevar iemest peklē."

"Laikam gan."

"Gan jau jūs labi tikāt galā, varu saderēt," Džons teica, liekot papīrus apbružātā portfelī. "Jūs esat izskatīgs, pieklājīgs. Kārtīgs skolnieks, droši vien patikāt meitenēm. Sportisks. Kas jums padevās vislabāk?"

"Vieglatlētika." Neits saviebās. "Man mūžam paticis skriet. Un kā ar jums?"

"Es biju apzinīgs sausiņš. Parasti izjaucu klasesbiedriem sarunātās palaidnības."

"Ak tā? Es tos necietu." Sabāzis īkšķus kabatās, Neits piegāja pie tāfeles. "Makbets? Es izprotu Šekspīru, ja kāds cits man to skaļi lasa priekšā, tā, lai es saklausu vārdus. Makbets nogalināja sievietes dēļ, vai ne?"

"Nē, par centieniem iegūt sievieti."

"Viņš dabūja par to samaksāt."

"Viņš samaksāja ar godu, ar mīļotās sievietes zaudējumu, vājprātu, ar visu savu dzīvi."

"Re nu, kā tajā dzīvē iet."

Džons pamāja, saraucis uzacis.

"Neit, vai jūs ienācāt, lai apspriestu Šekspīru?"

"Nē. Mēs izmeklējam vakardienas incidentu. Man jums šis tas jājautā."

"Par Jukonu? Es biju rātsnamā, kad tas notika."

"Kad jūs tur iegājāt?"

"Pāris minūtes pirms septiņiem." Viņš izklaidīgi pavērās uz atlaistajiem skolēniem, kuri smiedamies aizskrēja pa gaiteni. "Ziniet, man būs ārpusklases nodarbība par Hičkoka stāstiem, tajā piedalīsies desmito līdz divpadsmito klašu skolēni. Ta viņi pelna papildu atzīmes. Apmēram desmit mani skolēni pieteikušies."

"Vai jūs izgājāt no zāles starp septiņiem un desmitiem?"

"Es izgāju starpbrīdī uzsmēķēt, iedzert punšu, kuru pārdeva pamatskolas komiteja. Manis taisītais bija garšīgāks."

"Kur jūs sēdējāt?"

"Vairāk uz aizmuguri, pretējā pusē saviem skolēniem. Negribēju viņus nomākt vai ļaut, lai mani sāk izprašņāt. Es šo to pierakstīju par filmām."

"Tumsā?"

"Jā. Tikai svarīgāko, ko pēc tam uzsvērt diskusijā. Es jums labprāt palīdzētu, bet nezinu, kā."

Viņš piegāja pie loga nolaist zemāk žalūzijas.

"Kad ienāca Oto un mēs uzzinājām, kas atgadījies, es gāju atpakaļ uz "Paspārni". Es biju ļoti uztraukts. Tāpat kā visi. Šarlīne, Kaulainais Džims, Lielais Maiks bija palikuši "Paspārnē"."

"Kurš vēl tur bija?"

"Mičs Dobers un Klifs Trīts, Plencis Maiks. Daži tūristi." Runādams viņš vienlaikus apstaigāja telpu, savākdams nomestās pildspalvas, saburzītas papīra bumbiņas, matu saspraudi. "Es iedzēru. Drīz pēc tam ienāca Mega un Oto, un, kad mazliet nomierinājāmies, uzspēlējām pokeru. Spēlējām, līdz atnācāt jūs."

Neits pamāja un nolika piezīmju grāmatiņu.

Džons iemeta papīrus grozā, pārējos priekšmetus salika kurpju kastē, kas atradās uz galda.

"Nezinu, kurš bijis spējīgs to nodarīt sunim. It īpaši Jukonai."

"Neviens to nesaprot." Neits aplūkoja klasi. Viņam šķita, ka telpa smaržo pēc krīta. Pusaudžu košļājamās gumijas, lūpu spīduma, matu želejas. "Vai jums ir arī brīvdienas, kad tiekat prom no skolas? Vai kādreiz kaut kur aizbraucat?"

"Ja vajadzētu, brauktu. Citādi var sākties garīgā pārpūle."

"Vai jums nebija garīgā pārpūle tūkstoš deviņi simti astoņdesmit astotā gada februārī?"

Džona acis aiz brillēm atvēsa.

"Grūti pateikt."

"Pacentieties."

"Vai man jāsazinās ar advokātu, šef Bērk?"

"Kā vēlaties. Es tikai cenšos noskaidrot, kur katrs cilvēks atradies un kas katram bijis padomā, kad tika nogalināts Patriks Galovejs."

"Vai tad štata policijai nav ar to jānodarbojas? Ja nekļūdos, viņi jau ir izdarījuši savus secinājumus?"

"Man patīk darboties uz savu roku. Tas taču nav noslēpums, ka jums, teiksim, jau sen ir īpašas jūtas pret Šarlīni."

"Nē." Noņēmis brilles un izvilcis kabatlakatiņu, Džons sāka lēni un rūpīgi tīrīt briļļu stiklūs. "Es neapgalvotu, ka tas ir noslēpums."

"Vai Šarlīne jūs interesēja jau tad, kad viņa bija kopā ar Galoveju?"

"Man pret viņu bija spēcīgas jūtas, jā. Tās man kļuva vēl sāpīgākas, kad pēc Galoveja pazušanas viņa, nenogaidījusi ne gadu, apprecējās ar citu."

"Galovejs nepazuda, viņš tika noslepkavots," Neits izlaboja.

"Jā." Džons uzlika brilles. "Viņu noslepkavoja."

"Vai jūs Šarlīni bildinājāt?"

"Viņa man atteica. Katru reizi, kad lūdzu viņas roku, viņa man atteica."

"Bet viņa ar jums gulēja."

"Jūs tagad uzdodat ļoti personisku jautājumu."

"Viņa ar jums gulēja," Neits turpināja, "bet apprecējās ar citu. Gulēja, kamēr bija precējusies ar citu. Nevis ar jums."

"Tā ir privāta lieta. Cik nu tas iespējams šajā pilsētā. Es nevēlos ar jums to apspriest."

"Mīlestība izraisa sava veida godkārīgus centienus." Neits pabungoja pa "Makbetu" uz Džona galda. "Vīrieši nogalina tās vārdā."

"Vīrieši nogalina pa lielākajai daļai vispār bez pamatojuma."

"Nestrīdos. Dažreiz viņi izkļūst cauri sveikā. Biežāk gan ne. Būšu pateicīgs, ja padomāsiet un, kad atcerēsieties, kur bijāt tajā februāri, man paziņosiet."

Neits jau bija pie durvīm, tad viņš atgriezās.

"Ak jā, vai esat lasījis kaut vienu no Maksa Hobeikera iesāktajiem romāniem?"

"Nē." Kaut arī Džona balss bija mierīga, acīs atplaiksnīja dusmas. "Viņš tos turēja noslēpumā. Daudzi iesācēji tā dara. Man radās iespaids, ka viņš vairāk runāja, nekā tiešām rakstīja."

"Izrādās, ka viņš iesācis pat vairākus darbus. Man ir to kopijas. Viņš riņķo ap vienu un to pašu tematu, ja tā varētu teikt."

"Tas arī ir raksturīgs jaunam censonim. Pat pieredzējis autors aplūkos tematu no dažādiem viedokļiem."

"Viņš pievērsies tam, kā cilvēki pārcieš grūtības dabā un savstarpējās attiecībās. Vai arī nepārcieš. Beigās vienmēr paliek trīs vīri, lai arī cik viņu ir bijis sākumā. Vistālāk viņš ticis, rakstīdams par trim vīriem, kuri kāpj kalnā ziemā."

Neits pašķindināja kabatā sīknaudu, bet Džons klusēja.

"Viņam bijušas pabeigtas vairākas nodaļas, pārējais ir piezīmju formā, uzmetumi ar atsevišķām ainām. Romāns ir par trim vīriem, kas dodas kalnos. Un atgriežas tikai divi." Neits ieturēja pauzi. "Daudzi romāni ir autobiogrāfiski, vai ne?"

"Daži," Džons savaldīgi atteica. "Tā bieži raksta pirmo darbu."

"Interesanti, vai ne? Vēl interesantāk būs noskaidrot trešā vīra personību. Dodiet ziņu, ja atcerēsieties, kur bijāt tajā februārī. Es būšu iecirknī."

Džons palika stāvam, kamēr vien Neita soļi atbalsojās gaitenī. Tad viņš lēni apsēdās pie rakstāmgalda. Viņa rokas drebēja.

Iegājis rātsnamā, Neits nokļuva neoficiālā sapulcē. Viņš tā rīkojās apzināti un nemaz nebrīnījās, ka saruna aprāvās, viņam parādoties durvīs.

"Atvainojiet, ka iejaucos." Viņš nopētīja municipalitātes amatpersonu sejas, kuras jau bija iepazinis. Ne viena vien pauda apjukumu. "Es pagaidīšu, kamēr pabeigsiet, ja vēlaties."

"Man liekas, mēs jau beidzam," Нора teica.

"Es nepiekrītu." Eds sakrustoja rokas uz krūtīm. "Manuprāt, mēs vēl neko neesam atrisinājuši, sapulce būtu jāturpina, un atvainojiet, šef! tā būs slēgta, līdz mēs atrisināsim aplūkojamos jautājumus."

"Ed!" Deba paliecās uz priekšu. "Mēs maļam vienu un to pašu jau neskaitāmas reizes. Nu jau pietiks."

"Es uzskatu, ka jāturpina."

"Turpini vien, kamēr tev sametīsies nelabi, Ed." Džo Vaizs piecēlās.

"Džo!" Нора pakratīja ar pirkstu. "Mēs te esam sapulcējušies neoficiāli, bet tas nenozīmē, ka jāsāk kašķēties. Tā kā ieradies Igneisijs un viņa vārds tika pieminēts, ļausim viņam izteikties."

"Piekritu." Kens Dārbijs piecēlās un ievilka vēl vienu krēslu aplī, kuru viņi bija izveidojuši. "Apsēdieties, Neit! Klausieties," viņš turpināja, pirms atskanēja iebildumi, "Neits ir mūsu policijas šefs. Viņam arī jāņem dalība mūsu apspriedē"

"Mēs, Igneisij, apspriežam pēdējos notikumus. Un jūsu spēju tikt galā ar pienākumiem."

"Skaidrs. Cik saprotu, daži nav apmierināti ar manu darbu."

"Nu…" Harijs pakasīja galvu. "Ļaudis runā, ka pilsētā kļuvis daudz nemierīgāk, kopš mēs esam jūs pieņēmuši. Tā arī izskatās. Neba tā ir jūsu vaina, tomēr tā tas ir."

"Tomēr iespējams, ka mēs esam kļūdījušies." Eds stingri paslēja zodu. "Es jums to saku atklāti sejā. Iespējams, ka tā bija kļūda noalgot jūs vai, vienalga, kādu citu no ārpuses."

"Pieņemt darbā svešo bija pamatots lēmums," Volters Noti viņam atgādināja. "Šefs Bērks pildīja un pilda uzticētos pienākumus, par ko viņam maksā algu."

"Varbūt, Volter, varbūt. Bet…" Eds pacēla rokas. "Pilsētas nepakļāvīgākie elementi to uztver kā sava veida izaicinājumu. Mūsu cilvēkiem nepatīk, ka viņus izrīko."

"Mēs nobalsojām, ka pilsētai nepieciešams savs policijas iecirknis," Hopa viņam atgādināja.

"Zinu, Hopa, un es pats nobalsoju par tepat šajā istabā. Es nepārmetu Neitam, kā tas ir izvērsies. Es tikai saku, ka tā bija kļūda. Mūsu kļūda."

"Kopš Neita ierašanās es retāk šuju brūces brāļiem Makijiem," Kens iestarpināja. "Man ir mazāk pacientu nekā agrāk pirmās palīdzības sniegšanai pēc kautiņiem, sadzīves strīdiem. Pērn Plencis Maiks divas reizes tika ievests klīnikā ar apsalumiem, kad viņu atrada guļam ceļa malā. Šogad viņš joprojām uzdzīvo, bet izguļ reibumu drošībā uz nārām."

"Šaubos, Ed, vai mums jāvaino policija par tavu makšķerēšanas piederumu pazušanu un būdas izdemolēšanu," ierunājās Deba. "Nevar vainot likumu, ka Holijam caurdur riepas, skolā izsit logus un gadās tamlīdzīgi trači. Īstenībā mums jāvaino vecāki, kuri pietiekami stingri neuzrauga savus bērnus."

"Ne jau bērns nodūra manu suni…" Džo atvainojoties uzlūkoja Neitu. "Es piekrītu Debai un Voltera un Kena iepriekš sacītajam, bet ne jau bērns to nodarīja Jukonai."

"Nē," Neits piekrita. "Tas nebija bērns."

"Es neuzskatu, ka esam kļūdījušies, jūs pieņemot darbā, Neit," Deba turpināja, "bet mēs esam atbildīgi pilsētnieku priekšā, un mums jāzina, kā jums veicas vai neveicas. Ar kādiem paņēmieniem jūs grasāties atklāt sīkos noziegumus un to, kas izdarīts ar Jukonu."

"Jums taisnība. Daži pieminētie pārkāpumi tikpat labi ir pusaudžu roku darbs. Izsistie logi skolā noteikti, un, tā kā viens no viņiem aiz neuzmanības nometis spalvu nazīti, ir zināmi viņu vārdi. Vakar runāju ar vainīgajiem un viņu vecākiem. Zaudējumi jākompensē, un abi skolēni dabūs trīs dienu mājas arestu, kas viņiem, šaubos, vai būs patīkami."

"Jūs necēlāt apsūdzības?" Eds nodārdināja.

"Viņiem ir deviņi un desmit gadi, Ed. Šaubos, vai ieslodzīšana kamerā atrisinātu problēmu. Daudzi no mums," viņš piemetināja, atceroties Eda paša, mazgadīgā noziedznieka, pagātni, "agrā jaunībā sastrādā muļķības un nonāk konfliktā ar likumu."

"Ja viņi izsita logus, varbūt sastrādāja arī pārējo," Deba ieminējās.

"Nē. Skolotāji viņus bija sarājuši, un viņi izsita divus logus. Viņi noteikti nebija tie, kas devās uz Eda būdu, viņi nelavījās ārā no mājas naktī, lai divu jūdžu attālumā caurdurtu riepas un izsmidzinātu krāsu uz Holija mašīnas. Vai vēlaties dzirdēt manas domas? Nekārtības nesākās līdz ar manu ierašanos. Jūsu nepatikšanas radās pirms sešpadsmit gadiem, kad tika nogalināts Patriks Galovejs."

"Šis notikums satricināja visu pilsētu," Harijs atzina un piekrītot pamāja ar galvu, uzlūkodams visus pārējos istabā. "Pat tos, kuri viņu nepazina. Taču es neizprotu, kāds tam sakars ar mūsu apspriežamo tematu."

"Saistība ir. Tā es pildu savu pienākumu."

"Kā, lūdzu?" Deba nesaprata.

"Galoveja slepkava joprojām atrodas tepat. Tas, kurš nogalināja Galoveju," Neits turpināja, kaut arī visi pēkšņi sāka reizē runāt, "nogalināja arī Maksu Hobeikeru."

"Makss izdarīja pašnāvību!" Eds iesaucās. "Viņš nošāvās, jo viņš bija Pata slepkava."

"Kāds vēlas, lai jūs tam ticētu. Es tam neticu."

"Neit, kādas briesmas jūs tur stāstāt!" Harijs piespieda plaukstas pie mutes. "Tas ir kaut kas traks!"

"Trakāks par to, ka Makss nogalinājis Patriku?" Deba saberzēja ar pirkstiem kaklu. "Vai trakāks par to, it kā Makss izdarījis pašnāvību? Šaubos."

"Klusu!" Hopa, pacēlusi rokas, pārkliedza troksni. "Apklustiet uz vienu sasodītu brīdi! Igneisij." Viņa ievilka elpu. "Tu apgalvo, ka viens no mums pazīstamiem cilvēkiem ir divkārtējs slepkava."

"Trīskārtējs." Viņa skatiens kavējās pie katra istabā sēdošā. "Divi vīri un vecs suns. Mēs izmeklējam lietu un novedīsim to līdz galam, lai atrastu un arestētu šo personu."

"Štata policija…" Džo iesāka.

"Lai gan štata varas iestādes ir izdarījušas vairākus atklājumus un viņiem ir savi viedokļi par šiem gadījumiem, mans policijas iecirknis veiks izmeklēšanu. Esmu zvērējis aizsargāt mūsu pilsētu un kalpot tās labā, un es pildu solījumu. Izmeklēšanas uzdevumos ietilpst arī saņemt no jums visiem atskaiti par savu atrašanās vietu un rīcību vakar starp deviņiem un desmitiem."

"No mums?" Eds iebrēcās. "Jūs te mūs pratināsiet?"

"Jā. Turklāt es gatavojos noskaidrot jūsu atrašanās vietu un darbību tūkstoš deviņi simti astoņdesmit astotā gada februārī."

"Jūs… es…" Eds aprāvās un, sažņaudzis krēsla malu, liecās uz priekšu. "Jūs mūs pratināsiet kā aizdomās turamos? Tas nu ir par daudz! Kaut kas neticams! Es netaisos pakļauties vai pakļaut tam savu ģimeni un kaimiņus. Jūs pārsniedzat jums dotās pilnvaras."

"Es tā nedomāju. Jūs visi, protams, varat nobalsot par līguma laušanu ar mani, tā teikt atriebties. Es tik un tā veikšu izmeklēšanu. Atradīšu vainīgo. Tāds nu ir mans darbs." Viņš piecēlās. "Meklēt un atrast noziedzniekus. Varat atņemt man policista nozīmi. Es viņu atradīšu. Un viņam vienīgajam būtu jābaidās no manis."

Viņš izgāja, atstājot aiz sevis paceltas balsis un aizvainotas sejas.

Hopa viņu noķēra uz ielas.

"Igneisij, pagaidi! Vienu mirklīti!" viņa iesaucās, kad Neits turpināja iet. "Sasodīts!"

Neits apstājās, žvadzinādams kabatā atslēgas.

Hopas seja pauda dusmas, iedama viņa uzvilka jaku.

"Tu nu gan māki atdzīvināt municipalitātes sapulci."

"Vai esmu atlaists?"

"Vēl ne, bet šoreiz tu noteikti zaudēji atbalsta balsis." Viņa aizpogāja līdz gurniem garo violeto jaku. "Varēji izrādīt mazliet vairāk smalkjūtības."

"Kad notikusi slepkavība, man smalkjūtība nav ne prātā. Tad nekas cits neatliek, kā ielauzties sapulcē, kur apspriež manu profesionalitāti."

"Labi, labi, varbūt tas bija nereizē."

"Ja jums vai kādam citam ir iebildumi pret manu darba stilu, nāciet aprunāsimies."

"Tev taisnība." Viņa paberzēja deguna kumpiņu. "Mēs visi esam uztraukti, tik tikko valdāmies. Tagad pār māsu galvām nāk vēl viens atklājums. Nevienam jau nepatika samierināties ar to, ka Makss tā rīkojies, bet to bija daudz vieglāk uztvert, nevis to tavu tagadējo pieņēmumu."

"Tas nav pieņēmums. Tā ir patiesība. Es atklāšu noziegumu, lai arī cik ilgu laiku tas prasīs un kādus šķēršļus man nāksies pārvarēt."

Hopa izņēma no kabatas cigaretes un šķiltavas.

"Es tevi saprotu."

"Kur jūs bijāt toreiz, pirms sešpadsmit gadiem, Hopa?"

"Es?" Viņas acis iepletās. "Jēziņ, Neit, tu taču nedomā, ka es uzkāpu Bezvārdī kopā ar Patu un iecirtu viņam krūtīs cērti. Viņš bija divas reizes par mani lielāks augumā."

"Bet ne par jūsu vīru. Jūs esat apņēmīga, stipra sieviete, Hopa. Jūs esat daudz darījusi, lai saglabātu vīra tēlu. Jūs būtu gatava uz daudz ko, lai aizsargātu viņa labo vārdu."

"Cik zemiski un nekrietni tā izrunāties! Tu nemaz nepazini manu vīru."

"Es nepazinu arī Galoveju. Toties jūs gan pazīstu."

Dusmas sašķobīja Hopas seju. Viņa pagriezās atpakaļ un iesoļoja rātsnamā. Durvis aiz viņas aizcirtās kā lielgabala šāviņš.

Neits apzinājās, ka tagad sāksies runas, tāpēc viņš nolēma vairāk apmeklēt vietas, kur mēdza uzturēties pilsētas sabiedrība. Viņš iegāja pusdienot "Paspārnē". Skatieni Neita virzienā liecināja, ka viņa izteiktais paziņojums sapulcē iedarbinājis Lūnesijas iesūnojušo baumu telegrāfu.

Tā arī vajadzēja. Bija pienācis laiks sašūpot mierīgos ūdeņus.

Šarlīne pati personiski pienesa viņam pie galdiņa lasi un apsēdās iepretim.

"Tu gan esi satraucis cilvēkus…"

"Tiešām?"

"Mani arī." Viņa paņēma Neita kafiju, iedzēra, tad sarauca degunu. "Kā to var dabūt iekšā bez cukura!"

Neits pastūma viņai mazās cukura paciņas.

"Ja vēlies, pieber."

"Tā arī darīšu." Šarlīne atrāva divas paciņas, sabēra kafijā un izmaisīja.

Viņai mugurā bija mirguļojoši pelēks džemperis, tik pieguļošs, ka izcēla viņas sievišķīgās formas, un mati bija saņemti atpakaļ, lai būtu redzami sudraba auskari, kas šūpojās gar kaklu. Piesitusi ar karoti pie krūzītes malas, viņa nogaršoja dzērienu.

"Ta ir labāk." Ar abām rokām apņēmusi krūzi, Šarlīne pavirzījās uz priekšu tuvāk Neitam. "Kad uzzināju par Patu, es jutos kā no laivas izmesta. Es būtu gatava noticēt, ka Kaulainais Džimijs iecirtis cērti viņam krūtīs Džimijs parādījās tikai piecus sešus gadus pēc Pata pazušanas. Nu jau esmu nomierinājusies."

"Re nu," Neits tikai noteica un turpināja pusdienot.

"Man palīdzēja izredzes, ka varēšu viņu atvest šurp un apbedīt, kad zeme atkusīs. Tu man patīc, Neit, kaut ari tu par mani neliecies ne zinis. Tu man ļoti patīc, tāpēc esmu gatava tev pateikt, ka no tevis iesāktā nevienam nebūs nekāda labuma."

Neits uzzieda sviestu uz apaļās maizītes.

"Ko tu gribi teikt ar vārdiem "manis iesāktais"?"

"Pats saproti visas tās runas par slepkavu mūsu vidū. Pietiek tikai kaut ko pačukstēt un cilvēki tam ticēs. Tas kaitē biznesam. Tūristi nebrauks šurp, ja padzirdēs, ka viņus var novākt, guļot gultā."

"Sisij!" Neits pasauca, nenolaidis acis no Šarlīnes. "Vai varu palūgt vēl vienu krūzi kafijas? Ak tad tev ar to pietiek, Šarlīne? Tevi interesē tikai nauda, tavi peļņas un izdevumu rādītāji."

"Mums šeit ir jāgādā par iztiku. Mums…"

Viņa apklusa, kad Sisija nolika uz galda otru krūzi, pilnu ar kafiju.

"Vai vēlaties vēl ko, Neit?"

"Nē, paldies!"

"Vasarās mums ir aktīvais periods. Tā tam jābūt, citādi visu garo ziemu jāiztiek no pabalstiem. Man jābūt praktiskai, Neit. Patrika vairs nav. Makss viņu nogalināja. Es neturu ļaunu prātu uz Keriju. Sākumā dusmojos, bet tad tas pārgāja. Viņa arī ir zaudējusi vīru. Bet Patu ir nogalinājis Makss. Dievs vien zina, kāpēc, bet tā tas ir noticis."

Viņa paņēma kafiju, iedzēra un pievērsa skatienu tumšajam logam.

"Pats viņu uzveda augšā, nezin kāds trakums bija uznācis. Makss droši vien meklēja sižetu savam stāstam, rakstam vai kam tur, bet Pats meklēja piedzīvojumus un nedaudz naudas. Kalns var padarīt traku. Tieši tā arī notika."

Neits klusēja, un Šarlīne pieskārās viņa rokai.

"Esmu daudz par to domājusi, kā tu man lūdzi. Atcerējos, ka Makss toziem nenāca šurp vismaz mēnesi vai vairāk. Tolaik vienīgi šeit varēja dabūt siltu maltīti, un viņš iepriekš bija pastāvīgi apmeklējis "Paspārni". Es viņu gaidīju katru vakaru. Bet viņš nenāca."

Šarlīne izklaidīgi pastiepa roku un nolauza gabaliņu Neita maizes.

"Pāris reižu viņš pa telefonu pasūtīja ēdienu," viņa teica, knibinoties ap maizi. "Mēs nepiegādājām ēdienu, joprojām to nedarām, bet Karlam bija laba sirds. Viņš pats aiznesa maltīti uz redakciju. Viņš man pastāstīja, ka Makss izskatījies slims un tāds kā sajucis. Es nepievērsu uzmanību. Es skumu pēc Pata un biju norūpējusies, kā lai savelk galus kopā. Bet, tā kā tu man teici, lai es mēģinu atcerēties to laiku, es tā arī izdarīju."

"Skaidrs."

"Tu manī neklausies."

"Es dzirdu katru vārdu, ko tu saki." Viņu skatieni satikās. "Kurš vēl tajā februārī nenāca šurp tik bieži kā ierasts?"

Šarlīne nepacietīgi nopūtās.

"Kas to lai zina, Neit. Kā bija ar Maksu, to es atceros tikai tāpēc, ka viņš ir miris. Vēl man negaidot atausa atmiņā, ka gan Kerija, gan es tovasar apprecējāmies. Tajā vasarā pēc Pata pazušanas. Tāpēc arī atcerējos."

"Skaidrs. Tagad padomā par dzīvajiem."

"Es domāju par tevi." Viņa pasmējās un atmeta ar roku. "Nu, nu, nesaspringsti! Sievietei ir tiesības domāt par glītu vīrieti."

"Ne jau tad, ja viņš mīl šīs sievietes meitu."

"Mīl?" Šarlīne sāka bungot ar pirkstiem pa galdu. "Tev nu gan patīk iekulties visa veida nepatikšanās, vai ne tā? Municipalitāte skatās uz tevi greizi, Eds un Hopa ir pārskaitušies, un tagad, izrādās, tu vēl mīli Megu. Viņa nemēdz pieturēt vīrieti ilgāk par mēnesi, kad viņai kļūst skaidrs, kas viņš par putnu."

"Tātad es pagaidām esmu rekordists."

"Viņa salauzīsx tavu sirdi un iespļaus tev to sejā."-

"Mana sirds, mana seja. Kas tevi tā uztrauc, Šarlīne?"

"Man ir lielākas prasības nekā viņai. Lielākas, stiprākas." Viņa sagrozīja galvu, un sudraba auskari nošūpojās un nomirdzēja. "Megai nekas un neviens nav vajadzīgs. Tāda viņa bijusi vienmēr. Viņa jau sen skaidri un gaiši lika man saprast, ka es viņai neesmu vajadzīga. Drīz viņa to pašu izdarīs ar tevi."

"Iespējams. Vai arī es darīšu viņu laimīgu. Varbūt tevi satrauc tieši tas. Tev liekas nepieņemama ideja, ka viņai paveiksies."

Neita roka paguva satvert Šarlīnes plaukstas locītavu, lai viņa nepaspētu iešļākt kafiju viņam sejā.

"Domā, ko dari!" Neits klusi brīdināja. "Ja sacelsies tracis, cietēja būsi tu."

Šarlīne pārskaitusies pielēca kājās un aizsoļoja prom uz kāpnēm. »

Otro reizi tajā dienā Neits izdzirdēja durvis aizcērtamies, gluži kā šāvienu.

Atbalsij skanot, viņš beidza pusdienot.

* * *

Neits brauca pie Megas, cerēdams nomierināties un sakopot domas. Pēdējo dienu drūmās debesis bija noskaidrojušās, un melnajā tukšumā mirdzēja spožas zvaigznes. Mēness līkums slīdēja pāri koku galotnēm, un spīdīga migla ložņāja zemu virs zemes. Neits ievēroja, ka koku zari bija kaili. Zemi joprojām klāja bieza kārta sniega, bet no kokiem tas bija nobiris.

Atskanēja vientuļa, uzstājīga vilka gaudošana. Dzīvnieks i bija izgājis medībās. Vai arī meklēt draudzeni. Vilks nogalināja, lai izdzīvotu. Nevis aiz alkatības vai sporta pēc.

Ja vilks satikās ar vilcēni, tad uz mūžu, tā Neits bija lasījis.

Gaudošana izgaisa, viņam braucot tālāk naktī.

No Megas mājas skursteņiem kāpa dūmi, pretī plūda mūzikas skaņas. Šoreiz tas bija Lenijs Kravics. Viņš dziedāja par likteni un ciešanām.

Neits novietoja mašīnu blakus Megas mašīnai un palika sēžot. Kā viņš pēc tā visa ilgojās, Neits aptvēra. Braukt mājās. Aizmirst garo darbadienu un atgriezties mājās pie mūzikas, gaismas un sievietes.

Vienīgās un īstās sievietes.

Pavards un mājas, Mega bija teikusi. Jā, viņai, kā izrādījās, bija taisnība. Ja Mega tomēr salauzīs viņa sirdi un iespļaus to viņam sejā, viņam atliks vainot tikai pašam sevi.

Mega atvēra durvis, kad viņš nāca, suņi izskrēja laukā un riņķoja apkārt.

"Sveiks! Nezināju, vai šovakar atbrauksi." Viņa pielieca galvu. "Tu izskaties nomākts, šef. Ko tad šodien sastrādāji?"

"Ieguvu jaunus draugus un ienaidniekus."

"Nu tad nāc tik iekšā, skaistulīt, iedzer un pastāsti par to."

"Labprāt."

GAISMA

Tas nav nekas īpašs -

Baudīt sauli,

Sagaidīt gaišo pavasari,

Mīlēt, domāt, darīt,

Iegūt īstus draugus un samierināt

pretiniekus…?

METJŪ ARNOLDS

Mēs sadedzinām dienas gaismu.

VILJAMS ŠEKSPĪRS

Divdesmitsesta nodaļa

"Šef!" Pīča piedāvāja lipīgu smalkmaizīti un kafiju, līdzko bija ieraudzījusi viņu nākam pa durvīm.

"Ja turpināsiet cept šos gardumus, es drīz vairs neietilpšu krēslā."

"Nu, nu, ar pāris maizītēm nepietiks, lai uzbarotu to mazo, glīto pēcpusi. Turklāt tas ir kukulis. Man jālūdz atļauja rīt pusdienlaiku par stundu pagarināt. Jāpiedalās Maija svētku gatavošanas komitejā. Rītdien mēs beigsim koordinēt parādi."

"Parādi?"

"Maija dienas parādi. Tā redzama tavā kalendārā un nav vairs aiz'kalniem."

