Konans Doils Arturs

Baiļu ieleja. Šerloka Holmsa piezīmju grāmatiņa

Arturs Ronans Doils

Baiļu ieleja. Šerloka Holmsa piezīmju grāmatiņa

Saturs

Baiļu ieleja

Tulkojis Ģirts Balodis

1.        daļa. Traģēdija Birlstonā

1.    nodaļa. Brīdinājums

2.     nodaļa. Šerloka Holmsa pārrunas

3.     nodaļa. Mīklainā nāve

4.     nodaļa. Tumsa

5.     nodaļa. Drāmas dalībnieki

6.     nodaļa. Austošā gaisma

7.     nodaļa. Atrisinājums

2.     daļa. Skaureri

1.    nodaļa. Mīklainais vīrs

2.     nodaļa. Vadonis

3.     nodaļa. 341. Vermisas loža ….

4.     nodaļa. Baiļu ieleja

5.     nodaļa. Vistumšākā stunda

6.     nodaļa. Briesmas

7.      nodaļa. Bērdijam Edvardsam izliktās lamatas

Epilogs

Šerloka Holmsa piezīmju grāmatiņa

Tulkojusi Ingrīda Pandare

Trīs Geridebi

Notikums pie Tora tilta

Rāpojošais cilvēks

Lauvas krēpes

Irniece tumšā plīvurā

Piedzīvojums Šoskombas Oldpleisā ….

Pensionētais krāsotājs

BAIĻU IELEJA

...

1.daļa . TRAĢĒDIJA BIRLSTONĀ

.

1. nodaļa ; Brīdinājums

«man gandrīz liekas…» es teicu.

«Man tā būtu jādara,» Šerloks Holmss nepacietīgi piebilda.

Es uzskatu, ka esmu viens no vispacietīgākajiem starp mirstīgiem, taču jāatzīst, ka šī sardoniskā piezīme mani sakaitināja. «Nudien, Holms,» es dzēlīgi atcirtu, «dažreiz jūs esat mazliet nogurdinošs.»

Viņš bija pārāk iegrimis domās, lai tūlīt sniegtu atbildi. Atbalstījis galvu rokā, sēdēdams nenobaudītas maltītes priekšā, viņš vērīgi aplūkoja papīra strēmeli, kuru nule kā bija izvilcis no aploksnes. Pēc tam, paņēmis pašu aploksni, viņš pavērsa to pret gaismu un ņēmās ļoti rūpīgi pētīt — gan ārpusi, gan tās atlokāmo malu. .

«Tas ir Porloka rokraksts,» viņš domīgi noteica. «Man grūti apšaubīt, ka tas ir Porloka rokraksts, lai gan esmu to redzējis tikai divas reizes. Par to, ka rakstītājs ir Porloks, liecina viņam vien raksturīgais, savdabīgais grieķiskais e ar lieki izpušķoto izliekumu. Bet, ja rakstītājs ir Porloks, tam jābūt kaut kam augstākā mērā svarīgam.»

Viņš runāja drīzāk ar sevi nekā ar mani, taču dzirdēto vārdu radītā interese manī apslāpēja īgnumu.

«Kas ir Porloks?» es ievaicājos.

«Porloks, Vatson, ir nom-de-plume — segvārds, pazīšanās zīme, bet aiz tās slēpjas mainīga un nenotverama personība. Iepriekšējā vēstulē viņš mani vaļsirdīgi informēja, ka tas nav viņa īstais vārds, un izaicināja mani sadzīt viņam pēdas šajā lieliskajā mudžošo miljonu pilsētā. Porloks ir nozīmīgs ne tik daudz sev, kā tam cilvēkam, ar kuru saskarē viņš nonācis. Iztēlojieties sevi kā loci, kuru apdraud haizivs, vai šakāli, kam uzglūn lauva — jebko, kas kļūst nenozīmīgs, nonākot saskarsmē ar milzīgo — ne vien milzīgo, Vatson, bet draudīgo — augstākā mērā draudīgo. Tā, lūk, viņš iekļaujas manā redzeslokā. Vai esat dzirdējis mani runājam par profesoru Moriartijr?»

«Slavenais zinātniskais noziedznieks, kas blēžu aprindās ir tikpat populārs kā…»

«Neglaimojiet, Vatson!» Holmss lūdzoši nomurmināja.

«Es grasījos teikt — cik plašākā sabiedrība nezināms.»

«Vatson,» Holmss atbildēja, «jums attīstās negaidītas šķelmīga humora dotības, pret kuru man jāiemācās aizsargāties. Bet, nosaucot Moriartiju par noziedznieku, jūs no likuma viedokļa izteicāt apmelojumu — te slēpjas problēmas lieliskums un valdzinājums! Visu laiku lielākais intrigants, velnišķību organizētājs, noziedznieku pasaules kontrolējošās smadzenes, smadzenes, kas, iespējams, lēmušas veselu nāciju likteņus — tāds, lūk, ir šis vīrs! Bet viņš ir tik aizdomu neskarts, tik imūns pret kritiku, tik apbrīnojami izcils savās vadītāja dotībās, ka ar jūsu vārdiem pietiktu, lai viņš varētu iesūdzēt jūs tiesā un pieprasīt jūsu gada pensiju kā kompensāciju par savai reputācijai nodarīto kaitējumu. Vai tad viņš nav sarakstījis izslavēto «Asteroīdu dinamiku» — grāmatu, kas paceļas tik izsmalcinātas matemātikas augstumos, ka pat zinātniskajā presē neatradās neviens, kas spētu to kritizēt? Vai gan var celt neslavu šādam cilvēkam? Zemiski rupjš doktors un apmelots profesors — tāds būtu jūsu lomu sadalījums! Bet, ja man būs 8 lemts dzīvot, mūsu attiecību noskaidrošanas diena noteikti pienāks.»

«Kaut es to pieredzētu!» ar patiesu sirsnību izsaucos. «Bet jūs pirms tam pieminējāt kādu vīru vārdā Porloks.»

«Ak, jā. Tā saucamais Porloks ir sīks loceklītis ķēdē, kas mazliet atrāvies no diženās saites. Starp mums runājot, Porloks nav gluži nevainojams loceklis. Viņš ir vienīgais bojājums šajā ķēdē, cik tālu man to izdevies izpētīt.»

«Bet neviena ķēde nav stiprāka par tās vājāko posmu.»

«Tieši tā, mans dārgais Vatson! No tā ari izriet Porloka ārkārtīgais nozīmīgums. Manu netiešu centienu pierunāts un laiku pa laikam aplinkus ceļiem nosūtītas desmit mārciņu smagas vēstules pamudināts, viņš reizi vai divas ir sniedzis man perspektīvu informāciju, kas izrādījusies visai noderīga — tai ir piemitusi tā augstākā vērtība, kas drīzāk paredz un novērš noziegumu, nevis atriebj to. Es nespēju apšaubīt, ka, ja vien mūsu rīcībā būtu šifra atslēga, mēs gūtu apstiprinājumu tam, ka šis ziņojums nes sevī tāda rakstura informāciju, kā es to norādīju.»

Holmss atkal izklāja lapeli pār savu neskarto šķīvi. Es piecēlos un, noliecies pār viņu, noraudzījos dīvainajā rakstā, kas izskatījās šādi:

534 C2 13 127 36 31 4 17 21 41 DUGLASS 109 293 5 37 BIRLSTONA 26 BIRLSTONA 9 47 171

«Ko tas jums izsaka, Holms?»

«Tas acīmredzot ir mēģinājums paziņot slepenu informāciju.»

«Bet kāds labums no šifrētas vēstules, ja nav šifra atslēgas?»

«Šajā gadījumā — pilnīgi nekāds.»

«Kādēļ jūs sakāt — šajā gadījumā?»

«Tādēļ, ka ir daudzi šifri, kurus spēju lasīt tikpat viegli ka apšaubāmos laikrakstu sleju sludinājumus, kuros meklē pazudušus piederīgos vai draugus vai lūdz pēc palīdzības; šādas primitīvas viltības intelektu uzjautrina, nenogurdinot to. Bet šis gadījums ir savādāks. Tā nepārprotami ir atsauce uz vārdiem kādas grāmatas lappusē. Iekams nav norādīta grāmata un lappuse, esmu bezspēcīgs.»

«Bet kādēļ «Duglass» un «Birlstona»?»

«Visticamāk tādēļ, ka tie ir vārdi, kādi nav atrodami attiecīgajā lappusē.»

«Tad kāpēc viņš nav minējis grāmatas nosaukumu?»

«Jums piemītošais prāta asums, dārgais Vatson, un iedzimtā apķērība, kas tik ļoti sajūsmina jūsu draugus, noteikti neļautu sūtīt šifru un vēstījumu vienā aploksnē. Gadījumā, ja sūtījums tiktu pārtverts, būtu beigas. Šoreiz diviem sūtījumiem butu jānoiet greizi, lai no tā varētu celties kāds posts. Otrais sūtījums ir novēlojies, un es būšu pārsteigts, ja tas neatnesīs mums vai nu papildu informāciju, vai, kas ir vēl iespējamāk, pašu grāmatu, uz kuru šie cipari attiecas.»

Holmsa paredzējumi piepildījās pāris minūšu laikā līdz ar Billija parādīšanos, kas atgādāja gaidīto vēstuli.

«Tas pats rokraksts,» Holmss, vēstuli atvērdams, secināja, «un te ir pat paraksts,» viņš triumfējošā balsī piebilda. «Vatson, mums ir paveicies.» Taču viņa skatiens aptumšojās, kad viņš pārlaida acis vēstules saturam. «Esmu vīlies! Baidos, Vatson, ka mūsu cerības nav attaisnojušās. Man ir pamats domāt, ka Porloks izkļūs sveikā.»

Dārgais Holmsa kungs (viņš raksta), es vairs neiedziļināšos šajā lietā. Tas ir pārāk bīstami — viņš tur mani aizdomās. Viņš diezgan negaidīti uzmeklēja mani pēc tam, kad biju jau uzrakstījis adresi uz aploksnes ar nolūku nosūtīt Jums šifra atslēgu. Man izdevās to paslēpt. Ja viņš būtu to pamanījis, man klātos plāni. Bet es izlasīju

aizdomas viņa acis. Lūdzu, sadedziniet ziņojumu, kas nu vairs nevar būt Jums noderīgs.

Freds Porloks

Kādu laiku Holmss sēdēja, ņurcīdams pirkstos vēstuli un drūmu skatienu noraudzīdamies kamīna liesmās.

«Galu galā,» viņš beidzot ierunājās, «tur varbūt nekā nav. Tā varbūt ir tikai viņa netīrā sirdsapziņa. Apzinādamies, ka ir nodevējs, viņš, iespējams, otra acīs saskatīja tur patiesībā neesošu nosodījumu.»

«Tas otrs, es pieņemu, ir profesors Moriartijs.»

«Tieši tā! Ne vairāk un ne mazāk. Ikreiz, kad kāds no tā grupējuma piemin «Viņu», ir skaidrs, kurš ar to domāts. Ir tikai viens viņiem visiem pāri stāvošs «Viņš».»

«Bet ko gan viņš iespēj darīt?»

«Hm! Tas ir smags jautājums. Kad vienas no gudrākajām smadzenēm Eiropā nostājušās pret tevi līdz ar visiem aiz viņa muguras stāvošajiem tumsības spēkiem, pastāv bezgalīgi daudz iespēju. Katrā ziņā, draugs Porloks acīmredzami ir ne pa jokam nobijies — salīdziniet kaut vai viņa rokrakstu vēstulē ar to, kas ir uz aploksnes; tā, kā viņš saka, bijusi gatava pirms šā nelaimi vēstošā apmeklējuma. Rokraksts uz aploksnes ir skaidrs, noteikts un stingrs. Bet vēstule ar pūlēm salasāma.» ,

«Bet kāpēc tad viņš to vispār uzrakstīja? Kāpēc viņš neatmeta pasāktajam ar roku?»

«Viņš baidījās, ka es varētu veikt izmeklēšanu šajā lietā un, iespējams, radīt viņam liekas nepatikšanas.»

«Nav šaubu,» es noteicu. «Protams.» Biju paņēmis šifrēto vēstījumu un ar sarauktām uzacīm to pētīju. «Ir diezgan tracinoši domāt, ka šajā papīra strēmelē atrodas nozīmīgs noslēpums, un vienlaikus apzināties, ka ir pāri cilvēka spēkiem izurbties tam cauri.»

Šerloks Holmss bija atstūmis nenobaudītās brokastis un aizdedzis savu pīpi, kas bija neatņemama viņa dziļāko meditāciju sabiedrotā. «Iespējams,» viņš ierunājās, atspiedies pret krēsla atzveltni un nolūkodamies griestos. «Iespējams, ir kādi aspekti, kas palikuši nepamanīti jūsu Makiavelli cienīgajam intelektam. Aplūkosim šo jautājumu, vadoties no veselā saprāta. Šis cilvēks dod norādes uz kādu grāmatu. Tas ir mūsu izejas punkts.»

«Jāteic, diezgan neskaidrs izejas punkts.»

«Tādā gadījumā paskatīsimies, vai varam sašaurināt iespējamo grāmatu klāstu. Jo vairāk par to domāju, jo mazāk neiespējami man tas šķiet. Kādi norādījumi ir mūsu rīcībā attiecībā uz šo grāmatu?»

«Pilnīgi nekādu.»

«Nu, nu, situācija noteikti nav nemaz tik bezcerīga. Šifrētais vēstījums sākas ar lielu skaitli — 534, vai ne tā? Varam pieņemt kā hipotēzi, ka 534 apzīmē attiecīgo lappusi, uz kuru norādīts šifrā. Tātad mūsu grāmata jau kļuvusi par lielu grāmatu, kas noteikti nav mazsvarīgi. Kādi vēl norādījumi mums ir attiecībā uz šīs apjomīgās grāmatas raksturīgajām pazīmēm? Nākamā zīme ir C2. Ko tas jums izsaka, Vatson?»

«Otrā nodaļa, bez šaubām.»

«Maz ticams, Vatson. Esmu pārliecināts, ka jūs man piekritīsiet — ja dota lappuse, nodaļas numurs ir mazsvarīgs. Un vēl, ja 534. lappuse novedusi mūs tikai otrajā nodaļā, tad pirmās garums ir bijis iespaidīgs.»

«Sleja!» es iesaucos.

«Lieliska doma, Vatson! Jūsu apķērība šorīt ir gluži spīdoša. Ja tā nav sleja, tad jutīšos ļoti smagi maldināts. Tātad esam iztēlojušies milzīgu grāmatu, kas iespiesta divās slejās, kuras ir diezgan iespaidīga garuma, par ko liecina tas, ka viens no vārdiem dokumentā minēts kā divsimt deviņdesmit trešais. Vai esam sasnieguši robežas tam, ko veselais saprāts var mums sniegt?»

«Baidos, ka jā.»

«Jūs esat netaisns pret sevi. Vēl viens zibsnis, manu dārgo Vatson, vēl viena spidoša ideja! Ja grāmata būtu grūti pieejama, viņš būtu man to atsūtījis. Tā vietā viņš bija nolēmis, pirms viņa plāni tika izjaukti, atsūtīt šifra atrisinājumu šajā aploksnē. Tā viņš apgalvo vēstulē. Tas vedina uz domām — viņš apzinājās, ka man nebūs nekādu grūtību atrast grāmatu pašam. Viņam tā bija, un viņš iedomājās, ka arī man tā varētu būt. Vārdu sakot, Vatson, tā ir ļoti izplatīta grāmata.»