Jau maijs, Neits nodomāja. No rīta viņš dārzā bija parotaļājies ar suņiem. Sniegs gandrīz smēlās zābakos. Vai tad klāt jau maijs?

"Lai nāk kas nākdams, plūdi vai zemestrīce, parāde notiks. Skolas orķestris atskaņos maršu. Iedzimtie aļaskieši, ģērbušies tradicionālajos tērpos, spēlēs savus tautas instrumentus. Uzstāsies sporta komandas, tāpat arī Dollijas Menersas deju grupa. Vietējie iedzīvotāji gandrīz visi piedalās parādē, nevis tikai vēro, bet pie mums jau no malu malām sabrauc tūristi un svešie.".

Pīča kārtoja uz letes vāzi ar plastmasas narcisēm.

"Šī ir īsta svētku reize, turklāt laba reklāma. Šogad esam arī modinājuši preses interesi un visu ko tamlīdzīgu. Šarlīne liek internetā "Paspārnes" adresi un piedāvā dažādus pakalpojumus ar atlaidi. Hopai izdevās iekļūt notikumu lapā vairākos žurnālos."

"Ei nu! Tad jau tas ir nopietni."

"Tā ir. Parāde ir notikums visas dienas garumā. Vakarā būs ugunskuri un skanēs mūzika. Ja laiks būs slikts, pārvietosimies uz "Paspārni"."

""Paspārnē" arī var sakurt ugunskuru."

Pīča viņam rotaļīgi iebikstīja.

"Nē taču! Tur būs tikai mūzika."

"Palieciet prom, cik ilgi nepieciešams."

Liela parāde, Neits nodomāja. "Paspārnē" tiks pasūtīti numuri, klāti galdi, Stūra veikalā ieradīsies pircēji, meklējot vietējo mākslinieku un amatnieku darbus. Bankā ieplūdīs vairāk naudas, degvielas uzpildes stacijā būs apgrozījums. Augs biznesa aktivitātes.

Runas par slepkavībām varētu tās krietni mazināt.

Neits paskatījās uz ienākušo Oto.

"Vai tev šodien brīvdiena?" "Jā."

Neits kaut ko manīja viņa skatienā, bet izlikās neievērojam.

"Vai nāci pēc lipīgajām maizītēm?"

"Nē." Oto izvilka lielo aploksni. "Es uzrakstīju, ko darīju un tā tālāk tūkstoš deviņi simti astoņdesmit astotajā gadā. Arī naktī, kad mira Makss, un tovakar, kad tika nodurta Jukona. Man gan būtu bijis vieglāk to rakstīt bez īpaša uzaicinājuma."

"Nāc uz manu kabinetu."

"Nav vajadzības." Oto saknieba lūpas, bet tad piebilda: "Man ir maza problēma, jo nevaru uzrādīt īstu alibi nevienā no trim situācijām. Es visu uzrakstīju."

Neits nolika smalkmaizīti, lai paņemtu aploksni.

"Paldies, Oto!"

"Tā gan. Tagad es braucu makšķerēt."

Viņš aizgāja, pa ceļam palaižot garām Pīteru.

"Sasodīts," Neits nopurpināja.

"Nu tu esi sprukās!" Pīča viņam viegli iebakstīja ar elkoni. "Bet, kas jādara, jādara, pat ja tiek aizskartas jūtas un izraisītas dusmas."

"Jūs nekļūdāties."

"Ei…" Pīters skatījās uz vienu un otru, pats stāvēdams abiem pa vidu. "Kas Oto lēcies?"

"Ceru, ka nekas."

Pīters jau gribēja vēl ko prasīt, bet Pīča ātri papurināja galvu, lai neko nejautā.

"Es nokavēju darbu, jo šorīt atnāca tēvocis. Viņš gribēja man izstāstīt, ka ziemeļos no pilsētas pie Hopleskrīkas izcirtumā nelikumīgi apmeties kāds cilvēks. Tur ir veca būda. Viņš laikam tajā ievācies. Neviens par to īpaši neuztrauktos, bet tēvocis teica, ka tas cilvēks laikam ielauzies viņa darbnīcā, un krustmāte apgalvo, ka paņemta barība no dzīvnieku barotavas."

Pīters paķēra maizīti un iekodās tajā.

"Viņš mans tēvocis šorīt gājis skatīties, kas tur notiek, un tas cilvēks izlīdis no būdas ar bisi rokā un pavēlējis vākties prom no viņa īpašuma. Ta kā tēvocim līdzi bijusi mana māsīca Mērija viņš to vedis uz skolu -, viņš nav palicis ielaisties darīšanās ar nepazīstamo."

"Sapratu. Mēs dosimies noskaidrot situāciju." Neits nolika uz letes kafiju, kuru tā arī nebija dzēris, un Oto aploksni. Viņš piegāja pie ieroču skapja, paņēma divas bises un munīciju. "Drošības dēļ, ja ar vārdiem nelīdzēs," Neits paskaidroja Pīteram.

Saule spīdēja spoži un silti. Likās neiespējami, ka tikai pirms pāris nedēļām viņš veicis šo ceļu tumsā. Upe, mezdama līkumu, pienāca tuvu klāt un auksti zila veidoja asu krāsu kontrastu pret sniegu gar abiem krastiem. Kalni slējās skaidri kā stikla pieminekļi uz debesu fona.

Neits ieraudzīja ērgli uz ceļa staba kā zeltains sargs tas šķita uzmanām mežu sev aiz muguras.

"Vai tā būda ilgi stāvējusi tukša?"

"Cik atceros, tur neviens nekad nav dzīvojis, vismaz oficiāli ne. Tā ir nolaista un, tā kā uzcelta par tuvu strautam, katru pavasari applūst. Tūristi, ejot pārgājienā, varētu tur reizēm pārnakšņot, ari jaunieši… nu, tu saproti. Skurstenis vēl stāv, tāpēc var iekurināt. Taču tur nelabi smird."

"Tas nozīmē, ka jūs tur… nu, saproti."

Neits pasmaidīja, bet Pītera vaigi piesārta.

"Pāris reižu, ne vairāk. Biju dzirdējis, ka reiz tur apmetušies čīčako. Gatavojušies dzīvot nomaļus, sijāt strautā zeltu. Izturējuši gadu, pārtikdami no dārzeņiem, pēc tam miruši badā. Viens nosalis, cits sajucis prātā. Varbūt ēdis mirušā gaļu."

"Cik jauki…"

"Iespējams, ka tas ir izdomājums. Tomēr vairo satraukumu, ja aizved turp meiteni."

"Jā, ļoti romantiski."

"Nogriezies te," Pīters rādīja. "Ceļš tālāk ir grūti izbraucams."

Mašīnai lēkājot un rokoties pa šauru, piesnigušu sliedi, Neits nosprieda, ka Pīters bijis diplomātisks izteicienos.

Biezi saaugušie koki aizsedza sauli, un viņi brauca kā caur tuneli, ko bruģējuši sadistiski ledus dēmoni.

Neits sakoda zobus, lai kratoties neiekostu mēlē, un cieši turēja stūri.

Viņš to nesauktu par izcirtumu. Apledojušā strauta krastā starp izstīdzējušiem krūmiem un veciem vītoliem tupēja pussagruvusi baļķu būda. Tā atradās nomaļus starp kokiem, viens logs bija aizsists ar dēļiem, otrs aizlīmēts ar līmlenti. Ieliecies lievenis turējās uz dažiem izdedžu blokiem.

Būdas priekšā stāvēja noplucis "Lexus" džips ar Kalifornijas numura zīmi.

"Pīter, piezvani Pīčai un nosauc viņai numuru!"

Kamēr Pīters runāja pa rāciju, Neits apdomāja, ko iesākt. No šķībā skursteņa laiski kūpēja dūmi. Uz durvju rokturi bija pretīgi skatīties pār to bija pārmests beigts dzīvnieks.

Neits atsprādzēja maksti, bet vēl neizņēma ieroci, kāpdams ārā no mašīnas.

"Tālāk ne soļa!"

Būdas durvis atsprāga vaļā. Pustumsā Neits saskatīja vīru ar bisi.

"Es esmu Lūnesijas policijas šefs Bērks. Nolaidiet ieroci lejā!"

"Man vienalga, kas tu esi vai ko tu liec man darīt. Es pazīstu jūsu trikus, pretīgie svešzemnieki. Es pie jums vairs neiešu."

Svešzemnieki, Neits domās atkārtoja. Tā tik vēl trūka.

"Svešzemju karaspēku šajā sektorā sakāva. Jūs esat drošībā, bet jums jānolaiž ierocis."

"Tā tu tikai saki." Tomēr viņš atbalstījās uz otras kājas. "Kā es varu zināt, ka tu neesi viens no viņiem?"

Apmēram trīsdesmit gadu vecs, Neits novērtēja. Apmēram piecarpus pēdu garš, simt piecdesmit mārciņu smags. Brūni mati. Neprātīgs skatiens, acu krāsa nenoteikta.

"Man ir personas apliecība, kas apstiprināta ar zīmogu. Nolaidiet ieroci, lai varu pieiet klāt, un es jums to parādīšu."

"Personas apliecība?" Viņš izskatījās apjucis un nolaida bisi par sprīdi zemāk.

"Pagrīdes organizācijas apliecība." Neits centās ticami māt ar galvu. "Mūsdienās jābūt ļoti uzmanīgam."

"Viņiem tek zilas asinis. Es divus novācu, kad mani noķēra pēdējā reizē."

"Divus?" Neits sacēla uzacis, tēlojot izbrīnu, un vēroja, kā bise tiek nolaista vēl drusciņ zemāk. "Jūs vajadzēs iztaujāt. Aizvedīsim jūs uz kontrolpunktu, pierakstīsim liecību."

"Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņi uzvar."

"Mēs to neļausim."

Stobrs novirzījās uz leju, un Neits paspēra soli uz priekšu.

Tas notika ļoti ātri. Tas vienmēr notika ļoti ātri. Viņš izdzirdēja, ka Pīters atver automašīnas durvis un sauc viņa vārdu. Neits, nenolaizdams skatienu no vīrieša sejas, no viņa acīm, ieraudzīja tajā izbailes, naidu, šausmas.

Neits jau lādējās, pavēlēdams Pīteram gulties.

"Zemē!" viņš iekliedzās, izraujot ieroci no maksts.

Bises šāviens satricināja gaisu, aizraidīdams kādu putnu ar kliedzienu kokos. Otrs atskanēja tad, kad Neits ar lēcienu paslēpās aizsegā zem mašīnas.

Viņš bija gatavs aizripot otrā pusē, bet ieraudzīja sniegā asinis.

"Ak kungs! Pīter…"

Neita ķermenis sastinga kā svins, un vienu nebeidzamu mirkli viņš drebēja zem svina smaguma. Viņš saoda šķērsielu lietu, smakojošus atkritumus. Asinis.

Pārāk ātri elpodams, no panikas apreibis, viņš ieklepojās, jo kaklā kņudēja izmisums smalks kā putekļi. Ar visu smagumu viņš izrāpoja cauri sniegam.

Pīters gulēja zem mašīnas atvērtajām durvīm, viņa acis bija plati vaļā un stiklainas.

"Man… laikam iešāva."

"Turies!" Neits satvēra Pitera roku, kur jaka bija saplēsta un asiņaina. Viņš sajuta silto straumi un sirds sitienus savās krūtīs. Ar vienu aci novērodams būdu, viņš izvilka raibu lakatiņu.

Galvā viņam skanēja lūgšanas, bet viņš neaptvēra to nozīmi.

"Nav tik traki, vai ne?" Pīters nolaizīja lūpas un, galvu pieliecis, paskatījās. Un nobāla balts kā kaļķis. "Nu, vecīt…"

"Klausies! Klausies, ko teikšu." Neits cieši aptina lakatiņu ap ievainojumu un paplikšķināja Pīteram pa vaigu, lai viņš nezaudē samaņu. "Guli un nekusties. Viss būs kārtībā."

Tikai nenoasiņo. Nemirsti manās rokās. Nu vairs ne. Lūdzu!

Viņš izņēma Pītera ieroci no maksts un ielika viņam plaukstā.

"Vai tu turi?"

"Es… es neprotu ar kreiso. Viņš man ievainoja labo."

"Šauj ar kreiso. Ja viņš tiek man klāt, nevilcinies! Klausies manī, Pīter! Ja viņš iznāk laukā, šauj! Šauj, līdz viņš ir gar zemi."

"Šef…"

"Dari, ko lieku!"

Neits rāpoja atpakaļ uz mašīnas otru pusi, atvēra durvis un, ieslīdējis iekšā, izvēlās laukā ar abām bisēm. Viņš sadzirdēja, kā vīrs būdā plosās. Pa reizei viņš izšāva.

Visas šķērsielas skaņas saplūda kopā. Lietus, kliedzieni, skrejoši soļi.

Viņš aizrāpoja pie Pītera un nolika vienu bisi viņam uz ceļiem.

"Nezaudē samaņu. Dzirdi? Turies!"

"Jā, ser."

Nebija neviena, kam zvanīt pēc papildspēkiem. Te nebija Baltimora, un viņam bija jātiek pašam galā.

Salicis, ar bisi vienā rokā, revolveri otrā, Neits pārskrēja pār ledaino strautu un iemetās starp kokiem. Eksplodēja šāviens. Lidojoša asa šķēpele trāpīja viņam sejā zem kreisās acs.

Tas nozīmēja, ka vājprātīgā uzmanība ir pievērsta viņam, prom no Pītera.

Koku aizsegā viņš nokrita sniegā.

Viņa partneris bija ievainots. Viņa partneris gulēja zemē.

Elpai aizraujoties, viņš līdz ceļiem biezajā sniegā ar pūlēm brida apkārt būdai.

Nostājies aiz koka, viņš nopētīja izvietojumu. Būdas otrā pusē nebija durvju, tikai sānos vēl viens logs. Cauri stiklam viņš redzēja šāvēja ēnu, Neits zināja, ka viņš vēro, gaida kādu kustību.

Neits ar vienu roku pielādēja bisi un šāva. Stikls sasprāga, ausīs atbalsojās šāviens, viņš pa savām pēdām skrēja atpakaļ.

Aiz muguras skanēja kliedzieni un šāvieni, kad viņš lauzās cauri ledum straumē, cauri aukstajam ūdenim, ar lēcienu atrazdamies mājas priekšā.

Viņš uzlēca uz lieveņa un izspēra durvis.

Viņš mērķēja ar abiem ieročiem iekšēji viņš gribēja izšaut tukšu aptveri. Nonāvēt tāpat kā slepkavu Baltimorā. To nelieti, kurš nogalināja viņa draugu un izpostīja viņa dzīvi.

"Sarkanas!" No būdas uz viņu skatījās vājprātīgais. Viņa lūpas iedrebējās smaidā. "Tavas asinis ir sarkanas." Un, nometis ieroci, viņš nokrita ceļos uz netīrās grīdas un sāka raudāt.

Viņu sauca Roberts Džozefs Spineikers finanšu konsultants no Losandželosas un nesenā pagātnē psihiatriskās slimnīcas pacients. Pēdējo astoņpadsmit mēnešu laikā viņš bija neskaitāmas reizes sūdzējies, ka viņu nozaguši svešzemnieki, ka viņa sieva ir reprodukcija, un sapulces laikā uzbrucis diviem klientiem.

Viņš skaitījās pazudis gandrīz trīs mēnešus.

Tagad viņš kamerā gulēja ciešā mierpilnā miegā. Asins krāsa uz Neita sejas un Pītera rokas viņu bija pārliecinājušas. Ieslēdzis vājprātīgo kamerā, Neits aizsteidzās uz klīniku. Viņš staigāja šurpu turpu pa uzgaidāmo telpu un domās atkārtoja secīgi visu notikumu soli pa solim un katru reizi redzēja sevi rīkojamies citādi, tikai, mazliet citādi, lai neciestu Pīters.

Kad iznāca Kens, Neits sēdēja, galvu iespiedis rokās.

Viņš nekavējoties uztrūkās kājās.

"Kā viņam ir?"

"Tikt ievainotam nekad nav labi, bet varēja būt daudz ļaunāk. Kādu laiciņu dabūs panēsāt pārsēju. Pīteram veicies, ievainojums ir viegls. Viņam ir vājums, mazliet nedrošs uz kājām. Paturēšu viņu vēl uz pāris stundām. Bet citādi viss ir kārtībā."

"Labi." Neits saļima atpakaļ uz krēsla. "Labi."

"Nāciet, es apkopšu jūsu nobrāzumus uz sejas."

"Tās ir sīkas skrambas."

"Tā zem acs ir dziļa. Nāciet, nestrīdieties ar ārstu."

"Vai varu viņu redzēt?"

"Šobrīd pie viņa ir Nita. Satiksiet pēc tam, kad būšu palīdzējis jums." Kens rādīja ceļu un pamāja, lai sēžas uz apskates galda. "Ziniet," viņš teica, tīrīdams brūces, "tas būtu muļķīgi, ja jūs vainotu sevi."

"Pīters ir nepieredzējis. Paņēmu līdzi zaļknābi un pakļāvu riskantai situācijai."

"Tada runa nepauž cieņu ne pret viņu, ne pret amatu, kuru viņš uzņēmies."

Neits nošņācās starp zobiem, kad iedzēla zāles brūcē zem acs.

"Viņš ir tīrais bērns."

"Nē, nav. Pīters ir vīrietis. Labs vīrietis. Nevajag uzņemties visu atbildību, tas mazina to, ko viņš šodien paveicis."

"Viņš ievainots piecēlās un metās uz durvīm man pakaļ. Tikko spēdams nostāvēt, Pīters metās palīgā mani piesegt."

Neits ieskatījās Kenam acīs, kad viņš uzlipināja plāksteri.

"Man uz rokām bija viņa asinis, bet viņš cēlās augšā mani piesegt. Tātad varbūt es esmu tas, kurš neprata tikt galā ar situāciju."

"Jūs tikāt galā. Pīters man visu pastāstīja. Viņš jūs uzskata par varoni. Ja gribat viņam atmaksāt ar pateicību, nelieciet viņam vilties. Tā, kārtībā." Kens atkāpās. "Būsiet dzīvotājs."

Hopa bija uzgaidāmajā telpā, kad Neits iznāca, un kopā ar viņu bija Pītera vecāki un Roza. Stāvēdami kājās, viņi sāka reizē runāt.

"Viņš atpūšas. Viņam viss ir kārtībā," Kens apliecināja. Bet Neits gāja prom.

"Igneisij!" Hopa steidzās viņam pakaļ. "Man jāzina, kas noticis."

"Es eju uz iecirkni."

"Tad es iešu tev līdzi, un tu man izstāstīsi. Man jādzird informācija tieši no tevis, nevis dažādi varianti, kas klīst apkārt pa pilsētu."

Neits īsumā izstāstīja.

"Vai nepalēnināsi gaitu? Tev kājas ir garākas nekā mans augums kopā. Kā tu savainoji seju?"

"Ar koka mizas šķembu. Lidojoša miza, nekas vairāk."

"Miza lidoja tāpēc, ka viņš šāva uz tevi. Ak kungs!"

"Tas, ka man trāpīja pa seju, ir mana un Spineikera laime. Izrādījās, ka man tek sarkanas asinis."

Tāpat kā Pīteram, viņš nodomāja. Pīteram šodien pamatīgi tecēja asinis.

"Vai štata policija ieradīsies pēc viņa?"

"Pīča sazinās ar viņiem."

"Tā." Hopa ievilka elpu. "Viņš ir klimtis apkārt trīs mēnešus. Traks cilvēks var visu ko sastrādāt. Varbūt viņš nodūra nabaga Jukonu. Viņš var būt tavs meklētais vainīgais."

Neits izvilka no kabatas saulesbrilles un uzlika uz acīm.

"Varēja būt, bet nav."

"Tas cilvēks ir vājprātīgs, un tas, kas noticis, arī ir vājprāts. Varbūt viņš uztvēra Jukonu par kādu svešzemnieku suņa ādā. Tas ir ticams izskaidrojums, Igneisij."

"Tikai tad, ja notic, ka puisis ielavījies pilsētā, notvēris vecu suni, atvedis pie rātsnama, kur pārgriezis viņam rīkli iepriekš nozagdams medību nazi. Man tas ir pārāk fantastisks domu gājiens, Hopa."

Hopa saņēma Neita roku, gribēdama, lai viņš apstājas.

"Varbūt tāpēc, ka vēlies ticēt kam citam. Tas tev dod iespēju izcelties, nodarboties ar nopietnu lietu. Nevis izšķirt kaušļus vai neļaut Plencim Maikam nosalt pažobelē. Vai tev nav ienācis prātā, ka tavi mēģinājumi sasaistīt atsevišķus noziegumus, meklēt slepkavu starp mums, ir vēlēšanās, lai tā būtu patiesība?"

"Es to nevēlos. Tas tā ir."

"Sasodītais stūrgalvi…" Hopa sakoda zobus un aizgriezās, līdz atguva savaldību. "Pilsētā neiestāsies miers, ja tu te kūdīsi."

"Miers iestāsies tad, kad tiks atklāta patiesība. Es eju rakstīt atskaiti par to, kas Lūnesijā šodien notika."

Neits pavadīja nakti iecirknī, lielākoties noklausoties Spineikera dedzīgajos izklāstos par piedzīvojumiem ar svešzemniekiem. Lai viņš paliktu mierīgs, ja ne kluss, Neits sēdēja kamerai blakus ārpusē, izdarīdams savas piezīmes.

Viņš juta patiesu atvieglojumu, kad nākamajā rītā štata policija ieradās atbrīvot viņu no šā ieslodzītā.

Taču Neits jutās diezgan pārsteigts, ieraugot Kobenu.

"Vai tik jums nevajadzētu šeit noīrēt istabu, seržant."

"Es nolēmu izmantot izdevību un apraudzīt Lūnesiju, lai risinātu arī citus jautājumus. Ieiesim jūsu kabinetā."

"Protams. Esmu jums sagatavojis atskaiti par Spineikeru."

Iegājis kabinetā, Neits paņēma dokumentus.

"Uzbrukums ar policistu dzīvības apdraudēšanu un tā tālāk. Psihiatri atradīs vainu mīkstinošus apstākļus apsūdzībai, taču mana darbinieka ievainojums tāpēc nezudīs."

"Kā viņš jūtas?"

"Labi. Viņš ir jauns, dzīvesprieka pilns. Lode izgājusi cauri audiem, neskarot kaulu."

"Jāpriecājas par katru veiksmi."

"Taisnība gan."

Kobens piegāja pie dēļa.

"Vai jūs joprojām turpināt izmeklēšanu?" "Jā."

"Vai ar panākumiem?"

"Tas atkarīgs, no kuras puses skatās."

Sakniebis lāpas, Kobens sāka šūpoties, atbalstoties pret papēžiem.

"Tātad beigts suns. Vai jūs redzat saistību ar šo notikumu?"

"Katram sava aizraušanās."

"Ziniet, es neesmu apmierināts ar lietas atrisinājumu, bet mana darbība ir ierobežota. Protams, daudz kas ir atkarīgs no tā, kā to novērtē. Mēs varam piekrist, ka toreiz kalnos, kad tika nogalināts Galovejs, tur ir bijis trešais nezināmais. Tomēr tas nenozīmē, ka viņš vainīgs Galoveja nāvē. Nav zināms arī tas, ka viņš vēl joprojām ir dzīvs, jo būtu loģiski, ka Galoveja slepkava atbrīvojas arī no trešā."

"Ne jau tādā gadījumā, ja trešais bija Hobeikers."

"Mēs neticam, ka tas bijis Hobeikers. Ja nu tomēr," Kobens turpināja," tad nav pamata uzskatīt, ka trešais ir saistīts ar Hobeikera nāvi vai kāda suņa nāvi. Man neoficiāli ir atļauts meklēt trešo, taču laika ir maz un jēgas arī nav."

"Pilots, kurš viņus aizveda, gājis bojā neskaidros apstākļos."

"Tas nav pierādīts. Es izpētīju šo lietu. Kidžinskis samaksājis daļu parādu, bet sataisījis jaunus laikposmā starp Galoveja nāvi un viņa paša bojāeju. Nav arī nevienas liecības, ka Kidžinskis būtu tas, kurš viņus aizvedis kalnos."

"Tāpēc ka visi ir miruši, tikai viens ne."

"Nav ierakstu, nav reisa reģistrācijas. Nekā. Nav neviena, kas būtu pazinis Kidžinski vai atzītu to, nav neviena, kurš atcerētos viņa lidojumu. Ja viņš bijis tas īstais pilots, tad loģiski jāsecina, ka Hobeikers ticis vaļā arī no viņa."

"Varbūt tas ir loģiski. Taču Makss Hobeikers nav nogalinājis trīs cilvēkus. Un viņš necēlās no kapa, lai pārgrieztu rīkli sunim."

"Nav nozīmes tam, ko saka priekšā jūsu nojauta. Man nepieciešams kas pamatīgāks."

"Dodiet man laiku," Neits teica.

Pēc divām dienām Mega iegāja policijas iecirknī, pamāja Pīčai un devās taisnā ceļā uz Neita kabinetu.

Ātrs skatiens dēļa virzienā viņu nekavēja.

"Tā, skaistulīt, es tevi nozogu un vedu sev līdzi."

"Kā, lūdzu?"

"Pat pašiem prātīgākajiem un centīgākajiem policistiem pienākas brīvdiena. Tev tā ir pienākusi."

"Pīters vēl ir slims. Mums trūkst viena darbinieka."

"Un tāpēc tu te sēdi un mežģī smadzenes. Tev ir jāizvēdina galva, Bērk. Ja kaut kas atgadīsies, brauksim atpakaļ."

"No kurienes?"

"Tas ir noslēpums. Pīča!" viņa uzsauca, ejot ārā no kabineta. "Tavs priekšnieks atlikušo dienu nebūs darbā. Kā to sauc? Personisku iemeslu dēļ."

"Viņam derētu gan mazliet atpūsties."

"Oto, tu taču tiksi galā?"

"Mega…" Neits iesāka.

"Pīča, kad pēdējo reizi šefam bija brīvdiena?"

"Pirms trim nedēļām vai senāk, cik atceros."

"Tātad uz priekšu, braucam izvēdināt galvu!" Mega paķēra viņa jaku. "Šodien ir skaidrs laiks."

Neits paņēma rāciju.

"Vienu stundu."

Mega pasmaidīja.

"Ar to sāksim."

Ieraudzījis piestātnē viņas lidmašīnu, Neits apstājās.

"Tu nebrīdināji, ka galvas vēdināšana nozīmē lidošanu."

"Lidojums ir labākā metode. Es tev to garantēju."

"Kāpēc mēs nevaram tāpat vien pabraukāt apkārt un pamīlēties uz pakaļējā sēdekļa? Man tā šķiet pietiekami laba metode."

"Uzticies man." Mega stingri turēja viņu aiz rokas, ar otru noglaudīdama brūci zem acs. "Vai nesāp?"

"Nu, ja tu jautā, es šaubos, vai ar tādu ievainojumu maz drīkstu lidot."

Viņa saņēma Neita seju plaukstās un noskūpstīja viņu ilgi, lēni, dziļi.

"Nāc man līdzi, Neit! Man tev kas jāuztic."

"Nu, ja tu tā saki…"

Neits iekāpa lidaparātā un piesprādzējās.

"Es nekad neesmu pacēlies no ūdens. Kad tas nav… sasalis. Re, tur vēl ir palicis ledus. Nevajadzētu trāpīt ledū, vai ne?"

"Kāpēc tu tik ļoti nervozē par lidošanu, tu taču stājies pretim apbruņotam psihiski slimajam." Mega noskūpstīja pirkstu galiņus, piespieda tos pie svētās lūpām un sāka slīdēt pāri ūdenim.

"Tā man šķiet līdzīga ūdens slēpošanai, bet ne gluži," Neits ar grūtībām noteica, tad aizturēja elpu, kad lidmašīna, uzņemot ātrumu, cēlās augšup. "Es domāju, ka tu šodien strādā," viņš ieminējās, kad likās, ka nu jau drīkstētu uzelpot.

"Es nodevu pasūtījumu Ākstam. Viņš vēlāk atvedīs preci. Tuvojas parāde, un jāatved kukaiņu inde."

"Jūs abi ar Ākstu vedat indes?"

Mega pameta skatienu viņa virzienā.

"Tie ir līdzekļi pret dažādiem knišļiem. Tu pārcieti pirmo Aļaskas ziemu. Tagad paskatīsimies, kā tu izturēsi vasaru. Ar asinssūcējiem kukaiņiem B-528 lielumā. Ne soli nevarēsi paspert laukā neieziedies."

"Labi, piesakos uz indi, bet es noteikti neēdīšu eskimosu saldējumu. Džese teica, ka tas taisīts no sakultas roņu gaļas."

"No eļļas," Mega iesmejoties paskaidroja. "Roņu eļļas vai aļņu taukiem. Nav nemaz slikti, ja sajauc ar ogām un cukuru."

"Lai nu tā būtu, bet es netaisos ēst aļņu taukus. Kā tos var dabūt iekšā!"

Mega pasmaidīja, jo Neits bija atslābinājies un lūkojās lejup.

"Skaisti no šejienes, vai ne? Upe, ledus un pilsētiņa blakus."

"Izskatās tik vienkārši un rimti."

"Īstenībā nav nedz vienkārši, nedz rimti. Arī mežs no gaisa liekas kluss un mierīgs. Tāds skarbi skaists. Bet īstenībā tas nav kluss. Daba ir spējīga uzbrukt un nogalināt briesmīgākā veidā nekā tāds nenormālais ar bisi. Bet tas nemazina dabas burvību. Es nespētu dzīvot nekur citur. Nekur nespētu iedzīvoties."

Viņa pārlidoja pār upi, pār ezeru. Neits nolūkojās, kā notiek ledus iešana, kas liecināja par pavasara neizbēgamo tuvošanos. Zaļas krāsas lāsumiņi pletās tur, kur saule bija izkausējusi sniegu. No klints gāzās ūdenskritums, ledus dzirkstelēm sprāgstot un veidojot veselu mākoni.

Zem viņiem aiztraucās neliels aļņu bariņš, augšā virs galvas debesis izliecās kā bezgalīga, zila lente.

"Džeikobs tajā februārī bija mājās." Mega paskatījās uz Neitu. "Man tev tas bija jāpasaka, lai viss būtu skaidrs. Viņš mani bieži apciemoja, kad tēvs pazuda. Vai nu tēvs viņam to bija lūdzis, vai tā bija Džeikoba paša vēlēšanās. Gadījās ik pārdienas, kad viņu neredzēju. Bet ne ilgāk par nedēļu pēc kārtas, ne tik ilgi, lai viņš būtu devies kalnos kopā ar tēvu. Es gribēju tev to pateikt, ja nu gadījumā tev vajadzīga šī informācija."

"Tas notika sen."

"Jā, un es tolaik biju bērns. Bet es atceros. Atsaucu atmiņā to laiku un atcerējos. Es viņu redzēju vairāk nekā Šarlīni pirmajās nedēļās pēc tēva aiziešanas. Viņš veda mani bļitkot un medīt, un, kad sākās sniegavētra, dažas dienas paliku pie viņa."