«Tas, ko jūs sakāt, nudien izklausās ticami.»

«Tā nu mēs savos meklējumos esam nonākuši pie apjomīgas grāmatas, kas iespiesta divās slejās un ir visai izplatīta.»

«Bībele!» es triumfējoši iesaucos.

«Labi, Vatson, labi! Bet ne pietiekami labi, ja drīkstu tā izteikties! Pat, ja es pieņemtu sev izteikto komplimentu, ar pūlēm spēju iedomāties kādu citu grāmatu, kurai ir vēl mazāk izredžu atrasties pie viena no Moriartija sabiedrotajiem. Bez tam Svēto Rakstu izdevumu ir tik daudz, ka diez vai viņš paļautos uz to, ka abiem eksemplāriem varētu būt vienāda lappušu numerācija. Tā nepārprotami ir grāmata, kas standartizēta. Viņš skaidri zina, ka viņa 534. lappuse saskanēs ar manu 534. lappusi.»

«Bet ļoti nedaudz grāmatu atbilst šim nosacījumam.»

«Tieši tā. Te slēpjas mūsu glābiņš. Mūsu meklējumi ir sašaurinājušies līdz grāmatām, kas mēdz būt gandrīz ikviena cilvēka īpašumā.»

«Bredšovs!»

«Ar to ir zināmas grūtības, Vatson. Bredšovs ir izteiksmīgs un kodolīgs, taču tam ir savi trūkumi. Izmantoto vārdu krājums nav derīgs konkrētu vēstījumu sastādīšanai. Tādēļ izslēgsim Bredšovu no iespējamo variantu saraksta. Baidos, ka vārdnīcas ir nepiemērotas tā paša iemesla dēļ. Kas atlicis?»

«Almanahs!»

«Lieliski, Vatson! Esmu pārliecināts, ka jūs esat trāpījis mērķī. Almanahs! Apsvērsim «Vaitekera almanaha» piemērotī-

13

bu. Tas ir plaši izplatīts. Tam ir vajadzīgais lappušu skaits. Tas ir iespiests divās slejās. Lai gan ierobežots sava vārdu krājuma ziņā grāmatas sākumā, uz beigām, ja atmiņa neviļ, tas kļūst diezgan pļāpīgs.» Viņš paņēma grāmatu no sava rakstāmgalda. «Šeit ir 534. lappuse, otrā sleja, un Indijas resursiem atbilstoša drukas kvalitāte. Pierakstiet vārdus, Vatson! Trīspadsmitais vārds ir «Marata». Ne visai daudzsološs sākums. Vārds ar simt divdesmit septīto numuru ir «valdība», kam vismaz ir kāda jēga, lai gan šis vārds ir diezgan nenozīmīgs gan mums, gan profesoram Moriartijam. Tagad pamēģināsim vēlreiz. Ko dara Maratas valdība? Ak vai! Seko «cūkas sari». Mums ir beigas, manu dārgo Vatson! Ar to ir cauri!»

Viņš runāja zobodamies, bet viņa kuplo uzacu raustīšanās liecināja par vilšanos un uzbudinājumu. Es sēdēju bezpalīdzīgs un nelaimīgs, blenzdams kamīna liesmās. Ieilgušo klusumu pārtrauca pēkšņais Holmsa izsauciens. Viņš acumirkli pielēca kājās un metās pie bufetes, tad atgriezās ar vēl vienu nodzeltējušu grāmatu rokās.

«Vatson, mēs maksājam par to, ka esam pārāk centušies tikt līdzi laikam!» viņš sauca. «Mēs ejam laikam pa priekšu un izciešam parasto sodu. Ņemot vērā, ka ir septītais janvāris, mēs esam laikus iegādājušies jauno gadagrāmatu. Acīmredzot, sastādot vēstījumu, Porloks izmantoja iepriekšējā gada izdevumu. Viņš, bez šaubām, būtu mums to paziņojis, ja viņa paskaidrojumu vēstule būtu uzrakstīta. Tagad palūkosimies, ko 534. lappuse var mums piedāvāt. Vārds ar trīspadsmito numuru ir «tur», kas izklausās daudzsološi. Vārds ar simt divdesmit septīto numuru «ir» — Tur ir,» Holmsa acis aiz sajūsmas staroja, un viņa tievie, nervozie pirksti, vārdus skaitot, krampjaini raustījās. ««Briesmas». Ha! Ha! Spīdoši! Pierakstiet, Vatson. There is danger—may—come—very—soon—one. Mums jau ir vārds Douglas. Rich—country—now—at—Birlstone—House—Birlstone—confidence—is—pressing. Bagātajam lauku džentlme14 nim Duglasam drīzumā var draudēt briesmas. Vatson, rokā ir! Ko jūs domājat par veselo saprātu un tā augļiem? Ja dārzeņu tirgotājam būtu pārdošanā tāda lieta kā lauru vainags, man vajadzētu aizsūtīt Billiju pēc tā.»

Es noraudzījos savādajā Holmsa atšifrētajā vēstījumā, ko biju uzkricelējis uz rakstāmpapīra formāta loksnes, turēdams to uz ceļa.

«Kas par savādu izteiksmes veidu!» izteicu savu izbrīnu.

«Gluži otrādi, viņam iznācis apbrīnojami labi,» Holmss iebilda. «Kad jūs pārmeklējat vienu sleju, lai atrastu vārdus, ar kuriem izteikt savu domu, maz ticams, ka atradīsiet visu, kas jums vajadzīgs. Jūs noteikti atstāsiet kaut ko sava adresāta intelekta ziņā. Taču šo rindu autora vārdu nozīme ir pilnīgi skaidra. Pret Duglasu, lai kas viņš arī būtu, tiek plānota kāda neģēlība. Tekstā norādīts, ka viņš ir bagāts lauku džentlmenis. Viņš ir pārliecināts, ka šī lieta ir neatliekama. Lūk, mūsu pūļu rezultāts — tā bija ļoti prasmīga analīze!»

Holmsam piemita tas bezpersoniskais prieks, kādu izjūt patiesi mākslinieki, tīksminoties par savu labāko darbu, tāpat kā viņš klusībā sēroja, ja neizdevās sasniegt augsto līmeni, pēc kura bija tiecies. Viņš vēl aizvien klusībā smējās par savu veiksmi, kad atsprāga durvis un pa tām Billija pavadībā istabā ienāca inspektors Makdonalds no Skotlendjarda.

Tas bija tajās senajās astoņdesmito gadu beigu dienās, kad Aleks Makdonalds bija vēl tālu no nacionālās slavas, kādu viņš tagad ir sasniedzis.

Viņš bija jauns un uzticams slepenpolicists, kas vairākās uzticētās lietās bija izcēlies ar labām īpašībām. Viņa garā, tievā figūra tomēr solīja neparastu fizisko spēku, kamēr viņa iekritušās, dzirkstošās acis, ne mazāk skaidri liecinādamas par aso prātu, zibēja zem kuplajām uzacīm. Viņš bija kluss, precīzs cilvēks ar stingru, nelokāmu raksturu un izteiktu aberdīniešu akcentu.

Jau divreiz viņa karjeras laikā Holmss bija palīdzējis viņam sasniegt slavu, kā vienīgo atmaksu gūstot prieku, kuru drauga intelektam sagādāja problēmu risināšana. Šā iemesla dēj skotu vīra pieķeršanās un cieņa pret savu kolēģi amatieri bija dziļa un pamatīga. Par šo jūtu patiesumu liecināja vaļsirdība, ar kādu viņš konsultējās ar Holmsu ikvienā situācijā. Viduvējība nepazīst neko augstāku par sevi; talants nekavējoties atpazīst ģēniju, un Makdonaldam piemita pietiekami daudz talanta savā profesijā, lai ļautu viņam saprast, ka nav nekā pazemojoša meklēt atbalstu pie tā, kura talantiem un pieredzei nav līdzvērtīga visā Eiropā. Holmsam nepiemita tieksme uz draudzību, bet viņš bija iecietigs attiecībā pret lielo skotu vīru un smaidīja, viņu ieraugot.

«Jūs esat agrs putns, mister Mak,» viņš noteica. «Es baidos, ka jūsu ierašanās liecina par ko nelāgu.»

«Mister Holms, man šķiet, ka, «baidos» vietā sakot «ceru», jūs būtu tuvāk patiesībai,» inspektors atbildēja ar zinošu smaidu. «Varbūt kāds malciņš sīvā pasargās mani no rita drēgnuma. Nē, pateicos, es nesmēķēšu. Man jāsteidzas, jo izmeklēšanā rīta stundas ir visauglīgākās un neviens to nezina labāk par jums. Bet…»

Pēkšņi inspektors aprāvās un pārsteigts nolūkojās papīrā, kas atradās uz galda. Tā bija tā pati lapele, uz kuras biju uzkricelējis mīklaino vēstījumu.

«Duglass!» viņš izstomīja. «Birlstona! Kas tas ir, mister Holms? Tā ir burvestība! Visa tā vārdā, kas ir brīnišķīgs, pasakiet man, kur jūs dabūjāt šos vārdus?»

«Pateicoties kādam šifrētam vēstījumam, ko doktoram Vatsonam un man bija izdevība atrisināt. Bet kas vainas šiem vārdiem?»

Apmulsušais inspektors pārsteigumā noraudzījās te uz vienu, te uz otru no mums. «Tikai tas,» viņš noteica, «ka misters Duglass no Birlstonas muižas pagājušonakt tika briesmīgā veidā nogalināts!» 16

2. nodaļa Šerloka Holmsa pārrunas

Tas bija viens no tiem dramatiskajiem mirkļiem, kuru dēļ mans draugs dzīvoja. Būtu pārspīlēti teikt, ka šī pārsteidzošā vēsts viņu šokēja vai satrauca. Viņa savdabīgajai mentalitātei nepiemita ne kripatiņas nežēlīguma, taču pastāvīgais uzbudinājums bija padarījis viņu bezjūtīgu. Tomēr, kaut arī viņa emocijas bija notrulinātas, viņa intelektuālās uztveres spējas bija teicamā stāvoklī. Viņa sejā bija jaušams miers un ieinteresētība, kāda raksturīga ķīmiķim, vērojot sava eksperimenta rezultātu. Tajā nebija ne miņas no šausmām, kādas pārņēma mani, izdzirdot strupo paziņojumu.

«Ievērības cienīgs fakts!» viņš noteica.

«Jūs neizskatāties pārsteigts.»

«Ieinteresēts, mister Mak, bet ne pārsteigts. Kādēļ gan man būtu jābūt pārsteigtam? Es saņemu anonīmu ziņojumu, par kuru zinu, ka tas ir svarīgs, un tajā tieku brīdināts par kādam cilvēkam draudošām briesmām. Stundas laikā uzzinu, ka patiesībā briesmas jau ir materializējušās un šis cilvēks ir miris. Es esmu ieinteresēts; bet, kā jūs to pareizi secinājāt, neesmu pārsteigts.»

Pāris īsos teikumos viņš paskaidroja inspektoram faktus par vēstuli un šifrēto ziņojumu. Domīgi sarauktām uzacīm Makdonalds sēdēja, ar zodu atbalstīdamies pret plaukstām.

«Es šorīt biju ceļā uz Birlstonu,» viņš teica. «Atnācu, lai pavaicātu, vai jūs un jūsu draugs nevēlētos doties man līdzi. Bet no jūsu teiktā noprotu, ka, iespējams, lietderīgāk būtu darboties Londonā.»

«Es gan tā nedomāju,» Holmss iebilda.

«Izbeidziet, mister Holms!» inspektors izsaucās. «Pēc pāris dienām visas avīzes būs pilnas ar ziņojumiem par Birlstonas mistēriju. Bet kas gan tas par noslēpumu, ja kaut kur Londonā klīst cilvēks, kurš paredzēja šo noziegumu vēl pirms tā izdarīšanas? Mums tikai jāsadzen pēdas tam virām, un viss pārējais sekos.»

«Nav šaubu par to, mister Mak. Bet kā jūs taisāties sadzīt pēdas tā saucamajam Porlokam?»

Makdonalds pasniedza atpakaļ Holmsa iedoto vēstuli. «Apzīmogota Kemberveilā — tas neko daudz nepalīdz. Vārds, kā jūs sakāt, ir viltus vārds. Katra ziņā, mūsu rīcībā nav daudz, pēc kā vadīties. Vai jūs neteicāt, ka esat sūtījis viņam naudu?»

«Divreiz.»

«Un kādā veidā?»

« Ar Kemberveilas pasta starpniecību.»

«Vai mēģinājāt noskaidrot, kas tās pieprasījis?»

«Nē.»

Inspektors izskatījās pārsteigts un pat mazliet sašutis. «Kāpēc ne?»

«Tāpēc, ka es vienmēr cenšos saglabāt uzticību. Kad viņš man atrakstīja pirmoreiz, apsolīju, ka necentīšos viņu uzmeklēt.»

«Jūs domājat, ka aiz viņa muguras kāds stāv?»

«Droši zinu, ka tas tā ir.»

«Vai tas profesors, par kuru man stāstījāt?»

«Tieši tā!»

Inspektors Makdonalds pasmaidīja, un viņa acu plakstiņi notrīsēja, kad viņš aši paskatījās uz manu pusi. «Neslēpšu, mister Holms, mums Kriminālās izmeklēšanas nodaļā šķiet, ka attiecībā uz šo profesoru jūs pārņēmusi iedomu mānija. Esmu ievācis ziņas par šo lietu. Viņš liekas cienījams, izglītots un talantīgs cilvēks.» 18

«Priecājos, ka esat ticis tik tālu, lai novērtētu viņa talantu.»

«Bet ir neiespējami to neatzīt! Pēc tam, kad biju uzklausījis jūsu viedokli, uzskatīju par savu pienākumu viņu apmeklēt. Mes patērzējām ari par aptumsumiem. Nezinu, ka musu saruna ievirzījās tādā gultnē, bet viņš tūlīt izvilka atstarotāju un globusu un minūtes laikā visu izskaidroja. Viņš aizdeva grāmatu, bet man nav nekas pretī atzīties, ka tur aprakstītās gudrības gāja mazliet pāri manai saprašanai, kaut ari esmu audzināts nevainojamā aberdiniešu garā. Ar savu aso zodu, iesirmajiem matiem un nopietno runas veidu viņš būtu kļuvis lielisks mācītājs. Kad, mums atvadoties, viņš uzlika roku man uz pleca, tas bija kā tēva svētība pirms došanās aukstajā un nežēlīgajā pasaulē.»

Berzēdams rokas, Holmss pie sevis nosmējās. «Lieliski!» viņš noteica. «Lieliski! Sakiet, draugs Makdonald, vai šī patīkamā un aizkustinošā intervija gadījumā nenorisinājās profesora darbistabā?»

«Tā gan.»

«Jauka istaba, vai ne?»

«Ļoti jauka, patiesi glīta, mister Holms.»

«Jūs sēdējāt iepretim viņa rakstāmgaldam?»

«Jā.»

«Acis jums spīdēja saule, un viņa seja atradās ēnā?»

«Atklāti sakot, bija vakars, bet atceros, ka pret manu seju bija pavērsta lampa.»

«Tā jau es domāju. Vai gadījumā neievērojāt virs profesora galvas gleznu?»