"Skaidrs."

Divdesmitseptīta nodaļa

Šarlīnei vienmēr bija paticis Aļaskas pavasaris. Viņai patika tas, kā dienas izstiepās garākas un garākas, līdz gaisma valdīja gandrīz visu diennakti.

Viņa stāvēja kabinetā pie loga, neliekoties ne zinis par papīriem uz galda, un vērās laukā pa logu. Ielā valdīja rosība, tā bija pilna ar cilvēkiem, kuri nāca, gāja, brauca. Pilsētiņas iedzīvotāji, tūristi, laucinieki, kas ieradušies pēc precēm vai tāpat pagrozīties apkārt. Četrpadsmit no viņas divdesmit istabām bija aizņemtas, un nākamajai nedēļai bija pasūtītas vēl trīs. Nedziestošā dienas gaisma pievilka ļaudis kā mušas uz medu.

Viņu gaidīja nerimstošs darbs gandrīz visu aprīli un maiju līdz pat aukstumam.

Šarlīnei patika strādāt, viņai patika, ja viņas viesnīca bija pilna ar apmeklētājiem, patika viņu saceltais troksnis un jezga. Šarlīnei patika nauda, kuru viņi šeit atstāja.

Viņa bija izveidojusi pamatīgu uzņēmumu, vai tad ne? Viņa bija sasniegusi iecerēto vismaz daļu no vēlamā. Šarlīnes skatiens aizvirzījās uz upi, kur starp kūstošām ledus saliņām slīdēja laivas.

Viņa lūkojās pāri upei tālāk uz balti zilajiem kalniem un zaļumu, kas ļoti lēni pamazām pletās to piekājē Virsotnes palika baltas, mūžam baltas svešajā ledus pasaulē

"Tagad paskaties uz labo bortu."

Neits palūkojās pa labi un ieraudzīja viņus lidojam gar pašu pasaules malu, pāri zilam jūras šaurumam, kas likās pat neomulīgi tuvu. Pirms viņš paspēja bilst kaut vārdu, milzīgs zili balts ledus gabals atlūza un ievēlās ūdenī.

"Ak debess!"

"Tas ir aktīvs paisuma un bēguma ūdeņu šļūdonis. To, ko tu redzi, sauc par izmešanu," Mega teica, kad nākamais ledus gabals nolūza un krita. "Laikam tāpēc, ka tas darbojas cikliski vairāk kā dzemdības, nevis nāve."

"Cik skaisti…" Neits bija gluži vai pielipis pie iluminatora. "Apbrīnojami. Apžēliņ, daži gabali ir mājas lielumā!"

Nākamajam blāķim uzšaujoties gaisā, Neits iesmējās un pat nepamanīja lidmašīnas vibrāciju gaisa bedrē.

"Cilvēki man labi maksā, lai es viņus atvedu te apskatīties, un tad, pielipuši pie kamerām, filmē. Manuprāt, tas ir bezmērķīgi. Ja viņi grib to visu redzēt filmā, lai paņem videonomā kaseti."

Cik krāšņa, neparasta izrāde, Neits nodomāja. Patiesi kā cikls mežonīgs, nerimstošs, gandrīz mītisks. Robaini, zili ledus gabali gāzās laukā, gaisā. Krakšķēdami, ar dimdoņu, lielgabalu šāviņiem līdzīgu troksni. Kad tie saskārās ar ūdeni, tas uzšļācās augšup kā balta, mirgojoša sala, kas traucas gar saputoto fjordu.

"Man šeit jāpaliek."

Mega uzvadīja lidmašīnu augšup un apmeta vēl vienu riņķi, lai Neits redzētu ainavu no cita leņķa.

"Vai te, gaisā?"

"Nē!" Pagriezis galvu, viņš uzsmaidīja Megai tā, kā viņa reti bija redzējusi Neitu pasmaidām. Viegli, atbrīvoti un laimīgi. "Tepat. Nekur citur, tikai šeit. Cik labi, ka esmu to sapratis. Un ir vēl kaut kas, ko esmu sapratis. Esmu tevi iemīlējis."

Mega iesmējās, kad lidmašīna vējā nodrebēja; viņa vadīja to cauri brāzmām un uzšāvās augšup virs ūdens, kamēr ledus gabali krita un krita.

Šarlīne nekad nebija kāpusi kalnos. Un nekad to nedarīs.

Kalni viņu neaicināja. Viņai netrūka citu pievilkšanas spēku. Patriks viņu bija aicinājis. Viņa bija izjutusi Pata aicinājumu tūkstoš trompešu skaņu pavadībā. Šarlīnei vēl nebija septiņpadsmit gadu, kad Pats iejoņoja viņas dzīvē. Tad viņa bija jauna, nevainīga meitene Aiovas līdzenumā, kura gaidīt gaidīja, lai viņu izrauj no lauku dzīves un aizved prom.

Parasta Rietumvidienes fermeru meita, kas ilgojās pēc pārmaiņām, Šarlīne tagad atcerējās. Patriks bija uzradies, atjoņojis uz motocikla, sabangojot garlaicīgo vienmuļību, tik bīstams, svešs un… citāds.

Jā, viņš sauca Šarlīni, un viņa atsaucās. Vēsās pavasara naktīs viņa lavījās laukā no mājas pie viņa, gulēja kaila mīkstajā, zaļajā zālē, brīva un bezrūpīga kā kucēns. Bezgala iemīlējusies. Brīnišķīgi, aizrautīgi, kvēli iemīlējusies, kā tas iespējams vienīgi septiņpadsmit gadu vecumā.

Viņa devās Patam līdzi prom no mājām, no ģimenes, draugiem, no viņai ierastās, pazīstamās pasaules citā uz motocikla "Harley" aizmugurējā sēdekļa.

Kaut viņai atkal būtu septiņpadsmit, Šarlīne domāja, un viņa atkal sāktu dzīvi no jauna.

Kā viņi dzīvoja! Gāja, kur gribēja, darīja, ko gribēja. Pāri līdzenumiem, druvām, tuksnesim, cauri lielām pilsētām un mazpilsētām.

Visi ceļi atveda viņus šurp uz Aļasku.

Daudz kas mainījās. Kad tas notika? Šarlīne minēja. Vai tad, kad viņa palika stāvoklī? Viņi tik ļoti priecājās, tik muļķīgi jūsmoja par bērnu. Ar iesēto sēklu ieradušies šeit, viņi pārvērtās. Tas notika tad, kad viņa pateica, ka grib te palikt.

Protams, Šārlij, nekādu problēmu. Mēs te varam uz kādu laiciņu apmesties.

Kāds laiciņš pārvērtās gadā, divos, desmit gados un ak, Dievs, ak, Dievs! viņa pamazām pārvērtās. Viņa bikstīja un bakstīja brīnišķīgo, pārgalvīgo zēnu, tirdīja un dzenāja viņu, uzstāja, lai viņš kļūst par vīrieti. Par atbildīgu, nodrošinātu cilvēku. Parastu cilvēku. Bet Patriks negribēja tāds kļūt, viņš tieši no tā bija bēdzis.

Viņš palika vairāk Megas dēļ, vairāk sev kā spoguļattēlam līdzīgā meitēna, nevis sievietes dēļ, Šarlīne to apzinājās. Viņš palika, bet nenorima un nenostabilizējās.

Šarlīne ņēma viņam to ļaunā. Apvainojās uz Megu. Šarlīne bija tā radīta, lai strādātu, gādātu par jumtu virs galvas, ēdienu uz galda.

Viņa zināja, ka Pats savas prombūtnes laikā, strādājot gadījuma darbus, atļaujoties ņemt brīvdienas, kāpjot savos sasodītajos kalnos, gāja pie ielasmeitām.

Vīrieši iekāroja Šarlīni. Viņa varēja iekvēlināt jebkuru. Bet vienīgais, pēc kura viņa tiecās, gāja pie ielasmeitām.

Un kalni kas tad bija tie kalni, ja ne kārtējā palaistuve? Auksti un balti tie aizvilināja Patu no viņas. Viņš dzīvojās pa kalniem, atstājot Šarlīni vienu.

Bet viņa to pārcieta, vai tad ne? Viņa ne tikai izdzīvoja, bet guva panākumus. Sasniedza vēlamo. Gandrīz visu, ko vēlējās.

Tagad viņai bija nauda. Mājvieta. Naktī gultā jauni, stipri vīrieši.

Tad kāpēc viņa bija tik nelaimīga?

Šarlīnei nepatika iedziļināties, gremdēties pārdomās, raizēties un šaubīties. Viņai patika dzīvot. Virzīties uz priekšu, dzīvot kustībā. Tad neatlika ne laika, ne vietas domām.

Atskanot klauvējienam pie durvīm, viegli aizkaitināta, viņa pagriezās.

"Iekšā!"

Viņa atvairīja domas un automātiski lika sejai atplaukt dedzīgā smaidā, kad ieraudzīja Džonu.

"Sveiks, skaistulīti Vai tad skolā stundas jau beigušās? Vai tad ir jau tik vēls?" Atglaudusi matus, viņa palūkojās uz galdu. "Es tā aizsapņojos, ka diena pagalam. Jāiet jāpārbauda, ko Lielais Maiks sagatavojis šā vakara īpašajam piedāvājumam."

"Man ar tevi jārunā, Šarlīne."

"Protams, dārgumiņ! Tev man vienmēr atliks laiks. Es tev uzvārīšu tēju, un iekārtosimies ērtāk."

"Nē, nē!"

"Klau, kāpēc tu esi tik nopietns un norūpējies?" Viņa piegāja pie Džona un pārvilka pirkstus pār viņa vaigu. "Protams, tu man patīc, kad esi tik nopietns. Tas ir tik seksīgi."

"Nevajag." Džons teica un saņēma viņas rokas.

"Vai kaut kas noticis?" Šarlines pirksti sastinga kā virves. "Ak kungs, vai vēl kāds… vai kāds pagalam? Es to vairs nespēju izturēt. Tas ir par daudz!"

"Nē. Nekā tamlīdzīga." Džons atlaida viņas rokas un soli atkāpās. "Es gribēju tev pateikt, ka semestra beigās braukšu prom."

"Tu ņemsi atvaļinājumu? Dosies ceļojumā, kad Lūnesijā ir visjaukāk?"

"Es neņemšu atvaļinājumu. Es braucu prom."

"Ko tu tur runā? Tu aizbrauc? Pavisam? Kādas muļķības, Džon!" Koķetais smaids izgaisa, Šarlīne sajuta pakrūtē asu un smeldzīgu dūrienu. "Kur tu dosies? Ko tu iesāksi?"

"Ir taču tik daudz neredzētu vietu, nepadarītu darbu. Es tās visas apskatīšu, sameklēšu sev darbu."

Šarlīne juta, ka viņai pagurst sirds, lūkojoties pakļāvīgajā sejā. Tie, kuri tev ir nozīmīgi, viņi tevi pamet, Šarlīnes prāts čukstēja.

"Džon, tu šeit dzīvo. Tu šeit strādā."

"Es dzīvošu un strādāšu citur."

"Tu nevari tā… kāpēc? Kāpēc tu tā gribi darīt?"

"Man jau sen vajadzēja rīkoties, bet es ļāvos straumei. Ļāvu dzīvei aizplūst garām. Pagājušajā nedēļā Neits ienāca pie manis skolā. Daudz kas no viņa teiktā lika man atskatīties pagātnē… pirms daudziem gadiem."

Šarlīne sakopoja spēkus dusmām, kas liktu kliegt, lauzt priekšmetus. Atbrīvoties no sasprindzinājuma. Bet tagad viņa spēja vienīgi raizēties.

"Kāds Neitam ar to sakars?"

"Viņš ir tas klupšanas akmens straumē, kurš izraisīja pārmaiņas. Es, Šarlīne, esmu pārāk ilgi peldējis pa šo straumi un nemanīju, kas notiek apkārt."

Viņš pieskārās Šarlīnes matiem, tad nolaida roku.

"Bet ūdenī iekritis akmens izraisa viļņošanos. Pārmaiņas. Varbūt mazas, varbūt lielas. Taču nekas vairs nebūs kā agrāk."

"Es nekad tevi neesmu sapratusi, kad tu sāc tamlīdzīgi izrunāties." Šarlīne uzmeta lūpu un iespēra pa rakstāmgalda kāju, liekot Džonam pasmaidīt. "Ūdens, upe, akmeņi, straumes.

Kāds tam sakars ar to, ka tu šeit ierodies un paziņo par aizbraukšanu? Tu dodies prom. Vai tev maz rūp, kā es jūtos?"

"Pārāk daudz rūp, un man no tā nav nekāda labuma. Es tevi mīlu kopš pirmās satikšanās reizes. Tu to zini."

"Nu vairs ne."

"Toreiz, tagad, visus šos gadus. Es tevi mīlēju, kamēr tu biji kopā ar citu vīrieti. Kad viņš pazuda, es domāju, nu, tagad viņa nāks pie manis. Un tu nāci. Pie manis gultā kaut vai tik daudz. Tu devi man savu miesu, bet apprecējies ar citu. Kaut arī zināji, ka es tevi mīlu, tu apprecējies ar citu."

"Es rīkojos tā, kā man bija pareizāk. Man bija jābūt praktiskai." Šarlīne beidzot neizturēja un svieda pret sienu mazu kristāla gulbīti. Postīšana nesniedza viņai apmierinājumu. "Man bija tiesības parūpēties par savu nākotni."

"Es būtu labs pret tevi, pret Megu. Es tev būtu bijis labs. Bet tu izvēlējies citu dzīvi. Tu izvēlējies "Paspārni"." Viņš paplēta rokas. "Tu to nopelnīji. Ar smagu darbu. Tu piepildīji savu sapni. Karlam dzīvam esot, tu tomēr nāci pie manis. Es tev ļāvos. Tu nāci pie manis un citiem."

"Karls nedzinās pēc seksa, nu, gandrīz nemaz. Viņam bija vajadzīgs partneris, cilvēks, kurš rūpētos par viņu un šo vietu. Es izpildīju viņa vēlmi." Šarlīne dedzīgi aizstāvējās. "Mēs sapratāmies."

"Tu rūpējies par viņu, par "Paspārni". Pēc viņa nāves tu joprojām turpināji rūpēties. Man jau sajucis rēķins, cik reižu esmu tevi bildinājis, Šarlīne, un tu man vienmēr atteici, cik reižu tu gāji pie citiem vai nāci pie manis, ja citu nebija. Man beidzot pietiek!"

"Ja es negribu precēties, vai tāpēc tev jābrauc prom?"

"Aizvakar tu gulēji ar to vīrieti. No mednieku grupas. Ar to slaido tumšmati."

Šarlīne paslēja augšup zodu.

"Nu un tad?"

"Kā viņu sauca?"

Šarlīne atvēra muti, bet aptvēra, ka galva ir tukša. Viņa nebija paturējusi atmiņā seju, kur nu vēl vārdu, tik tikko atcerējās ņemšanos tumsā.

"Vai nav vienalga," viņa noteica. "Tas bija tikai sekss."

"Tu neatradīsi to, ko meklē, ja turpināsi gulēt ar bezvārda jaunekļiem, kas ir uz pusi jaunāki par tevi. Tas taču ir skaidrs kā diena. Es vairs nebūšu tavs rezerves variants."

"Nu tad brauc!" Šarlīne paķēra papīru kaudzi no galda un aizsvieda pa gaisu. "Man vienalga."

"Es zinu. Ja tev nebūtu vienalga, es nebrauktu prom."

Džons izgāja no istabas un aizvēra durvis.

Neitu apbūra gaisma. Viņam tās nepietika, lai cik gara būtu diena, viņš ilgojās, lai gaismas būtu vēl un vēl. Gaisma piesātināja viņa miesu, kaulus, uzlādēja viņa enerģiju.

Beidzot viņš bija pamodies no nakts murgiem.

Viņš modās gaismā, strādāja, staigāja dienā. Domāja, darbojās; izbaudīja dienu.

Katru vakaru, vērojot sauli slīdam aiz kalniem, viņš zināja, ka pēc pāris stundām tā atkal ausīs.

Joprojām gadījās naktis, kad viņš izlavījās no Megas gultas un kopā ar suņiem gāja pastaigāties, lai vērotu, kā naksnīgajās debesīs rotājas visdažādākā gaisma.

Viņš joprojām juta ievainojumu pulsējam zem ķermeņa rētām. Tomēr šo sāpi Neits uztvēra kā dziedējošu. Vismaz viņš tā cerēja. Viņš bija pieņēmis zaudējumu un gatavs jaunai dzīvei. Viņš lūdza Dievu, kaut tā būtu.

Pirmo reizi kopš aizbraukšanas no Baltimoras Neits piezvanīja Džeka sievai Betai.

"Es tikai gribēju apjautāties, kā tev klājas. Tev un bērniem."

"Mums viss ir kārtībā. Pagājis gads, kopš…"

Neits to zināja. Šajā dienā apritēja tieši gads.

"Šodien ir diezgan pavēss. Mēs no rīta aizgājām, aizvedām viņam ziedus. Pirmā ir visgrūtākā. Pirmā brīvdiena, pirmā dzimšanas diena, pirmā gadadiena. Bet to var pārvarēt, un pēc tam jau ir vieglāk. Es iedomājos cerēju -, ka tu šodien piezvanīsi. Labi, ka tu to izdarīji."

"Es nebiju pārliecināts, ka vēlies ar mani runāt."

"Mums tevis pietrūkst, Neit. Man un bērniem. Es uztraucos par tevi."

"Man ari viss ir kārtībā. Nu jau ir labāk."

"Pastāsti, kā tur ir. Vai nav briesmīgi auksti un vienmuļi?"

"Šodien te ir diezgan silts. Nu, kas attiecas uz vienmuļību…" Neits palūkojās uz dēli. "Jā. Jā. Nav nekā īpaša. Mums bija plūdi. Ne tik traki kā dienvidaustrumos, tomēr nācās pasvīst. Te ir skaisti."

Neits pagriezās pret logu.

"Tu nespēj iedomāties, cik skaisti. Tas jāredz ar savām acīm, un pat tad ir grūti aptvert."

"Izklausās, ka tev klājas labi. Man par to prieks."

"Es necerēju, ka izķepurošos." Vienalga, lai kur atrastos. "Kaut gan, protams, vēlējos, tomēr ne uz ko necerēju, līdz nokļuvu šeit. Te man radās patiesa vēlme un griba tikt laukā no bedres."

"Vai tev izdosies?"

"Manuprāt, jā. Bet es esmu iepazinies ar kādu cilvēku."

"Ak tā?" Viņas balsī atskanēja prieks, un Neits aizvēra acis, lai to izbaudītu. "Vai viņa ir skaista?"

"Jā, ļoti pievilcīga. Tev viņa patiktu. Viņa ir tik atšķirīga no citiem. Viņa strādā par piloti."

"Par piloti? Vai viņa ir no tiem neprātīgajiem, kas lidinās pāri mežiem mazītiņos lidaparātos?"

"Apmēram tā. Viņa ir brīnišķīga. Varbūt arī ne, bet tomēr jā. Mazliet jokaina, ar stipru jaks.tu.ru, traka jau arī, bet trakums viņai piestāv. Viņu sauc Mega. Meģana Galoveja, un es esmu viņu iemīlējis."

"Ak, Neit! Man ir patiess prieks par tevi."

"Neraudi," Neits teica, izdzirdējis, ka Beta sāk šņukstēt.

"Nē, tas ir labi. Džeks tevi krietni par to paķircinātu, bet arī viņš būtu laimīgs par tevi."

"Jā, es tev tikai gribēju to izstāstīt. Aprunāties un pateikt, ka tev un bērniem vajadzētu atbraukt šurp. Te var lieliski pavadīt vasaras atvaļinājumu. Jūnijā vakari būs gaiši līdz pusnaktij, un tad, kā man teica, iestājas drīzāk krēsla, nevis tumsa. Turklāt ir siltāks, nekā varētu šķist, vismaz man tā teica. Es labprāt tevi satiktu, iepazīstinātu ar Megu. Atbrauc, lai redzu tevi un bērnus."

"Apsolu, ka ieradīsimies uz kāzām."

Neita smiekli bija mazliet saraustīti.

"Līdz tam es vēl neesmu aizdomājies."

"Zinu, Neit. Gan jau paspēsi."

Neits nolika klausuli, viņa lūpas bija savilktas smaidā. Lai nu ko, bet tādus vārdus viņš nebija gaidījis. Neits atstāja dēli atsegtu kā sava veida simbolu, ka tagad viņš izmeklēšanu veic atklāti, un izgāja no kabineta.

Viņš joprojām juta sirdsapziņas pārmetumus, redzot Pītera savainoto roku, kas ar apsēju bija iekarināta kaklā. Jaunais policists sēdēja pie rakstāmgalda, ar vienu roku klabinādams taustiņus.

Policistam un šis jaunais vīrietis bija policists darbs pie galda, ņemšanās ap dokumentiem bija garlaicības kalngals.

Neits piegāja pie viņa.

"Vai gribi iziet laukā?"

Pīters pacēla galvu, vienu veselās rokas pirkstu turēdams virs tastatūras.

"Ser?"

"Vai gribi, lai es tevi uz brīdi atsvabinu no sēdēšanas pie galda?"

Pītera seja atplauka smaidā.

"Jā, ser!"

"Iesim pastaigāties." Neits pakampa rāciju. "Pīča, policists Noti un es mēs ejam patrulēt."

"Hmm… Oto jau ir ārā," Pīča aizrādīja.

"Nu un tad? Noziegumus te var izdarīt vairākās vietās, vai nu mēs nezinām. Pīča, vadības groži paliek jūsu rokās."

"Jā, jā, kapteini" Pīča ieķiķinājās. "Turiet acis vaļā, puiši."

Neits paņēma no pakaramā plānu jaku.

"Vai tev arī padot?" viņš jautāja Pīteram.

"Nē-e. Tikai tie no četrdesmit astoņiem dienvidu puses štatiem velk jakas šādā dienā."

"Ak tā? Nu, labi." Neits ar plašu žestu atlika jaku atpakaļ.

Ārā bija vējains un apmācies. Droši vien gaidāms lietus, Neits nosprieda, nožēlodams lepno atteikšanos piemēroti apģērbties.

Tomēr viņš gāja tik uz priekšu pa ietvi, matiem plivinoties mitrajā vējā.

"Kā tava roka?"

"Ta nekas. Manuprāt, man tā nav jātur kaklā, bet vai tad ir vērts strīdēties pretim Pīčai vai mātei."

"Sievietes uztraucas par tavu ievainojumu."

"Un kā vēi! Es cenšos neko neizrādīt, būt vīrišķīgs, bet viņas tikai skraida man apkārt."

"Mums nav iznācis kārtīgi aprunāties pēc tā gadījuma. Sākumā es izteicos, ka nevajadzēja ņemt tevi līdzi."

"Kāpjot ārā no mašīnas, es viņu nobiedēju. Tātad izraisīju bīstamu situāciju."

"Viņu nobiedētu pat vāvere, kas nomestu zīli. Sākumā es teicu, ka kļūdījos, ņemot tevi līdzi, Pīter. Tā nav taisnība. Tu esi labs policists. Tu to pierādīji. Tu ievainots gulēji zemē. Ievainots, apdullis tu tomēr mani redzēji."

"Tu pats kontrolēji situāciju. Tev nebija vajadzīga piesegšana."

"Varbūt vajadzēja gan. Tur jau ir tas joks. Riskantā brīdī jābūt kopā ar cilvēku, kam var uzticēties pilnīgi uzticēties."

Ta, kā viņš un Džeks bija uzticējušies viens otram, Neits nosprieda. Tad varēja droši doties pretim briesmām, lai arī kas gaidīja tur, tumsā.

"Es vēlējos tev pateikt, ka uzticos tev."

"Man… man likās, ka man jāsēž pie galda un jāraksta papīri, tāpēc ka gribi mani izēst."

"Es tevi pieliku pie papīru rakstīšanas tāpēc, ka tu esi ievainots. Pildot dienesta pienākumus. Tu saņemsi uzslavu par aktīvu rīcību incidenta laikā."

Pīters apstājās un iepleta acis.

"Uzslavu?"

"Tu to esi nopelnījis. To paziņos nākamajā rātsnama sapulcē."

"Nezinu pat, ko teikt."

"Ir vērts būt vīrišķīgam."

Viņi pārgāja uz stūra pār ielu, lai ietu pa otru pusi.

"Man tev sakāms vēl kas, tas ir slepeni. Tas attiecas uz mūsu iecirkņa veikto izmeklēšanu. Par slepkavībām."

Neits uztvēra Pītera ašo skatienu.

"Lai štata policija to sauc, kā grib, mēs tās uzskatām par slepkavībām. Man ir vairāku personu liecības par to, kur viņi atradušies attiecīgajā laikā. Vairākumu diemžēl nav iespējams pārbaudīt. Ari Oto liecību."

"Ak, šef, bet Oto…"

"Ir viens no mums, jā. Taču es nevaru viņu izsvītrot no saraksta tāpēc, ka viņš ir mūsējais. Daudziem pilsētas un apkārtnes iedzīvotājiem bija iespēja izdarīt šos trīs noziegumus. Motīvi tas ir kas cits. Pirmajām divām motīvs jāmeklē saistībā ar Galoveju. Kāpēc viņu nonāvēja? Aiz greizsirdības, kāda labuma dēļ, lai slēptu pēdas kam citam? Narkotiku reibuma iespaidā? Varbūt iemesli ir visi trīs kopā. Lai kurš tas bija, viņš bija labi pazīstams ar pārējiem diviem."

Neits pārlaida skatienu ielai, šķērsielām. Reizēm tumsā uzglūnēja tieši labi pazīstamais.

"Viņi visi trīs bija labi paziņas, kad ziemas laikā devās augšā kalnā. Galovejs pat iesaistījis viņus tādā kā spēlē, lai būtu vieglāk pārvarēt grūtības."

"Es nesaprotu."

"Galovejs ir rakstījis dienasgrāmatu. Tā atradās pie viņa un turpat arī bija palikusi. Kobens man iedeva kopiju."

"Ja viņam bija dienasgrāmata, tad jau…"

"Galovejs ne reizi nav minējis līdzbiedrus īstajos vārdos. It kā joka pēc. Man jāatzīst, ka Galovejs tik un tā būtu dabūjis galu ja ne tajā, tad citā reizē. Kalnos. Varbūt viņš labotos. Viņi smēķējuši "zāli". Spēlējuši "Zvaigžņu karus". Galovejs bijis Lūks, Makss Hans Solo. Un likteņa ironija Galoveja slepkava bija Dārta Veidera lomā. Kalns viņiem bija ledus pasaule."

"Ak, kā man patīk skatīties filmas," Pīters pavēstīja, mazliet uzkumpis plecos. "Bērnībā es krāju attēlus no filmām un tamlīdzīgas mantas."

"Es arī. Bet viņi nebija bērni. Viņi bija pieauguši cilvēki, un kaut kādā brīdī spēle kļuva nekontrolējama. Galovejs raksta, ka Hans es saprotu, ka tas bijis Makss, savainojis potīti. Tie divi pametuši viņu teltī, atstājuši mazliet pārtikas un paši turpinājuši ceļu."

"Tas apstiprina to, ka Makss nav nogalinājis Galoveju."

"Kā uz to skatās. Tikpat labi Makss sekoja, noķēra viņus ledus alā, un tur viņa prāts aptumšojās. Var fantazēt vēl vairāk, ka Makss iejuties Veidera lomā un nonāvējis abus spēles dalībniekus. Tā ir viena no teorijām, bet tā nav mana. Tādās domās ir štata policija."

"Ka misters Hobeikers nonāvējis abus? Pēc tam nokāpa lejā viens? Manuprāt, tas nav iespējams."

"Kāpēc ne?"

"Nu, tas notika manā bērnībā, bet es atceros, ka misteram Hobeikeram nekad nav bijusi pārgalvīga drosminieka un, hmm, patstāvīga cilvēka reputācija. Lai nokāptu no kalna, nepieciešamas šādas rakstura īpašības."

"Piekrītu. Vēlāk dienasgrāmatā Galovejs raksta, ka Dārts sāk izrādīt tādas pazīmes nosauksim tās par vājprātu kā dusmas, bīstama riska uzņemšanos, apsūdzību izteikšanu. Tas ir saistīts ar narkotiku lietošanu un blakus parādībām, kā esmu lasījis, no sasprindzinājuma, reiboņa un nelabuma lielā augstumā."

Neits vēroja Debu iznākam no Stūra veikala, lai vestu Sesilu pastaigāties. Sunim mugurā bija koši zaļš svīterītis.

"Galovejs uztraucies par trešā psihisko stāvokli, viņš raizējies," Neits turpināja, ikdienišķi ar mājienu sveicinādams Debu, "kā viņi tiks lejā. Pēdējais ieraksts dienasgrāmatā izdarīts ledus alā. Viņa raizēm ir bijis pamats, jo viņš tā arī netika prom no alas. Tomēr viņš nebija pilnīgi novērtējis stāvokļa nopietnību, citādi kaut ko būtu darījis pašaizsardzības dēļ. Uz viņa ķermeņa neatrada citus ievainojumus. Viņa ledus cērte bija palikusi pie jostas. Viņš pazina slepkavu, arī Makss viņu zināja. Tāpat kā Jukona, kam viņš pārgrieza rīkli. Pīter, viņš ir mums pazīstams cilvēks." Neits tagad pamāja tiesnesim Roisam, kurš soļoja uz radio KLUN, cigāru iespiedis zobos. "Mums tikai jānoskaidro, kurš tas ir."

"Ko mēs darīsim?"

"Turpināsim pētīt faktus. Slāni pa slānim, līdz atklāsim vairāk. Es vēl nestāstīšu Oto par dienasgrāmatu. Vēl ne."

"Ak kungs…"

"Tev šajā situācijā ir grūtāk. Tu šos ļaudis pazīsti visu mūžu vai pietiekami ilgi."

Viņš pamāja Harijam, kurš stāvēja uz ietves pie Stūra veikala un smēķēdams pļāpāja ar Džimu Makiju. Pāri ielai Eds straujā solī devās bankas virzienā, bet palēnināja gaitu, lai apmainītos frāzēm ar pastnieci, kura slaucīja lieveni.

Lielais Maiks iznāca no "Paspārnes" un veikli aizsoļoja nekur citur kā uz "Itālieša krodziņu", lai, kā jau katru dienu, apmainītos pārdomām ar Džoniju Trivāni. Maika mazā meitiņa viņam uz pleciem priecīgi smējās.

"Viņi ir tikai parasti cilvēki. Bet viens no viņiem tur, uz ielas, kādā no mājām vai ārpilsētas būdā, ir slepkava. Ja viņš uzskatīs par nepieciešamu, viņš nogalinās atkal."

Katru vakaru Neits brauca pie Megas. Vienmēr viņas tur nebija. Laikam kļūstot siltākam, darba kļuva arvien vairāk. Tomēr starp Megu un Neitu bija mēma vienošanās, ka viņš brauks turp un paliks viņas mājās. Rūpēsies par suņiem, kaut ko paveiks saimniecībā.