«Maz kas paliek nepamanīts manām acīm, mister Holms. Varbūt šo īpašību esmu aizguvis no jums. Jā, es ievēroju gleznu — tajā bija attēlota jauna sieviete ar plaukstām aizklātu seju, kas paslepus uz jums nolūkojas.»

«Tā ir Žana Batista Gruzē glezna.»

Inspektors pūlējās izskatīties ieinteresēts.

«Žans Batists Gruzē,» Holmss turpināja, salikdams kopā pirkstu galus un atsliedamies pret krēsla atzveltni, «bija franču mākslinieks, kas piedzīvoja uzplaukumu laika posmā no 1750. līdz 1800. gadam. Ar uzplaukumu es, protams, domāju viņa karjeras panākumus. Mūsdienu kritika ir vairāk nekā akceptējusi Gruzē laikabiedru izveidoto augsto, atzinīgo viedokli par šo mākslinieku.»

Inspektora skatiens kļuva izklaidīgs. «Vai mums nebutu labāk…» viņš ierunājās.

«Mēs jau to darām,» Holmss viņu pārtrauca. «Visam, ko stāstu, ir tiešs sakars ar to, ko esat nodēvējis par Birlstonas mistēriju. Patiesībā to var saukt par šis lietas kodolu.»

Makdonalds vāri pasmaidīja un lūdzoši uzlūkoja mani. «Mister Holms, jūsu domu gaita ir pārāk strauja, lai es spētu tām izsekot līdzi. Jūs izlaižat savā stāstījumā vairākus posmus, un es nespēju pārvarēt šos zināšanu robus. Kāds gan visā plašajā pasaulē var būt sakars starp mirušo gleznotāju un Birlstonas lietu?»

«Detektīviem ir noderīgas jebkura veida zināšanas,» Holmss aizrādīja. «Pat tas triviālais fakts, ka 1865. gadā Gruzē glezna ar nosaukumu La Jeune Fille ā l'Agneau tika pārdota Portalesas izsolē par vairāk nekā vienu miljonu divsimt tūkstošiem franku, kas ir vairāk nekā četrdesmit tūkstoši mārciņu. Varbūt šis apstāklis liks jums pamanīt zināmu kopsakarību virkni.»

Bija skaidri redzams, ka šie vārdi izraisīja inspektorā dziļas pārdomas — viņš izskatījās patiesi ieinteresēts.

«Varu atgādināt,» Holmss turpināja, «ka par profesora algas apjomu ir iespējams pārliecināties, ielūkojoties vairākās uzticamās izziņu grāmatās. Tie ir septiņi simti gadā.»

«Tad kā viņš varēja iegādāties…»

«Tieši tā! Kā viņš to varēja?»

«Tas ir ievērības cienīgs fakts,» inspektors domīgi noteica. «Turpiniet, mister Holms. Man trūkst vārdu. Tas ir apbrīnojami!»

Holmss pasmaidīja. Dzirdot patiesu apbrīnu, viņam vienmēr kļuva silti ap sirdi, kas ir īstiem māksliniekiem raksturīga īpašība. «Bet kā ir ar Birlstonu?» viņš ievaicājās.

«Mūsu rīcībā vēl ir pietiekami daudz laika,» uzmetis ātru skatienu pulkstenim, inspektors secināja. «Pie durvīm mani gaida ormaņa rati, un, lai nokļūtu Viktorijas stacijā, nepaies ne divdesmit minūtes. Bet, kas attiecas uz gleznu, man likās, ka jūs, mister Holms, reiz teicāt, ka nekad neesat ticies ar profesoru Moriartiju.»

«Nē, man nekad nav nācies viņu satikt.»

«Tad kā jūs zinājāt par viņa istabām?»

«Ak, tas ir pavisam kas cits. Trīs reizes esmu pabijis viņa istabās. Divreiz gaidīju viņu, taču aizgāju, tā ari nesagaidījis. Vienreiz — ir grūti runāt par to ar oficiālu detektīvu. Tas notika pagājušoreiz, kad atļāvos pāršķirstīt viņa papīrus, un tas vainagojās ar visnegaidītākajiem rezultātiem.»

«Vai atradāt kaut ko kompromitējošu?»

«Pilnīgi neko. Tieši tas mani pārsteidza. Tomēr tagad jūs vismaz zināt šīs gleznas lomu. Tās uzdevums ir parādīt, ka viņš ir ļoti turīgs vīrs. Kā viņš ieguva bagātību? Viņš ir neprecējies. Viņa jaunākais brālis ir stacijas uzraugs Anglijas rietumos, bet Moriartija krēsls vien ir septiņus simtus vērts. Un viņam pieder Gruzē glezna.»

«Nu, un tad?»

«Secinājums ir nepārprotams.»

«Jūs gribat teikt, ka viņam ir milzīgi ienākumi, kuri iegūti pretlikumīgā ceļā?»

«Tieši tā. Protams, man ir vēl citi iemesli tā domāt — dučiem sīku pavedienu, kas neskaidri, bet nepārprotami norāda uz tīmekļa centru, no kurienes saviem upuriem uzglūn

šī indīgā un mazkustīgā būtne. Gruzē pieminēju tikai tādēļ, ka tas jums palidzēs šo lietu labāk izprast.»

«Nu labi, mister Holms, es piekritu, ka tas, ko jūs sakāt, ir interesanti, ne vien interesanti, bet vienkārši aizraujoši. Bet vai jūs nevarētu mazliet sīkāk paskaidrot, no kurienes nāk šī nauda? Vai viņš nodarbojas ar krāpšanu, viltošanu vai zādzībām?»

«Vai esat lasījis Džonatanu Vai Idu?»

«Vārds izklausās pazīstams. Tas ir kāda romāna varonis, vai ne? Detektīvromānus īpaši augstu nevertēju — romānos detektīvi paveic lielas lietas, bet nekad neatklaj savas darbības metodes. Viņi darbojas, iedvesmas vadīti, bet mūsu profesijā tas nav pieļaujams.»

«Džonatans Vailds nebija detektīvs, un viņš arī nebija romāna varonis. Viņš bija profesionāls noziedznieks, kas dzīvoja pagājušajā gadsimtā — 1750. gadā vai ap to laiku.»

«Tādā gadījumā viņš nevar būt man noderīgs. Esmu praktisks cilvēks.»

«Vispraktiskākais, ko jūs sava dzīvē varētu izdarīt, būtu uz trim mēnešiem ieslēgties un divpadsmit stundas dienā lasīt noziegumu hronikas. Nav nekā jauna zem saules — pat profesors Moriartijs. Džonatans Vailds bija Londonas noziedznieku slepenais spēks, kuriem viņš pārdeva savas smadzenes par piecpadsmit procentiem. Laika rats griežas, un ik pa brīdim tajā parādās kāds jauns spieķis. Viss ir darīts iepriekš un tiks darīts arī turpmāk. Pastāstīšu kaut ko par Moriartiju, kas varētu jūs interesēt.»

«Bez šaubām, tas mani interesē.»

«Man ir zināms, kas ir pirmais posms Moriartija komandā, kuras vienā galā atrodas šis neizdevies Napoleons, bet simtiem bēdu sagrauztu karotāju, kabatas zagļu, izspiedēju, krāpnieku un blēžu — otrajā galā, un visi iespējamie noziegumi pa vidu. Viņa komandas galva ir pulkvedis Sebastjans Morans, kas ir 22 likpat likuma neskarts, norobežots un pasargāts kā Porloks. Ka jums šķiet, cik viņš tam maksā?»

«Labprāt to uzzinātu.»

«Sešus tūkstošus gadā. Gara spējām atbilstošas samaksas princips, kas ir amerikāņu biznesa pamatā. Šo sīkumu atklāju diezgan nejauši. Viņš nopelna vairāk par premjerministru. Ar to vajadzētu pietikt, lai jums izveidotos priekšstats par Moriartija ienākumiem un to līmeni, kura viņš darbojas. Ir vēl viena nianse: es uzskatīju par savu pienākumu izsekot dažus Moriartija čekus — vienkāršus, nevainīgus čekus, ar kuriem viņš veic savus īres maksājumus. Nauda tika izņemta no sešām dažādām bankām. Vai tas jums kaut ko izsaka?»

«Tas, protams, ir dīvaini. Bet ko gan no tā var secināt?»

«To, ka viņš nevēlējās izraisīt baumas ap savu bagātību. Nevienam nebija jāzina, ka viņam tā ir. Nešaubos, ka viņam bankās ir vismaz divdesmit norēķinu kontu; lielākā daļa viņa īpašuma ir noglabāta ārzemju bankās Deutsche Bank un Crйdit Lyonnais. Kad jūsu rīcībā būs lieks gads vai divi, iesaku papētīt profesoru Moriartiju.»

Sarunai turpinoties, inspektors Makdonalds bija kļuvis manāmi ieinteresētāks. Viņš bija tā iedziļinājies šajā lietā, ka aizmaldījās pārdomās. Taču skotu intelekts atgrieza viņu atpakaļ pie faktiskā jautājuma aplūkošanas.

«Lai nu paliek,» viņš ierunājās. «Pateicoties jūsu interesantajām anekdotēm, mister Holms, esam novirzījušies no temata. Vienīgais, kam no jūsu teiktā ir patiesa nozīme, ir piebilde, ka starp profesoru un noziegumu ir kāds sakars. Tas noprotams no Porloka atsūtītā brīdinājuma. Iesaku ņemt vērā mūsu pašreizējās praktiskās vajadzības un censties tikt tālāk par to, kur esam tikuši.»

«Mēģināsim izprast nozieguma motivus. Kā noprotu no jusu teiktā, tā ir neizskaidrojama slepkavība. Pieņemot, ka noziegurna vaininieks ir mūsu aizdomās turamais, iespējami divi atšķirīgi motīvi. Pirmkārt, varu pateikt, ka Moriartijs pār saviem ļaudīm valda ar dzelzs dūri. Viņa disciplīna ir balstīta uz baiļu principa. Saskaņā ar viņa likumu kodeksu, pastāv tikai viens soda veids — nāve. Tagad pieņemsim, ka noslepkavotais cilvēks — Duglass, par kura gaidāmo likteni bija zināms vienam no noziedzīgā vadītāja padotajiem — bija kaut kādā veidā nodevis savu priekšnieku. Viņam piespriestais sods tika izpildīts un kļuva zināms visiem, kaut vai tādēļ, lai iedvestu bailes pārējos padotajos.»

«Labi, mister Holms, tas ir viens no pieņēmumiem.»

«Otrs pieņēmums ir, ka viss pasākums bija Moriartija sarīkots viņam parastajā darba kārtībā. Vai izdarīta laupīšana?»

«Neesmu par to neko dzirdējis.»

«Laupīšana, protams, būtu pretrunā ar pirmo hipotēzi un par labu otrai. Moriartijs varēja iesaistīties algotā slepkavībā, kā samaksu gūstot daļu laupījuma, vai arī, maksādams skaidrā naudā, noalgoja kādu, kas šo slepkavību veica viņa vietā, lai pats varētu noziegumu vadīt. Iespējami ir abi varianti. Bet neatkarīgi no tā, kurš variants ir īstais, un pat tad, ja ir kāda trešā kombinācija, atrisinājums jāmeklē Birlstonā. Es pārāk labi pazīstu šo vīru, lai uzskatītu, ka viņš ir atstājis šeit kaut ko tādu, kas varētu mūs aizvest pie viņa.»

«Tad uz Birlstonu mums ari jādodas!» iesaucās Makdonalds, pietrūkdamies kājās. «Goda vārds, ir vēlāks, nekā biju domājis! Džentlmeņi, jūsu rīcībā ir piecas minūtes un ne sekundes vairāk.»

«Un ietilpīga kariete mums abiem,» Holmss piebilda, cenzdamies apmainīt savus rītasvārkus pret mēteli. «Esam gatavi, mister Mak, tikai palūgšu būt tik labam un izstāstīt visu, kas jums par šo lietu zināms.»

Izrādījās, ka zināms viņam bija gaužām maz, un tomēr tas bija pietiekami, lai pārliecinātu mūs, ka priekšā stāvošā lieta ir eksperta vērīgākās uzmanības cienīga. Viņa vaigs apskaidrojās, kad viņš, savas kalsnās rokas berzēdams, klausījās nepilnīgajā ievērības cienīgo sīkumu izklāstā. Bijām pavadījuši ilgstošas sterilu nedēļu sērijas, un nu beidzot bija piemērots objekts visiem tiem ievērojamajiem spēkiem, kas gluži kā visas pārējās īpašās spējas kļūst to īpašniekam apnicīgas, ja netiek liktas lietā. Holmsa bārdas naža asuma smadzenes bezdarbībā notrulinājās un ierūsēja.

Šerloka Holmsa acis iegailējās, viņa bālie vaigi ieguva siltāku nokrāsu, un sejā ielauzās iekšēja gaisma ikreiz, kad viņu sasniedza aicinājums uz darbu. Noliecies uz priekšu, viņš saspringti klausījās Makdonalda īsajā stāstā par problēmām, kas mūs gaidīja Saseksā. Pats inspektors bija atkarīgs, kā viņš to paskaidroja, no uzskribelētas vēstules, kuru saņēmis rīta agrumā ar piena vedēja starpniecību. Vietējais virsnieks Vaits Meisons bija viņa tuvs draugs, tādēļ Makdonalds tika informēts pamatīgāk, nekā tas raksturīgs, kad provinciāļiem ir nepieciešams Skotlendjarda atbalsts. Parasti izsaukumu metropoles ekspertiem izteica vēsi.

Dārgais inspektor Makdonald! (Tā bija rakstīts vēstulē, kuru viņš mums nolasīja.) Oficiālais pieprasījums pēc jūsu pakalpojumiem pienāks atsevišķā .aploksnē. Šī vēstule domāta jums personīgi. Dariet man zināmu, ar kādu rīta vilcienu varēsiet atbraukt uz Birlstonu, un es sagaidišu jūs uz perona vai arī, ja būšu pārāk aizņemts, atsūtīšu kādu jūs sagaidīt. Šī lieta ir sensacionāla. Netērējiet laiku veltīgi. Ja vien ir iespējams, lūdzu, ataiciniet misteru Holmsu, jo viņš atradīs kaut ko sev sirdij tuvu. Mēs būtu uzskatījuši, ka gadījums nolemts teatrālam iznākumam, ja vien nebūtu tās slepkavības. Goda vārds, tas ir kaut kas nedzirdēts.

«Šķiet, ka jūsu draugs nav nekāds muļķis.» Holmss piemetināja.

«Nē, ser, Vaits Meisons ir ļoti attapīgs cilvēks, cik varu spriest.»

«Vai jums ir vēl kas zināms?»

«Tikai tas, ka viņš izstāstīs visu sīkumos, kad satiksimies.»

«Tad kā jūs uzzinājāt par misteru Duglasu un to, ka viņš ticis briesmīgā veidā nogalināts?»

«Šī informācija bija iekļauta oficiālajā paziņojumā. Tur nebija teikts «briesmīgs»: tas nav oficiāls termins. Paziņojumā bija lietots upura pilnais vārds — Džons Duglass, kā nāves cēlonis tika minēti no bises šāviena gūtie ievainojumi galvā. Vēl bija noradīts trauksmes signāla iezvanīšanās laiks, kas bija tuvu pusnaktij. Bija piebilsts, ka šis notikums neapšaubāmi norāda uz slepkavību, bet neviens vēl nav aizturēts, un ka šī īpatnējā lieta var sagādāt ārkārtīgi neparastas un nopietnas grūtības. Tas arī ir pilnīgi viss, kas ir mūsu rīcībā, mister Holrns.»

«Tad ar jūsu atļauju, mister Mak, pie tā ari paliksim. Kārdinājums nākt klajā ar pāragrām, uz nepietiekamu informāciju balstītām teorijām ir inusu profesijas klupšanas akmens. Pašlaik ir tikai divas lietas, par kurām esmu pilnīgi drošs — par dižgara smadzenēm Londonā un mirušu cilvēku Saseksā. Tā ir abus saistošā ķēde, kas mums būs jāizzina.»

3. nodaļa Mīklainā nāve

jūsu atļauju tagad uz mirkli novērsīšu uzmanību no savas nenozīmīgās personības, lai to zināšanu gaismā, kuras ieguvām vēlāk, aprakstītu notikumus, kas norisinājušies pirms mūsu ierašanās. Tikai tā varu dot iespēju lasītājam novērtēt šajā lietā iesaistītos cilvēkus un dīvainos apstākļus, kādu viņiem bija lēmis liktenis.

Birlstona ir neliels ciemats loti senatnīgu, blīvi apbūvētu kotedžu pudura ielokā un atrodas uz Saseksas grāfistes ziemeļu robežas. Gadsimtiem ilgi tā palikusi nemainīga, bet pēdējo gadu laikā tās gleznainā apkārtne un izvietojums ir pievilinājuši uz pastāvīgu dzīvi prāvu skaitu turīgu iedzīvotāju, kuru villas slēpjas apkārtnes meža puduros. Šos pudurus vietējie iedzīvotāji uzskata par robežu Vīlda mežam, kas stiepjas līdz pat kāpām ziemeļu pusē, kur mežs pakāpeniski izretinās. Liii apmierinātu arvien pieaugošā iedzīvotāju skaita vajadzības, savairojušies mazi veikaliņi, tādēļ pastāv iespēja, ka no senatnīga ciematiņa. Birlstona varētu pārtapt mūsdienīga pilsētā. Tā pilda ievērojamas novada daļas centra funkcijas, kopš Tanbridžas Velsa, kas pēc nozīmīguma ierindojama otrajā vietā, atrodas desmit vai divpadsmit jūdžu attālumā uz austrumiem aiz Kentas robežas.

Aptuveni pusjūdzi no pilsētas, kādā vecā parkā, kas ievērojams ar lielajiem dižskābaržiem, atrodas senatnīgā Birlstonas muižas māja. Daļa šīs cienījamās mājas attiecināma uz Pirmā krusta kara laiku, kad Hugo de Kaps Sarkanā karaļa dāvinātā īpašuma vidū uzbūvēja fortu. To iznīcināja 1543. gadā notikušais ugunsgrēks, un daļa no dūmos apkvēpušajiem akmeņiem tika izlietoti, kad jakobiņu laikos virs feodālās pils drupām pacēlās no ķieģeļiem celta lauku māja.

Muižas māja ar tās daudzajām jumta korēm un nelielajām loga rūtīm vēl arvien ir saglabājusi tās sākotnējā plānotāja septiņpadsmitajā gadsimtā piešķirto izskatu. Ārējais no dubultgrāvjiem, kas iegrožoja tās kareivīgāko priekšgājēju, bija izžuvis un pildīja necilo virtuves gravja lomu. Iekšejais grāvis vēl aizvien pletās četrdesmit pēdu platumā visapkārt mājai, lai gan tagad bija tikai pāris pēdu dziļš. Ūdens kvalitāti grāvī uzturēja netālu plūstošais strauts, tādēļ, kaut arī ūdens bija duļķains, tas nekad nebija sastāvējies vai neveselīgs. Apakšējā stāva logi atradās pēdas attālumā no ūdens virsmas.

Vienīgā pieeja mājai bija pār paceļamo tiltu, kura ķēdes un vinča gadsimtu gaitā bija sarūsējušas un salūzušas. Tomēr iepriekšējie muižas mājas iemītnieki ar viņiem raksturīgo enerģiju bija saveduši tās kārtībā, un tagad paceļamo tiltu bija' ne vien iespējams pacelt, bet tas arī tika pacelts ik vakaru un no rīta nolaists. Atjaunojot seno feodālo dienu paražu, nakts laikā muižas māja pārtapa par vientuļu salu — šim faktoram bija ļoti tiešs sakars ar noslēpumaino mistēriju, kas drīzumā piesaistīja visas Anglijas uzmanību.

Māja vairākus gadus bija stāvējusi neapdzīvota un draudēja pārvērsties gleznainā graustā, kad to savā īpašumā pārņēma Duglasi. Šī ģimene sastāvēja tikai no diviem cilvēkiem — Džona Duglasa un viņa sievas. Duglass bija ievērojams vīrs gan ar savu raksturu, gan personību. Viņš varēja būt apmēram piecdesmit gadus vecs, ar izteikti spēcīgu žokli un raupjiem sejas vaibstiem, iesirmām ūsām, neparasti vērīgām pelēkām acīm un stiegrainu, muskuļotu ķermeņi, kas nebija zaudējis ne nieka no sava jaunības laiku spēka un rosīguma. Viņš pret visiem bija sirsnīgs un labsirdīgi noskaņots, bet viņam raksturīgā nepiespiestā izturēšanās atstāja iespaidu, ka viņš 28 iepazinis dzīvi sabiedrības slānī, kas ir daudz zemāks par augstajos apvāršņos mītošo Saseksas grāfistes sabiedrību.

Un tomēr, kaut arī izsmalcinātākie kaimiņi viņu uzlūkoja ar zināmu ziņkārību un atturību, viņš drīz iemantoja lielu popularitāti ciema iedzīvotāju vidū, ziedojot prāvas summas visiem vietējiem objektiem, apmeklējot koncertus un pārējos pasākumus, kuros bija vienmēr gatavs likt lietā savu apbrīnojami pilnskanīgo tenoru, iepriecinot ar kādu lielisku dziesmu. Duglasa āriene liecināja, ka viņam ir daudz naudas, kas, kā baumoja, bija iegūta Kalifornijas zelta laukos, un no sievas un paša izrunas bija skaidrs, ka dzīves lielāko daļu viņš pavadījis Amerikā.

Devīguma un demokrātisko manieru radīto labo iespaidu palielināja reputācija, kas bija iegūta, parādot izcilu drosmi briesmu brīdī. Lai gan viņš bija slikts jātnieks, cenzdamies saglabāt savu labo slavu, viņš piedalījās visās sacīkstēs un šķēršļu pārvarēšanā izrādījās vienkārši nepārspējams. Viņš izcēlās ar bezbailību arī tad, kad mācītājmuižā bija izcēlies ugunsgrēks. Kad vietējā ugunsdzēsēju brigāde jau bija zaudējusi visas cerības, viņš ieskrēja degošajā ēkā, lai glābtu īpašumu. Tā nu iznāca, ka muižas iemītnieks Džons Duglass piecu gadu laikā bija iemantojis sev diezgan labu slavu.

Arī viņa sieva bija populāra savu paziņu un draugu vidū, lai gan, saskaņā ar angļu paradumu, svešiniekus, kuri apmetās uz dzīvi šajā apgabalā, viesos aicināja reti. Taču viņu tas neuztrauca, jo viņa labprāt deva priekšroku noslēgtam dzīvesveidam, un, pēc visa spriežot, viņai atlika maz laika ārpus rūpēm par vīru un saimnieces pienākumiem. Bija zināms, ka viņa ir angļu lēdija, kas ar Duglasu, kurš tolaik bijis atraitnis, iepazinusies Londonā. Viņa bija apbrīnojami daiļa sieviete — gara, melnīgsnēja un slaida, kādus divdesmit gadus jaunāka par savu vīru, taču šī gadu starpība nekādā ziņā neietekmēja viņu ģimenes dzīves laimi.

Tomēr tie, kas viņus pazina vislabāk, zināja teikt, ka starp viņiem nevaldīja pilnīga uzticība. Sieva vai nu pārlieku nelabprāt runāja par vīra pagātni, vai arī, kas šķita ticamāk, vispār neko par to nezināja. Vēl daži vērīgi cilvēki bija pamanījuši un izteikušies, ka misis Duglasā manāmas nervu sasprindzinājuma pazīmes un ka viņa mēdza izrādīt pārmērīgu nemieru par sava vīra prombūtni ikreiz, kad viņš pārnāca mājās ar novēlošanos. Klusajā lauku ciematā, kur jebkādās baumas ir gaidītas, šī muižas mājas saimnieces vājība nepalika bez ievērības. Šiem novērojumiem, kas lielākoties balstījās uz cilvēku atmiņām, pēc tā atgadījuma tika piedēvēta īpaša nozīme.

Bija vēl viens cilvēks, kas atradās zem šā jumta, tiesa gan, ar pārtraukumiem, bet kura klātbūtne dīvaino notikumu laika padarīja viņa vārdu zināmu plašakai sabiedrībai. Tas bija Sesils Džeimss Bārkers no Heillodžas Hempstedā. Sesila Bārkera stāvs Birlstonas ciema galvenaja ielā bija labi pazīstams, jo muižas mājā viņš bija biežs un gaidīts viesis. Viņš bija vienīgais Duglasa pagājušo laiku draugs, kurš manīts viņa jaunajā dzīvesvietā. Pats Bārkers bija neapšaubāms anglis, bet no viņa sacītā bija skaidrs, ka pirmoreiz viņš Duglasu saticis Amerikā, kur abi kļuvuši par labiem draugiem. Viņš bija godājams vecpuisis, kuram piederēja ievērojama bagātība.

Viņš bija jaunāks par Duglasu — ne vairāk kā četrdesmit piecus gadus vecs — garš, slaids vīrietis ar platu, labi attīstītu krūškurvi, gludi skūtu boksera seju, biezām, kuplām, melnām uzacīm un izteiksmīgu melnu acu pāri, kas spētu pat bez viņa ārkārtīgi spēcīgo roku palīdzības naidīgā pūlī pašķirt ceļu. Viņš nedevās izjādēs vai medībās, bet savas dienas pavadīja, klaiņojot pa veco ciemu ar pīpi mutē vai vizinoties kopā ar draugu, vai viņa prombūtnes laikā — kopa ar saimnieci skaistajā lauku apvidū. «Bezrūpigs, devīgs džentlmenis,» tā 30 viņu raksturoja virssulainis Eimss. «Bet, goda vārds, es negribētu būt tas vīrs, kas saiet ar viņu naidā!» Pret Duglasu viņš bija sirsnīgs un laipns un ne mazāk draudzīgs pret viņa sievu — šī draudzība jau vairākkārt bija sagādājusi vīram galvassāpes, un pat kalpotāji manīja viņa īgnumu. Tāds, lūk, bija šis cilvēks, kad notika traģēdija.

Kas attiecas uz pārējiem vecā nama iemītniekiem, pietiks, ja no lielās saimes pieminēšu svarīgākos — cienījamo un izveicīgo Eimsu un misis Elenu, veselīgo, miesās kuplo un dzīvespriecīgo sievieti, kas ievērojami atviegloja lēdijas mājas soli. Pārējiem sešiem kalpotājiem nav nekāda sakara ar sestā janvāra nakts notikumiem.

Bija ceturksnis pirms divpadsmitiem, kad satraucošā ziņa sasniedza nelielo vietējās Saseksas policijas seržanta Vilsona pārziņā esošo iecirkni. Sesils Bārkers bija pieskrējis pie durvīm un ņēmās nevaldāmi zvanīt. Muižas mājā bija notikusi drausmīga traģēdija — bija nogalināts Džons Duglass. Tāda bija elpu aizraujošā vēsts. Viņš bija steidzies atpakaļ uz mājām, pāris minūšu gājiena attālumā viņam sekoja policijas seržants, kas ieradās nozieguma vietā mazliet pēc divpadsmitiem, pēc tam, kad bija spēris visus nepieciešamos soļus, lai brīdinātu apgabala varas pārstāvjus.

Sasniedzis muižas māju, seržants paceļamo tiltu atrada nolaistu, gaismas logos iedegtas un visu nama saimi — mežonīga apjukuma un satraukuma pārņemtu. Nobālušām sejām kalpotāji pulcējās gaiteņa vidū, un pārbiedētais virssulainis durvju priekšā lauzīja rokas. Vienīgi Sesils Bārkers valdīja pār sevi un savām emocijām; viņš atvēra durvis, kas atradās vistuvāk ieejai un aicināja seržantu sekot. Tieši tobrīd ieradās misters Vudss, ņiprs un prasmīgs ciema ārsts. Visi trīs vīri ienāca liktenīgajā istabā. Viņiem pa pēdām sekoja šausmu pārņemtais virssulainis, aizvērdams aiz sevis durvis, lai pasargātu no drausmīgā skata kalpones.

Istabas vidū uz muguras gulēja Birlstonas saimnieka līķis. Viņš bija tērpts tikai rozā ritasvārkos virs naktsveļas, basās kājas bija ieautas rītakurpēs. Ārsts noliecās un apgaismoja mirušo ar lampu, kas bija stāvējusi uz galda. Ārstam pietika uzmest vienu acu skatienu, lai kļūtu skaidrs, ka var iztikt bez viņa klātbūtnes. Mirušajam bija nodarīti drausmīgi miesas bojājumi. Viņam uz krūtīm gulēja dīvaina izskata ierocis — bise ar nozāģētiem stobriem. Šāviens bija izdarīts no tuva attāluma, jo sejā ietriektais lādiņš bija gandrīz sašķaidījis viņa galvu gabalos. Bises gaiļi bija sasieti kopā, lai izdarītu vienlaicīgu un vēl postošāku šāvienu no abiem stobriem.

Pēkšņi ataususī apziņa par savu atbildību bija atņēmusi drosmi un padarījusi lauku policistu nemierīgu. «Mēs nedrīkstam nekam pieskarties, iekams nav ieradušies mani priekšnieki,» viņš nočukstēja, ar šausmām lūkodamies sakropļotajā galvā.

«Pagaidām nekas vēl nav aiztikts,» Sesils Bārkers paskaidroja. «Es atbildu par saviem vārdiem. Jūs redzat visu tieši tā, kā es to atklāju.»

«Cikos tas bija?» Seržants izvilka piezīmju grāmatiņu.

«Tieši pusdivpadsmitos. Vēl nebiju sācis izģērbties, kad, sēžot pie uguns, izdzirdēju norībam šāvienu. Tas neizklausījās pārlieku skaļš — domāju, ka tas bija apslāpēts. Steigšus metos lejā, nepagāja pat trīsdesmit sekundes, kad jau biju istabā.»

«Vai durvis bija atvērtas?»

«Jā, tās bija vaļā. Nabaga Duglass gulēja tā, kā jūs viņu tagad redzat. Uz galda dega guļamistabas svece. Tas biju es, kas dažas minūtes vēlāk iededza lampu.»

«Vai nevienu nemanījāt?»

«Nē. Izdzirdēju misis Duglasu nākam lejā pa kāpnēm un izskrēju ārā, lai pasargātu viņu no šā drausmīgā skata. Misis 32 lilena, kas ir mūsu saimniecības vadītāja, atnāca un aizveda viņu prom. Kad ieradās Eimss, mēs vēlreiz ienācām istabā.»

«Bet es biju dzirdējis, ka paceļamais tilts tiek turēts pacelts visu nakti.»

«Jā, tas bija pacelts līdz brīdim, kad to nolaidu.»