Neits tur aizveda savas mantas, cik nu to bija, pa mazumiņam vien. Tā bija vēl viena mēma vienošanās. Viņš paturēja istabu "Paspārnē", bet šobrīd tā vairāk bija biezo ziemas apģērbu noliktava.

Viņš varētu visu pārvest pie Megas. Taču tā viņš pārkāptu līniju. Oficiālo līniju nu, tagad mēs dzīvojam kopā.

Jau pirms pagrieziena Neits redzēja kāpjam dūmus no skursteņiem, un viņa garastāvoklis uzlabojās par vienu pakāpi augstāk. Bet uz ezera nebija lidmašīnas, un piebraucamajā ceļā stāvēja Džeikoba mašīna.

Suņi izšāvās no mežiņa apsveicināties, Rokijam zobos bija mastodonta kauls. Neitam izskatījās, ka tas ir svaigs, un abi suņi uzsāka enerģisku rotaļu, kurš kuram to atņems, bet Neits gāja iekšā.

Viņš saoda asinis pusceļā uz virtuvi. Roka instinktīvi ķēra pēc ieroča.

"Es atnesu gaļu," Džeikobs sacīja nepagriezies.

Uz letes stāvēja biezas, asiņainas šķēles. Neits nolaida roku lejā.

"Viņai tagad neatliek laika medībām. Lāči pamodušies. Viņu gaļa ir garšīga sautējumos."

Lāča gaļas šķēles, Neits nodomāja. Kas tā bija par pasauli!

"Viņa noteikti būs pateicīga."

"Mēs dalāmies ar to, kas mums ir." Džeikobs turpināja, mierīgi tinot lāča gaļu biezā, baltā papīrā. "Mega jums pateica, ka es biju ar viņu lielāko tiesu dienu pēc tam, kad tika paņemts viņas tēvs."

"Paņemts? Interesants formulējums."

"Viņa dzīvību taču paņēma, vai ne?" Džeikobs pabeidza tīt gaļu, tad ar melnu flomāsteru uzrakstīja uz sainīšiem datumu. Mājsaimniecēm raksturīgā darbība lika Neitam ieplest acis.

"Viņa jums to pateica, bet jūs neuzticaties viņas atmiņai un sirdij."

"Es viņai uzticos."

"Viņa bija bērns." Džeikobs piegāja pie izlietnes mazgāt rokas. "Tikpat labi viņa var kļūdīties vai aiz mīlestības aizstāvēt mani."

"Viņa to varētu izdarīt."

Džeikobs nosusināja rokas un paņēma gaļas sainīšus. Kad viņš pagriezās, Neits ieraudzīja viņam ap kaklu amuletu. Tumšzilu akmeni pāri izbalējušam kokvilnas kreklam.

"Esmu runājis ar cilvēkiem." Džeikobs iegāja pieliekamajā tā bija neliela telpa, kur Megai stāvēja maza saldētava. "Ar tiem, kuri nelabprāt dalās ar policiju. Ar tiem, kuri pazina Patu un Divpirksti." Džeikobs sāka likt sainīšus saldētavā. "Man pateica tie, kuri runā ar mani, bet ar policiju ne, ka Patam Ankoridžā bijusi nauda. Vairāk nekā parasti."

Viņš aizvēra saldētavu un ienāca atpakaļ virtuvē.

"Es tagad iedzeršu viskiju."

"Kur viņš dabūjis naudu?"

"Mazliet pastrādājis konservu rūpnīcā, paņēmis avansu, tā man stāstīja. Viņš mēdza spēlēt pokeru." Džeikobs ielēja glāzē mēriņu viskija un pacēla otru glāzi ar jautājošu sejas izteiksmi.

"Nē, paldies!"

"Es ticu, ka tā varēja notikt, jo viņš aizrāvās ar pokeru un, kaut arī bieži zaudēja, uzskatīja, ka tā ir… maksa par izklaidēšanos. Liekas, to pēdējo reizi viņš nav zaudējis. Spēlējis divas naktis un vēl pusi dienas. Tie, kuri ar mani runāja, teica, ka laimests bijis liels. Citi saka, desmit tūkstoši, vēl citi ka divdesmit vai vairāk. Iespējams, ka ar runām summa aug arvien lielāka. Bet taisnība ir tā, ka viņš spēlējis un laimējis."

"Ko viņš izdarījis ar naudu?"

"Neviens to nezina vai arī neatzīstas. Daži redzējuši viņu dzeram ar kādu kompāniju. Tas nebija nekas neparasts, neviens nevar pateikt, kas tie bijuši par vīriem. Un kā lai viņi to atcerētos pēc tik ilga laika?"

"Tur bijusi arī ielasmeita."

Džeikoba lūpas nedaudz savilkās.

"Tāda ir vienmēr."

"Keita. Man nav izdevies viņu atrast."

"Ielene Keita. Nomira pirms gadiem pieciem. No sirdstriekas," Džeikobs piemetināja. "Viņa bija liela auguma, smēķēja divas trīs paciņas "Camel" dienā. Viņas nāve nevienu neizbrīnīja."

Vēl viens strupceļš, Neits nodomāja.

"Vai šie ļaudis, kuri runā tikai ar jums, bet ar policistiem ne, vai viņi pateica vēl ko?"

"Daži stāstīja, ka Divpirkstis vedis Patu un vēl divus vai trīs, bet ne vairāk, uz kalnu. Vai nu uz Denali, vai Bezvārdi, vai Deboru, kā nu kurš atceras. Šeit atmiņas ir neskaidras, toties tas par naudu, pilotu, kāpšanu kalnā un diviem vai trim līdzbiedriem tā ir taisnība."

Džeikobs iedzēra viskiju.

"Vai arī es meloju un biju viens no viņiem."

"Tā varētu būt," Neits atzina. "Lāča medniekam dūšas netrūkst."

Džeikobs pasmaidīja.

"Man patiešām netrūkst dūšas, bet man ir arī laba sirds."

"Es jums ticu. Bet es varētu arī melot."

Šoreiz Džeikobs iesmējās un izdzēra atlikušo viskiju.

"Jūs varētu gan. Bet, tā kā mēs abi atrodamies Megas virtuvē un viņa mīl mūs abus, mums jāizliekas, ka ticam viens otram. Pēdējā laikā Mega ir ļoti atplaukusi. Viņa vienmēr bijusi gaiša, bet tagad mirdz tā, ka aizgaiņājusi pat jūsu drūmumu. Viņa var, protams, pati parūpēties par sevi. Bet…"

Viņš aiznesa glāzi uz izlietni, izskaloja un nolika žāvēties, tad pagriezās atpakaļ.

"Sargājiet viņu, šef Bērk. Vai arī es nomedīšu jūs."

"Ņemšu vērā," Neits atteica, kad Džeikobs jau gāja laukā.

Divdesmitastota nodaļa

Neits pagaidīja piemērotu brīdi. Viņam it kā nebija kur steigties. Tā kā viņam bija izveidojies paradums katru dienu piebraukt pie "Paspārnes" un satikt Džesi, viņam nebija grūti atrast iespēju aprunāties ar Šarlīni zem četrām acīm.

Ieejot iekšā, viņš ieraudzīja Rozu izmantojam klusumu pēc brokastīm, sēžam pie galdiņa un piepildām par jaunu garšvielu trauciņus.

"Necelies," Neits teica, kad viņa sakustējās. "Kur ir mans draugs?"

"Mums ieradušies brālēni no Nomas, tā nu Džesem uz pāris dienām ir rotaļu biedri. Viņš jau izlielījās ar tēvoci policistu," Roza smaidīdama stāstīja, "bet viņš gatavojas vest radiniekus uz pilsētu iepazīstināt arī ar savu labu draugu šefu Neitu."

"Tiešām?" Neits plati pasmaidīja. "Lai tik ved šurp, sarīkosim ekskursiju pa iecirkni." Viņš nolēma, ka jāsazinās ar Megu, vai viņa nevar atrast Ankoridžā rotaļlietu veikalā policistu nozīmi, kad iepirks pasūtītās preces.

"Jums nebūs iebildumu?"

"Man tas tikai sagādās prieku."

Viņš paliecās, lai palūkotos uz Vilovu pārnēsājamā bērnu šūpulītī.

"Viņa ir trakoti skaista."

Tagad viņš to varēja teikt neliekuļojot. Mazulītei bija apaļi vaidziņi tā vien gribējās tajos iekniebt. Acis bija ļoti tumšas, vērīgas, it kā viņa zinātu ko tādu, ko Neits ne.

Viņš pastiepa pirkstu. Vilova to satvēra un paraustīja.

"Vai Sarlīne ir savā kabinetā?"

"Nē, pieliekamajā pie virtuves. Taisa inventarizāciju."

"Tas nekas, ka aiziešu pie viņas?"

"Jums jābūt gatavam uz visu," Roza brīdināja, ielejot kečupu koši sarkanā plastmasas pudelē. "Pēdējās dienās viņai ir nelāgs noskaņojums."

"Es riskēšu."

"Neit, Pīters mums pastāstīja par uzslavu. Viņš tik ļoti lepojas. Mēs visi lepojamies. Un esam jums pateicīgi paldies!"

"Es neko nedarīju. Viņš pats to nopelnījis."

Tā kā Rozas acis piepildījās ar asarām, Neits ātri meklēja glābiņu pazūdot.

Lielais Maiks pie letes gatavoja salātus, ar kuriem, kā likās, varētu pabarot trušu armiju. Viņš bija ieslēdzis vietējo staciju, kas raidīja Jo Jo Ma dziļi izjusto spēli.

"Krabju Florentine ā la Mike īpašās pusdienas!" viņš izsaucās. "Bifeļu salāti tiem, kam garšo kas spēcīgāks."

"Hmm…"

"Vai iesi tur iekšā?" Maiks jautāja, kad Neits virzījās uz pieliekamā pusi. "Ņem līdzi zobenu un vairogu."

"Mani jau brīdināja." Neits atvēra durvis un drošības pēc atstāja tās vaļā, ar Šarlīni nekad neko nevarēja zināt.

Pieliekamais bija plaša, vēsa telpa, metāla plaukti tajā bija pilni ar konserviem un pārtikas preču pakām. Divi lieli ledusskapji un saldētava stāvēja plauktiem pa vidu.

Sarlīne stāvēja pie tiem, aši kaut ko pierakstot piezīmju burtnīcā.

"Nu, tagad es zināšu, kurp jādodas, ja sāksies atomkarš."

Sarlīne uzmeta viņam skatienu, kas nepauda neko no viņas ierastās kvēles.

"Esmu aizņemta."

"Es redzu. Vēlējos tev uzdot tikai vienu jautājumu."

"No tevis neko citu nevar dzirdēt," viņa nopurpināja, tad pacēla balsi līdz kliedzienam. "Es gribu zināt, kāpēc mums palikušas pāri tikai divas kārbas ar kāršu pupām!"

Lielā Maika atbilde bija vēl skaļāk uzgriezts radio.

"Šarlīne, ziedo man brīdi, un es tūlīt iešu prom."

"Protams, protams!" Viņa tā meta piezīmju burtnīcu pret plauktu, ka metāls nošķinda vien. "Es jau te tikai cenšos strādāt. Kāpēc kādam gar to būtu daļa?"

"Man ļoti žēl, ka tevi kaut kas uztrauc, bet es tevi ilgi neaizkavēšu. Vai tev ir kaut kas zināms par Galoveja lielo laimestu starplaikā, kad viņš aizbrauca un kad devās kalnos?"

Viņa izdvesa nicinošu skaņu.

"Kā tad!" Tad viņas acis samiedzās. "Kā to saprast lielais laimests?"

"Vismaz pāris tūkstošu. Mans informācijas avots ziņo, ka viņš spēlējis divas naktis un viņam veicies."

"Viņš varētu būt spēlējis. Viņš gan parasti zaudēja, ja laimējās, ieguva dažus simtus, ne vairāk. Vienu reizi Portlendā gan viņam izdevās. Viņš dabūja trīs tūkstošus. Mēs tos notriecām par lepnu viesnīcas istabu, lielu steiku vakariņās un šampanieti numurā. Viņš man nopirka skaistu tērpu. Kleitu, kurpes un mazus safīra auskariņus."

Šarlīnei acīs iemirdzējās asaras. Taču viņa papurināja galvu un plecus un norija asaras, pirms tās paspēja tecēt.

"Muļķe! Nācās pārdot auskarus "Princī Viljamā", lai samaksātu par motocikla labošanu un rezerves daļām. Liela labuma man no tā nebija."

"Ja viņš laimētu naudu, ko viņš ar to iesāktu?"

"Izšķiestu pa vējam. Nē." Viņa atbalstīja pieri pret plaukta stabu ar tik nogurušu, skumju, nelaimīgu izskatu, ka Neits riskēja noglaudīt viņas plecu. "Nē, toreiz ne. Viņš zināja, kā man trūkst naudas. Ja viņš būtu dabūjis žūksni, viņš šo to nospēlētu, taču lielāko daļu paturētu, lai varētu to atgādāt mājās un aizbāzt man muti."

"Vai viņš varēja to nolikt bankā? Ankoridžā?"

"Mums nebija bankas konta Ankoridžā. Pats to būtu salicis somā un vestu mājās man. Viņam nebija pietātes pret naudu. Daudziem, kuri nāk no pārtikušām ģimenēm, tās nav."

Šarlīne pacēla galvu.

"Tātad tu saki, ka bija nauda?"

"Es saku, ka pastāv tāda iespēja."

"Toreiz viņš neko neatsūtīja mājās. Viņš neatsūtīja ne centa."

"Ja nu viņam bija nauda un viņš tomēr devās kalnos?"

"Viņš to būtu ielicis atvilktnē istabā, ja viņš paturēja viesnīcas istabu. Ja viņam nebija istabas, tad nesa līdzi. Štata policijā neko neminēja par naudu."

"Pie viņa nebija naudas."

Nekā nebija, Neits nodomāja, ejot laukā. Ne maka, ne personas apliecības, ne sīknaudas. Nekādu mantu. Tikai sērkociņi un dienasgrāmata jakas iekškabatā, kas bija aizvilkta ciet ar rāvējslēdzēju.

Uz ietves viņš izņēma piezīmju grāmatiņu, ierakstīja vārdu NAUDA un apvilka to ar apli.

Ir tāds izteiciens: "Meklējiet sievieti," Neits domāja, taču policista pieredze liecināja, ka jāmeklē nauda, ja tā tika pieminēta saistībā ar slepkavību.

Neits minēja, kā lai atklāj, kurš Lūnesijā pirms sešpadsmit gadiem ticis pie jaukas apaļas summiņas.

Droši vien Galovejs bija paturējis istabu viesnīcā un naudu atstājis tur. Istabenei, īpašniekam vai nākamajam iemītniekam gluži vienkārši ļoti paveicās.

Vai arī Galovejs to bija paņēmis līdzi somā. Slepkava to neatvēra, bet iemeta pirmajā aizā.

Taču kāpēc slepkavam vispār būtu jāņem soma, ja ne noteikta iemesla dēļ? Viņš meklējis pārtiku un oho! ko tur vēl atradis. Un aiz bailēm, ka līķi tomēr kādreiz var atpazīt, somu izmetis.

Bet, ja tur bija nauda, Neits varēja kaut saderēt, ka slepkava zinājis par to un pievācis naudu sev. Kurš tas ir?…

"Cilvēki sāks brīnīties, par ko viņi maksā nodokļus, ja policijas šefs gaišā dienas laikā stāv uz ielas un sapņo."

Atvairījis minējumus, Neits saslējās un paskatījās uz Hopu.

"Vai jūs esat visur?"

"Cik bieži vien iespējams. Esmu ceļā, lai iedzertu tasi kafijas un pabēdātos. Un kaltu plānus." Aizkaitinājums Hopas sejā bija tikpat acīm redzams kā zaļi rūtotais krekls, kas bija viņai mugurā.

"Vai kaut kas atgadījies?"

"Džons Malmonts nupat iesniedza atlūgumu. Viņš iešot prom no darba mācību gada beigās."

"Viņš vairs nestrādās skolā?"

"Viņš braukšot prom no Lūnesijas. Mēs nevaram atļauties viņu zaudēt."

Hopa izņēma savas "Zippo" šķiltavas, bet tikai klikšķināja vaļā un ciet. Pilsētā runāja, ka viņa esot pielipinājusi sev plāksteri, lai atmestu smēķēšanu.

"Viņš ir izcils skolotājs, turklāt palīdzēja Kerijai "Lūnesijas" izdošanā, viņš organizē skolā visādas teātra izrādes, vada gadagrāmatas komiteju, iesniedz rakstus tūristu ceļvežos par mūsu pilsētu, tos aprakstus publicē žurnālos. Man jāpasēž un jāizdomā, kā viņu paturēt."

"Vai viņš pateica iemeslu, kāpēc tā izlēmis rīkoties? Tik pēkšņi ne no šā, ne no tā?"

"Tikai to, ka pienācis laiks sākt jaunu dzīvi. Nupat mēs vēl organizējām vasaras grāmatu kluba darbu, kura vadītājs viņš ir, un nākamajā brīdī viņš jau kravā mantiņas. Kā gan tā drīkst!"

Hopa sagrozīja plecus.

"Es dzeršu kafiju un ēdīšu kūku." Viņa nikni noklikšķināja šķiltavas. "Tas veicinās smadzeņu darbību. Viņš tik viegli netiks prom."

Interesanti gan, Neits prātoja. Interesanti, ka tas notika tieši patlaban.

Bērkam jāvācas prom. Tas vairs nebija izturams. Viņš bāza degunu tur, kur viņam nebija nekādas daļas.

Nu, bija ne viens vien veids, kā aizdzīt apnicīgo čīčako no pilsētas. Daudzi teica, ka Bērks pēc pirmās pārdzīvotās ziemas jau neesot vairs gluži svešinieks, ienācējs.

Nu nē, daži bija un palika čīčako, lai arī cik ilgi te mituši.

Galovejs bija viens no viņiem. Pienāca brīdis, kad viņš kļuva vājš gļēvulis, turklāt zemisks. Galvenokārt jau zemisks.

Tas nu gan bija stulbenis, visīstākais stulbenis. Kāpēc kādu vispār interesē, ka viņš ir beigts?

Kam jānotiek, tam jānotiek, viņš sprieda, nesot smagos plastmasas maisus cauri mežam. Tāpat kā tagad, kad viņš dara to, kas jādara.

Ar Bērku jātiek galā. Ar vēl vienu vāju, gļēvu, zemisku stulbeni. Ak vai, sieva aizgājusi pie cita. Ak, es nelaimīgais! Vai, manu partneri nošāva. Ak, ak! Man bija jābēg uz turieni, kur mani neviens nepazīst, lai varētu noņemties ar sevis žēlošanu.

Bet ar to, redziet, nepietika. Vajadzēja arī izcelties. Pārņemt to, kas viņam nepienācās. Nekad nepienāksies.

Jā, ar viņu jātiek galā, un dzīve atgriezīsies normālās sliedēs.

Viņš pakāra plastmasas maisus kokos pēc iespējas tuvāk mājai. Suņi smilkstēja un vicināja astes.

"Šoreiz ne, zēni," viņš skaļi teica un pakāra vēl vienu tā, lai tas nebūtu saskatāms no sētaspuses durvīm. "Šoreiz ne."

Viņš ātri pakasīja suņiem muguras, taču abus vairāk interesēja, kā paošņāt un nolaizīt viņam rokas.

Suņi viņam patika. Viņam bija patikusi Jukona. Bet vecais suns bija gandrīz akls, artrīta pārņemts un puskurls. Viņa nonāvēšana bija visīstākā žēlsirdība. Un viņš bija parādījis, uz ko spējīgs.

Viņš iegāja atpakaļ mežā un apstājās, lai palūkotos atpakaļ. Dažviet zeme pēc lietus saulē ātri atkusa. Līda laukā zaļi asniņi.

Pavasaris, viņš domāja. Kad zeme būs kārtīgi sasilusi, Patriku Galoveju vedīs mājās pēdējo reizi.

Viņš bija gatavs stāvēt pie kapa ar pienācīgi noliektu galvu.

Jau krēsloja, kad Neits nokļuva mājās. Viņš pagaidīja ceļa malā, kamēr Mega atnāks no ezera pāri purvaini zaļajai zemei ar kūstoša sniega lāsumiem.

Ģērbusies koši sarkanos svārkos, viņa atgādināja spilgtu, tropisku putnu. Viņa nesa kasti ar produktiem.

"Vai mainīsimies?"

Viņa paskatījās uz picas kasti un paostīja to.

"Nē, man pašai ir pica un tavas rotaļu nozīmes. Bet man patīk, ka vīrietis nes mājās pārtiku. Kā tu zināji, ka es atgriezīšos uz vakariņām, vai arī tu gribēji to visu apēst viens pats?"

"Es dzirdēju lidmašīnas rūkoņu. Pabeidzu darbu, aizgāju līdz "Itālieša krodziņam" un dabūju picu. Izrēķināju, ka paspēšu tikt pie tevis tieši laikā, kad būsi izcēlusi laukā kravu."

"Gandrīz precīzi. Esmu izsalkusi." Viņa ienesa produktus mājā un taisnā ceļā devās uz virtuvi. "Viens no šīsdienas pirkumiem ir ļoti labs "Cabernet"."

Viņa izņēma pudeli.

"Vai tu piedalīsies?"

"Tūliņ. Tikai pagaidi." Neits nolika picu, noglāstīja Megas plecus un noskūpstīja viņu. "Esi sveicināta!"

"Sveiks, skaistulīti" Smaidīdama viņa parāva Neitu aiz matiem un noskūpstīja ciešāk. "Sveiki, zēni!" Viņa noliecās, lai ātri pakasītu suņiem kažokus un apmīļotu viņus. "Vai gaidījāt mani, ko? Vai gaidījāt?"

"Mēs visi tevi gaidījām. Vakar mierinājām sevi ar lāča kaulu, maizi un sieru. Džeikobs piegādāja kaulu un saldētavā salika tev lāča gaļu."

"Ak tā, nu ļoti labi." Viņa izvilka plastmasas maisiņu, pažvadzināja un pasvieda Neitam.

Tajā atradās piespraužamas zvaigznītes.

"Lieliski!"

"Tu teici septiņas, bet es paņēmu duci. Ja uzradīsies vairāk bērnu, noderēs."

"Paldies! Cik esmu tev parādā?"

"Man ir saraksts. Gan paspēsim vienoties. Atver pudeli, lūdzu, šef!" Megas roka, pasniegusies uz picas pusi, noplēsa vienu šķēli. "Nepaspēju paēst pusdienas," viņa paskaidroja ar pilnu muti. "Vajadzēja pārbaudīt motoru kaut kas nebija kārtībā, un tā nokavēju vairākas stundas."

"Kas motoram vainas?"

"Nekas briesmīgs. Visu salaboja, tagad es labprāt ieēdīšu picu, iedzeršu vīnu, ieiešu karstā dušā un padraudzēšos ar vīrieti, kurš prot mani pamasēt īstajās vietiņās."

"Mēs izdarīsim visu, ko tu uzskaitīji."

"Tu tā aizdomīgi smaidi. Kas tad nu?"

"Ir šis un tas. Vai apsēdīsies un kārtīgi paēdīsi vai sukāsi picu iekšā, kājās stāvēdama?"

"Stāvēšu kājās." Viņa nokoda vēl vienu krietnu kumosu. "Sukāšu iekšā."

"Labi. Vai ieliet vīnu?"

"Dod, noskalošu picu."

Neits ielēja glāzi viņai un otru sev. Tad paņēma arī sev gabaliņu picas un, atbalstījies pret leti, sāka ēst.

"Vai atceries to dienu, kad tika ievainots Pīters?"

"Protams. Bērnībā Pīters man un Rozai staigāja pa pēdām gluži kā kucēns. Kā viņš tagad jūtas?"

"Labi. Bet todien, kad ieraudzīju sniegā asinis, kad pierāpoju pie viņa un man uz rokām bija viņa asinis, daļa manas apziņas it kā tika izdzēsta. Vai arī otrādi, atmiņas gāzās virsū ar joni. Par Džeku. Es atkal atrados tajā šķērsielā. Es to redzēju, saklausīju, saodu. Mana galvenā vēlēšanās bija izgaist. Pazust."

"Man gan stāstīja pavisam ko citu."

"Tas norisinājās manī, iekšienē." Neitam bija svarīgi atklāt Megai savas izjūtas, lai viņa izprastu, kāds viņš ir, kas tieši ar viņu notika. "Tas turpinājās it kā ilgu laiku. Pīters sniegā asiņoja, un laiks vilkās. Bet nekas nenotika. Es nepazudu, nenogrimu."

"Nē, tu nepazudi. Tu atvairīji lodes no Pītera."

"Ne jau tas ir galvenais."

"Skaistulīti" Mega paliecās uz priekšu, viegli noskūpstīja viņu, tad atliecās atpakaļ. "Kas tu esi par varenu policistu!"

"Es kontrolēju situāciju. Izpildīju savu pienākumu, saglabājot dzīvības. Es varēju viņu nošaut. To Spineikeru."

Neits redzēja, kā Mega to uztver, viegli pamādama ar galvu.

"Es varēju to izdarīt un vienu mirkli pat apsvēru šo iespēju. Neviens neapšaubītu manas rīcības pareizību. Viņš bija ievainojis policistu, šāva uz mani. Apbruņots un bīstams. Bet tas nebija kā šķērsielā ar Džeku. Tad mans partneris gulēja zemē viņš mira," Neits pārlaboja. "Es arī biju ievainots, un tas nelietis turpināja šaut."

Neits ielūkojās vīna glāzē, kamēr Mega klausījās un gaidīja. Viņš nolika glāzi uz letes.

"Tur man nebija izvēles, te bija. Bet es apsvēru, vai nesašķaidīt viņu gabalos. Tev tas jāzina. Tev jāzina, ka vienu brīdi es biju uz to spējīgs."

"Vai tu gaidi, lai mani tas uztrauktu? Viņš gandrīz nošāva Pīteru, tevi. Man nerūpētu, ja tu to būtu izdarījis, Neit. Tādā gadījumā tev jāzina arī tas, uz ko esmu spējīga es."

"Bet tas būtu…"

"Nepareizi," Mega pabeidza teikumu. "Tev. Tādam cilvēkam kā tu, tādam policistam, kāds tu esi. Tātad paldies

Dievam, ka tu viņu nenošāvi. Tev labais un ļaunais ir stingrāk ļ noteiktas kategorijas nekā man. Tā nu tas ir."

"Džeks gāja bojā tieši tajā dienā pirms gada."

Megas skatiens pauda līdzjūtību.

"Ak, tas tev bija briesmīgs atgādinājums par bijušo, vai ne?" I

"Nē. Nē, es piezvanīju Betai, Džeka sievai. Piezvanīju, un viss bija labi. Sarunā ar viņu es aptvēru, ka vairs negrimšu. Nezinu, kad tieši es izkļuvu no bedres, un gadās brīži, kad joprojām man pamats zem kājām šūpojas. Bet es vairs neatgriezīšos tajā stāvoklī, kādā biju."

"Tu nekad neesi bijis pašā dibenā." Mega ielēja vēl vīnu. "Es pazīstu tādus, ar kuriem tas ir noticis vai vēl notiks. Viņi ir spējīgi ietriekties ar lidmašīnu klintī skaidrā dienas laikā vai aiziet mežā, lai nomirtu. Es viņus zinu. Viņi pieder pie ārpasaules un šeit ir ieklīduši nejauši. Tie ir sevi iznīcinājuši piloti vai kāds svešais, kurš te ierodas, jo vairs nespēj paciest šo dzīvi. Pamestas vai pazemotas sievietes, kuras vienkārši ļauj nākamajam vīrietim nomocīt sevi līdz nāvei. Tu biji nobēdājies, Neit, un gluži kā apmaldījies, bet nekad ne tāds, par kādiem es runāju. Tev ir pārāk spēcīgs pamats, lai tu būtu viens no viņiem."

Neits brīdi klusēja, tad pastiepa roku un noglaudīja Megas matus.

"Tavs gaišums aizgainīja melno tumsu manī."

"Ko t-u teici?"

Neits atkal viegli pasmaidīja.

"Kļūsti mana sieva, Mega."

Vienu brīdi Mega tikai skatījās uz Neitu, un kristālzilās acis valdīja pār viņu. Tad viņa iesvieda pusapēsto picas šķēli kastā

"Es to jau paredzēju!"

Pametusi rokas augšup, viņa apcirtās uz papēža un sāka skraidīt pa virtuvi tik nikni, ka suņi pielēca kājās un ošņādamies dzinās viņai pakaļ.

"Es to zināju. Vajag tikai pārgulēt ar vīrieti, iedot viņam siltu ēdienu, atmaigt un pateikt, ka mīli, un še tev! sākas runas par precībām. Es taču tev teicu!" Viņa apgriezās riņķī kā vilciņš un kratīja ar pirkstu. "Tev uz pieres rakstīts, ka tev galvenais ir mājas un pavards."

"Tikai nenodur mani."

"Tu savukārt neizsmej mani!"

"Nupat vēl es jauki smaidīju un tu sauci mani par skaistulīti."

"Esmu mainījusi domas. Kāpēc tu gribi apprecēties?"

"Es tevi mīlu. Tu mīli mani."

"Nu un? Nu?" Megas rokas vēzējās uz augšu un leju, un suņi, pieņemot to par jaunu spēli, tagad rotaļīgi lēkāja. "Kāpēc tev tas jāsabojā?"

"Laikam esmu traks. Vai tu nobijies, vai?"

Mega dziļi ievilka elpu caur degunu un degošām acīm metās viņam virsū.

"Ko gan tu izdomā?"

"Vai tev ir bail no laulībām?" Neits, atspiedies pret leti, pacēla glāzi un iedzēra vīnu. "Mazajai, drosmīgajai pilotei trīc celīši, izdzirdot vārdu ar burtu "L". Interesanti gan."

"Man netrīc ceļi, neāksties!"

"Mega, nāc pie manis par sievu." Viņa vieglais smaids izpletās pa visu seju. "Re, tu nobālēji."

"Nē. Es nenobālēju."

"Es tevi mīlu."

"Izbeidz!"

"Vēlos pavadīt ar tevi kopā visu mūžu."

"Sasodīts!"

"Gribu ar tevi bērnus."

"Ak!" Viņa ieķērās sev matos un izdvesa neskaidru, dīvainu skaņu. "Kaut kas neizturams."

"Re nu!" Neits apsvēra, vai ieēst vēl picu. "Tu nobijies."

Megas labā roka sažņaudzās dūrē.

"Es tev tā gāzīšu, ka būsi gar zemi, Bērk."

"Es jau biju gar zemi, kad pirmo reizi tevi ieraudzīju."

"Ak vai…" Viņa nolaida roku. "Ko tu neteiksi, iedomājies tik, cik jauks un gudrs, kaut arī īstenībā tu esi dumjš. Tu taču jau dabūji ciest laulībā, kāpēc tu atkal uzprasies?"

"Viņa nebija tu. Es nebiju es."

"Ko tas nozīmē?"

"Ļoti vienkārši. Neviena nav līdzīga tev. Es vairs neesmu tāds, kāds biju ar viņu. Citi cilvēki, citas situācijas. Ar tevi es esmu labāks, Mega. Tu liec man kļūt labākam."

"Mīļo stundiņ, nerunā tā!" Viņai dega acis. Asaras riesās tajās, karsta sirds sitās krūtīs. "Tu esi tāds, kāds esi. Mazliet apjucis, bet tā var notikt ar katru, kam gadās lieli pārdzīvojumi. Es neesmu nekāda labā, Neit. Esmu egoistiska, mainīga… gribēju atzīties, ka esmu neiejūtīga, bet nesaprotu, kāpēc man jābūt taktiskai un uzmanīgai, ja gribu dzīvot, kā man patīk. Mani nevar iegrožot, es pati nosaku, ko darīšu, es vispār nesaprotu, ko vēl te stāvu un runāju ar tevi."

"Es zinu, kāda tu esi. Un tāda arī paliec, nemainies."

"Es paredzēju, ka iekulšos nepatikšanās ar tevi, jau tad, kad Jaungada naktī aiz muļķīgas iegribas uzaicināju tevi skatīties ziemeļblāzmu."

"Tev mugurā bija sarkana kleita."

"Vai tev liekas, es izkusīšu tikai no tā, ka tu atceries, kāda kleita man bija mugurā?"

"Tu mani mīli."

"Jā." Viņa skaļi nopūtās un noslaucīja ar plaukstām mitros vaigus. "Jā. Kāds neprāts!"

"Nāc pie manis par sievu, Mega."

"Vai tu vēl turpini?"

"Nelikšos mierā, līdz tu man; atbildēsi."

"Ja nu es tev atsaku?"

"Tad es pagaidīšu, aplidošu tevi vēl mazliet un lūgšu atkal. Es tik viegli nepadodos."

"To es zinu. Esmu tevi iepazinusi."

Neits atkal pasmaidīja.

"Cik tu esi jauka. Uz tevi var lūkoties mūžīgi."

"Apžēliņ, Neit!" Viņai sirds dega, tā dega, ka bija jāpiespiež ar roku. It kā aiz bailēm, taču nē, tā bija tāda saldi sāpīga degšana. "Tu mani nogalini."

"Nāc pie manis par sievu, Mega."

"Ak!" Viņa nopūtās. Tad iesmējās, jo sirdi pārņēma salds siltums. "Ak jā… Es pamēģināšu." Viņa lēca Neitam virsū un būtu nogāzusi viņu gar zemi, ja viņš nestāvētu, atbalstījies pret leti. Viņa apvija kājas Neitam ap vidu un piespieda lūpas pie viņa mutes. "Ja neizdosies, vaino sevi."

"Kā gan citādi."

"Es būšu briesmīga sieva." Viņa noklāja Neita seju un kaklu ar skūpstiem. "Es tev kritīšu uz nerviem. Es strīdos, neievērojot nekādus noteikumus, un dusmojos, ja tu uzvari, bet tas notiks reti." Viņa atliecās atpakaļ un saņēma plaukstās Neita seju. "Bet es tev nemelošu. Es nekrāpšos. Es tevi nenodošu būtiskās lietās."

"Mums izdosies." Viņš piespieda vaigu pie Megas vaiga un ieelpoja viņu. "Mēs darīsim tā, lai izdotos. Man nav gredzena."

"Tev tas jāiegādājas. Nežēlo naudu!"

"Protams."

Mega iesmējusies atliecās atpakaļ, tā ka viņam bija jānotur līdzsvars.

"Kāds neprāts!" Viņa pieplaka atkal pie Neita un apskāva viņu, aplikdama rokas viņam ap kaklu. "Manuprāt, ir īstā reize uziet augšstāvā un nosvinēt saderināšanos ar neprātīgu seksu."

"Es uz to cerēju." Viņš pacēla Megu augstāk un iznesa no istabas. Viņa viegli iekoda Neitam kaklā, un viņš aprauti ievilka elpu. "Vai tad jāiet augšā? Paliksim tepat uz kāpnēm. Vai uz grīdas. Vēlāk mēs varētu… Sasodīts!"

Suņi riedami metās pie durvīm, un vēl pēc mirkļa logos izgaismojās automašīnas priekšējo lukturu ugunis.

"Aizslēdz durvis…" Mega sapņaini čukstēja. "Nodzēs gaismu. Paslēpsimies. Izģērbsimies un paslēpsimies."

"Par vēlu. Turpināsim no tās vietas, kur palikām, kad būsim tikuši vaļā no vienalga, kurš tas ir, un sāksim no jauna."

"Sarunāts." Mega nolēca uz kājām. "Mierā!" viņa pavēlēja suņiem, kuri drebēdami sēdēja pie durvīm. Mega tās atvēra un pazina cilvēku, kurš kāpa ārā no mašīnas. "Draugs," viņa pateica suņiem un pacēla sveicienam roku. "Sveiks, Stīven!"

"Sveika, Mega!" Viņš noliecās, lai paglaudītu suņus. "Sveiki, puiši! Kā klājas? Es satiku Pīteru, un viņš teica, ka šefs Bērks esot šeit. Ja iespējams, man viņš uz bridi jāsatiek."

"Protams. Nāc iekšā! Zēni, ejiet nu laukā izskrieties."

"Sveiks, Stīven, kā klājas?"

"Labvakar, šef!" Viņš sarokojās ar Neitu. "Tagad jau ir daudz labāk nekā iepriekšējo reizi, kad tikāmies. Vēlējos jums vēlreiz personiski pateikties par to, ko manā labā izdarījāt. Mūsu labā. Tev arī, Mega."

"Dzirdēju, ka tu neesot neko nosaldējis."

"Jā, visi desmit pirksti rokām un kājām veseli. Nu, kājām deviņi ar pusi. Man patiešām veicās. Mums visiem. Atvainojiet, ka traucēju jūs mājās… nu, kad neesat darbā."

"Tas nekas."

"Nāc iekšā, apsēdies," Mega aicināja. "Vai vēlies vīnu? Alu?"

"Viņš nav sasniedzis pilngadību," Neits iebilda, kad Stīvens jau bija gatavs iedzert kādu glāzi. "Un viņš ir pie stūres."

"Ak šie policisti!" Mega nosūkstījās. "Vienmēr izjauc katru prieku."

"Varbūt kokakolu, ja jums ir."

"Protams!"

Stīvens pabungoja ar pirkstiem pa ceļgaliem.

"Esmu mājās uz vairākām dienām. Pavasara brīvdienās. Gribēju atbraukt agrāk, bet nācās iedzīt mācības. Daudz izlaidu, kamēr biju prom, nu, jūs jau zināt."

"Vai paspēsi atgūt nokavēto?"

"Jā, nākas sēdēt pa naktīm, bet gan jau izdosies. Es atbraucu, kad dabūju dzirdēt par Jukonu." Viņa balss iedrebējās un pirksti iecirtās ceļos.

"Man ļoti žēl."

"Atceros, kad viņu atnesa. Es tad biju mazs, bet kucēns tāds lempīgs spalvu kamoliņš. Mammai ir visgrūtāk. Viņai Jukona bija kā bērniņš."

"Nezinu, ko es izdarītu, ja maniem suņiem nodarītu pāri," Mega teica, ienākot istabā. Viņa pasniedza Neitam vienu no vīna glāzēm un, paņēmusi kokakolas kārbu, to iedeva Stīvenam.

"Es zinu, ka darāt visu, kas jūsu spēkos. Man teica, ka šeit ir klīdis kāds vājprātīgais ak jēziņ, viņš sašāvis Pīteru!" Stīvens papurināja galvu, atverot kārbu. "Daži domā, ka trakais to izdarījis ar Jukonu. Bet…"

"Tu tā nedomā," Neits pateica priekšā.

"Jukona bija draudzīga, taču svešam līdzi neietu. Es neticu, ka viņa klausītu nepazīstamam cilvēkam. Nepretojoties. Veca, gandrīz akla, bet ārā no pagalma viņu nedabūtu."

Viņš iedzēra malku.

"Taču ne jau tāpēc es atnācu. Redziet, kāpēc."

Viņš izņēma no džinsu priekšējās kabatas mazu sudraba auskaru Maltas krusta formā. "Mēs to atradām alā," viņš paskaidroja.

Neits paņēma auskaru.

"Tu to atradi alā pie Galoveja?"

"Skots atrada. Man bija piemirsies. Mums visiem aizmirsās. Skots to ieraudzīja pēdu no…" Viņš palūkojās uz Megu. "No līķa. Es atvainojos."

"Viss kārtībā."

"Viņš izkala to no ledus un ielika somā. Kad tikām prom no kalna, nokļuvām slimnīcā, viņš to aizmirsa. Pēc tam atrada savās mantās un atdeva man, jo es braucu mājās. Mums likās, ka tas varētu būt piederējis tavam tēvam, Mega, tāpēc pienākas to atdot tev. Bet tad es nospriedu, ka auskars vispirms jāparāda policijā, un nolēmu to atnest šefam Bērkam."

"Vai tu to parādīji seržantam Kobenam?" Neits jautāja.

"Nē. Skots man to iedeva tieši pirms braukšanas mājās. Es nolēmu, ka pareizāk būs to nodot jums."

"Skaidrs. Paldies, ka to atnesi."

"Nezinu, vai tas ir piederējis tēvam," Mega teica, palikusi viena ar Neitu. "Varbūt ir. Viņš nēsāja auskaru. Viņam bija vairāki. Neatceros precīzi. Pāris kniedes formā, viens apaļš riņķis zelta. Arī šis varētu būt viņa. Varbūt nopirka Ankoridžā, kad aizbrauca. Tas arī varētu…"

"Piederēt slepkavam," Neits pabeidza, nopētot auskaru, turēdams to uz plaukstas.

"Vai tu to atdosi Kobenam?"

"Es padomāšu."

"Noliec to, labi? Šovakar aizmirsīsim to. Es negribu skumt."

Neits ielika auskaru krekla krūšu kabatā un aizpogāja to.

"Tā ir labi?"

"Jā." Viņa nolieca galvu Neitam pie pleca un pārlaida roku pār kabatu. "Parādi rītdien Šarllnei. Varbūt viņa zinās. Bet pagaidām…" Uzlikusi rokas Neitam uz pleciem, Mega viņam piekļāvās. "Kur mēs palikām?"

"Mēs atradāmies tur."

"Pareizi. Skat! Tev aiz muguras ir jauks, ērts dlvāniņš. Cik ātri tu mani spēsi izģērbt?"

"Tūliņ to noskaidrosim."

Neits klupa uz priekšu, paraujot Megu apakšā, tā ka viņa smiedamās nokrita līdzi. Kājas viņai bija apvītas Neitam apkārt, viņa izrāva kreklu viņam no biksēm un ielaida nagus viņam mugurā.

"Neaizmirsti, ka šovakar mums ir lielais saderināšanās sekss."

"Es jau nu parūpēšos, lai mēs to nosvinētu kā pienākas." Viņš atpogāja Megas blūzi un noslīdēja ar lūpām lejup līdz džinsu jostas vietai.

"Man patīk pašapzinīgi vīrieši."

Viņa juta, kā Neita mēle slīd pār viņas augumu, kā viņa zobi iekožas kailajā miesā, kad viņš novilka džinsus.

Viņa gatavojās salaulāties ar šo vīrieti. Vai tas bija iespējams? Igneisijs Bērks vīrietis ar lielām, skumjām acīm un stiprām rokām. Pacietīgs, drosmīgs cilvēks. Cilvēks ar godaprātu.

Mega noglauda ar plaukstu viņa matus. Kā gan viņai tā veicies, viņa taču nebija to pelnījusi. Un tieši tāpēc dzīve likās jo brīnišķīgāka.

Kad zobi aizkļuva starp viņa? stilbiem, viņa nodrebēja un nedomāja vairs neko.

Neits skūpstīja viņu augšā un lejā, riņķī un apkārt, pārņemts ar apziņu, ka Mega tagad pieder viņam. Lai viņš Megu lolotu un aizsargātu, lai atbalstītu viņu un balstītos uz viņas. Mīlestība uz Megu bija kā iekšēja gaisma stipra, balta saule.

Viņš atkal atrada Megas lūpas, iegrima tajās kvēli un stipri.

Kaut kāda smadzeņu daļa fiksēja, ka laukā rej suņi, un drudžainā kakofonija pārtrauca seksuālo reiboni. Pacēlis galvu, viņš centās saprast, kas notiek, bet Mega jau grūda viņu prom.

"Suņiem kaut kas noticis."

Viņa izskrēja no istabas, kamēr Neits paguva tikai piecelties no dīvāna.

"Mega! Pagaidi! Pagaidi!"

Neits kaut ko izdzirdēja, kaut kādu skaņu ārpusē, tie vairs nebija suņi, viņš metās Megai pakaļ.

Divdesmit devītā nodaļa

Megai rokā bija šautene, un viņa patlaban rāva vaļā sētaspuses durvis, kad Neits viņu uz sliekšņa notvēra. Ar lēcienu viņš aizcirta durvis ciet.

"Ko tu dari?"

"Man jāaizsargā suņi. Viņiem kāds uzbrūk. Ej nost, Bērk, es zinu, ko daru!"

Aiz uztraukuma viņa pagrūda Neitu atpakaļ, steigā ar šautenes laidi iebelžot viņam pa vēderu, taču dusmīga un pārsteigta saprata, ka nekas nesanāks, jo Neits nepadevās.

"Atdod ieroci!"

"Ņem savējo! Tie ir mani suņi." Vibrējoša, klaboša rēkoņa pārcirta neprātīgās rejas. "Tas nogalinās manus suņus!"

"Nē." Viņš nezināja, kas tas bija, bet šī skaņa pārspēja riešanu. Neits iededza ārā gaismu un paņēma revolveri no maksts, kas bija atstāta uz letes. "Paliec šeit!"

Vēlāk, pārdomājot, kā viss bija noticis, viņš brīnījās, kāpēc iedomājies, ka Mega viņam paklausīs, sekos saprāta balsij. Paliks drošībā. Kad viņš atvēra durvis, turot ieroci paceltu rokā, kaujas pozā, Mega izlocījās viņam gar sānu un metās ar šauteni pretim negantajam troksnim.

nv

Neitu pārsteidza skats, kas iedzina gan bailes, gan arī bijību. Masīvs melns milzenis lācis krasi izcēlās uz baltā sniega.

Zobi spīdēja asi un draudīgi, kad pret gaismu atvērās platie žokļi un viņš bargi rēca uz suņiem.

Tie abi ņurdēdami lenca lāci ar īsiem izklupieniem, pārbaudīdami, cik tālu drīkst tuvoties, kampt un kost. Zemē bija vesela peļķe asiņu, kas sūcās atkusušajā augsnē. Gaisā krājās sīva asiņu un mežazvēra smaka.

"Rokij, Bul! Šurp! Pie manis!"

Suņi ir pārāk iekarsuši, Neits vēl nodomāja. Viņi vairs neklausīja Megu. Asinskāre viņiem bija likusi izvēlēties cīņu.

Lācis nometās uz visām četrām un izdeva tādas skaņas, kādas nevarēja salīdzināt ar Holivudā ražotajām. No mežonīgā trokšņa drebuļi skrēja pār kauliem, tas bija īsts, nevis izdomāts.

Pēc žiletes asuma naga cirtiena viens no suņiem, spalgi iekaucies, aizkūleņoja sniegā. Tad lācis pacēlās uz pakaļkājām. Viņš bija garāks par cilvēku, apaļš kā mēness. Viņa acis neprātīgi spīdēja, un asiņainās ķepas bija gatavas cīņai.

Neits izšāva un izšāva vēlreiz, kad lācis klupa viņiem virsū. Neits dzirdēja Megas šautenes eksploziju vienu reizi, otru reizi tā skanēja cauri viņa revolvera sprakšķiem. Lācis ierēcās, Neitam tas izklausījās kā kliedziens, un sāka plūst asinis, notraipot kažoku.

Lācis nokrita nepilnu trīs pēdu atstatumā no viņiem, un Neitam pie kājām nodrebēja zeme.

Mega iegrūda bisi Neitam rokās un metās pie suņa, kas kliboja viņai pretim.

"Tev nekas nekait, vai ne? Ļauj apskatīt! Viņš tev tikai mazliet iešņāpa, vai tā? Tu, muļķa, muļķa suns… Vai es tevi nesaucu atpakaļ?"

Neits palika mirkli stāvam, lai pārliecinātos, ka lācis patiešām ir beigts, kamēr Rokijs ošņājās ap nogāzto ķermeni un iebāza degunu asinīs.

Tad Neits piegāja pie Megas, kura tupēja sniegā, ģērbusies tikai vaļējā blūzē, ar mazām biksītēm kājās.

"Nāc iekšā, Mega."

"Nav tik traki," viņa dudināja Bulam pie auss. "Es tevi izārstēšu. Ap māju ir salikta ēsma, vai redzi? Asiņaina gaļa." Viņa norādīja uz pusapēstiem gaļas gabaliem turpat aiz mājas, un viņas skatiens bija akmens ciets. "Pakāris gaļu, svaigu gaļu zarā, tepat mežmalā. Lai pievilinātu lāci. Nelietis! Vai redzi, ko tas nelietis izdarījis?"

"Ej iekšā, Mega! Tev ir auksti." Neits piecēla Megu kājās un juta, kā viņa dreb. "Ņem. Es aiznesīšu suni."

Mega paņēma abus ieročus un pasvilpa Rokijam. Iegājusi iekšā, viņa nolika ieročus uz letes un steidzās pēc segas un pirmās palīdzības aptieciņas.

"Noguldi viņu tur," Mega uzsauca Neitam, kurš ienesa suni mājā. "Tupi viņam blakus, lai viņš nomierinās. Viņam nepatiks tā ārstēšana."

Neits darīja, kā likts, un klusēdams turēja suņa galvu, kamēr Mega tīrīja brūces.

"Nav dziļi, nav pārāk dziļi. Tikai viegli ievainojumi. Rokij, sēdi!" viņa uzsauca, kad suns mēģināja palīst viņai zem rokas, lai paostītu draugu. "Es viņam te ieduršu." Mega izņēma šļirci, ievilka zāles un izšļāca nelielu strūkliņu. "Turi viņu stingri."

"Varam viņu aizvest pie Kena."

"Nav tik traki. Viņš neizdarīs vairāk kā es tepat. Zāles Bulu apreibinās, un man būs vieglāk sašūt dziļākās brūces. Pēc tam iedosim antibiotikas un apsegsim, lai izguļas."

Viņa saņēma ciešāk gabalu kažoka un iedūra tajā adatu. Buls iesmilkstējās un žēli skatījās uz Neitu.

"Nekas, nekas, lielais puisi, drīz tu jutīsies labāk."

Viņš glāstīja suni, kamēr Mega uzlika šuves.

"Vai tu mājās turi tik daudz medicīnas piederumu?"

"Ārpus pilsētas nekad neko nevar zināt. Ja nu iznāk sagriezt kāju vai, zāģējot malku, dabūt kādu skrambu, un elektrības nav, ceļi neizbraucami, ko tad?" Uzacis savilkusi, viņa apkopa ievainojumus, bet balss skanēja mierīgi un lietišķi. "Nevar paļauties uz to, ka tiks pie ārsta par katru sīkumu. Nu, nu, mazulīt, tūlīt beigšu. Mēs tevi satīsim un apguldīsim. Uzlikšu vēl ziedi. Tā palīdzēs brūcēm sadzīt un atturēs suni tās aiztikt, jo garša ir riebīga. Tagad pārsiesim. Rīt aizvedīsim pie ārsta, lai izmeklē, bet šķiet, ka nav pārāk traki."

Kad Buls gulēja zem segas un Rokijs saritinājies tam blakus, Mega pakampa vīna pudeli un iedzēra no kakliņa. Tagad viņas rokas mežonīgi trīcēja.

"Apžēliņ…"

Neits paņēma no viņas pudeli un uzmanīgi nolika to malā. Tad satvēra viņu aiz elkoņiem un pacēla sprīdi no grīdas.

"Nekad, nekad vairs tā nedari."

"Ei!"

"Skaties uz mani! Klausies, ko teikšu."

Megai nekas cits neatlika, jo Neita balss skanēja nikni un seja, dusmās savaikstīta, skatījās tieši pretim.

"Nekad vairs tā neriskē!"

"Man bija…"

"Nē, nebija. Es esmu šeit. Tev nebija jāskrien pusplikai ārā no mājas grizlilācim virsū."

"Tas nebija grizlilācis," Mega atkliedza viņam pretim. "Tas bija melnais lācis."

Neits nolika viņu atpakaļ uz zemes.

"Sasodīts, Mega…"

"Es pati varu parūpēties par sevi un savējiem."

Neits apsviedās otrādi tik pārskaities, ka viņa paspēra soli atpakaļ. Tas nebija pacietīgais mīlētājs, tas nebija ledacainais policists. Šis bija tik dusmīgs vīrietis, ka bija gatavs aprīt viņu.

"Tu tagad esi mana, tā ka pierodi."

"Es bezpalīdzīgi nenoskatīšos, kad…"

"Bezpalīdzīga, kā tad! Nav runa par to. Ir milzīga atšķirība starp bezpalīdzīgu noskatīšanos un skriešanu ārā veļā, nezinot, kas tur notiek. Mega, nevar grūst man šautenes laidi vēderā un lauzties ārā."

"Ak tā… vai es tā darīju?" Neita ārkārtīgās dusmas lika viņai atjēgties, pārdomāt, kā viss bija noticis. "Atvaino, atvaino. Tā es nedrīkstēju rīkoties."

Mega piespieda rokas sev pie sejas un dziļi ievilka elpu, līdz bailes, dusmas, satricinājums norima.

"To es nedrīkstēju darīt, bet tā bija mana reakcija. Es…"

Viņa pastiepa roku, lai izlīgtu mieru, tad paņēma vēl vīnu un lēni dzēra, lai noskalotu rūgtumu kaklā.

"Mani suņi ir mani partneri. Tu taču nevilcinies, kad tavs partneris ir nelaimē. Es izpratu situāciju. Nebija laika skaidroties. Es tev nepaspēju pateikt, cik… cik labi jutos, ka tu biji man blakus tur, ārā. Pat ja es nepaspētu rīkoties, es zināju, ka tu esi tepat, un tas bija svarīgi."

Megas balss aizsmaka, viņa piespieda pirkstus pie acīm, līdz savaldījās.

"Gribi dusmoties lūdzu! Tikai ļauj man vispirms apģērbties, pirms izbļausties, jo man salst."

"Es jau beidzu." Neits paspēra soli uz priekšu, apskāva Megu un cieši turēja.

"Es trīcu un drebu no aukstuma." Viņa pieglaudās Neitam. "Cik labi, ka varu pie tevis pasildīties."

"Nāc, apģērbsim tevi." Aplicis roku Megai ap vidukli, Neits aizveda viņu uz dzīvojamo istabu un piegāja pie kamīna iemest vēl pagales. "Es gribu gādāt par tevi," viņš klusi teica, "bet es netaisos pārāk nomocīt tevi ar savu rūpēšanos."

"Jā. Man savukārt ir nepieciešamība pašai pastāvēt par sevi, bet tāpēc jau es tevi neatgrūdīšu."

"Skaidrs. Tagad paskaidro par to ēsmu."

"Lāči ir ēdelīgi. Tāpēc jāaprok vai jānoglabā ēdienu atliekas pārgājienu laikā, pārtika jānes somās, kas ir cieši aiztaisītas, un jānovieto augstāk kokā prom no apmešanās vietas."

Mega uzvilka garās bikses un atglauda matus.

"Ja lācis saož ēdamo, viņš ies tam pakaļ, rāpsies arī augšā pa kāpnītēm, kas uzceltas mežā zvēru barotavai. Viņi pat iemaldās pilsētā, apdzīvotā teritorijā, lien atkritumu urnās, putnu barotavās un tamlīdzīgās vietās. Viņš var mēģināt ielauzties mājā, tikai lai pārbaudītu, vai tur nav kas garšīgs. Parasti viņus var aizbiedēt. Dažreiz nevar."

Mega aizpogāja blūzi un piegāja tuvāk kamīnam.

"Uz zemes ir pamesta gaļa, varu saderēt, ka atradīsim plastmasas gabaliņus, kur gaļa bija ielikta. Kāds tur to atstājis, lai pievilinātu lāci pie mājas, un ir skaidrs, ka šajā gadalaikā ēsma iedarbosies. Lāči mostas no ziemas miega. Viņi ir izsalkuši."

"Kāds ir izlicis ēsmu, cerot, ka tu iekritīsi slazdā."

"Nē, ne jau es. Tu." Mega juta pakrūtē dedzinošas sāpes. "Apdomā vien. Ēsma izlikta kaut kad šodien, pirms manas ierašanās. Ja to kāds mēģinātu darīt, kamēr mēs bijām mājā, suņi mūs brīdinātu. Ja tu šeit paliktu viens, kā pagājušo nakti, ko tu darītu, izdzirdējis tik mežonīgu riešanu?"

"Es ietu ārā noskaidrot, kas atgadījies, bet es ņemtu līdzi ieroci."

"Revolveri," Mega pamājusi piekrita. "Var nošaut lāci ar revolveri vai aizbiedēt, ja paveicas, raidot pietiekami daudz ložu, pirms viņš izrauj ieroci tev no rokas un aprij. Īstenībā tu viņu tikai sadusmotu. Lācis tiktu galā arī ar suņiem, Neit. Viņi varbūt paspētu lācim iekost, pirms tiktu saplosīti gabalos. Tu viņu varētu ievainot, nokaitināt, un viņš tev sekotu arī iekšā pa durvīm. Tieši uz to cerēja šis kāds."

"Ja tā, tad es kādu esmu padarījis ļoti nervozu."

"Bet to jau policisti dara, vai ne?" Mega noglauda Neita ceļgalu, kad viņš apsēdās blakus. "Tas, kurš to izdarīja, vēlēja tev nāvi vai likt smagi ciest. Viņam arī nebija iebildumu upurēt manus suņus."

"Vai tevi, ja situācija būtu citāda."

"Vai mani. Tagad viņš mani patiešām ir sadusmojis." Mega uzsita Neitam pa kāju, piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu. "Viņš nogalināja manu tēvu, tas man bija sāpīgi. Bet tēvs jau sen man bija zudis, esmu ar to samierinājusies. Pietiktu ar to, ka slepkavu noķertu un iemestu cietumā. Bet neviens nepaliks nesodīts par to, ka uzglūnējis maniem suņiem."

Viņa pagriezās un redzēja Neita sejā atkal vieglu smaidu.

"Vai uzglūn vīrietim, ar kuru es apprecēšos, turklāt pirms tam, kad viņš paspējis man nopirkt dārgu gredzenu. Vai tu joprojām dusmojies uz mani?"

"Vairs ne tik daudz. Man uz visu mūžu paliks prātā, kā tu tur stāvi sarkanās biksītēs, ar sarkanu, neaizpogātu blūzi vējā, šautene izstieptā rokā. Pēc kāda laika šis skats šķitīs vairāk erotisks nekā biedējošs."

"Es patiešām tevi mīlu. Sasodīts! Nu labi." Viņa stipri saberzēja ar plaukstām seju. "Mēs nevaram tur atstāt beigto lāci. Tas atvilinās visādus citādus apmeklētājus, un suņi rītdien riņķos tam apkārt. Piezvanīšu Džeikobam, lai viņš palīdz tikt no viņa vaļā, varbūt viņš var izsekot kādām atstātām pēdām."

Ieraudzījusi Neita sejas izteiksmi, Mega soli atkāpās.

"Es redzu, kādā virzienā darbojas tavas domas. Džeikobs šodien te bija un aizgāja ar lāča gaļu. Viņš to nedarītu, Neit. Es tev varu nosaukt vairākus īpašus iemeslus, kāpēc ne, pat neminot faktu, ka viņš ir labs cilvēks un mīl mani. Pirmkārt, viņš nekad nepakļautu briesmām manus suņus. Viņš pārāk cieši tiem pieķēries. Otrkārt, viņš zināja, ka es šovakar atgriezīšos. Es aizlidoju uz bāzi kopā ar viņu pēc tam, kad salaboja motoru. Treškārt, ja viņš gribētu tavu nāvi, viņš bez ceremonijām ietriektu tev dunci sirdī un apraktu tur, kur tevi neviens neatrastu. Vienkārši, skaidri, bez aplinkiem. Kas bija tas, kas notika šovakar? Zemisks, gļēvulīgs, nedaudz izmisīgs noziegums."

"Es tev piekrītu. Zvani viņam."

Nākamajā rītā Neits kabinetā pētīja pēdējos savāktos pierādījumus. Dažas driskas no plastmasas, kas izskatījās no tāda paša materiāla, kāds tika izmantots Stūra veikalā iesaiņošanai, mazi gaļas gabaliņi. To visu viņš bija ievietojis pierādījumu maisiņos.

Un sudraba auskars.

Vai viņš to jau iepriekš bija redzējis? Šo auskaru… Kaut kas nelika viņam mieru, atmiņu krātuvē slēpās informācija, kuru vajadzēja uzmodināt.

Viens sudraba auskars. Vīrieši tādus vairāk nēsāja mūsdienās, nevis agrāk. Modes mainījās, un šodien, pat ģērbies uzvalkā, vīrietis varēja nēsāt auskaru.

Bet pirms sešpadsmit gadiem? Parasts, ikdienišķs vīrietis nekad tādu nekarinātu ausī. Varbūt hipijs, mūziķis, mākslinieks, revolucionārs. Turklāt tas nebija neuzkrītošs, mazs pogas formas auskars vai sportiska stīpiņa, šim galā karājās krusts.

Tāds lika izdarīt secinājumus.

Auskars nepiederēja Galovejam. Neits pārbaudīja fotogrāfijas, un Galovejs bija miris ar stīpiņu ausī. Ar palielināmo stiklu izpētījis Galoveja otru ausi, Neits neredzēja tajā caurumiņu.

Lai par to pārliecinātos, viņš nolēma sazināties ar ekspertīzi Ankoridžā.

Bet viņš jau tāpat zināja, ka skatās uz priekšmetu, kas piederējis slepkavam.

Trūka mazās skaviņas vai kā nu to sauca. Iztēlē Neits redzēja, kā bezsejas figūra atvēzējas ar cērti rokā, un mazais auskars nemanīts izkrīt. Tad viņš iegrūda cērti Galovejam krūtīs.

Vai viņš stāvēja, vērodams šoku Galoveja sejā, kad draugs saļima gar ledus sienu? Vai stāvēja un noskatījās? Vai pats bija satriekts vai apmierināts? Satraukts vai pārbijies? Tas arī vairs nebija būtiski, Neits domāja. Noziegums bija izdarīts.

Tad viņš paņēmis somu. Vai pārbaudīja to? Secināja, ka nav jēgas atstāt pārtiku vai naudu, ja nauda tur bija. Slepkava bija praktisks. Bija nepieciešams izdzīvot.

Kad viņš atklāja, ka auskars pazudis? Pārāk vēlu, lai ietu atpakaļ un pārbaudītu tik nebūtisku sīkumu, par kuru nebija vērts uztraukties.

Bet tieši sīkumi veidoja krimināllietu un ceļu uz cietuma kameru. "Neit?"