«Tad kā gan slepkava varēja aizlavīties no notikuma vietas? Tas ir izslēgts! Misters Duglass noteikti ir izdarījis pašnāvību.»

«Arī mēs vispirms tā domājām. Bet palūkojieties!» Bārkers pašķīra aizkarus, un skatam atklājās līdz galam vaļā atvērts logs. «Un paskatieties uz šo!» Viņš paņēma lampu un apgaismoja zoles apveidam līdzīgu asins traipu uz palodzes. «Kāds bēgot uzkāpis uz šīs palodzes.»

«Jūs domājat, ka slepkava ir pārbridis pāri grāvim?»

«Tieši tā!»

«Tātad, ja jūs ienācāt istabā pusminūti pēc nozieguma izdarīšanas, tieši tobrīd viņam bija jābūt ūdeni.»

«Man nav nekādu šaubu par to. Nudien vēlos, kaut es būtu pieskrējis pie loga! Bet to aizsedza aizkars, kā jūs varat redzēt, tādēļ man tas neienāca prātā. Tad izdzirdēju misis Duglasas soļus un nedrīkstēju viņai ļaut ienākt istabā. Tas viņai būtu bijis pārāk liels trieciens.»

«Pietiekami liels!» piebilda ārsts, nolūkodamies sašķaidītajā galvā un traipos tai visapkārt. «Man nav nācies redzēt tik smagus ievainojumus kopš Birlstonas dzelzceļa katastrofas.»

«Bet es saku,» piemetināja policijas seržants, kura lēnīgā, laucinieciskā uztvere vēl aizvien kavējās pie atvērtā loga, «tas, ka noziedznieks varēja bēgt pāri grāvim, izklausās ļoti prātīgi, bet es jums vaicāju, kā viņš vispār iekļuva mājā, ja tilts bija pacelts?»

«Jā, tas ir labs jautājums,» atteica Bārkers.

«Cikos tas tika pacelts?»

«Ap pulksten sešiem,» atbildēja virssulainis Eimss.

«Biju dzirdējis,» seržants iebilda, «ka parasti to paceļ ap saulrietu. Šajā gadalaikā tas būtu tuvāk puspieciem nevis sešiem.»

«Misis Duglasas viesi tobrīd dzēra tēju,» taisnojās Eimss. «Es nevarēju to pacelt, pirms viņi nebija aizgājuši. Pec viņu aiziešanas nekavējoties parūpējos, lai tas tiktu izdarīts.»

«Tātad pastāv -tikai viena iespēja,» seržants secināja. «Ja mājā no ārpuses bija ielavījies kāds svešinieks, ja te vispār kāds bija, viņš pārgāja pār tiltu pirms sešiem, visu šo laiku pavadīja slēptuvē, līdz pēc vienpadsmitiem istabā ienāca misters Duglass.»

«Tā ir! Katru nakti pirms gulētiešanas misters Duglass devās apgaitā pa māju, lai pārliecinātos vai lampas nodzēstas. Nekā nenojauzdams, viņš ienāca istabā, kur slepkava viņu jau gaidīja un nošāva. Noziedznieks aizlavījās pa logu, atstādams aiz sevis ieroci. Tā es to izskaidroju, jo nekas cits nesaskan ar faktiem.»

Seržants pacēla nelaiķim līdzās uz grīdas gulošo kartīti. Uz tās nevīžīgā rokrakstā ar tinti bija uzšņāpti iniciāļi V.I. un zem tiem — skaitlis 341.

«Kas tas?» viņš noprasīja.

Bārkers ziņkārīgi palūkojās. «Es to nemaz nepamanīju. To droši vien būs atstājis slepkava.»

«V.I. — 341. Man tas neko neizsaka.»

Seržants turpināja grozīt kartīti savos lielajos pirkstos. «Ko gan nozīmē V.I.? Varbūt tie ir kāda iniciāļi. Kas jums tur ir, doktor Vud?»

Tas bija liela izmēra āmurs, kas gulēja uz tepiķa kamīna priekšā — pamatīgs darba āmurs. Sesils Bārkers norādīja uz kasti ar misiņa naglām pie kamīna.

«Misters Duglass vakar nomainija gleznas,» viņš stāstīja. «Es pats viņu redzēju stāvam uz krēsla un sakārtojam lielo gleznu. Tas arī izskaidro āmura klātbūtni.» 34

«Būtu labāk, ja mēs noliktu šo kastīti atpakaļ uz tepiķa, kur iitradām,» seržants teica, pārlaizdams skatu telpai. «Lai izdibinātu lietas būtību, būs nepieciešamas policijas spēku izcilākās smadzenes. Ar šo lietu būs jānodarbojas Londonā, iekams tā liks pabeigta.» Viņš paņēma rokā lampu un apgāja apkārt istabai. «Kā tad!» viņš sajūsmā izsaucās, pavilkdams aizkarus sānis. «Cikos šie aizkari tika aizvilkti?»

«Neilgi pēc četriem, pēc tam, kad bija iedegtas lampas,» iitbildēja virssulainis.

«Te pilnīgi noteikti kāds ir slēpies.» Viņš iespidināja gaismu slurī, kur bija redzamas dubļainu apavu atstātas pēdas. Man jāpiekrīt jūsu teorijai, mister Bārker. Izskatās, ka viņš iekļuva istabā laika posmā starp četriem, kad tika aizvilkti aizkari, un sešiem, kad tika pacelts tilts. Viņš ielavījās šajā istabā, jo tā bija pirmā istaba, kas viņam gadījās ceļā. Tā kā nebija citas vietas, kur paslēpties, viņš aizlīda aiz aizkariem. Tas viss i/.skatas pietiekami skaidrs. Visticamāk, viņa nolūks bija laupīšana, bet mantkārīgo nodomu izjauca misters Duglass, tādēļ viņš to nogalināja un aizbēga.»

«Es domāju gluži tāpat,» misters Bārkers noteica. «Bet vai mēs netērējam veltīgi savu tik dārgo laiku? Vai mēs nevarētu sākt pārmeklēt ciemu, pirms viņš paspēj aizbēgt?»

Seržants mirkli apsvēra izteikto priekšlikumu.

«Vilcieni atsāk kursēt tikai sešos no rīta, tādēļ aizbēgt ar vilcienu viņš nekādā ziņā nevarēs. Ja viņš ies pa ceļu, līdz adai izmircis, viņam ir lielas izredzes tikt ievērotam. Katrā gadījumā es nedrīkstu atstāt šo vietu, kamēr nav ieradušies mani aizvietotāji. Bet es domāju, ka arī nevienam no jums nevajadzētu nekur doties, kamēr nav pilnīgi skaidrs, kāds sakars ar šo atgadījumu ir katram no klātesošajiem.»

Ārsts bija paņēmis lampu un rūpīgi apskatīja mirušā ķermeni. «Kas šī ir par zīmi?» viņš ievaicājās. «Vai tai varētu būt kāds sakars ar noziegumu?»

Nelaiķa labā roka tika atbrīvota no rītasvārkiem un atsegta līdz pat elkonim. Apmēram apakšdelma vidū rēgojās savāda izskata brūnas krāsas zīmējums, trīsstūris apļa ielokā, kas manāmi izcēlās uz pārējās ādas fona.

«Tas nav tetovējums,» secināja ārsts, cieši lūkodamies caur brillēm. Nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējis. Šis vīrs ir ticis apzīmogots, gluži tāpat, kā tiek apzīmogoti mājlopi. Bet ko gan tas varētu nozīmēt?»

«Es nepretendēju uz to, ka man ir zināma šā zīmējuma jēga,» Sesils Bārkers ierunājās, «bet pagājušo desmit gadu laikā vairākkārt redzēju misteram Duglasam šo zīmi.»

«Varu apstiprināt sacīto,» pievienojās virssulainis. «Neskaitāmas reizes, kad saimnieks atrotīja piedurknes, es ievēroju šo pašu zīmi. Esmu bieži domājis, ko gan tā varētu nozīmēt.»

«Tādā gadījumā tam nav nekā kopīga ar noziegumu,» seržants noteica. «Bet tik un tā, tas ir savādi. Viss, kas saistīts ar šo lietu, ir savāds. Nu tā, kas atkal?»

Virssulainis bija izdvesis pārsteiguma saucienu un rādīja nelaiķa izstieptās rokas virzienā.

«Tie ir paņēmuši viņa laulības gredzenu!» viņš novaidējās.

«Ko?»

«Jā, patiešām. Saimnieks savu zelta laulības gredzenu allaž nēsāja uz kreisās rokas mazā pirksta. Gredzens ar neslīpēto zelta tīrradni vienmēr atradās virs tā, savukārt pito čūskveidīgo gredzenu viņš valkāja uz rādītājpirkstā. Tīrradņa un čūskveidīgais gredzens ir savās vietās, bet laulības gredzens pazudis.»

«Viņam taisnība,» Bārkers piebilda.

«Vai jūs gribat teikt,» seržants precizēja, «ka laulības gredzens atradās zem otra gredzena?»

«Vienmēr!»

«Tātad slepkava, lai kas tas arī būtu, vispirms noņēma šo gredzenu, kuru jūs dēvējat par tīrradņa gredzenu, tad 36 laulības gredzenu, un pēc tam tīrradņa gredzenu atlika atpakaļ savā vietā.»

«Tieši tā!»

Cienījamais lauku policists pakratīja galvu. «Man šķiet, jo ātrāk iesaistīsim šajā lietā Londonas papildspēkus, jo labāk,» viņš noteica. «Vaits Meisons ir gudrs vīrs. Neviens darbs nav bijis par sarežģītu, lai Vaits Meisons nespētu to atrisināt. Vairs nebūs ilgi jāgaida, līdz viņš ieradīsies sniegt palīdzību. Bet man ir aizdomas, ka šo lietu līdz galam atmudžināt var tikai Londonā. Katrā ziņā es nekaunos atzīties, ka priekš manis un man līdzīgiem tā ir par sarežģītu.»

4. nodaļa Tumsa

paklausot steidzamajam Birlstonas seržanta Vilsona zvanam,

galvenais Saseksas detektīvs ieradās pulksten trijos no rīta vieglos divričos, kam priekšā bija aizjūgts rikšotājs. Ar vilcienu piecos četrdesmit piecās viņš bija nosūtījis ziņojumu Skotlendjardam un divpadsmitos bija Birlstonas stacijā, lai mūs sagaidītu.

Vaits Meisons bija kluss, omulīgs cilvēks, tērpies vaļīgā sporta uzvalkā, gludi skūtu, sārti brūnganu seju, tuklu ķermeni un spēcīgām, līkām, getrās ieautām kājām. Viņš atgādināja lauksaimnieku, atvaļinātu mežsargu vai jebko citu, tikai ne labi ieredzētu provinces policijas pārstāvi.

«īsta sensācija, mister Makdonald!» viņš nerima atkārtot. «Kad preses pārstāvji to sapratis, viņi metīsies mums virsū kā mušas. Ceru, ka mums izdosies padarīt savu darbu, pirms viņi sāks bāzt tajā savus degunus, sajaucot visas pēdas. Neko tamlīdzīgu nespēju atcerēties. Mister Holms, domāju, nekļūdīšos, ja teikšu, ka jums te būs, ko darīt. Un ari jums, doktor Vatson, jo, pirms šī lieta tiks pasludināta par pabeigtu, mediķiem būs jādod savs spriedums. Jūsu miteklis būs Vestvillas Ārmsā. Citur brivu vietu nav, bet dzirdēju, ka apstākļi tur ir tīri patīkami. Jūsu somas turp nogādās. Uz priekšu, džentlmeņi!»

Šis Saseksas detektīvs bija ārkārtīgi rosīgs un sirsnīgs cilvēks. Desmit minūšu laikā bijām atraduši savu apmešanās vietu. Nākamo desmit minūšu laikā tikām apsēdināti viesnīcas pieņemamajā istabā, kur detektīvs mums īsi izklāstīja ie38 priekšējā nodaļā aprakstītos notikumus. Makdonalds rakstīja piezīmes, kamēr Holmss uzmanīgi klausījās. Viņa sejā bija pārsteiguma un godbijības pilna izteiksme, ar kādu botāniķis pēta retu un vērtīgu ziedu.

«Apbrīnojami!» viņš izdvesa, kad stāsts bija galā. «Vienkārši apbrīnojami! Grūti atcerēties vēl kādu tikpat īpatnējam iezīmēm pārbagātu lietu.»

«Es jau domāju, ka jūs tā teiksiet, mister Holms,» Vaits Meisons sajūsmināts iesaucās. «Mēs Saseksā ejam līdzi laikam. Nu esmu jums izskaidrojis līdzšinējo notikumu gaitu. Tagad jums ir zināms viss līdz brīdim, kad starp trijiem un četriem nomainīju seržantu Vilsonu. Goda vārds! Seržantam tas bija pamatīgs pārbaudījums! Bet man nevajadzēja tā steigties, jo, kā vēlāk izrādījās, nebija nekā, ko varētu nekavējoties pasākt. Seržants Vilsons bija savācis visus faktus. Es tos pārbaudīju, apsvēru un pievienoju arī dažus savus novērojumus.»

«Un kādi tie būtu?» misters Holmss dedzīgi noprasīja.

«Nu, vispirms veicu āmura pārbaudi. Man palīdzēja klātesošais doktors Vuds. Nekādas slepkavības pēdas uz tā neatradām. Cerēju, ka misters Duglass varbūt izmantojot āmuru aizstāvoties; pirms tas nokrita zemē, viņš varēja but ar āmuru ievainojis uzbrucēju. Taču nekādu traipu uz tā nebija.»

«Tas pilnīgi neko nepierāda,» inspektors Makdonalds iebilda. «Ir daudz tādu slepkavību, kas veiktas, pielietojot āmuru, bet uz āmura nav bijis nekādu pēdu.»

«Protams, tas nepierāda to, ka āmurs netika lietots. Ja uz āmura būtu bijuši traipi, tas mums palīdzētu, tomēr to nebija. Pēc tam apskatīju bisi. Kā seržants Vilsons jau norādīja, bises gaiļi bija sasieti kopā, tā ka, nospiežot mēlīti, izšāva abi stobri. Tas, kurš to izdomāja, bija nolēmis nepalaist garām izdevibu trāpīt savam upurim. Apzāģētais ierocis bija ne vairāk kā divas pēdas garš — to varēja viegli nēsāt zem mēteļa. Pilna ražotāja vārda uz tā nebija, vienīgi rievā starp stobriem drukātiem burtiem bija iegravēts Pen; vārda atlikusi daļa bija nozāģēta.»

«Liels P ar izgreznotu augšdaļu un mazāki e un n'!» Holmss precizēja.

«Tieši tā.»

«Tā ir Pennsylvania Small Arms Company — plaši pazīstama Amerikas firma,» Holmss paziņoja.

Vaits Meisons cieši uzlūkoja manu draugu, kā maza ciema praktikants uzlūko speciālistu no Hārlejstrītas, kurš ar vārdiem spēj atrisināt viņu nomācošos jautājumus.

«Tas bija ļoti noderīgi, mister Holms. Jums, bez šaubām, ir taisnība. Brīnišķīgi! Brīnišķīgi! Vai savā atmiņā glabajat visu pasaules ieroču ražotāju vārdus?»

Holmss pārtrauca šā jautājuma apspriešanu ar rokas mājienu.

«Nav šaubu, ka tā ir amerikāņu bise,» Vaits Meisons turpināja. «Šķiet, lasīju, ka šādi apzāģēta bise ir ierocis, kādu lieto dažviet Amerikā. Tātad mūsu rīcībā ir netiešs pierādījums, ka vīrs, kurš ielavījās mājā un nogalināja tās saimnieku, bija amerikānis.»

«Jūs nu gan steidzaties faktiem pa priekšu,» Makdonalds, galvu pakratīdams, noteica. «Vēl neesmu dzirdējis nevienu pierādījumu, ka mājā vispār bijis kāds svešinieks.»

«Bet atvērtais logs, asinis uz palodzes, dīvainā kartīte, apavu nospiedumi istabas stūrī, bise!»

«Nav nekā tāda, ko nevarēja iepriekš noorganizēt. Misters Duglass bija amerikānis vai vismaz pavadīja Amerikā ievērojamu dzīves daļu. Gluži tāpat kā misters Bārkers. Nav nepieciešamības iepīt amerikāni no ārienes.»

«Virssulainis Eimss…»

«Kas ir ar viņu? Vai viņš ir uzticams?»

«Desmit gadus kalpojis pie sera Čārlza Čendo, tik uzticams kā klints. Viņš ir bijis ar Duglasu kopš tiem laikiem, kad tas 40 pirms pieciem gadiem pārņēma savā īpašumā muižas maju. Viņš mājā šādu ieroci nekad neesot redzējis.»

«Bise bija apstrādāta tā, lai to būtu vieglāk noslēpt. Tai bija nozāģēti stobri. Ar tik īsiem stobriem tā ietilptu jebkurā kastē. Kā viņš var apgalvot, ka šāda ieroča mājās nebija?»

«Nu, katrā ziņā viņš to nekad iepriekš nebija redzējis.»

Makdonalds kratīja savu stūrgalvīgo skota galvu. «Tik un tā neesmu pārliecināts, ka mājā kāds bija ielavījies,» viņš šaubidamies noteica. «Es iesaku apsvērt.» (Jo vairāk viņš iekarsa, jo stiprāks kļuva viņa skotu akcents.) «Iesaku pārdomāt, ko tas noīme, ja pieņemat, ka bise tika ienesta mājā no ārpuses un visas šīs dīvainās izdarības ir svešinieka roku darbs. Tas ir vienkārši neiespējami! Tas ir pretrunā ar veselo saprātu! Mister Holms, izvērtējiet to mums zināmo faktu gaismā.»

«Labi, izklāstiet savu viedokli, mister Mak,» Holmss teica savā ļoti nopietnajā tiesneša stilā.

«Šis vīrs nebija kramplauzis, ja pieņemam, ka viņš vispār eksistēja. Nozagtais gredzens un atstātā kartīte rada iespaidu par slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Ļoti labi. Tātad šis vīrs ielavās mājā ar apzinātu mērķi izdarīt slepkavību. Viņš zina, ja vispār kaut ko zina, ka bēgot saskarsies ar grūtībām, jo māju no visām pusēm ieskauj ūdens. Kādu ieroci viņš izvēlētos? Noteikti — visklusāko ieroci pasaulē. Tad viņš varēja cerēt, ka pēc tam, kad noziegums būs padarīts, viņš, neviena nepamanīts, varēs aizlavīties pa logu, pārbrist pāri grāvim un nokļūt drošībā. Tas ir saprotams. Bet vai var izskaidrot, kāpēc viņam vajadzēja līst vai no ādas ārā, lai paņemtu līdzi visskaļāko ieroci, kādu vien varētu atrast, apzinoties, ka tas piesaistīs nozieguma vietai visu iemītnieku uzmanību un tie būs klāt, atstājot maz cerību aizbēgt nepamanītam pāri grāvim? Vai tas izklausās ticami, mister Holms?»

«Jūsu viedoklis ir vērā ņemams,» mans draugs domigi atbildēja. «Ikvienam pieņēmumam nenoliedzami ir vajadzīgs labs pamatojums ar faktiem. Vai drīkstu vaicāt, mister Vait Meison, vai jūs nekavējoties pārbaudījāt grāvja pretējo krastu, lai pārliecinātos, vai noziedznieks, izkāpjot no ūdens, nav atstājis kādas pēdas?»

«Nekādu pēdu nebija, mister Holms, un mēs arī necerējām, ka būs, jo grāvja malas ir no akmens.»

«Nekādu pēdu vai traipu?»

«Pilnīgi nekādu.»

«Ha! Mister Vait Meison, vai neiebildīsiet, ja nekavējoties dosimies uz notikuma vietu? Varbūt tur būt kāds pieturas punkts, kas mūs uzvedinās uz pareizām domām.»

«Es grasījos izteikt šādu priekšlikumu, mister Holms, bet vispirms vēlējos iepazīstināt ar visiem faktiem, lai jūs nekas nepārsteigtu nesagatavotus.» Vaits Meisons šaubīdamies uzlūkoja amatieri.

«Esmu strādājis ar Holmsu jau agrāk,» sarunā iejaucās inspektors Makdonalds. «Viņš ievēro spēles noteikumus.»

«Savus priekšstatus par spēles noteikumiem ievēroju katrā ziņā,» Holmss smaidīdams noteica. «Noziegumu izmeklēšanā iesaistos tādēļ, lai aizstāvētu patiesību un palīdzētu policistiem viņu darbā. Ja arī kādreiz esmu norobežojies no oficiālajiem policijas spēkiem, tad tikai tādēļ, ka viņi pirmie norobežoja sevi no manis. Man nav ne mazākās vēlēšanās iedzīvoties uz viņu rēķina. Tomēr, mister Vait Meison, es paturu tiesības darboties saskaņā ar saviem principiem un paziņot savus rezultātus uzreiz, nevis pakāpeniski, pa posmiem.»

«Esmu pārliecināts, ka mēs visi jūtamies pagodināti par jusu klātbūtni un esam pateicīgi par iespēju dalīties ar jums savās zināšanās,» Vaits Meisons dziļi izjusti noteica. «Nāciet līdzi, doktor Vatson, un, kad pienāks laiks, cerēsim uz vietu jūsu grāmatā.»

Mēs gājām pa dīvaini pievilcīgo ciema ielu, kurai abās pusēs auga apcirptas gobas. Nedaudz tālāk atradās divi senatnīgi izbalējuši akmens pīlāri un nevaldāmās, niknās Birlstonas Keipa lauvas vietā rēgojās bezveidīga, krāsu zaudējusi un ķērpjiem apaugusi statuja. Neliela pastaiga pa līkumoto ceļu, ko rotāja tādi zālāji un ozoli, kādi sastopami vienīgi Anglijas laukos, tad sekoja straujš pagrieziens, un mūsu skatienam pavērās vecā, zemā, no sarkanbrūniem ķieģeļiem celtā jakobīņu laiku māja, kuru no abām pusēm ieskāva senatnīgs īvju parks.

Pieejot tuvāk, pamanījām paceļamo koka tiltu un brīnišķīgo, plato grāvi, kas bija tik kluss un aukstajā ziemas saulē spīguļoja kā dzīvsudrabs.

Trīs gadsimti bija aiztecējuši pār veco muižas māju, neskaitāmas dzimšanas un miršanas, tikšanās, dejas un lapsu mednieku sacīkstes. Tagad, tik cienījamā vecumā, tumšais atgadījums bija pārmetis savu ēnu pār godājamajām sienām! Un tomēr šie savādie, smailie, apdilušie jumti ar pievilcīgi nokarenajām korēm bija piemērota vieta nežēlīgai un baigai intrigai. Aplūkojot dziļi iegrimušos logus un iegareno, ūdens izbalināto mājas priekšējo spārnu, nespēju iedomāties šādai traģēdijai vēl piemērotāku ainavu.

«Šis ir tas logs,» Vaits Meisons paskaidroja, norādot uz pirmo logu pa labi no tilta, «tas ir atvērts, gluži kā pagājušonakt.»

«Tas izskatās mazliet par šauru, lai pa to varētu izlīst cilvēks.»

«Jā, tas cilvēks, kurš to paveica, katrā ziņā nebija resns. Nav vajadzīgi jūsu deduktīvie secinājumi, mister Holms, lai mēs to aptvertu. Bet mēs abi varētu itin viegli izspraukties tam cauri.»

Holmss piegāja pie grāvja malas un paskatījās tai pāri. Tad viņš nopētīja akmens krastu un aiz tā augošo zālāju.

«Mister Holms, es jau visu rūpīgi pārmeklēju,» Vaits Meisons atgādināja. «Tur nekā nav, nekādu pierādījumu tam, ka kāds būtu šķērsojis grāvi, bet kādēļ gan viņam vajadzētu atstāt pēdas?»

«Tieši tā. Kādēļ gan viņam tas būtu jādara? Vai ūdens vienmēr ir tik duļķains?»

«Parasti tas ir aptuveni tādā pašā krāsā. Strauts grāvī iepludina mālus.»

«Cik tas ir dziļš?»

«Pie krastiem apmēram divas pēdas, bet grāvja vidū — trīs pēdas dziļš.»

«Tātad varam atmest visus minējumus, ka cilvēks, kurš šķērsoja grāvi, būtu varējis tajā noslīkt.»

«Protams, pat bērns te nenoslīktu.»

Kad pārgājām pār paceļamo tiltu, mūs sagaidīja īpatnējs vīrs ar grumbainu seju, kas, kā izrādījās, bija virssulainis Eimss. Nabaga vecais zēns bija bāls un no pārbīļa trīcēja. Ciema seržants — lietišķs, melanholisks, gara auguma vīrietis vēl aizvien atradās liktenīgajā istabā. Ārsts bija aizgājis.

«Seržant Vilson, vai varat mums pastāstīt kaut ko jaunu?» Vaits Meisons vaicāja.

«Nē, ser.»

«Tādā gadījumā varat doties mājās. Jums ir bijusi pietiekami liela slodze. Kad būsiet nepieciešams, mēs jūs atkal ataicināsim. Būtu labāk, ja virssulainis pagaidītu ārpusē. Piekodiniet, lai viņš brīdina misteru Sesilu Bārkeru, misis Duglasu un mājkalpotāju, ka mēs varētu vēlēties pārmit pāris vārdus ar katru no viņiem atsevišķi. Bet tagad, džentlmeņi, ar jūsu atļauju vispirms izklāstīšu viedokli, kāds man par šo lietu izveidojies, un pēc tam varēsiet izdarīt paši savus secinājumus.»

Šis lauku detektīvs atstāja uz mani lielu iespaidu. Viņš prata lieliski orientēties faktos, un viņam netrūka veselā un skaidrā saprāta, kas noteikti nebija mazsvarīgi, lai kaut ko sasniegtu izmeklētāja profesijā. Holmss uzmanigi viņā klausījās. Viņā nebija ne miņas no nepacietības, kādu klausītājos parasti izraisa oficiāli skaidrojumi.

«Vai ir notikusi pašnāvība vai slepkavība — tāds ir pirmais jautājums, džentlmeņi, vai ne? Ja tā bija pašnāvība, tad mums ir jānotic, ka misters Duglass pirms pašnāvības izdarīšanas vispirms novilka savu laulības gredzenu un paslēpa to; nonāca lejā, tērpies rīta svārkos, atstāja dubļu pēdas istabas stūrī aiz aizkariem, lai radītu iespaidu, ka kāds viņu tur gaidījis, atvēra logu, atstāja asins traipus uz…»

«Šo domu droši varam izmest no galvas,» Makdonalds iejaucās.

«Es arī tā domāju. Tas ir izslēgts. Par pašnāvību nevar būt ne runas. Atliek tikai viena iespēja — ir notikusi slepkavība. Mūsu uzdevums ir noskaidrot, vai to izdarīja kāds mājas iemītnieks vai arī kāds no ārpuses.»

«Labi, uzklausīsim argumentus.»

«Ar abiem gadījumiem ir zināmas grūtības, un tomēr viens no variantiem ir pareizs. Vispirms pieņemsim, ka noziegumu paveica viens vai vairāki šis mājas iemītnieki. Viņi ievilināja upuri liktenīgajā istabā laikā, kad mājā valdīja klusums un tomēr vēl neviens nebija aizmidzis. Tad viņi padarīja savu netīro darbu, izmantojot visdīvaināko un skaļāko ieroci pasaulē, lai it kā paziņotu visiem par notikušo; jāpiezīmē, ka šāds ierocis nekad iepriekš mājā nebija manīts. Vai šāds nozieguma variants izklausās ticams?»

«Nē.»

«Klātesošie ir vienisprātis, ka minūtes laikā pēc šāviena atskanēšanas uz nozieguma vietu atsteidzās visi mājinieki — ne vien misters Sesils Bārkers, lai gan viņš apgalvo, ka ir bijis pirmais, bet arī Eimss un pārējie. Vai jūs patiešām domājat, ka pa šo laiku nozieguma vaininieks paguva atstāt pēdu nospiedumus istabas stūrī, atvērt logu, iezīmēt palodzi ar asins traipiem, noņemt gredzenu no nelaiķa pirksta, kā arī izdarīt visu pārējo? Tas ir neiespējami!»

«Jūs izteicāties ļoti pārliecinoši,» Holmss piebilda. «Man gandrīz gribas jums piekrist.»

«Labi, tātad mums jāatgriežas pie teorijas, ka to izdarīja kāds svešs cilvēks. Arī šajā gadījumā ir daudz neskaidrību, taču tās neizslēdz šo iespēju. Svešinieks iekļuva mājā laika no puspieciem līdz sešiem, tas ir, starp krēslas iestāšanos un brīdi, kad tika pacelts tilts. Tobrīd viesistabā bija apmeklētāji, un durvis bija atvērtas, tādēļ nebija nekā, kas viņu spētu aizturēt. Tas varēja būt vai nu parasts kramplauzis, vai arī viņam bija personisks naids pret misteru Duglasu, ar kuru viņam bija kārtojami kādi rēķini. Tā kā misters Duglass savas dzīves lielāko daļu pavadījis Amerikā, un arī šī bise, kā liekas, ir ražota Amerikā, teorija par personisku rēķinu kārtošanu šķiet ticamāka. Viņš ielavījās šajā istabā, jo tā gadījās pirmā, un noslēpās aiz aizkariem, kur nostāvēja līdz vienpadsmitiem vakarā. Tieši tobrīd istabā ienāca misters Duglass. Starp viņiem noritēja īsa saruna, ja vispār tika bilsts kāds vārds, jo misis Duglasa apgalvo, ka vīrs nebija prom ilgāk par pāris minūtēm, kad viņa izdzirdēja šāvienu.»

«Šī svece to apstiprina,» Holmss piebilda.

«Tieši tā. Svece, kas aizdedzināšanas brīdī bija jauna, nav nodegusi vairāk par puscollu. Pirms uzbrukuma viņš to novietojis uz galda, jo citādi tā, protams, būtu nokritusi reizē ar viņu. Kad ieradās misters Bārkers, svece bija iedegta un lampa nodzēsta.»

«Tas ir pilnīgi skaidrs.»

«Vadoties no šiem faktiem, mēs varam restaurēt notikumu gaitu. Tātad istabā ienāk misters Duglass. Viņš noliek sveci. No aizkariem iznāk ar bisi bruņojies cilvēks. Viņš pieprasa 46 laulības gredzenu — debesis vien zina kādēļ —, bet tā acīmredzot notika. Duglass to atdeva. Taču, iespējams, izraisījās strīds, kam sekoja cīniņš. Duglass tikai paspēja satvert uz kamīna esošo āmuru, kad atskanēja šāviens. Bēgot slepkavam izkrita bise un šī savādā kartīte ar uzrakstu V. I. 341, un viņš aizbēga, izlēkdams pa logu, un tieši tobrīd, kad Sesils Bārkers ieraudzīja padarīto noziegumu, viņš brida pāri grāvim. Nu, mister Holms, ko jūs domājat par šo versiju?»