Ar auskaru rokā viņš piespieda iekšējo sakaru pogu. "Jā!"

"Pie tevis atnācis Džeikobs," Pīča ziņoja.

"Sūti iekšā!"

Neits necēlās augšā, bet atlaidās krēslā, kad Džeikobs ienāca un aizvēra durvis.

"Es jau gaidīju, ka šorīt ienāksiet."

"Vakar šo to noklusēju Megas klātbūtnē."

Džeikobam mugurā bija briežādas krekls pāri izbalējušiem džinsiem, ap kaklu bija šaura pērlīšu virtene ar gludu, brūnu akmeni galā. Iesirmos matus viņš bija saņēmis garā astē. Viņa ausu ļipiņas negreznoja auskari.

"Apsēdieties!" Neits aicināja. "Un pastāstiet, ko nepateicāt vakar."

"Es runāšu, kājās stāvot. Vai nu jūs ņemat mani palīgā, lai tas tiktu izbeigts, vai es to izdarīšu pats. Bet tas ir jāizbeidz." Viņš paspēra soli uz priekšu, un Neits pirmo reizi, kopš bija iepazinies ar Džeikobu, redzēja atklātu niknumu viņa sejā. "Mega ir mans bērns. Vairāk gadu, nekā Pats bija ar viņu kopā. Viņa ir mana meita. Domājiet par mani, ko gribat, bet iegaumējiet to. Es piedalīšos tā nelieša meklēšanā, kurš vakar viņu apdraudēja."

Neits sašūpojās krēslā uz priekšu un atpakaļ.

"Vai gribat policista nozīmi?"

Džeikoba rokas savilkās dūrēs, tad lēni atlaidās, tikpat lēni, kā naids nozuda zem nekustīgās maskas, kādā pārvērtās viņa seja.

"Nē Man nepatīk nozīme. Tā man ir par smagu."

"Labi, tad paturēsim jūsu palīdzību neoficiālā līmenī. Vai varam tā vienoties?" "Jā."

"Vai tie, kurus jūs iztaujājāt, tie, kuri jums izstastīja par naudu, vai viņu runas varēja atnākt arī līdz Lūnesijai?"

"Varēja. Cilvēki runā, it īpaši baltie."

"Vai no tā var izdarīt secinājumu, ņemot vērā jūsu saistību ar Galoveju un Megu, ka jūs nodosiet šo informāciju man?"

Džeikobs paraustīja plecus.

"Vai nebūtu bijis vienkāršāk apklusināt jūs, pirms es par to uzzinu?"

Tagad Džeikobs pasmaidīja.

"Esmu dzīvojis pietiekami ilgi, un mani ir ļoti grūti nogalināt. Jūs savukārt ne. Tas, kas tika sarīkots vakar, bija nevīžīgi un muļķīgi darīts. Kāpēc neiešaut jums galvā, kad viens pats stāvēsiet pie ezera? Iebāzt maisā ar akmeņiem un nogremdēt. Es darītu tā."

"Paldies, ka izstāstījāt. Viņš tieši netuvojas. Nē, pat Galovejam ne," Neits piebilda, kad Džeikobs paskatījās uz dēli. "Tas bijis mirkļa vājprāts, alkatība, izdevīgs brīdis. Varbūt visi trīs kopā. Tas nebija izplānots."

"Jā." Džeikobs apdomājis piekrita. "Ir vienkāršāki veidi, kā nogalināt cilvēku, nevis rāpties kalnā."

"Viens cirtiens," Neits turpināja. "Viens. Pēc tam viņš bija par… par vārgu, lai cērti izrautu, lai atbrīvotos no līķa. Tas būtu par daudz tieši, liecinātu par ieinteresētību. Ar Maksu bija tas pats. Viņš safabricēja pašnāvību. Makss viņu apdraudēja slepkava uz to skatījās no tāda viedokļa. Suns? Suns bija tikai aizsegs, maldināšana un netieša pļauka Stīvenam Vaizam. Viņš nenāks man virsū atklāti, aci pret aci."

Neits pastūma pāri galdam auskaru.

"Vai pazīstat?"

Džeikobs sarauca pieri, to aplūkodams.

"Greznumlietiņa, simbols. Tas nepieder iedzimtajiem aļaskiešiem. Mums ir citi, savējie."

"Es domāju, ka slepkava to pazaudējis pirms sešpadsmit gadiem. Viņš to ir sen aizmirsis. Bet atcerēsies, kad atkal ieraudzīs. Es to jau esmu redzējis. Kaut kur." Neits pacēla auskaru, ļaudams krustam šūpoties. "Kaut kur."

Viņš nēsāja krustiņu sev līdzi. Tas nu gluži neatbilda noteikumiem, tomēr viņš paturēja auskaru kabatā, kad gāja ārā no iecirkņa.

Viņš nevienam neko nestāstīja par to, kas bija noticis pie Megas mājas, un piekodināja viņai un Džeikobam rīkoties tāpat. Viņš bija gatavs nelielai spēlei ar slepkavu.

Bija atnācis pavasaris, dienas kļuva garākas, un zaļais uzvarēja balto. Neits gāja savās ikdienas gaitās, sarunājās ar pilsētas ļaudīm, uzklausīja viņu raizes un sūdzības.

Un pētīja ausu ļipiņas vīriešiem, ar kuriem iznāca darīšana.

"Caurumiņi ausīs var aizaugt," kādu vakaru Mega viņam teica.

"Ko?"

"Ausīs vai citur, kur tu izdomā durt caurumu." Viņas pirksti viegli spēlējās ar Neita locekli.

"Lūdzu…" Viņš īsti nespēja apvaldīt trīsas, kas lika Megai iesmieties. Nerātni.

"Esmu dzirdējusi, tas piedod…"

"Pat neceri. Kā to saprast aizaug?"

"Aizdzīst. Ja ilgāku laiku tos nelieto," viņa izdeva čāpstinošu skaņu, "tie aizaug ciet."

"Sasodīts! Vai tu esi par to pārliecināta?"

"Man pašai bija četri caurumi šajā ausī." Viņa parāva aiz kreisās auss ļipiņas. "Sagribējās un izdūru trešo un ceturto."

"Pati? Tu pati sev izdūri?"

"Kā tad! Vai tad es esmu kāda vārgule?" Mega uzgūlās Neitam virsū, un, tā kā viņa bija kaila, Neita prāts aizmaldījās prom no auskariem kur citur, līdz viņš spēja koncentrēties atkal uz iesākto sarunu. "Dažas nedēļas panēsāju četrus auskarus vienā ausī, bet tad tie sāka mani traucēt, un es tos trīs caurumiņus atstāju dzīstam. Un tie aizauga." Viņa pagriezās, lai iedegtu gaismu, un nolieca galvu. "Vai redzi?"

"Tu man to varēji izstāstīt agrāk, pirms es pētīju visu pilsētas vīriešu ausis un pierakstīju, kuram ir caurdurtas ļipiņas."

Mega paberzēja viņa ausi.

"Tev piestāvētu auskariņš."

"Nē."

"Es tev izdurtu caurumu."

"Nē un nē! Ne ausī, ne ari kur citur."

"Kā tu proti sabojāt prieku!"

"Jā, tāds nu es esmu. Man jāpārdomā, ko tagad iesākt, jo izrādās, ka saraksts, kuru esmu sastādījis, neder."

Mega uzsēdās Neitam virsū un ieņēma viņu sevī.

"Domāsi vēlāk."

Neits iegāja "Paspārnē" un ieraudzīja Hopu un Edu apspriežamies pie salātu šķīvja. Neits piegāja pie viņu galdiņa.

"Vai drīkstu jūs uz brīdi traucēt?"

"Protams, pievienojies mums!" Hopa piedāvāja vietu sev blakus. "Mēs te pārrunājam, tā teikt, naudas jautājumus. Man no tiem jau sāp galva. Mēs mēģinām izrēķināt, kā izstiept budžetu, lai uzbūvētu bibliotēku. Pagaidām varētu izmantot daļu no pasta. Ko tu par to domā?"

"Man liekas, tā ir laba ideja."

"Mēs jau par to vienojāmies." Eds nosusināja lūpas ar salveti. "Bet mums jābūt elastīgākiem budžeta plānošanā, lai savāktu summu." Viņš pamirkšķināja Hopai ar aci. "Es zinu, ka tu nevēlies to dzirdēt."

"Mēs esam iesaistījuši cilvēkus, mums ir ziedojumi, brīvprātīgo darbs. Mums dāvina grāmatas, vai mēs tās izlūdzamies. Cilvēkus ir iespējams iesaistīt, ja viņus aizrauj ar projektu."

"Varat rēķināties arī ar mani," Neits solīja. "Sakiet tikai, kad un kur. Bet man arī jums ir viens jautājums, tā teikt, par naudu. Es pats gribēju ieiet pie jums bankā, Ed. Jautājums par naudu, kas ieguldīta pirms vairākiem gadiem, tā ka jums vajadzētu to atcerēties."

Caurumiņa ausīs nav, Neits secināja, kad Eds pamāja.

"Man ir lieliska atmiņa attiecībā uz bankas ieguldījumiem. Speriet tik laukā!"

"Tam ir sakars ar Galoveju."

"Ar Patriku?" Eds pieklusināja balsi, pārlaizdams skatienu telpai. "Varbūt mums to nevajadzētu apspriest šeit. Šarlīne var izdzirdēt."

"Tas neaizņems ilgu laiku. Mans ziņu avots informē, ka Galovejs toreiz Ankoridžā ieguvis brangu žūksni skaidras naudas, spēlējot pokeru."

"Patrikam patika spēlēt pokeru," Hopa komentēja.

"Jā. Es pats ar viņu ne reizi vien esmu sēdējis pie viena galda. Mēs gan spēlējām uz mazām likmēm," Eds piemetināja. "Nevaru iedomāties viņu laimējam lielu summu."

"Ziņu avots apgalvo pretējo. Tāpēc es cenšos izdibināt, vai viņš nav atsūtījis naudu mājās uz kontu pilsētas bankā, pirms devās kalnos."

"Es to neatceros. Pat ne čeku." Eda acis domīgi samiedzās. "Mūsu banka tolaik bija ļoti maza, es jau jums stāstīju. Kaut gan tad, kad Pats aizbrauca, mēs jau bijām ierīkojuši seifu un mums bija divi bankas kasieri uz pusslodzi. Tolaik gan vai visas bankas operācijas tika veiktas ar manu palīdzību." Zodu kasīdams, viņš atzvila krēslā. "Patam nerūpēja finanses. Viņš nebija no tiem, kuri nāca uz banku ieguldīt naudu kontā vai arī izņemt."

"Kā bija tad, kad viņš aizbrauca no pilsētas? Vai parasti sūtīja naudu uz mājām?"

"Gadījās, ka to darīja gan. Atceros, jā, Šarllne vairāk nekā divus mēnešus nāca reizi un pat diVas reizes nedēļā pārbaudīt, vai viņš kaut ko atsūtījis. Ja viņam bija liela nauda, bet par to es šaubos, viņš to noguldītu vai, visticamāk, iebāztu kurpju kastē."

"Jāpiekrīt Edam," Hopa teica. "Pats izturējās ļoti nevērīgi pret naudu."

"Tie, kuri nāk no pārtikušām ģimenēm, bieži ir bezrūpīgi finanšu ziņā." Eds atmeta ar roku. "Toties mēs," viņš atkal piemiedza Hopai ar aci, "mums kaut kā jāizgrozās, ja vēlamies, lai pilsētai būtu bibliotēka."

"Es jūs netraucēšu apspriesties." Neits piecēlās. "Paldies, ka atvēlējāt man laiku."

"Viņam vajadzētu tērēt vairāk laika pilsētas labā." Eds nogrozīja galvu, paceļot kafijas krūzi.

"Viņš laikam uzskata, ka tieši to arī dara."

"Mums jāorganizē Maija svētki, ja gribam dabūt bibliotēku."

"Piekrītu. Pagaidām viņam šķiet, ka tas nav svarīgi. Viņš neliksies mierā, līdz nebūs noskaidrojis, vai patiešām Makss nogalināja Patu. Igneisijs Centīgais tā es viņu pēdējā laikā domās dēvēju. Zēns ir iekodies un neatlaižas. Policijas šefam tā ir laba īpašība."

Izrādījās, ka Džeikobam bija taisnība. Daži cilvēki nerunāja ar policistiem. Pat Džeikoba klātbūtnē ceļojuma laikā uz Ankoridžu Neitam neizdevās necik daudz izdabūt.

Ceļojums tomēr nebija velts.

Neits neaizgāja pie Kobena. Vajadzēja iet, viņš atzina, kad Džeikobs lidoja pāri ezeram. Vajadzēja iedot viņam auskaru, taču Neits to neizdarīja.

Viņš gribēja vēl nogaidīt. Noskaidrot ko vairāk.

Viņš atslābināja plecus, kad lidmašīna atradās uz ūdens.

"Paldies, ka piekritāt mani aizvest. Vai man pietauvot lidmašīnu? Ienāksiet pie mums?"

"Vai tad pratīsiet to izdarīt?"

"Šobrīd tā ir laiva ar spārniem. Es protu pietauvot laivu pie piestātnes."

Džeikobs pamāja uz Megu, kas nāca viņus sagaidīt.

"Jums ir kas cits, ko darīt."

"Jā. Nu tad labi, tiksimies vēlāk."

Neits izkāpa no lidmašīnas, cerēdams, ka nezaudēs līdzsvaru un pazemojoši neievelsies ūdenī. Bet viņam izdevās veikli nostāties uz piestātnes viena gala, kad Mega stāvēja uz otra.

"Kur tad viņš?" Mega uzsauca, kad Džeikobs devās prom.

"Viņam esot citas darīšanas." Neits sniedzās pēc Megas rokas. "Tu esi agri atpakaļ."

"Nē, tu esi vēlu. Ir gandrīz astoņi."

Neits paskatījās augšup debesīs, kas bija gaišas kā dienā.

"Neesmu vēl pieradis. Sieviete, vai vakariņas gatavas?"

"Ha, ha, ha! Uzmet uz grila aļņa gaļas burgerus."

"Aļņa gaļas burgeri ir mans iecienītais ēdiens."

"Vai tu Ankoridžā atklāji ko jaunu?"

"Izmeklēšanas lietā ne. Kā pagāja tava diena?"

"Patiesību sakot, es arī biju Ankoridžā uz īsu brīdi. Un, tā kā es tur biju, tad iemaldījos veikalā, kur, kā izrādījās, pārdeva līgavas kleitas."

"Tiešām?"

"Nesmaidi! Es joprojām pastāvu uz to, ka nevēlos neko lielu, smalku. Tikai jautru ballīti tepat mājās. Bet tad nospriedu, ka man vajag izcelties ar kleitu. Tādu, ka tev acis izsprāgs no pieres."

"Un vai atradi?"

"Lai tas paliek manā ziņā, tev atliek tikai minēt." Mega uzkāpa verandā pirms Neita un skaļi noskūpstīja viņu. "Manu aļņa gaļas burgeru izcep kārtīgi un maizīti viegli uzgrauzdē."

"Skaidrs. Pirms mēs ķeramies pie vakariņām, es tev varu pateikt, ka pats arī mazliet iepirkos kāzām."

"Ak tā?"

"Jā gan." Neits izņēma no kabatas kastīti. "Uzmini, kas tas

ir."

"Tas ir man. Dod šurp!"

Neits atklikšķināja vāciņu un tīksmi nolūkojās, kā viņas acis ieplešas, ieraugot lielu briljantu ar spožām gropītēm sānos uz platīna stīpiņas.

"Svētā debess!" Mega izrāva to no kastītes un, turēdama augšup paceltā rokā, nolēca no lieveņa un sāka dejot pa pagalmu, izkliegdama skaņas, kuras Neits pieņēma par atzinību.

"Tātad tev patīk?"

"Kā mirdz!" Viņa novirpuļoja apļus atpakaļ pie viņa. "Nu, šef Bērk, tas tik ir gredzens! Cik tad nu par to izšķiedi?"

"Jēziņ, Mega…"

Mega turpināja smieties kā neprātīga.

"Labi, labi, es nemaz negribu zināt. Cik brīnišķīgs gredzens, Neit, brīnišķīgs! Tik vecmodīgs, ekstravagants un lielisks. Absolūti vienreizējs."

Viņa to pastiepa un iemeta Neita atvērtajā plaukstā.

"Labi, velc man pirkstā un ātri!"

"Atvainojiet, vai mēs nevarētu izturēties ar lielāku cieņu pret šo pasākuma daļu?"

"Nu, mēs jau esam pāri robežai, aiz kuras nav atpakaļceļa." Mega pakratīja ar pirkstu. "Nāc! Padodies!"

"Labi, ka necentos mežģīt smadzenes, izgudrojot kādu dzejisku rindu, ko teikt, kad to darīšu." Neits uzmauca gredzenu viņai pirkstā, kur tas neprātīgi iemirdzējās. "Nu, tikai nekļūsti iedomīga."

"Ak kungs, ka tik es neatsežos!"

"Kā, lūdzu?"

"Es arvien vairāk tevi iemīlos. Ja nu es atsitos ar pieri sienā un atkritu sēdus?" Mega saņēma viņa seju plaukstās, tā vienmēr likdama Neita sirdij sakāpt kaklā. "Nezinu, vai es tev esmu pati labākā, Neit, bet tu man gan."

Viņš saņēma roku, uz kuras tagad bija gredzens, un noskūpstīja to.

"Ja un kad mēs atdursimies sienā un atsēdīsimies, darīsim to kopā. Bet nu iesim gatavot aļņa gaļas burgerus."

trī sdesmita nodaļa

"Kas tās tādas?"

Mega paskatījās uz atslēgu saišķi Neita rokās un tīšām sarauca pieri.

"Tas sauc par atslēgām."

"Kāpēc tev to ir tik daudz?"

"Tāpēc, ka ir tik daudz slēdzeņu. Ko tu mani tincini?"

Viņš pašķindināja atslēgas rokā, bet Mega tikai nevainīgi, saulaini smaidīja.

"Mega, tu pat mājas durvis bieži neaizslēdz. Kam tev tās visas?"

"Nu… reizēm man jātiek šur tur iekšā, un skat! tā vieta ir slēgta. Tad man ir atslēga."

"Un tā vieta skat! nepieder tev. Vai tā?"

"Tehniski tā ir gan. Bet mūsu sala ir nevienam nepiederoša zeme, un mēs visi uz tās esam tikai kosmosa putekļi."

"Tad tās ir kosmosa atslēgas?"

"Jā. Dod atpakaļ!"

"Nu nē!" Neits sažņaudza tās dūrē. "Pat kosmosā man ļoti negribētos arestēt sievu par nelikumīgu ielaušanos."

"Es vēl neesmu tava sieva, vecīt. Vai tev ir kratīšanas orderis?"

"Tās atradās pieejamā vietā. Nekāds orderis nav vajadzīgs."

"Tu esi no gestapo."

"Toties tu esi vainīgā." Neits saņēma viņu aiz zoda un noskūpstīja. Atvēris džipa aizmugurējās durvis, viņš pasauca suņus: "Nāciet, puiši! Brauksim."

Mega tagad neatstāja suņus vienus mājā. Viņa ņēma tos līdzi vai nu pie Džeikoba, vai uz "Paspārni", kur bija nožogojums suņiem, kā nu viņai iegadījās darbi.

Neits palīdzēja ielēkt Bulam, kurš vēl nedaudz piekliboja.

"Laimīgu ceļu!" Neits atvadījās no Megas. "Jā, jā!"

Rokas sabāzusi kabatās, viņa devas uz lidmašīnu, tad panācās atpakaļ.

"Es varu dabūt vēl tādas atslēgas. Man ir savi paņēmieni, kā pie tām tikt."

"Par to es nešaubos," Neits nopurpināja.

Neits, kā ieradis, pagaidīja, kamēr viņa paceļas gaisā. Viņam patika vērot, kā lidmašīna slīd pa ūdeni un tad augšā, dzinējam uzņemot apgriezienus. Tad viņš nedomāja ne par ko citu kā par Megu, par dzīvi, ko viņi gatavojās uzsākt abi kopā.

Mega jau bija sākusi to veidot. Kad nokusa sniegs, viņa iekārtoja puķu dobes pie verandas. Viņa runāja par ozolītēm un trompetnarcisēm, un vilku urīnu, kuru viņa izsmidzināja, lai atvairītu aļņus.

Viņas delfīnijas, Mega solīja, vasaras vidū sasniegšot desmit pēdu augstumu.

Tas bija ko vērts, Neits pasmaidīja. Iztēloties Megu Galoveju, drosmīgo piloti, lāču šāvēju, svešu durvju uzlauzēju, rušināmies pa dārzu. Viņa lielījās, ka viņas dālijas uzaugot tik lielas kā riteņu dekoratīvie diski.

Neits gribēja redzēt tās dālijas. Gribēja sēdēt verandā nebeidzamā vasaras naktī, gaišā kā diena, un raudzīties uz viņas ziediem, kas greznos mājas priekšu.

Cik vienkārši, Neits domāja. Dzīve varēja būt pārpilna ar vienkāršiem mirkļiem. Bet nekad ne parasta.

Viņas lidmašīna cēlās augstāk un augstāk kā sarkans putniņš plašajās, zilajās debesīs. Neits pasmaidīja, bet sirds viņam strauji satrūkās, kad Mega sveicinot novēzēja spārnus pa labi, pēc tam pa kreisi.

Tad atkal iestājās miers, un viņš iekāpa mašīnā pie suņiem. Un domāja par ko citu.

Varbūt bija muļķīgi tik daudz saistīt ar auskaru, vienu mazu sudraba gabaliņu, un nepierādītu apgalvojumu, ka Galovejam līdzi bijis daudz skaidras naudas.

Bet Neits jau bija kaut kur redzējis šo auskaru, un viņš ar cerēsies. Agrāk vai vēlāk, taču viņš atcerēsies. Nauda bija cieši saistīta ar slepkavību.

Iebraucot pilsētā, viņš nebeidza domāt. Galovejam piederēja nauda un skaista sieviete. Sen pārbaudīti un pamatoti slepkavības motīvi. Un šeit sievietes bija retums.

Maija parādes komiteja jau sāka izkarināt karogus svētkiem. Nevis sarkanus, baltus un zilus, kā ierasts mazpilsētiņu parādēs. Lūnesijā nekas nenotika tā kā parasti. Šeit plīvoja zili, dzelteni, zaļi karogi.

Neits ieraudzīja uz karoga kāta sēžam ērgli, it kā izsniedzot atļauju tā izkarināšanai.

Galvenajā ielā ļaudis uzposa mājas un darbavietas kā jau pavasarī. Jau bija izlikti laukā puķupodi un izkarināti grozi ar atraitnītēm un virziņkāpostiem abiem nekaitēja vēsums, kā Neits bija uzzinājis. Verandas un slēģi dižojās ar svaigu krāsu. Sniegmobiļi bija nomainīti pret motocikliem un skuteriem.

Skolēni brauca uz skolu ar velosipēdiem, un trušādas zābaku vietā vairāk bija redzami "Doc Martens" un "Timberlands".

Tomēr kalni, kas tiecās debesīs, gaišās četrpadsmit stundas dienā neļāvās pavasara vēsmām, bet nemainīgi palika ziemas varā.

Neits novietoja mašīnu un veda suņus uz nožogojumu. Viņi meta žēlus skatienus uz Neitu un, iežmieguši astes, ietipināja iekšā.

"Zinu, zinu, jums ir grūti." Viņš pieliecās, lai noglaudītu suņiem muguru. "Ļaujiet man noķert ļaundari, tad jūsu mammai vairs nebūs jāraizējas un jūs varēsiet dzīvot mājās un rotaļāties."

Suņi palika aiz žoga un žēli smilkstēja, Neitam aizejot.

Izjuzdams vainas apziņu, viņš iegāja vestibilā un devās uz Šarlīnes kabinetu.

"Es vasarai noalgoju trīs koledžas studentes." Viņa viegli uzsita pa datoru. "Man ir tik daudz pasūtījumu, ka nepieciešamas darbarokas."

"Tas ir labi."

"Vietējiem gidiem ari vajadzēs papildspēkus. Jūnijā mums te čumēs un mudžēs glīti koledžas zēni." To sakot, viņai iedegās acis, bet Neitam tas vairāk likās kā izaicinājums, nevis gaidas.

"Jā, te būs rosīgi. Šarlīne…" Viņš aizvēra durvis. "Man tev jājautā kaut kas tāds, kas tev nepatiks."

"Kopš kura laika tas atturējis tevi to darīt?"

Nav īstais brīdis smalkjūtībai, Neits nosprieda.

"Kurš ir pirmais vīrietis, ar kuru tu gulēji pēc Galoveja pazušanas?"

"Es neesmu pļāpa, Neit. Ja tu pazītu mani labāk, tu pats to saprastu bez jautāšanas."

"Tā nav tenkošana vai kāda spēlīte, Šarlīne. Vai tev ir svarīgi, kurš nogalinājis Patu Galoveju?"

"Protams! Vai aptver, cik grūti ir plānot viņa bēres, zinot, ka viņš joprojām guļ morgā un nav iespējams paredzēt, kad tieši varēs vest viņu mājās? Es Bingam katru pārdienu jautāju, kad zeme būs pietiekami atkususi, lai raktu. Lai izraktu mana Pata kapu."

"Kad mana māte apglabāja tēvu," Neits uzsvēra, "viņa veselu mēnesi staigāja pa māju kā rēgs. Pat ilgāk. Viņa darīja visu, kas pienācās, tāpat kā tu, bet viņa neaizsniedzama noslēdzās savā pasaulē. Man nekad vairs nav izdevies viņu sasniegt. Viņa man ir zudusi."

Šarlīne samirkšķināja acis caur asarām un paņēma salveti.

"Tas ir tik skumji."

"Tu tā nerīkojies. Tu neļāvies pārvērsties par rēgu. Tagad es lūdzu tevi palīdzēt. Kurš tevi lenca, Šarlīne?"

"Labāk paprasi, kurš ne? Es biju jauna un izskatīga. Tev vajadzēja mani redzēt tolaik."

Neits juta, ka izdevies aizkustināt kādu stīgu, un bija gatavs to izmantot, taču viņa sāka plosīties.

"Un es biju viena! Es nezināju, ka viņš ir miris. Ja zinātu, tik ātri… jutos aizskarta, dusmīga, un, kad vīrieši lakstojās man apkārt, kāpēc gan neizvēlēties vienu? Daudzus?"

"Tevi nevar vainot."

"Vispirms es gulēju ar Džonu." Plecus uzrāvusi, viņa iemeta salveti sārtajā papīrgrozā. "Viņš bija manī iemīlējies un ļoti sirsnīgs. Uzmanīgs," viņa nu jau žēli novilka. "Tāpēc es gāju ar viņu. Bet ne tikai ar viņu. Es_dzīvojos, kā vien man iepatikās. Lauzu sirdis un izjaucu laulības. "Man bīja vienalga."

Viņa savaldījās un kļuva rāma, gandrīz domīga.

"Patu nenogalināja manis dēļ. Ja ari tā būtu bijis, tas bija velti. Es nekad nemīlēšu nevienu no viņiem . N eko nedevu un neko neņēmu pretī. Viņš negāja bojā manis dēļ. Ja nu tomēr, tad zvēru, ka es nespēšu sadzīvot ar šo apziņu."

"Viņš nav miris tevis dēļ." Neits piegāja Šarlīnei aiz muguras un, satvēris viņas plecus, uzmanīgi tos pamasēja. "Tā tas nenotika."

Šarlīne pacēla roku un uzlika uz viņa plaukstas.

"Es gaidīju viņu atgriežamies. Gaidīju, lai viņš nāk atpakaļ, atkal vēlas mani. Zvēru, Neit, ka es viņu gaidīju līdz brīdim, kad tu un Mega aizbraucāt viņu atpazīt. Es viņu gaidīju, līdz viņu atrada mirušu."

"Viņš būtu atgriezies." Neits paspieda stiprāk Šarlīnes plecus, kad viņa pagrozīja galvu. "Manā darbā upuris ir jāiepazīst. Jāiekļūst viņa būtībā un jāizprot viņš labāk par tiem, kuri pazinuši viņu dzīvu. Viņš būtu atgriezies."

"Tas ir pats jaukākais, ko man kāds ir teicis," Šarlīne pēc brīža atzina. "īpaši tāds, kurš nevelk mani uz gultu."

Neits viegli uzsita pa viņas plecu, tad izņēma no kabatas auskaru.

"Vai tu to pazīsti?"

"Hmm…" Viņa pašņaukājās un notrausa ar pirkstu asaru no skropstām. "Glīts, bet, manuprāt, vīrišķīgs. Nav manā stilā. Man patīk spilgtāki."

"Vai tas varēja piederēt Patam?"

"Patam? Nē, viņam nekā tamlīdzīga nebija. Nekādu krustu. Viņu nevilka reliģiski simboli."

"Vai tu esi to redzējusi iepriekš?"

"Šaubos. Vai pat neatcerētos, ja būtu. Tas nav nekas īpašs."

Neits nolēma, ka sāks parādīt auskaru, lai novērotu cilvēku reakciju. Tā kā Bings patlaban brokastoja "Paspārnē", Neits piegāja pie viņa galdiņa un novicināja auskaru viņam gar degunu.

"Vai neesi to pazaudējis?"

Bings gandrīz nepaskatījās uz auskaru, bet cieši ielūkojās Neitam acīs.

"Pēdējo reizi, kad es tev pateicu, ko esmu pazaudējis, es neieguvu neko citu kā nepatikšanas."

"Es gribētu to atdot īstajam īpašniekam."

"Tas nav mans."

"Vai zini, kuram tad?"

"Man nav laika blenzt cilvēkiem uz ausīm. Un man nav vēlēšanās tērēt laiku, skatoties uz tevi."

"Patīkami bija ar tevi atkal aprunāties, Bing." Neits ielika auskaru atpakaļ kabatā. Viņš pamanīja, ka Bings apgriezis bārdu par sprīdi vai vairāk, laikam gatavojās siltākam laikam. "Es nevaru atrast nevienu, absolūti nevienu, kurš man apstiprinātu, ka astoņdesmit astotā gada februārī tu esi bijis šeit. Pāris cilvēku šaubās, vai te biji."

"Cilvēkiem nav jābāž deguns citu darīšanās, tāpat kā es to nedaru."

"Makss bija aizbraucis, un es dzirdēju, ka tolaik tevi esot, teiksim tā, vilcis pie Kerijas."

"Ne vairāk kā pie jebkuras citas sievietes."

"Tas varēja būt izdevīgs brīdis, lai viņu lenktu. Tu izskaties pēc tāda, kurš nelaiž garām iespējas."

"Es viņu neinteresēju, tad kāda jēga bija tērēt laiku? Sasodīts! Vienkāršāk ir samaksāt par stundu un sveiki! Varbūt es toziem aizbraucu uz Ankoridžu. Tur bija ielene Keita, un man ar viņu bija darīšana. Tāpat kā Galovejam. Un tā bija viņa darīšana."

"Ielene Keita?"

"Jā. Nu jau mirusi. Ļoti žēl." Bings ēzdams atmeta ar roku. "Dabūja sirdstrieku darba laikā. Tā vismaz runāja." Viņš paliecās uz priekšu. "Es nenodūru to suni."

"Tā tu saki, un vispār liekas, ka tevi vairāk uztrauc suns nekā divi miruši vīri."

"Vīri var paši parūpēties par sevi, bet vecs, akls suns gan ne. Varbūt es toziem kādu laiku pavadīju galvaspilsētā. Varbūt saskrējos ar Galoveju Keitas virpuļdurvīs. Es par to nospļaujos."

"Tu ar viņu runāji?"

"Man bija citas domas prātā. Tapat kā Galovejam. Pokers."

Neits sarauca uzacis it kā viegli izbrīnījies, ieinteresēts.

"Ak tā? Tu pēkšņi daudz atceries."

"Tu te visu laiku ložņā ap mani, vai tad ne? Bojā man apetīti, tāpēc nekas cits neatliek, kā atcerēties."

"Vai tu spēlēji pokeru?"

"Es braucu pie ielenes, nevis spēlēt pokeru."

"Vai Galovejs minēja, ka gatavojas kāpt Bezvārdī?"

"Dieva dēļ, viņš rāva bikses uz augšu, bet es biju aizbraucis raut lejā. Mēs nepļāpājām. Viņš tikai pateica, ka paņēmis brīvdienas, lai pagulētu ar Keitu, un steigsies atpakaļ. Keita kaut ko burkšķēja par to, ka te čumot un mudžot no lūnesiešiem, bet viņa neiebilstot. Bizness plaukstot. Tad mēs ķērāmies pie darba."

"Vai satiki Galoveju vēl pēc tam, kad pabeidzi savu biznesu?"

"Neatceros viņu redzējis." Bings atkal uzklupa ēdienam. "Varbūt viņš ienāca bārā, varbūt ne. Es devos apciemot Iki Transkiju, man pazīstamu traperi, kurš dzīvoja aiz Skventas, paliku pie viņa pāris dienu, mazliet pamedīju, nodarbojos ar zemledus makšķerēšanu. Pēc tam atgriezos."

"Vai Transkijs apstiprinās tevis teikto?"

Binga acis bargi iegailējās kā ahāta krellītes.

"Man nevajag apliecinātājus maniem vārdiem. Viņš tik un tā ir miris. Nomira deviņdesmit sestajā gadā."

Cik ērti, Neits domāja, izejot laukā. Divi cilvēki, kuri apliecinātu Binga alibi, ir miruši. Vai arī to varēja izskaidrot citādi.

Nozagti cimdi, nazis nomests pie beigtā suņa. Tā vīra īpašums, kurš redzējis un runājis ar Galoveju.

Nemaz nevajadzēja spilgtu iztēli, lai iedomātos, ka Galovejs iet atpakaļ spēlēt pokeru vai iedzert ar draugiem.

Uzmini, kam es tikko uzdūros ceļā pie ielenes Keitasf

Viņi dzīvoja mazā pasaulē, Neits nosprieda. Mazā, vecā pasaulē. Ja Bings runāja taisnību, slepkava varēja uztraukties, kad Galovejs pieminēja vēl vienu no Lūnesijas, kurš spēlējis pokeru un maksājis ielasmeitām.

Neits nolēma apstāties vēl šur tur un pavicināt mazo pierādījumu, pirms iegāja iecirknī.

Viņš to parādīja Oto.

Policists paraustīja plecus.

"Man tas neko neizsaka."

Starp viņiem tagad valdīja vēsas, stīvi oficiālas attiecības. Neitam bija žēl, bet tur nekas nebija līdzams.

"Man likās, ka Maltas krustam vairāk ir militāra, nevis reliģiska nozīme."

Oto ne aci nepamirkšķināja.

"Es dienēju jūrniekos, mēs nenēsājām auskarus."

"Skaidrs." Tāpat kā iepriekšējās reizēs pirms tam, Neits ielika auskaru atpakaļ kabatā un aizpogāja to.

"Klīst runas, ka tu to rādot katram un visiem. Cilvēki brīnās, kāpēc policijas šefs tērē laiku ar pazaudētu auskaru."

"Esmu visnotaļ viņu rīcībā," Neits viegli attrauca.

"Šef!" Pīča uzsauca no letes. "Mums ir izsaukums par lāci Džinijas Menas garāžā aiz Rankoras. Viņas vīrs devies prom ar mednieku grupu," Pīča piemetināja. "Viņa palikusi mājās viena ar divgadīgu bērnu."

"Saki viņai, ka mēs braucam. Oto?"

Kad viņi sasniedza grantainu piebraucamo ceļu pusotras jūdzes uz ziemeļiem no pilsētas, Oto uzmeta Neitam skatienu.

"Es ceru, ka tu neliksi man traukties ar mašīnu, bet pats, izliecies pa logu, baidīsi stulbu lāci."

"Tad jau manīsim. Pie velna, ko lācis dara garāžā?"

"Ne jau labo karburatoru."

Neitam iesmejoties, ari Oto pasmaidīja. Tad atkal sadrūma, atcerējies abu saspīlētās attiecības.

"Laikam piemirsuši aizvērt durvis. Garāžā varbūt stāv bundžiņa ar suņu barību vai sēkliņas putniem. Vai arī stulbajam lācim ienācis prātā tāpat vien izložņāt visus kaktus."

Viņi apstājās pie divstāvu mājas kopā ar garāžu, un Neits ieraudzīja, ka garāžas durvis patiešām ir vaļā. Viņš nezināja, vai lācis vainīgs pie jucekļa, kas tur valdīja, vai Meni paši izmētājuši mantas kā izgāztuvē.

Džinija atvēra ārdurvis. Sarkanie mati bija saņemti uz augšu, vaļīgais krekls un rokas notraipītas ar krāsu.

"Viņš apgāja apkārt mājai, tad ielauzās garāžā un minūtes divdesmit ārdījās. Baidījos, ka bruks iekšā mājā."

"Paliec, kur esi, Džinija!" Neits pavēlēja.

"Vai dabūji viņu apskatīt?" Oto uzsauca.

"Es viņu redzēju no priekšpuses, kad viņš lampačoja šurp." Viņai aiz muguras skanēja neprātīgi rējieni un maza bērna raudas. "Suns bija iekšā, un es augšstāvā strādāju darbnīcā, kad Rodžers sāka riet. Pamodināja bērnu. Es zaudēšu prātu no visa tā trokšņa. Brūnais lācis. Nav pavisam pieaudzis, bet diezgan liels."

"Lāči ir ziņkārīgi," Oto komentēja, kad viņi pārbaudīja šautenes un sāka apiet garāžu gar sānu. "Ja viņš ir jauniņš, tad droši vien tāpat ošņājas apkārt un aizbēgs ko kājas nes, tiklīdz mūs ieraudzīs."

Neits redzēja, ka Meni aiz garāžas norobežojuši ar virvi gabaliņu zemes dārzam. Acīmredzot lācis čāpojis tam pāri, staigādams turp un atpakaļ, viņš bija arī sabradājis plastmasas kasti ar avīzēm un pa pastu pasūtāmiem katalogiem.

Neits nopētīja apkārtni un deva Oto zīmi, kad pamanīja caur kokiem brūnu ķermeni.

"Tur viņš iet."

"Jāpabiedē, lai bēg prom. Lai nenāk ne prātā atgriezties." Oto nomērķēja šauteni gaisā un izšāva divas zalves. Neits ar zināmu uzjautrinājumu vēroja, kā lācis salēcās un, resno rumpi kratīdams, metās prom.

Vērodams, kas notiek, Neits stāvēja blakus cilvēkam, kurš bija viņa aizdomās turamo sarakstā.

"Tas bija diezgan viegli."

"Parasti ir viegli, kaut arī gadās izņēmumi."

"Gadās gan. Megai un man aizvakar nācās vienu nošaut pie viņas mājas."

"Vai tas bija lācis, kas ievainoja viņas suni? Es dzirdēju, ka sunim iecirsts ar nagiem."

"Jā. Lācis būtu uzbrucis arī mums, ja mēs nepaspētu viņu nošaut. Kāds bija nolicis ēsmu pie mājas."

Oto acis sažmiedzās šaurās svītriņās.

"Ko tu tur runā?"

"Es stāstu, ka pie Megas mājas kāds bija nolicis gaļu, svaigu, asiņainu gaļu plānos plastmasas maisiņos."

Oto lūpas skarbi sakniebās, viņš strupi aizgriezās un aizgāja prom pāris soļu. Neits turēja roku uz šautenes laides.

"Vai tu prasi, vai tas biju es?" Oto atnāca atpakaļ un nostājās aci pret aci ar Neitu. "Vai es esmu rīkojies tik gļēvulīgi, tik ļauni? Vai es to izdarītu, lai divi cilvēki tiktu saplosīti gabalos? Un viens no viņiem būtu sieviete?"

Viņš iegrūda pirkstu Neitam krūtīs. Divas reizes.

"Es noriju to, ka tu mani turēji aizdomās par Galoveju, pēc tam par Maksu. Man riebās, ka tu mani turēji aizdomās par Jukonu, tomēr es noriju arī to; bet šito es vairs neciešu. Es esmu jūras kājnieks. Es zinu, kā jānogalina cilvēks. Zinu, kā to izdarīt ātri, un zinu pietiekami daudz vietu, kur atbrīvoties no līķa, tā ka neviens uz zemes to neatradīs."

"Es to jau sapratu. Tāpēc es tev, Oto, jautāju, tu pazīsti vietējos, kurš būtu spējīgs rīkoties tik zemiski?"

Oto trīcēja. Viņā bangoja briesmīgas dusmas, Neits to redzēja. Rokās viņš turēja šauteni, bet pat dusmās tā bija nolaista uz zemi.

"Nezinu. Bet viņš nav pelnījis dzīvot."

"Auskars, kuru tev rādīju, piederējis viņam."

Interese guva virsroku pār dusmām, ko pauda Oto skatiens.

"Tu to atradi pie Megas?"

"Nē. Galoveja alā. Tātad redzi, kas mums jāizpēta. Kurš Galovejam paticis un licies pietiekami uzticams, lai ar viņu kopā kāptu ziemas laikā kalnos? Kuram no viņa nāves ticis kāds labums? Kurš nēsājis šo?" Neits piemetināja, uzsitot pa kabatu. "Kurš varējis aizbraukt no pilsētas uz vairākām nedēļām, tā ka neviens to pat nav manījis?"

"Vai tu mani atkal iesaisti izmeklēšanā?"

"Jā. Iesim pateikt Džinijai, ka gaiss ir tīrs."

Atlika tikai minēt, kura bija vairāk pārsteigta, kad Mega atnāca pakaļ suņiem. Viņa vai Šarlīne, kas tieši tajā brīdī baroja suņus ar ēdienu pārpalikumiem.

"Kāda jēga mest to visu laukā. Suņi necieš, ka viņus iesprosto."

"Bulam gan nav vēl īsti aizdzijis ievainojums."

Viņas stāvēja blakus, neveikli vērodamas, kā suņi ēd.

"Vai tu zini, kas viņam uzklupa?" Šarlīne jautāja pēc brīža.

"Lācis."

"Žēlīgā debess! Tad jau viņam ir veicies, ka ticis cauri ar dažiem skrāpējumiem." Šarlīne pieliecās un nosūtīja Bulam gaisa skūpstus. "Nabadziņš."

"Es mūžam aizmirstu, ka tev patīk suņi. Pati gan tu neturi nevienu."

"Man pietiek, par ko rūpēties." Šarlīne paskatījās uz Megas pusi, kuras gredzens iezibsnljās saulē. "Dzirdēju ari par to."

Šarlīne piecēlusies saņēma Megas roku un pievilka sev tuvāk pie acīm.

"Džoana klīnikā dabūjusi daudz un dikti par to noklausīties, izstāstījusi tālāk Rozai, un Roza savukārt pateica man. Man būtu labāk paticis to uzzināt no tevis. Viņš patiešām ir rīkojies godprātīgi."

"Man paveicies."

"Jā, tev ir paveicies." Šarlīne atlaida Megas roku. Viņa gribēja iet, bet tad apstājās. "Viņam arī ir paveicies."

Mega brīdi klusēja.

"Vai tev nav iebildumu?"

"Nē. Jūs labi izskatāties kopā, labāk nekā atsevišķi. Ja jau jāprecas, tad jādod priekšroka tādam, ar kuru kopā labi izskatās."

"Bet kā tad ar laimi?"

"Tas ir tas, ko es gribēju teikt."

"Skaidrs. Skaidrs," Mega atkārtoja.

"Hmm… Es jums varētu sarīkot ballīti. Tādu par godu saderināšanās faktam."

Mega sabāza rokas džinsu jakas kabatās.

"Mēs visai ilgi negaidīsim. Diez vai mums tagad kas būtu īpaši jāsvin, ja jau apmēram pēc mēneša gatavojamies salaulāties."

"Nu, kā vēlies."

"Šarlīne," Mega teica, vēl neejot prom. "Varbūt tu mums varētu palīdzēt sarīkot kāzas." Viņa redzēja pārsteiguma un prieka izteiksmi pārslīdam pār Šarlīnes seju. "Es negribu neko greznu, tāpat mājās, tomēr lai būtu balle. Liela balle. Tev labi padodas tādi pasākumi."

"Es to varētu. Pat ja tu negribi neko greznu, tev nepieciešams labs ēdiens un daudz dzeramā. Skaisti jānoformē. Ar ziediem, dekorējumiem. Mēs varam to apspriest."

"Labi."

"Šobrīd man… man kaut kas jāizdara. Aprunāsimies rītdien."

"Labi, rīt. Ja nu suņi ir paēduši, es viņus vēl atstāšu, aizbraukšu pēc precēm un tamlīdzīgi."

"Nu tad tiksimies rītdien."

Šarlīne ātri devās iekšā, pirms nebija mainījusi domas. Taisnā ceļā viņa piegāja pie Džona istabas durvīm un pieklauvēja.

"Vaļā!"

Viņš sēdēja sadudzis pie mazā rakstāmgalda, taču piecēlās, kad Šarlīne ienāca.

"Šarlīne, atvaino, es kārtoju papīrus. Man jāpabeidz tos salikt."

"Nebrauc prom!" Viņa atbalstījās pret durvīm. "Lūdzu, neaizbrauc…"

"Es nevaru palikt, man jādodas prom. Esmu iesniedzis atlūgumu. Es palīdzu Hopai sameklēt sev aizstājēju."

"Tev nevar būt aizstājēja, Džon, lai arī ko tu domātu par… par citiem vīriešiem. Esmu slikti izturējusies pret tevi. Tu mani mīlēji, bet es neļāvos jūtām. Mani apmierināja apziņa, ka tuvumā, pa rokai, ir cilvēks, kuram esmu nepieciešama, bet pati neļāvos jūtām."

"Zinu. Es pārāk labi visu apzinos, Šarlīne. Man beidzot ir jāsaņem drosme un jātiek tam pāri."

"Ļauj man izteikties." Ar lūdzošu skatienu acīs viņa sakrustoja rokas uz krūtīm. "Esmu nobijusies, un man tev tas jāpasaka, pirms nezaudēju dūšu. Man patika tas, ka vīrieši mani iekāro, ka viņiem acīs ir tas spīdums. Man patika likties ar viņiem gultā, it īpaši ar jaunajiem. Tā es, tumsā apskaujoties, noticēju, ka man vēl nav četrdesmit."

Viņa aizklāja ar plaukstām seju.

"Es neciešu apziņu, ka novecoju, Džon, ka redzu spogulī jaunas krunciņas. Kamēr vīrieši tiecas pēc manis, es varu izlikties, ka grumbu nav. Esmu tik ilgi baidījusies, dusmojusies, un es esmu nogurusi."

Viņa paspēra soli uz priekšu.

"Lūdzu, Džon, nebrauc! Neatstāj mani. Tu esi vienīgais pēc Pata, ar kuru kopā varu atpūsties, justies mierīga. Nezinu, vai mīlu tevi, bet es to vēlos. Ja tu paliksi, es centīšos."

"Es neesmu Karls Haidels, Šarlīne, un es vairs nevaru tā itin vienkārši dzīvot. Nevaru sēdēt ar grāmatu rokās un rast tajā mierinājumu, kamēr tu ar kārtējo objektu liecies gultā."

"Vairs nebūs neviena cita. Nebūs citu vīriešu, zvēru. Ja tikai tu paliktu un dotu man iespēju. Es nezinu, vai es tevi mīlu," viņa atkārtoja, "bet zinu to, ka bez tevis mana sirds lūzīs."

"Pirmo reizi vairāk nekā sešpadsmit gadu laikā tu nāc pie manis istabā un runā ar mani. Saki īstus, patiesus vārdus. Esmu ilgi to gaidījis."

"Vai pārāk ilgi? Tikai nesaki, ka par ilgu."

Džons piegāja pie Šarlīnes, aplika rokas viņai apkārt un piespieda lūpas pie viņas pieres.

"Nezinu. Diez vai tu pati arī zini. Pagaidīsim vēl, tad jau būs redzams."

Neits piesprauda nozīmi pie haki krāsas krekla ar Lūnesijas policijas iecirkņa simbolu uz piedurknes. Viņas augstība pilsētas mērs bija Neitu informējusi, ka Maija svētku svinībās jāierodas dienestam atbilstošā ietērpā.

Kad viņš aplika ari revolvera maksti, Mega gari novilka:

"Hmm… Policisti ir tik seksīgi. Vai nenāksi atpakaļ gultā?"

"Man jāierodas agrāk. īstenībā man jau vajadzēja būt tur. Ieskaitot dalībniekus, šodien gaidāmi gandrīz divi tūkstoši cilvēku. Hopa un Šarlīne ieguldījušas pamatīgu darbiņu sabiedrisko attiecību jomā."

"Kuram gan nepatīk parādes? Ak, nu labi, ja jau tu esi tāda amatpersona, pagaidi desmit minūtes, un es tevi aizvedīšu ar lidaparātu."

"Kamēr tu pārbaudīsi lidmašīnas tehnisko stāvokli, es jau būšu aizbraucis ar mašīnu. Turklāt tu nevari sakārtoties desmit minūtēs."

"Varu gan, īpaši tad, ja tu noiesi lejā un pagatavosi kafiju."

Kamēr Neits nopūties skatījās pulkstenī, Mega jau bija ieskrējusi vannasistabā.

Kad viņš ienāca ar divām kafijas krūzēm, viņa vilka mugurā sarkano blūzi pāri baltam T kreklam ar augstu apkaklīti.

"Oho, izsaku tev savu apbrīnu!"

"Es protu organizēt laiku, skaistulīt. Tagad mēs pa ceļam varēsim apspriest jautājumus par kāzām. Man izdevās atvairīt Šarlīnes ideju, ka jānoīrē pergola un tā jānoklāj ar sārtām rozēm."

"Kas ir pergola?"

"Kam tev tas jāzina, jo mums nebūs pergolas. Šarlīne ir sašutusi, jo, redz, tas esot ne tikai romantiski, bet arī svarīgi kāzu fotogrāfijās."

"Jauki, ka jums izdodas saprasties."

"Ilgi jau tas nevilksies, bet pagaidām ārkārtīgi atvieglo dzīvi." Mega norija malku kafijas. "Divas minūtes sejai!" viņa uzsauca un iešāvās atpakaļ vannasistabā. "Māte un Lielais Maiks liek prātus kopā, kā taisīt to drausmīgi lielo kāzu torti. Šajā ziņā es viņai uzticos. Torte man patīk. Mēs strīdamies par puķēm. Es netaisos ierakties sārtās rozēs, bet par šo to jau esam vienojušās, piemēram, par profesionālu fotogrāfu. Ātriem momentuzņēmumiem nav nekādas vainas, bet šis ir pats svarīgākais notikums, kas jāatspoguļo sava amata meistaram. Ak jā, viņa vēl teica, ka tev jādabū jauns uzvalks."

"Man jau ir uzvalks."

"Šarlīne sacīja, ka tev esot nepieciešams jauns pelēks. Tēraudpelēks, nevis baložu pelēks. Vai arī otrādi, nevis tēraudpelēko, bet to otru. Ak šausmas, es tevi šajā ziņā atdodu vilku saplosīšanai, Bērk. Tiec pats ar viņu galā."

"Es varu nopirkt uzvalku," Neits purpināja. "Varu nopirkt pelēku uzvalku. Vai man atļauts pašam izvēlēties apakšveļu?"

"Prasi Šarlīnei. Tā, esmu gatava, iesim. Vai tu vēl neesi kārtībā? Tev jāpaspēj uz parādi."

Mega iesmējās, kad Neits gribēja sakampt viņu aiz rokas, un metās pa kāpnēm lejā, lai viņš dzenas pakaļ.

Pie durvīm Neits apstājās, kad viņu pēkšņi apskaidroja kādas atmiņas fragments.

"Momentuzņēmums. Sasodīts!"

"Kas tad nu?" Mega atmeta matus, kad Neits nesās atpakaļ augšā pa kāpnēm. "Vai tev vajag fotoaparātu? Ak šie vīrieši! Jēziņ! Un viņi vēl pārmet sievietēm tūļāšanos."

Viņa arī uzskrēja atpakaļ augšā un pārsteigta ieraudzīja, ka Neits velk laukā no skapja viņas albumus un kasti ar fotogrāfijām.

"Ko tu dari?"

"Tas ir te. Es atceros. Esmu pārliecināts."

"Kas tur ir? Ko tu dari ar manām fotogrāfijām?"

"Tas ir te. Vasaras piknikā? Nē, nē… bildē pie nometnes ugunskura. Vai arī… sasodīts!"

"Pagaidi! Kā tu zini, ka tur ir attēli ar ugunskuru vai vasaras pikniku un vispār?"

"Es izložņāju pa tavām mantām. Lamāsi mani vēlāk."

"Ar to tev būs jārēķinās."

"Auskars, Mega. Es to redzēju, kad izskatīju fotogrāfijas. Esmu pārliecināts, ka to redzēju."

Mega pagrūda viņu malā, lai pati arī paķertu kādu kaudzīti.

"Kuram tas bija? Kuru tu redzēji?" Viņa pārmeklēja attēlus, lidinot fotogrāfijas pa gaisu gluži kā spēļu lidmašīniņas.

"Grupas uzņēmumā," Neits nomurmināja, sasprindzinot redzes atmiņu. "Pasākumā… Svētkos… Ziemassvētkos."

Viņš paķēra albumu, pēc kura jau sniedzās Mega, un izšķirstīja līdz galam.

"Te ir! Trāpīts!"

"Jaungada eglīte. Viņi ļāva man palikt augšā. Es pati to fotografēju. Es to fotografēju."

Megai drebēja rokas, noņemot plastmasas pārvalciņu un izvelkot fotogrāfiju. Eglīte bija attēla stūrī, krāsainās lampiņas un rotājumi neskaidri. Mega bija piegājusi tuvu, lai būtu redzamas sejas, gandrīz tikai sejas, un tagad viņa atcerējās, ka tēvs bija turējis uz ceļiem ģitāru.

Viņš smējās, Mega bija notēmējusi fotoaparātu tieši pret viņu. Makss bija pastiepies no dīvāna puses, taču Megas attēlā viņam nebija redzama pakauša augšdaļa.

Bet tas, kurš sēdēja tēvam blakus otrā pusē un, galvu pagriezis, smaidīja uz kādu pāri istabai, bija skaidri redzams.

Tāpat kā sudraba Maltas krusts viņa ausī.

trīsdesmit pirmā nodaļa

"Tas nav pierādījums, Mega, ne jau simtprocentīgs pierādījums."

"Nemēģini man iestāstīt savas policista blēņas, Bērk!" Viņš vadīja mašīnu, bet Mega sēdēja, rokas saņēmusi sev cieši ap vidu, it kā viņai sāpētu.

"Tās nav blēņas. Tas ir netiešs pierādījums. īsts, tomēr netiešs pierādījums." Viņa prāts drudžaini darbojās, aptverot visu pēc kārtas. "Auskars ir atradies vismaz divu cilvēku rokās, pirms tas nokļuva pie manis. Tas nav pārbaudīts ar ekspertīzi. Tas ir pavisam parasts auskars, iespējams, ka tolaik tādus pārdeva tūkstošiem. Viņš to varēja pazaudēt, atdot, pats aizņemties. Fakts, ka tas viņam redzams sešpadsmit gadu vecā fotogrāfijā, nepierāda, ka viņš to nēsājis, kad bija kalnā. Pats stulbākais advokāts tiesā iznīcinās šo pierādījumu, tā ka pat pāri nekas nepaliks."

"Viņš noslepkavoja manu tēvu."

Eds neaizmirst aizvainojumu. Hopa viņam to bija teikusi pēc sadursmes ar Holiju.

Visas vienojošās līnijas. Galovejs un Makss, Galovejs un Bings. Galovejs un Stīvens Vaizs.

Varēja savilkt vēl līnijas. Vulkots un Makss līdzjūtīgais vecais draugs palīdzēja atraitnei organizēt piemiņas pasākumu.

Vulkots un Bings netieša norāde, ka šis Bings varēja zināt, atcerēties nejaušu sarunu pirms sešpadsmit gadiem.

Holija mašīnai caurdurtās riepas un uzķēpātā krāsa atmaksa par Eda sadauzīto mašīnu tika nomaskēta par pusaudžu huligānismu.

Nauda. Eds Vulkots bija saistīts ar naudu. Kur atrast vēl labāku slēptuvi pēkšņi no gaisa nokritušai naudas kaudzei, ja ne personiskajā bankā.

"Tas nelietis Vulkots nogalināja manu tēvu."

"Taisnība. Es to zinu. Tu to zini. Un viņš pats. Bet apsūdzības gatavošana ir kas cits."

"Tu gatavo apsūdzību kopš janvāra. Soli pa solim tu vāc kopā lietiskos pierādījumus, bet štata policija praktiski jau pārtraukusi izmeklēšanu. Es taču to visu redzu."

"Pagaidi, ļauj man visu izpildīt līdz galam."

"Kā tev šķiet, ko tad es darīšu?" Mega piemiedza acis pret sauli. Viņa bija izgājusi no mājas bez saulesbrillēm, bez nekā, tikai ar iekšēju dzinuli rīkoties. "Pieiešu viņam klāt un pielikšu pistoli pie deniņiem?"

Saklausījis Megas balsī dziļas bēdas un niknumu, Neits uzlika roku uz viņas delma. Un paspieda.

"Ar tevi neko nevar zināt."

"Es to nedarītu." Viņai sagādāja grūtības atbildēt uz Neita rokas spiedienu, jo vieglāk būtu viņu atgrūst. Palikt vienatnē ar trakojošām emocijām. "Bet es gribu redzēt viņa seju, Neit. Es būšu klāt un skatīšos viņam acīs, kad tu viņu arestēsi."

Galvenā iela jau bija pilna ar cilvēkiem. Ietves malās stāvēja salokāmie krēsli, dzērienu automāti, ļaudis sēdēja, grozījās turpat apkārt, dzēra no plastmasas krūzītēm.

Trokšņu jūklī kliedzieni, spiedzieni un smiekli lauzās cauri mūzikas dārdoņai, ko raidīja KLUN.

No autofurgonu piekabēm ielu stūros un šķērsielās tirgoja saldējumu, karstas maizītes un citus piemērotus ēdienus. Vieglā vējā plīvoja daudzkrāsaini karogi.

Divi tūkstoši cilvēku, Neits novērtēja, un krietns daudzums no viņiem bērni. Parastā dienā Lūnesijā viņš aizietu uz banku un klusi aizvestu Edu uz iecirkni.

Bet šī nebija parasta diena.

Viņš piebrauca pie iecirkņa un ieveda Megu sev līdzi.

"Kur ir Oto un Pīters?" viņš pieprasīja Pīčai.

"Ārā kopā ar ļaudīm, kur vajadzētu atrasties arī man." Ar neslēptu aizkaitinājumu sejā Pīča nogludināja plīvojošos gaišdzeltenos svārkus uz apaļīgajiem gurniem. "Mēs gaidījām, ka tu arī tur būsi pirms…"

"Sauciet abus šurp."

"Neit, pie skolas pulcējas pāri par simts cilvēkiem. Mums jābūt…"

"Sauciet abus šurp!" viņš asi atkārtoja un devās uz savu kabinetu, nelaižot Megu vaļā. "Tu paliksi manā kabinetā."

"Nē. Tas ir ne tikai stulbi un nepareizi, bet arī necienīgi pret mani."

"Viņš pagaidām slēpjas."

"Man vienalga. Dod man revolveri!"

"Mega, viņš jau trīs reizes ir slepkavojis. Viņš darīs jebko, lai sevi pasargātu."

"Tu mani nenoturēsi ieslēgtu."

"Es ne…"

"Kā nu ne! Tu gribētu gan to izdarīt, bet pārvari šo vēlmi. Es tev nepārmetīšu, ja nāksi mājās ar savām rūpēm un raizēm. Es tevi nelūgšu būt tādam, kāds tu neesi. Bet neprasi, to arī no manis. Dod man ieroci! Apsolu to nelietot bez piespiedu vajadzības. Es negribu, lai viņš mirst. Viņam jādzīvo. Jāsapūst dzīvam. Lai dzīvo un pūst ilgi, ilgi."

"Man jāzina, kas šeit notiek." Rokas gurnos iespiedusi, Pīča aizņēma durvīs visu aiļu. "Es atsaucu zēnus, un tagad tur nav neviena, kam rūpēties par kārtību. Vidusskolas puikas jau paspējuši uzspraust uz karoga kāta batikotu krūšturi, viens no parādes zirgiem iespēris tūristam, kurš droši vien sūdzēsies tiesā, un tie aunapieres Makiji iztempuši muciņu ar "Budweiser" un nu jau ir pilni kā zeķes."

Aiz sašutuma vārdi viņai šāvās kā lodes no ložmetēja.

"Viņi arī nozaguši balonus un tieši patlaban soļo šurpu turpu pa ielu kā idioti. Pie mums ieradušies ciemos arī reportieri, Neit, mums pievērsta preses uzmanība, un ne jau tādu pilsētas tēlu mēs vēlamies rādīt."

"Kur ir Eds Vulkots?"

"Nu jau pie skolas kopā ar Hopu. Viņiem jābrauc ar tiem sasodītajiem zirgiem. Kas noticis

"Zvani seržantam Kobenam Ankoridžā. Pasaki, ka es arestēju aizdomās turamo Patrika Galoveja slepkavu."

"Negribu viņu nobiedēt," Neits skaidroja saviem padotajiem. "Nedrīkst radīt pūlī paniku vai izraisīt vardarbību. Civilo iedzīvotāju drošība ir pirmajā vietā."

"Trijatā mums nevajadzētu būt grūti viņu ātri saslēgt dzelžos."

"Iespējams," Neits piekrita. "Bet es neriskēšu ar cilvēku dzīvībām, ja tas ir tikai "iespējams". Viņš nekur neliksies, Oto. Šobrīd viņam nav pamata mesties bēgt. Mēs nogaidīsim. Gādāsim par kārtību parādes laikā, un vismaz viens no mums nepārtraukti paturēs viņu redzeslokā."

Neits norādīja uz tāfeli pie sienas.