«Ļoti interesanti, tikai izklausās mazliet nepārliecinoši.»

«Tas būtu pilnīgs neprāts, ja viss notika tieši tā, kā to nupat dzirdējām,» Makdonalds iesaucās. «Kāds nogalināja šo vīru, un, lai kurš tas būtu, es varētu jums pierādīt, ka jebkurš cits noziedznieks viņa vietā būtu rīkojies savādāk. Ko viņš domāja, ja apdraudēja savu iespēju aizbēgt ar veselu ādu? Ko viņš domāja, lietodams bisi, ja klusums bija viņa vienīgā iespēja izglābties? Mister Holms, ir pienākusi jūsu kārta rādīt mums ceļu, tā kā Vaita Meisona teorija ir nepārliecinoša.»

Diskusijas laikā Holmss bija sēdējis un uzmanīgi klausījies, nepalaižot garām ne vārda no teiktā, viņa vērīgās acis šaudījās uz visām pusēm, viņš ar sarauktu pieri pārdomāja iespējamos variantus.

«Man gribētos iepazīties ar vēl dažiem faktiem, pirms nāku klajā ar teoriju, mister Mak,» viņš atbildēja, noliekdamies pār mirušā ķermeni. «Ak vai! Šie ievainojumi ir patiesi drausmīgi. Vai varētu uz mirkli ieaicināt virssulaini? … Eims, cik man zināms, jums diezgan bieži nācies redzēt šo visai dīvaino zīmi — aplī iededzinātu trīsstūri — uz mistera Duglasa apakšdelma?»

«Jā, bieži, ser.»

«Vai nekad neesat dzirdējis kaut kādus skaidrojumus par to nozīmi?»

«Nē, ser.»

«Kad šī zīme tika iededzināta, tas noteikti sagādāja sāpes. Eims, vēl es pamanīju, ka uz mistera Duglasa žokļa ir neliels plāksteris. Vai, viņam dzīvam esot, to ievērojāt?»

«Jā, ser, vakar no rīta, dzenot bārdu, viņš sevi ievainoja.»

«Vai viņam bieži gadījās skujoties savainot seju?»

«Nē, ser, jau sen nekas tamlīdzīgs nebija gadījies.»

«Tas mani vedina uz zināmām pārdomām!» Holmss noteica. «Tā, protams, varēja būt sagadīšanās, bet tas varētu arī nozīmēt, ka viņš bija satraukts, jo, viņam, iespējams, bija kāds iemesls nojaust briesmas. Eims, vai vakar viņa rīcībā nemanījāt ko neparastu?»

«Mani pārsteidza viņa pārlieku lielais nemiers un pat uztraukums, ser.»

«Ha! Iespējams, ka uzbrukums nemaz nebija tik negaidīts. Mēs esam guvuši zināmus panākumus, vai ne? Mister Mak, varbūt jūs vēlaties veikt nopratināšanu?»

«Nē, mister Holms, jums tas izdosies labāk nekā man.»

«Labi, tagad pievērsīsimies kartītei ar uzrakstu «V.I. 341». Tā ir gatavota no nelīdzena kartona. Vai jums mājās ir tāda veida kartons?»

«Nedomāju vis.»

Piegājis pie rakstāmgalda, Holmss no katras tintes pudeles uz dzēšlapas uzšļakstīja pa pilienam. «Tā nav rakstīta šajā istabā,» viņš secināja, «šī ir melna tinte, bet tā otra — iesarkani violeta. Uzraksts izdarīts ar biezu rakstāmspalvu, šīs ir par smalkām. Nē, vizītkarte tika izgatavota citur. Eims, vai šis uzraksts jums neko neizsaka?»

«Nē, ser, pilnīgi neko.»

«Mister Mak, ko jūs par to domājat?»

«Man tas atgādina kādu slepenu organizāciju; to pašu, kuras simbols iededzināts uz viņa apakšdelma.»

«Gluži manas domas,» Vaits Meisons apstiprināja.

«Varam pieņemt to kā hipotēzi un vēlāk redzēsim, vai tā attaisnosies. Mājā iekļuvušais slepenās apvienības aģents gaida misteru Duglasu, ar šo ieroci gandrīz sašķaida viņa galvu un aizbēg, pārbrienot pāri grāvim, pirms tam blakus līķim atstājot savdabīgu vizītkarti, kas, pieminēta avīzēs, paziņos pārējiem apvienības biedriem, ka atriebība notikusi. Tas viss ir loģiski saistīts. Bet kādēļ no visiem iespējamiem ieročiem viņš izvēlējās tieši šo?»

«Jā.»

«Un kā izskaidrot gredzena pazušanu?»

«Tieši tā.»

«Un kāpēc neviens vēl nav aizturēts? Ir jau pāri diviem. Es uzskatu to pašu par sevi saprotamu, ka kopš rītausmas visi policisti četrdesmit jūdžu robežās meklē līdz ādai izmirkušu svešinieku.»

«Tā ir, mister Holms.»

«Ja nu vienīgi netālu ir kāda ala, vai arī jau iepriekš bijušas sagatavotas sausas drēbes, citādi tie nevarētu viņu palaist garām nepamanītu. Un tomēr tie jau ir palaiduši viņu garām!» Holmss bija piegājis pie loga un ar lupu pētīja uz palodzes atstātos asins traipus. «Tas nepārprotami ir zābaka nospiedums. Tā ir bijusi apbrīnojami plata, uz āru izvērsta pēda. Tas ir interesanti, jo jebkurai citai šajā istabas stūrī saskatāmajai pēdai ir daudz.proporcionālāka forma. Tomēr apveids ir diezgan izplūdis. Kas atrodas zem blakus esošā galda?»

«Mistera Duglasa hanteles,» Eimss paskaidroja.

«Hantele — te ir tikai viena. Kur palikusi otra?»

«Nezinu, mister Holms. Iespējams, ka otras te nemaz nebija. Es tām neesmu pievērsis uzmanību jau vairākus mēnešus.»

«Viena hantele,» Holmss nopietni iesāka, bet viņu pārtrauca ass klauvējiens pie durvīm.

Ienāca garš, saulē iededzis, spēcīgs, gludi skūts vīrietis. Nebija grūti atpazīt viņā Sesilu Bārkeru, par kuru biju dzirdējis. Viņa caururbjošais skatiens jautājoši klejoja no vienas sejas pie otras.

«Atvainojiet, ka iztraucēju jūsu apspriedi,» viņš teica, «bet jums jādzird pēdējās ziņas.»

«Vai aizturēts vainīgais?»

«Nē, tik liela veiksme vēl nav gadījusies. Bet atrasts viņa velosipēds. Tas puisis ir atstājis savu velosipēdu. Nāciet un palūkojieties. Tas atrodas pusjarda attālumā no galvenās ieejas.»

Uz piebraucamā ceļa stāvēja trīs vai četri zirgu puiši un pētīja velosipēdu, ko bija izvilkuši no mūžzaļo krūmu pudura, kur tas bija paslēpts. Tas bija pamatīgi nolietots Rudge-Whitworth markas velosipēds, kas acīm redzami pārvarējis ievērojamu attālumu, jo bija viscaur notašķīts ar dubļiem. Tā aizmugurē piestiprinātajā seglu somā glabājās uzgriežņa atslēga un eļļas kanniņa.

«Tas ir labs guvums policijai,» inspektors sacīja, «bet vai ir tuvinājis mūs nozieguma atrisinājumam? Mums ir jābūt pateicīgiem par to, kas ir. Ja nespējam uzzināt, kurp viņš devās, varbūt vismaz spēsim noskaidrot, no kurienes viņš ir ieradies. Bet kas gan spieda viņu pamest velosipēdu? Un kā viņam izdevās aizbēgt bez tā? Mēs nespējam ieviest ne mazāko skaidrību šajā lietā, mister Holms.»

«Vai tad ne?» mans draugs domīgi jautāja. «Nezinu gan! Neesmu par to tik pārliecināts!»

5. nodaļa Drāmas dalībnieki

«Vai esat aplūkojuši visu, ko vēlējāties redzēt darbistabā?» Vaits Meisons noprasīja, ienākot atpakaļ mājā.

«Pagaidām jā,» inspektors atbildēja, un Holmss piekrītoši pamāja ar galvu.

«Varbūt tagad jūs vēlētos uzklausīt dažu mājinieku liecības? Eims, šim nolūkam mēs varētu izmantot ēdamistabu. Lūdzu, nāciet pirmais un pastāstiet kas jums ir zināms.»

Virssulaiņa sniegtā liecība bija vienkārša un skaidra un atstāja pārliecinošu vaļsirdīguma iespaidu. Viņš tika pieņemts darbā pirms pieciem gadiem, Duglasam pirmo reizi ierodoties Birlstonā. Viņš zināja, ka Duglass ir turīgs vīrs, kas bagātību ieguvis Amerikā. Viņš bija laipns un taktisks, ne tāds kā citi darba devēji, pie kuriem Eimss bija strādājis. Viņš nekad nebija manījis Duglasā baiļu pazīmes, gluži otrādi, viņš bija visbezbailīgākais cilvēks, kādu Eimss pazinis. Taču viņš vēlējās, lai ik vakaru tiktu pacelts paceļamais tilts, jo tā bija sena vecās mājas tradīcija, un viņam patika ievērot seno laiku ieražas.

Misters Duglass reti kad apmeklēja Londonu vai devās ārpus ciema robežām, bet dienā pirms nozieguma viņš iepirkās Tanbridžas Velsā. Todien Eimss bija ievērojis, ka Duglass ir nemierīgs un satraukts, šķita arī nepacietīgs un viegli aizkaitināms, kas viņam nebija raksturīgi. Tovakar Eimss negāja gulēt, bet mājas pieliekamajā kārtoja sudrablietas, kad viņu iztraucēja mežonīgs zvans pie durvīm. Šāviena troksni viņš nebija dzirdējis un arī nevarēja dzirdēt, jo pieliekamais un virtuve atrodas mājas aizmugurējā daļā. Mājkalpotāja, mežonīgās zvanīšanas iztraucēta, bija iznākusi no savas istabas. Viņi kopā devās uz mājas priekšdaļu. Sasnieguši kāpnes, viņi redzēja misis Duglasu kāpjam pa tām lejā. Nē, viņa nesteidzās; Eimsam ari nelikās, ka viņa būtu īpaši satraukta. Tiklīdz viņa bija nokāpusi lejā, no darbistabas izskrēja misters Bārkers. Viņš apstādināja misis Duglasu un lūdza viņu griezties atpakaļ.

«Dieva dēļ, ejiet atpakaļ uz savu istabu!» viņš sauca. «Nabaga Džeks ir miris! Jūs tur neko nevarat darīt. Dieva dēļ, dodieties atpakaļ!»

Pēc neilgas pārliecināšanas misis Duglasa devās atpakaļ. Viņa neraudāja. Viņa neizrādīja ne mazākās satraukuma pazīmes. Mājkalpotāja misis Elena uzveda viņu augšstāvā un palika pie viņas guļamistabā. Eimss un misters Bārkers bija atgriezušies darbistabā, kur viss palika nemainīgi līdz brīdim, kad ieradās policija. Svece tobrīd nebija aizdegta, bet lampā joprojām dega gaisma. Viņi paskatījās ārā pa logu, bet nakts bija tumša, un neko nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt. Viņi devās uz gaiteni, kur Eimss, pagriezis vinču, nolaida paceļamo tiltu. Misters Bārkers aizsteidzās izsaukt policiju.

Tāda galvenajos vilcienos bija virssulaiņa liecība.

Mājkalpotājas misis Elenas sniegtā liecība apstiprināja Eimsa teikto. Mājkalpotājas istaba atradās tuvāk mājas priekšdaļai nekā pieliekamais, kurā Eimss tovakar strādāja. Viņa gatavojās iet pie miera, kad viņas uzmanību piesaistīja skaļā zvanīšana. Misis Elenai bija vāja dzirde. Varbūt tādēļ viņa nedzirdēja šāvienu, bet katrā gadījumā darbistaba atradās tālu no viņas istabas. Viņa atcerējās, ka bija dzirdējusi skaņu, kas atgādināja durvju aizciršanu. Taču tas bija krietni agrāk, vismaz pusstundu pirms zvana pie durvīm. Sastapusi skrienošo Eimsu, viņa tam piebiedrojās. Viņa redzēja misteru Bārkeru ļoti bālu un satrauktu iznākam no darbistabas. Viņš esot uz kāpnēm aizšķērsojis ceļu misis Duglasai, ļoti lūdzot viņu iet atpakaļ. Viņa kaut ko atbildējusi, bet teikto neesot bijis iespējams saklausīt. 52

«Uzvediet viņu augšistabā! Palieciet kopā ar viņu!» Eimss esot lūdzis.

Paklausot šim lūgumam, viņa pavadīja saimnieci līdz guļamistabai un ņēmās mierināt. Viņa bija tik satraukta, ka viscaur trīcēja, bet otrreiz nokāpt lejā nemēģināja. Viņa tikai sēdēja rītakleitā pie guļamistabas kamīna, ar plaukstām aizklājusi seju. Misis Elena pavadīja pie viņas gandrīz visu nakti. Kas attiecas uz pārējiem kalpotājiem, tad tie visi bija aizgājuši gulēt, un trauksmes signāls tos nesasniedza, iekams nebija ieradusies policija. Viņi gulēja mājas attālākajā stūrī un nebija dzirdējuši notiekošo.

Izņemot vaimanas un pārsteiguma izsaucienus, no mājkalpotājas nopratināšanas neieguvām nekādu jaunu informāciju.

Sesils Bārkers bija noderīgāks liecinieks par misis Elenu. Attiecībā uz iepriekšējās nakts notikumiem viņam bija maz kas piebilstams pie tā, ko viņš jau bija pateicis policijai. Viņš personīgi bija pārliecināts, ka slepkava aizbēdzis, izmantojot logu. Pārliecinošs pierādījums tam, pēc viņa domām, bija asins traipi. Bez tam, tā kā tilts bija pacelts, neesot pastāvējušas citas iespējas bēgšanai. Viņš nespēja izskaidrot, kas noticis ar slepkavu un kādēļ viņš nebija paņēmis savu velosipēdu, ja tas patiešām piederēja viņam. Viņš nebūtu varējis noslīkt grāvī, jo tas nevienā vietā nebija dziļāks par trim pēdām.

Viņš bija izstrādājis ļoti konkrētu slepkavības teoriju. Duglass bija mazrunīgs cilvēks, un viņa dzīvē bijuši posmi, par kuriem tas nekad nerunāja. Viņš emigrēja uz Ameriku ļoti agrā jaunībā, tur kļuva turīgs, un pirmoreiz Bārkers viņu satika Kalifornijā, kur abi bija partneri veiksmīgi iegūtā zemes gabalā, sauktā par Benito Kanjonu, kas bija piemērots derīgo izrakteņu iegūšanai. Viņiem bija klājies labi, bet Duglass pēkšņi izpārdevis visas preces un aizbraucis uz Angliju. Tolaik viņš bija atraitnis. Vēlāk Bārkers, sapelnījis naudu, apmetās uz dzīvi Londonā. Tā viņi bija atjaunojuši savu draudzību.