"Pīča sagatavojusi parādes maršrutu un pasākuma norises gaitu. Tātad viņš nāk tieši aiz vidusskolas orķestra. Programmā viņa vieta atzīmēta ar sesto numuru. Viņi dosies no skolas iekšā centrā pa Lūnesijas ielu un atkal ārā. Viņi apstāsies šeit, pie Bufalo loka, apgriezīsies apkārt un nāks atpakaļ uz skolu. Tur vairs nevajadzētu būt pūlim, un mēs viņu paņemsim ciet klusi, bez lieka riska civiliedzīvotājiem."

"Viens no mums varētu iet atpakaļ uz skolas laukumu, kad viņi atradīsies pilsētas otrā galā," Pīters iestarpināja. "Lai izklīdinātu publiku."

"Tieši tas tev būs jāizdara. Arestēsim viņu klusi maršruta beigās. Atvedīsim šurp un ziņosim Kobenam par arestu."

"Vai atdosi viņu štata policijai?" Oto noprasīja. "Tagad, kad melnais darbs būs padarīts?"

"Kobens atbild par izmeklēšanu."

"Muļķības! Štata policija atkratījās no lietas izmeklēšanas. Negribēdama ķēpāties, izvēlējās vieglāko ceļu."

"Tā nav gluži taisnība," Neits iebilda. "Jebkurā gadījumā jārīkojas tā. Un mēs tā arī rīkosimies."

Viņš vairs netiecās pēc paaugstinājumiem, uzslavām. Vairs ne. Viņš tikai vēlējās pabeigt darbu. No tumsas uz gaismu, viņš iztēlojās. No nāves uz taisnības uzvaru.

"Mūsu uzdevums ir gādāt par civilpersonu drošību un aizdomās turamā apcietināšanu. Pēc tam lai Kobens ķeras pie darba."

"Tā ir tava darīšana. Tad es vismaz gūšu apmierinājumu, noskatoties, kā Eds pietaisa bikses, kad tu viņu saslēgsi dzelžos. Nelietis, viņš nonāvēja nabaga vecu suni."

Oto palūkojās uz Megu, mazliet nosarka un piebilda:

"Un citus. Patu un Maksu. Suns bija pēdējais."

"Skaidrs." Mega pasmaidīja. "Galvenais, lai viņš par to samaksā, tad viss ir kārtībā."

"Tā." Oto nokāsējās un cieši nopētīja pie tāfeles piespraustās kartes. "Kad viņi ies atpakaļ pa apkārtceļu, mums viņš paliks ārpus redzamības," viņš norādīja.

"Nē, mums būs papildspēki. Divi brīvprātīgie no civilajiem." Neits palūkojās uz Džeikobu un Bingu, kuri patlaban nāca iekšā.

"Tu teici, ka esot darbiņš." Bings kasīja vēderu. "Cik maksāsi?"

Mega pagaidīja, kamēr Neits izdalīja rācijas un aizsūtīja vīrus ieņemt norādītās vietas.

"Un kur esmu es visā šajā pasākumā?"

"Tu paliec kopā ar mani."

"Ļoti labi." Viņa izvilka kreklu pāri biksēm, lai noslēptu trīsdesmit astotā kalibra ieroča maksti aiz muguras.

"Viņi varētu brīnīties, kāpēc tu nelido virs pilsētas, kā paredzēts."

"Problēmas ar dzinēju," Mega atteica, abiem ejot laukā. "Ak, cik žēl!"

Krāsainais, līksmais, skaļais pūlis, grilētas gaļas un saldumu smarža piepildīja pilsētu. Bērni skraidīja ap ziediem un lentēm greznoto stabu, kas bija uzcelts rātsnama priekšā par godu svētkiem. Neits redzēja, ka "Paspārnes" durvis ir vaļā. Šarlīne veikli apkalpoja tos, kuri gribēja kārtīgāk paēst, ne tikai viegli iekost uz ielas.

Šķērsielas bija norobežotas, lai no tām nebraukātu transports. Jauns pārītis dedzīgi skūpstījās, sēdēdams uz aizsprostojuma, aiz kura tālāk viņu draugi spēlēja bumbu. Televīzijas komanda no Ankoridžas filmēja pūli pretējā pusē.

Tūristi staigāja ar videokamerām vai klīda gar ielas malā saliktiem tirgotāju galdiem un uzslietām būdām ar vietējo amatnieku izstrādājumiem, dažādām greznumlietām. Ādas somas ar pērlītēm, krāšņas iedzimto maskas karājās uz statīviem. Vienkārši un sarežģīti ar roku pīti salmu grozi bija salikti uz krēsliem vai finiera plākšņu statņiem.

Kaut arī laiks bija silts un saulains, visātrāk tika izpirktas cepures un šalles no muskusvērša vilnas.

"Itālieša krodziņā" pārdeva picas līdznešanai. Stūra veikalā bija atlaides vienreizējās lietošanas fotoaparātiem un ziedei pret knišļiem. Pie durvīm atradās grozāms statīvs ar pastkartēm. Tika piedāvātas trīs par diviem dolāriem.

"Mūsu mazajā pilsētiņā plaukst tirdzniecība," Mega komentēja, kad viņi brauca garām.

"Tieši tā."

"Pēc šodienas tā būs arī drošāka. Un to esi panācis tu. Oto pareizi pateica. Mums jāpateicas tev, šef."

"Ko nu, ko nu, kundze."

Mega noglāstīja Neitam roku.

"Tu to pateici gluži kā Gerijs Kūpers, bet īstenībā tavas acis pauž Klinta īstvuda negodīgā Harija pieredzi."

"Beidz… Ar tevi nekad neko nevar zināt."

"Tici man." Megas dusmas tagad stindzināja auksts miers. Ja dusmas pārmāktu mieru, viņa tās spētu atkal sastindzināt. "Man jābūt klāt, bet… es piekrītu, ka šis medījums pieder tev."

"Labi."

"Brīnišķīga diena parādei," viņa teica pēc mirkļa. "Tomēr gaisā ir jaušams tāds kā pamirums. It kā kaut kas tiktu gaidīts." Viņi piebrauca pie skolas. "Esam klāt."

Orķestra dalībnieki bija uzposušies koši zilos formas tērpos, misiņa pogas un instrumenti nospodrināti spīdēja. Mūziķi, kas spēlēja pūšamos instrumentus, izmēģināja savas taures, pieaugušie, atbildīgās personas, izkliedza norādījumus.

Dārdēja bungas.

Hokeja komanda, klikšķinot pret asfaltu nūjas, pulcējās kopā. Viņi vadīs parādi, ar rajona čempionu transparentu aizsedzot rūsu uz Binga furgona platformas. Skanēja pārbaudes ieraksts "Queen" dziesmai "Mēs esam uzvarējuši".

"Redz, te jūs esat!" Hopa, ģērbusies smalkā, koši sārtā kostīmā, steidzās pie Neita. "Igneisij, man jau likās, ka būs jāvada pasākums bez tevis."

"Rūpējos par pilsētas drošību. Jums sanākuši ļaudis pilnā sastāvā."

"Un NBC uzņem dokumentālu sižetu." Hopas vaigi no satraukuma bija gandrīz tikpat sārti kā viņas kostīms. "Mega, vai tev nevajadzēja būt tur, augšā?" Viņa norādīja uz debesīm.

"Dzinējs nestrādā, Hopa. Atvainojiet!"

"Ak! Nu neko darīt. Tu nezini, vai Dugs Klūnijs dabūja laivu ārā no ūdens? Es meklēju Pīču vai Debu, viņām būtu jāvalda pūlis visi skraida riņķī kā cāļi."

"Noteikti ir dabūjis, un Deba, re, tur viņa ir, vāc kopā hokeja komandu."

"Ak tu pasaulīt! Mēs sākam. Ed! Beidz posties un dižoties. Kāpēc es ļāvos, lai mani pierunā, ka es braucu ar tiem ratiem? Kāpēc mēs nevarējām sēdēt mašīnā ar nolaižamu jumtu? Tā būtu daudz cienīgāk."

"Bet ne tik iespaidīgi." Eds plati smaidīja, pievienojies runātājiem. Viņš bija ģērbies kā baņķieris tumši zilā uzvalkā ar baltu svītriņu, vesti un uzkrītoši raibu kaklasaiti. "Mūsu policijas šefu arī vajadzēja dabūt ratos."

"Varbūt nākamreiz," Neits brīvi attrauca.

"Neesmu paspējis jūs apsveikt ar saderināšanos." Pastiepis roku, Eds vērīgi uzlūkoja Neitu.

Neits apsvēra, vai darīt to tūlīt, tagad. Desmit sekundēs Eds būtu gar zemi un rokudzelžos.

Trīs sākumskolas puikas izskrēja starp viņiem, un vēl viens sekoja ar plastmasas ieroci. Skaista, jauna, spara pilna "karsējmeitene" steidzās pacelt zizli, kas bija nokritis Neitam pie kājām.

"Atvainojiet! Atvainojiet, šef Bērk! Izspruka man no rokām."

"Tas nekas. Paldies, Ed!" Neits tomēr paspieda pastiepto plaukstu, un atkal nodomāja varbūt tagad.

Džese pieskrēja klāt un apskāva Neitu ap ceļiem.

"Es iešu parādē!" zēns sauca. "Man ir kostīms, un es maršēšu pa ielu. Vai tu uz mani skatīsies, šef Neit?"

"Protams."

"Cik tu esi skaisti saposies," Hopa atzīmēja un noliecās pie Džeses, kamēr zēns uzticīgi turēja Neita roku.

Ne šeit, Neits sev teica. Tagad ne. Šodien neviens nedrīkst ciest.

"Ceru jūs redzēt kāzās," Neits teica Edam.

"Noteikti ieradīšos. Tomēr neizvēlējies vietējo, Mega?"

"Viņš izturēja ziemu. Tātad viņš ir tāds pats kā vietējais."

"Laikam gan."

"Džese, steidzies atpakaļ pie savas grupas." Hopa viegli uzplikšķināja zēnam pa dibenu, un viņš aizskrēja, saukdams:

"Skatieties uz mani!"

"Palīdzi man ierāpties, Ed. Jāsāk kustēties."

"Mēs iesim kājām," teica Neits. "Izskatās, ka viss rit, kā paredzēts. Jāapskatās, kā uzvedas Makiji."

"Balonu zadzēji." Hopa pacēla skatienu pret debesīm. "Es par to dzirdēju."

Neits, paņēmis Megu aiz rokas, devās prom.

"Vai viņš saprot?" viņa jautāja.

"Es uztraucos. Apkārt ir pārāk daudz cilvēku, Mega. Pilns ar bērniem."

"Jā." Viņa paspieda Neita roku, kad orķestris sāka skaļi maršēt, klaudzinot zābaciņus prpt ietvi. "Drīz tas būs cauri. Tas neprasa ilgu laiku aiziet no viena pilsētas gala līdz otram."

Tas vilksies bezgala ilgi, Neits nodomāja. Pūlis, saucieni, gaviles, skaļa mūzika. Stunda, viņš sev atkārtoja. Vēl stunda un viņš saņems noziedznieku bez neviena cietušā. Šoreiz nebija jāskrien šķērsielā, jāriskē tumsā.

Stingru, bet nesteidzīgu soli viņš gāja garām ļaužu pūlim gar ietves malām un virzījās uz centru.

"Karsējmeiteņu" trio vicināja un māja ar zižļiem, dzīvespriecīgu aplausu pavadītas. Tā, kura gandrīz bija trāpījusi Neitam, raidīja platu smaidu viņa virzienā.

Diriģents ar augstu cepuri galvā svinīgi soļoja pa priekšu orķestrim, kas spēlēja brašu maršu.

Pirmajā krustojumā Neits ievēroja Pīteru un, pagriezies uz Megas pusi, piespieda lūpas pie viņas auss.

"Iesim uz priekšu līdz puisim ar baloniem. Es tev vienu nopirkšu. Viņi dosies mums garām, un mēs viņus ilgāk paturēsim acīs."

"Sarkano."

"Protams."

Kad būs apgājuši apkārt pilsētai, Neits nolēma. Hokeja komanda izklīdīs, steigsies atpakaļ pie draugiem, iekļausies pūlī. Orķestris ies uz skolu pārģērbties.

Vairākums izklīdīs. Prom no skolas laukuma. Pīters aizraidīs pārpalikušos.

Neits apstājās pie klauna ar oranžu parūku un baloniem.

"Jēziņ, Harij, tas esi tu?"

"Tā ir Debas ideja."

"Nu, tu gan vareni izskaties." Neits pielieca galvu, lai redzētu vieglos ratus, kuros brauca Hopa un Eds, un pūli. "Mana meitene grib sarkano balonu."

Neits sniedzās pēc maka, ar vienu ausi klausoties Harija un Megas apspriešanos, kura balona forma derētu labāk. Viņš redzēja, ka Pīters aiziet pāri ielai, kamēr orķestris pasoļoja garām, dzirdēja zirgu pakavu klaboņu.

Bērni spiegdami skrēja un ķēra Hopas un Eda pasviestās saldumu riekšavas. Neits iedeva Harijam naudu un pagriezās, it kā lai vērotu izrādi.

Un ieraudzīja Kobena blondo matu ērkuli, kas nozibsnīja saulē pūļa vidū. Tajā pašā momentā Kobenu pamanīja arī Eds.

"Sasodīts, sasodīts, vai viņš nevarēja pagaidīt?"

Eda seju izķēmoja panika. To redzēdams, Neits sāka lauzties cauri pūlim, kas gluži kā siena stāvēja gar ielas malu. Saucieni un gaviles apņēma viņu kā paisuma un bēguma viļņi. Ļaudis aplaudēja, kad Eds izlēca no ratiem, arī tad, kad viņš izrāva revolveri no žaketes kabatas.

Kā gaidot varenu izrādi, pūlis deva viņam ceļu, un viņš aizskrēja pāri ielai. Atskanēja kliedzieni, kad Eds, nogrūdis no kājām cilvēkus, lēca viņiem pāri.

Neits, lauzdams sev ceļu, izdzirdēja šāvienus.

"Zemē! Visiem gulties!"

Viņš arī metās pāri ielai un ieraudzīja Edu kāpjamies atpakaļ pa tukšo ietvi aiz norobežojuma, velkot sev līdzi sievieti, kurai pie galvas bija pielicis ieroci.

"Atpakaļ1 ." Eds kliedza. "Svied ieroci zemē un atpakaļ! Es viņu nošaušu. Tu zini, ka es to varu!"

"Es zinu, ka tu esi uz to spējīgs." Neits dzirdēja aiz muguras kliedzienus, mūzika apklusa, un orķestris neizpratnē soļoja tālāk. Pie ietves stāvēja automašīnas, un ēkām bija sānu izejas, kas noteikti stāvēja neaizslēgtas.

Neitam vajadzēja paturēt Edu redzeslokā, pirms viņš panikā nebija iestiepis ķīlnieci kādā no mājām.

"Kurp tu, Ed?"

"Tu par mani neuztraucies. Uztraucies par viņu." Eds parāva sievieti tā, ka viņas apavi atsitās pret ietves malu. "Es ielaidīšu viņai lodi pierē."

"Tāpat kā tu izdarīji ar Maksu."

"Izdarīju to, ko vajadzēja."

Eda seju klāja sviedri. Neits redzēja to atspīdumu saulē.

"Bet šoreiz tev neizdosies izbēgt. Es tevi nošaušu. Tu zini, ka es to izdarīšu."

"Ja nemetīsi revolveri zemē, tu būsi vainīgs, ka viņa tiks nogalināta." Eds atvilka raudošo sievieti vēl trīs soļus. "Tāpat kā tika nogalināts tavs partneris, Bērk. Uz tavas sirds ir asinis, Bērk. Tu to nespēsi izturēt."

"Es spēšu." Mega nostājās blakus Neitam, mērķēdama ieroci Edam starp acīm. "Tu pazīsti mani, nelieti. Es tevi nogāzīšu gar zemi kā traku suni, un tas mani netraucēs naktīs gulēt ciešā miegā."

"Mega," Eds viņu brīdināja, "paej nost! Es pirmais varu nošaut viņu un vienu no jums. Ja nekas cits neatliks."

"Viņu droši vien," Mega piekrita. "Bet viņa neko nenozīmē. Nu, šauj! Tu pats būsi beigts, pirms viņa nokritīs."

"Ej malā, Mega!" Neits uzsauca, nenolaizdams skatienu no Eda. "Dari, ko lieku, nekavējoties!" Tad viņš izdzirdēja haotiskas balsis, soļu dipoņu. Neits aptvēra, ka pūlis laužas šurp, ziņkāre pārspēja bailes. "Nomet ieroci un laid viņu vaļā!" Neits pavēlēja. "Dari to, un tev būs iespēja." Neits ieraudzīja tuvojamies Kobenu un tajā brīdī saprata, ka tūlīt kāds mirs.

Sākās elle.

Eds apsviedās kā vilciņš un izšāva. Vienā zibenīgā mirklī Neits redzēja, ka Kobens noveļas aizsegā un asins šalts izšļācas viņam no pleca, kur trāpījusi lode. Kobena dienesta revolveris, izsists viņam no rokas, gulēja uz ietves.

Neits dzirdēja otru lodi trāpām pa ēkas sienu sev aiz muguras un tūkstoš cilvēku kliedzienus.

Neits tos gandrīz neuztvēra. Viņa asinis sastinga dzīslās.

Viņš atsvieda Megu sāņus, un viņa nokrita zemē. Sodīdamās viņa palika guļam, bet Neits gāja uz priekšu, stingri turēdams rokā ieroci.

"Ja šodien kādam jāmirst," viņš vēsi uzsauca, "tad tas būsi tu."

"Ko tu dari?" Eds kliedza, bet Neits turpināja iet viņam pretim. "Pie velna, ko tu dari?"

"Savu darbu. Sargāju savu pilsētu. Noliec ieroci, citādi nobeigšu kā to trako suni."

"Ej ellē!" Ar mežonīgu kustību Eds pagrūda raudošo sievieti pret Neitu un nozuda zem mašīnas.

Neits ļāva sievietei ļengani noslīdēt uz ietves, bet pats paripoja zem citas mašīnas ielas pusē.

Nogūlies viņš palūkojās uz Megu, kas mierināja sievieti, kuras dzīvība, kā Mega pati bija tikko apgalvojusi, neko nenozīmējot.

"Ej!" viņa uzsauca Neitam. "Dabū rokā to nelieti."

Viņa gribēja uz vēdera aizlīst pie ievainotā Kobena.

Eds šāva, un lode izskrēja caur priekšējā loga stiklu.

"Pietiek!" Neits kliedza. "Met ieroci zemē vai es iešu un to tev atņemšu!"

"Tu esi nulle!" Eda balsī skanēja vairāk panika nekā dusmas. "Tu pat neesi vietējais."

Sākās mežonīga šaudīšanās, lauskas šķīda un lidoja kā nāvējošas šķembas; metāls džinkstēja, un stikli šķindēja.

Neits stāvēja ar paceltu ieroci. Viņš juta, ka rokā kaut kas iedzeļ kā liela, dusmīga bite.

"Met nost ieroci, stulbeni!"

Ar kliedzienu Eds apsviedās apkārt un nomērķēja.

Un Neits izšāva.

Viņš redzēja Edu pieķeram roku pie gurna un nokrītam. Neits gāja tikpat droši uz priekšu un paņēma ieroci, kas, Edam krītot, bija izslīdējis viņam no rokas.

"Tu esi arestēts, nelieti. Gļēvulis." Viņš runāja pilnīgi mierīgi, nogrūda Edu uz vēdera, atlieca viņam rokas aiz muguras un uzlika rokudzelžus. Tad pieliecies klusi piebilda: "Tu ievainoji policistu." Pamanījis sīku asins straumīti virs sava elkoņa, viņš, par to ne visai raizēdamies, noteica: "Divus. Ar tevi ir cauri."

"Vai mums jāizsauc Kens?" Hopa piesteigusies lietišķi jautāja, tomēr, kad Neits palūkojās uz viņu, kā viņa nākdama ar modernajām kurpēm samina lauskas, varēja manīt, ka viņai dreb rokas un pleci.

"Derētu." Viņš pamāja uz cilvēkiem, kas līda cauri nožogojumiem, rāpās tiem pāri vai vienkārši pagrūda tos sāņus. "Un cilvēki arī jāaptur."

"Tas ir tavs darbs, šef." Hopa uzsmaidīja Neitam, bet, palūkojoties lejup uz Edu, viņas seja sastinga. "Tu zini, televīzijas kamera to uzņēma tuvplānā. Operators arī liecinās. Vienu gan mēs paziņosim gaidāmajās intervijās par visu šo vājprātu. Tas tur ir svešais. Viņš vairs nav viens no mūsējiem."

Viņa nicīgi atkāpās no Eda un sniedza roku Neitam, kā palīdzēdama viņam piecelties.

"Toties tu esi mūsējais, Igneisij. Lai slavēts Dievs, ka tu esi mūsējais."

Neits saņēma viņas roku, sajuzdams, kā, cieši paspiežot, tā viegli dreb.

"Vai ir cietušie?"

"Puni un nobrāzumi." Hopai acīs saskrēja asaras, bet viņa tās atvairīja. "Tu par mums parūpējies."

"Tas ir labi." Neits pamāja, tad pamanīja Oto un Pīteru steidzamies no pūļa.

Viņš palūkojās pāri uz Megu, kas bija noliekusies pie Kobena. Viņu skatieni satikās. Megai uz rokām bija asinis, bet viņa jau bija paspējusi veikli pārsiet Kobena ievainoto plecu ar lakatiņu.

Viņa izklaidīgi novilka ar roku pār vaigu, notraipot to ar asinīm. Pasmaidījusi viņa aizsūtīja Neitam gaisa skūpstu.

Par laimi, nebija bojā gājušo, savainojumi pārsvarā nebija smagi no kritieniem un drūzmēšanās lauzti kauli, smadzeņu satricinājumi, zilumi un nobrāzumi.

Ari īpašumi nebija daudz bojāti, sasisti logi, mašīnu stikli, ielas apgaismojums. Dzims Makijs lepni paziņoja NBC reportierim, ka atstās ložu caurumus uz pikapa sāna par piemiņu.

Kopumā visiem bija skaidrs, ka tā bijusi velnišķīgi varena Maija svētku parāde Lūnesijā, Aļaskā.

Cilvēki nerimās runāt.

Presē viss tika apcerēts daudz plašāk, nekā īstenībā bija noticis. Patrika Galoveja, Ledus vīra, slepkavas Edvarda Vulkota asiņainā notveršana vairākas nedēļas atradās valsts notikumu centrā.

Neits neskatījās ziņas, viņam pietika ar atsauksmēm pašu avīzē

Maijs pagāja, tāpat kā interese par Lūnesiju.

"Gara diena," Mega teica, apsēžoties verandā viņam blakus.

"Man patīk garas dienas."

Viņa pasniedza Neitam alu un kopā ar viņu vēroja debesis. Pulkstenis bija gandrīz desmit, bet ārā pavisam gaišs.

Viņas dārzs krāšņi ziedēja. Tumši zilās delfīnijas veidoja kuplus pudurus.

Pirms divām dienām viņa beidzot bija apglabājusi tēvu. Atnāca visa pilsēta, izteica līdzjūtību. Ieradās arī preses pārstāvji, bet Megai bija svarīgi vietējie iedzīvotāji.

Šarlīne uzvedās mierīgi. Cik nu Šarlīne to spēja. Viņa pat nepozēja kamerām, tikai stāvēja cieņas pilna, kā Mega viņu vienmēr redzēja, roku rokā ar profesoru.

Iespējams, ka viņiem izdosies. Iespējams, ka ne. Dzīve bija iespēju pārpilna.

Vienu Mega zināja pavisam droši. Nākamajā sestdienā viņa te stāvēs vasaras vakara gaismā, ezera un kalnu ielokā un salaulāsies ar vīrieti, kuru mīlēja.

"Stāsti," viņa mudināja. "Pastāsti, ko šodien uzzināji no Kobena."

Neits bija paredzējis, ka viņa to jautās. Viņiem bija tas jāpārrunā. Ne tikai Megas tēva dēļ, bet viņu abu, viņu attiecību dēļ.

"Eds nomainījis advokātu. Dabūjis īsto no iekšzemes. Viņš apgalvojot, ka tā bijusi pašaizsardzība. Galovejs zaudējis prātu, un viņš aiz bailēm par savu dzīvību nobijies. Viņš ir baņķieris, viņam esot bankas dokumenti. Viņš tos divpadsmit tūkstošus, kas negaidīti parādījušies viņa kontā tā gada martā, esot laimējis, bet liecinieki tomēr apgalvo ko citu. Ta ka tas viņam neies krastā. Ar visu pārējo viņam neesot nekāda sakara. Pilnīgi nekāda. Bet arī tas viņam neies krastā."

Mežmalā lidinājās knišļu mākonis. Tie dūca skaļi kā zāģis, un Neits priecājās, ka bija ieziedies pret kukaiņu kodumiem pirms iešanas ārā.

Viņš pagrieza galvu, lai noskūpstītu Megas vaigu.

"Vai tu tiešām gribi to dzirdēt?"

"Turpini!"

"Viņa sieva ir tā pārskaitusies, ka gatava iznīcināt alibi par laiku, kad tika nogalināts Makss un Jukona. Plus vēl dzeltenā krāsa viņa instrumentu šķūnī un Harija liecība, ka Eds pircis pie viņa svaigu gaļu dienu pirms mūsu mazās sadursmes ar lāci. Rodas ciešs, nepārraujams tīkls."

"Turklāt viņš pielika revolveri tūristei pie galvas, ievainoja štata policistu un mūsu policijas šefu." Mega ātri noskūpstīja viņa rokas muskuli. "Un to visu nofilmēja NBC operators," viņa piemetināja un laiski izstaipījās. "Televīzijas kadri bija lieliski. Mūsu drosmīgais un skaistais varonis iešāva noziedzniekam kājā, bet viņu pašu ievainoja…"

"Viegli, neskarot kaulu."

"Un viņš pieveica nelieti gluži kā Kūpers "Dienas vidū". Es neesmu Greisa Kellija, bet man aizraujas elpa, to atceroties."

"Apžēliņ, kundzīt!" Neits nosita knisli zvirbuļa lielumā, kas bija izlauzies cauri ziedei. "Tas nebija nekas īpašs."

"Es pati arī gluži labi izskatījos, kad tu mani nogrūdi uz ietves."

"Tagad tu izskaties vēl labāk. Advokāti centīsies… viņu atzīt par daļēji nepieskaitāmu, mirkļa trakuma pārņemtu, bet…"

"Viņiem tas neies krastā," Mega pabeidza.

"Kobens viņu ietupinās vai arī apgabala prokurors. Vaļā viņu vairs nelaidīs, iekodušies ne pa jokam."

"Ja Kobens tevi klausītu, tu viņu dabūtu cietumā bez visas tās izrādes."

"Iespējams."

"Tu viņu varēji nošaut."

Neits iedzēra alu un ieklausījās putnu čivināšanā.

"Tu gribēji, lai viņš paliek dzīvs. Man bija tev jāizpatīk."

"Tev tiešām izdodas izpatikt."

"Tu ari nebūtu šāvusi."

Mega, izstiepusi kājas, paskatījās uz novalkāto dārza apavu purngaliem un prātoja, ka laikam vajadzētu nopirkt jaunus.

"Neesi par to tik pārliecināts, Neit."

"Tu viņu izaicināji, Mega. Provocēji, lai viņš atņem revolveri no ķīlnieces galvas un mēģina šaut uz tevi vai mani."

"Vai tu redzēji viņas acis?"

"Nē, es skatījos uz Edu."

"Es gan. Viņa bija pārbiedēta kā trusis, kam kāja iesprūduši slazdā."

Mega apklusa un noglauda suņiem muguru, pirms tie aizskrēja.

"Saki, ka viņš ilgi, ilgi sēdēs cietumā, par spīti nezin cik smalku četrdesmit astoņu dienvidu puses štatu advokātu pūlēm, un es tev ticēšu."

"Viņš sēdēs cietumā ilgi, ilgi."

"Skaidrs. Tādā gadījumā lieta ir izbeigta. Vai iesim pastaigāties gar ezeru?"

Neits pielika viņas roku sev pie lūpām. "Jā."

"Vai vēlies atlaisties ezera krastā un mīlēties, līdz vairs nav spēka?" "Jā."

"Knišļi mūs dzīvus apēdīs."

"Dažkārt ir vērts riskēt."

Viņš ir riska vērts, Mega domāja. Viņa piecēlās un sniedza Neitam roku.

"Zini, drīz, kad mums būs sekss, tas notiks likumīgi. Vai tas tev neatņems dzirkstelīti?"

"Ne mazākajā mērā." Neits atkal pavērās debesīs. "Man patīk garas dienas. Bet man arī nav vairs iebildumu pret garām naktīm. Jo man ir gaisma." Viņš aplika roku Megai ap pleciem un piekļāva viņu sev pie sāniem. "Mana gaisma ir tepat blakus."

Viņš lūkojās uz sauli, kura negribēja rietēt, uz vēso, dziļo ūdeni. Un uz kalniem, kas tik nežēlīgi un balti atspoguļoja mūžīgo ziemu zilajās vasaras debesīs.

Nora Robertsa

ZIEMEĻBLĀZMA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Edīte Loze Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 25218986.

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

N. Robertsa

Ro 032 Ziemeļblāzma / No angļu vai. tulk. Liāna Niedra. R., "Apgāds "Kontinents"", 2005. 478 Ipp.

Policista Neita Bērka dzīve salūza brīdī, kad noziedznieki nogalināja viņa pārinieku, kam paliek sieva un mazi bērni. Mocīdamies vainas apziņā, Neits pieņem piedāvājumu strādāt par policijas šefu tālu aiz polārā loka Aļaskas pavalsts mazpilsētiņā. Cerēdams skarbi saltajā dabā tikt skaidrībā par savu likteni, Neits neļaujas nekādām jūtām. Negaidīts skūpsts gadumijas naktī ziemeļblāzmas atspīdumā liek viņam noticēt, ka ir vērts paraudzīties uz savu dzīvi no jauna.

Kad ārēji mierīgo ziemeļu mazpilsētiņu satricina kalnos atklāta sena slepkavība, Neitam nākas stāties pretī neizskaidrojamiem noziegumiem, kas apdraud gan viņu pašu, gan sievieti, pret kuru viņš vēlētos būt vienaldzīgs. Ja vien spētu…

ISBN 9984-35-149-1

Content

Robertsa Nora Ziemeļblāzma

Prologs

Pirma nodaļa

otra nodaļa

treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sesta nodaļa

Septīt a nodaļa

A stota nodaļa

Devīta nodaļa

Desmita nodaļa

V ienpadsmila nodaļa

Divpadsmita nodaļa

Trispadsmita nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmita nodaļa

Astoņpadsmita nodaļa

Deviņpadsmita nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmitpirmā nodaļa

Divdesmitotra nodaļa

Divdesmit treša nodaļa

Divdesmitceturta nodaļa

Divdesmitpiekta nodaļa

Divdesmitsesta nodaļa

Divdesmitseptīta nodaļa

Divdesmitastota nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

trī sdesmita nodaļa

trīsdesmit pirmā nodaļa