Duglass bija atstājis iespaidu, ka sajūt draudošas briesmas, un viņa draugs allaž uzskatījis, ka viņa pēkšņā aizbraukšana no Kalifornijas un dzīve tik klusā Anglijas vietā bija kaut kādā veidā saistīta ar šim briesmām. Viņš iztēlojās, ka kāda slepena apvienība, kāda nepielūdzama organizācija bijusi Duglasam uz pēdām. Šo pārliecību bija izveidojuši atsevišķi zīmīgi Duglasa izteicieni, lai gan viņš nekad nebija tieši nosaucis apvienību, ne ari minējis iemeslu, kādēļ viņš izpelnījies naidu. Varēja vienīgi pieņemt, ka uzrakstam uz kartītes bija kāds sakars ar šo slepeno apvienību.

«Cik ilgu laiku jūs pavadījāt ar Duglasu Kalifornijā?» inspektors Makdonalds taujāja.

«Piecus gadus.»

«Vai viņš bija vecpuisis?»

«Atraitnis.»

«Vai gadījumā nezināt no kurienes bija nākusi viņa pirmā sieva?»

«Nē. Bet atminos, viņš reiz teica, ka viņa pirmā sieva bija vāciete, kā ari esmu redzējis viņas portretu. Viņa bija ļoti daiļa sieviete. Viņa mira no tīfa gadu pirms manas tikšanās ar Duglasu.»

«Jūs nesaistāt viņa pagātni ar kādu konkrētu Amerikas štatu?»

«Esmu viņu dzirdējis runājam par Čikāgu. Viņš šo pilsētu labi pazina, jo bija tur strādājis. Vēl viņš mēdza stāstīt par akmeņogļu un dzelzsrūdas raktuvju rajoniem. Viņš daudz laika bija pavadījis ceļojot.»

«Vai viņš bija politiķis? Vai ir iespējams, ka slepenajai organizācijai bija saistība ar politiku?»

«Nē, politika viņu neinteresēja.»

«Vai jums ir pamats uzskatīt, ka viņš bija saistīts ar noziedzīgo pasauli?»

«Gluži pretēji, nekad mūžā neesmu saticis vēl godīgāku cilvēku.» 54

«Vai sakarā ar viņa dzīvesveidu Kalifornijā nebija nekā aizdomīga?»

«Vislabāk viņam patika uzturēties un strādāt mūsu raktuvēs kalnos. Viņš nekad labprāt nedevās turp, kur bija daudz cilvēku. Tādēļ man arī sāka likties, ka viņš baidās no vajāšanas. Pēc viņa tik negaidītās aizbraukšanas uz Eiropu pārliecinājos, ka man bija taisnība. Domāju, ka Duglass bija saņēmis kādu brīdinājumu. Nedēļu pēc aizbraukšanas par viņu interesējās kāds pusducis cilvēku.»

«Kas tie bija par cilvēkiem?»

«Nu, tas bija cietsirdīga izskata vīru pūlis. Viņi atnāca uz raktuvēm un vēlējās uzzināt, kur viņš palicis. Es paskaidroju, ka Duglass aizbraucis uz Eiropu un nezinu, kur viņu varētu atrast. Viņiem nebija padomā nekas labs — tas bija skaidri redzams.»

«Kas tie bija par vīriem?»

«Nemāku teikt. Viņi izskatījās pēc amerikāņiem. Bet kalnrači viņi nebija. Es nezinu, kas viņi bija, taču no sirds priecājos, redzot viņus pagriežam man muguras.»

«Tas notika pirms sešiem gadiem?»

«Drīzāk septiņiem.»

«Pirms šā notikuma bijāt kopīgi pavadījuši Kalifornijā piecus gadus, tātad bizness tika uzsākts ne mazāk kā pirms vienpadsmit gadiem?»

«Tā ir.»

«Tam noteikti jābūt ļoti dziļam naidam, lai tiktu uzturēts ar tik lielu dedzibu un tik ilgu laiku. Sīkumi to nespētu izraisīt.»

«Es domāju, ka tas atstāja iespaidu uz viņa dzīvi. Tas viņam nekad neizgāja no prāta.»

«Bet, ja cilvēks apzinās, ka viņa dzīvībai draud briesmas, un viņš zina, kas tās ir par briesmām, vai jums nešķiet, ka šāds cilvēks grieztos policijā ar lūgumu pēc aizsardzības?»

«Varbūt tās bija briesmas, no kurām neviens viņu nevarēja pasargāt. Ir viena lieta, kas jums būtu jāzina. Viņš vienmēr un visur gāja apbruņojies. Viņš allaž kabatā nēsāja revolveri. Diemžēl neveiksmīgas sagadīšanās dēļ vakar viņš bija tērpies rītasvārkos un ieroci atstājis guļamistabā. Tā kā tilts bija pacelts, domāju, ka viņš jutās drošībā.»

«Es vēlētos mazliet precizēt notikumu laiku,» Makdonalds sacīja. «Ir pagājuši gandrīz seši gadi kopš Duglass pameta Kaliforniju. Pēc gada arī jūs aizbraucāt, vai ne?»

«Jā.»

«Un viņš pavadījis laulībā piecus gadus, tātad jūs droši vien atgriezāties ap viņa precību laiku.»

«Atgriezos apmēram mēnesi pirms viņas kāzām. Es biju viņa vedējs.»

«Vai pazināt misis Duglasu pirms viņas laulībām?»

«Nē, nepazinu. Desmit gadus nebiju Anglijā spēris savu kāju.»

«Bet pēc tam jūs ar viņu tikāties diezgan bieži.»

Bārkers nosodoši paskatījās uz detektīvu. «Pēc tam es tikos ar viņas vīru diezgan bieži,» viņš atbildēja. «Ja esmu redzējis arī viņa sievu, tad tikai tādēļ, ka nav iespējams apciemot vīru, nesatiekot viņa sievu. Ja jūs iztēlojaties, ka tur ir kāds sakars…»

«Mister Bārker, es neko neiztēlojos. Mans pienākums ir uzdot jebkuru jautājumu, kam varētu būt kas kopīgs ar šo lietu. Es negribēju jūs apvainot.»

«Daži jautājumi ir apvainojoši,» Bārkers dusmigi atcirta.

«Mūs interesē tikai fakti. Tas ir jūsu un visu pārējo interesēs, lai tiktu noskaidroti visi iespējamie fakti. Vai misters Duglass atbalstīja jūsu draudzību ar viņa sievu?»

Bārkers kļuva bāls un dusmās kliedza: «Jums nav tiesību uzdot šādus jautājumus! Kāds tam ir sakars ar izmeklējamo lietu?»

«Esmu spiests atkārtot jautājumu.»

«Es atsakos atbildēt.»

«Varat neatbildēt, bet jums jāzina, ka atteikšanās atbildēt jau pati par sevi ir atbilde, jo jūs neatteiktos, ja jums nebūtu kas slēpjams.»

Kādu brīdi Bārkers stāvēja ar nepielūdzamu sejas izteiksmi un spraigās pārdomās sarauktām uzacīm. Tad viņš smaidot pavērās augšup. «Labi, džentlmeņi, galu galā saprotu, ka jūs vienkārši pildāt savu pienākumu, un man nav tiesību aizkavēt izmeklēšanu. Tikai, lūdzu, neuztrauciet misis Duglasu ar šādiem jautājumiem, jo viņai jau tāpat pēdējā laikā ir bijis pietiekami daudz pārdzīvojumu. Varu jums teikt, ka nabaga Duglasam piemita tikai viens trūkums — greizsirdība. Viņš mani mīlēja; neviens draugs nespētu mīlēt savu draugu vēl vairāk. Viņš bija no sirds pieķēries sievai. Viņam patika, ka nācu ciemos, un viņš vienmēr mani aicināja. Un tomēr, ja sarunājos ar viņa sievu vai arī likās, ka starp mums pastāv kādas simpātijas, viņu pāršalca greizsirdības vilnis, viņš iekarsa un sāka runāt visaplamākās lietas. Ne vienu reizi vien šā iemesla dēļ nozvērējos, ka ne mūžam šeit vairs nesperšu savu kāju, taču viņš pēc tam rakstīja tik nožēlas pilnas un lūdzošas vēstules, ka vienkārši nevarēju neatnākt. Bet, džentlmeņi, dodu vārdu, ka nevienam vīram nav bijusi mīļāka un uzticīgāka sieva, un tāpat varu teikt, ka neviens draugs nebūtu varējis būt vēl uzticīgāks par mani!»

Šos vārdus Bārkers izteica ar neaprakstāmu degsmi, tomēr inspektors Makdonalds nespēja rimties un pārtraukt jautājuma apspriešanu.

«Vai jūs zināt,» viņš turpināja, «ka no nelaiķa pirksta ticis noņemts laulības gredzens?»

«Tā izskatās,» Bārkers atbildēja.

«Ko jūs gribat teikt ar vārdu «izskatās»? Tas taču ir fakts.»

Bārkers izskatījās apjucis un neizlēmīgs. «Sakot «izskatās», gribēju teikt — pieļauju iespēju, ka viņš pats novilka gredzenu.»

«Vai tad pati gredzena pazušana, neatkarīgi no tā, kurš to noņēma, nevedina uz domām par laulības un traģēdijas saistību?»

Bārkers paraustīja platos plecus. «Nevaru apgalvot, ka izprotu gredzena pazušanas cēloni un nozīmi,» viņš atbildēja. «Taču, ja jūs šaubāties par lēdijas godaprātu…» Viņa acis uz mirkli iegailējās, tomēr ar redzamu piepūli viņš nekavējoties savas emocijas apvaldīja. «Tādā gadījumā jūs esat uz nepareiza ceļa, un tas arī ir viss.»

«Nedomāju, ka pašreiz man ir vēl kas vaicājams,» Makdonalds vēsi noteica.

«Jūsu stāstījumā pamanīju vienu niansi,» Šerloks Holmss iejaucās. «Tobrīd, kad ienācāt istabā, vienīgais gaismas avots bija uz galda degošā svece, vai ne?»

«Jā, tā bija.»

«Un ar tās gaismu pietika, lai jūs saskatītu, ka ir noticis baisms noziegums.»

«Tieši tā.»

«Jūs nekavējoties saucāt pēc palīdzības?»

«Jā.»

«Vai tā ieradās ātri?»

«Divu minūšu laikā.»

«Un tomēr, policijai ierodoties, svece bija nodzēsta un tās vietā dega lampa. Vai šis fakts nešķiet aizdomīgs?»

Bārkers atkal saminstinājās. «Nedomāju, ka tas ir kas īpašs, mister Holms,» viņš pēc neilga klusuma brīža ierunājās. «Svece deva ļoti niecīgu gaismu. Jutu, ka nepieciešams labāks apgaismojums, tādēļ aizdedzu uz galda stāvošo lampu.»

«Un nopūtāt sveci?»

«Tieši tā.»

Nekādus papildu jautājumus Holmss vairs neuzdeva, un Bārkers, uzmetis mums nesteidzīgu skatienu, kurā, kā man likās, bija kaut kas no izaicinājuma, pagriezās un izgāja no istabas. 58

Inspektors Makdonalds ar kalpotāju bija nosūtījis misis Duglasai ziņu, ka gaidīs viņas istabā, bet viņa atbildēja, ka labprātāk satiktu mūs ēdamistabā.

Telpā ienāca skaista, trīsdesmitgadlga gara auguma sieviete. Viņa pārsteidza ar savu savaldību un nosvērtību, kas tik ļoti atšķīrās no tā izmisuma pārņemtās un apmulsušās sievietes tēla, kāds man par viņu bija izveidojies. No pārciestā šoka misis Duglasas seja bija bāla, taču viņa izturējās nosvērti, daiļi veidotā, pret galda malu atbalstītā roka šķita tikpat stingra ka manējā. Viņas skumjās, pievilcīgās acis ar ziņkārīgi pētījošu izteiksmi raudzījās te uz vienu, te uz otru no mums. Šis jautājošais skatiens negaidīti apstājās pie inspektora Makdonalda.

«Vai jūs jau esat kaut ko atklājuši?» viņa pavaicāja.

Varbūt tas bija tikai iztēles auglis, bet man likās, ka viņas jautājumā saklausīju vairāk baiļu nekā cerību.

«Misis Duglasa, mēs darām visu iespējamo,» inspektors atbildēja. «Varat būt droša, ka nekas netiks palaists garām nepamanīts.»

«Naudu nežēlojiet,» viņa neizteiksmīgā balsī noteica. «Es vēlos, lai policija darītu visu iespējamo šī nozieguma atklāšanā.»

«Varbūt jūs varat pastāstīt mums kaut ko, kas varētu ienest kādu skaidrību šajā lietā?»

«Baidos, ka nē, bet viss, kas man zināms, ir jūsu rīcībā.»

«No Sesila Bārkera uzzinājām, ka jūs nemaz neredzējāt… ka pēc traģēdijas jūs nemaz nebijāt istabā.»

«Jā, viņš uz kāpnēm man aizšķērsoja ceļu un lūdza, lai atgriežos savā istabā.»

«Tieši tā. Jūs izdzirdējāt šāviena troksni un nekavējoties nācāt lejā.»

«Uzvilkusi rītakleitu, nekavējoties kāpu lejā.»

«Cik ilgs laiks bija pagājis no šāviena līdz brīdim, kad jūs uz kāpnēm apturēja misters Bārkers?»

«Tās varēja būt pāris minūtes. Tādā situācijā zūd laika izjūta. Viņš ļoti lūdza, lai neeju tālāk. Viņš mani pārliecināja, ka es tur neko nevaru darīt. Mājkalpotājas misis Elenas pavadībā es devos atpakaļ uz guļamistabu. Tas viss šķita kā drausmīgs murgs.»

«Vai varat pateikt aptuveni, cik ilgi jūsu vīrs bija atradies apakšstāvā, pirms atskanēja šāviens?»

«Nē, nemāku teikt. Viņš aizgāja, tērpies rītassvārkos, bet es nevaru pateikt, kad tas bija. Viņš ik vakaru devās apgaitā pa māju, jo baidījās no ugunsgrēka. Tas bija vienīgais, kas spēja viņu padarīt nervozu.»

«Tieši par to vēlējos ar jums parunāt. Jūs ar savu nākamo vīru iepazināties Anglijā, vai ne?»

«Jā, ir pagājuši pieci gadi, kopš apprecējāmies.»

«Vai dzirdējāt viņu runājam par kādiem notikumiem Amerikā, kas būtu varējuši apdraudēt viņa dzīvību?»

Misis Duglasa nopietni pārdomāja atbildi. «Jā,» viņa beidzot ierunājās, «es vienmēr esmu jutusi, ka viņam draudēja briesmas. Taču ar mani viņš par to nerunāja. Ne tāpēc, ka man neuzticētos — starp mums valdīja mīlestība un pilnīga uzticēšanās —, bet viņš vēlējās mani pasargāt no liekiem uztraukumiem. Viņš baidījās, ka es varētu neizturēt, ja to visu uzzinātu, tādēļ viņš klusēja.»

«Bet kā jūs to zināt?»

Misis Duglasas sejā pazibēja smaids. «Vai gan ir iespējams vīram glabāt noslēpumu visu savu dzīvi tā, lai sievai par to nerastos ne mazākās aizdomas? Es to nopratu, redzot viņa nevēlēšanos runāt par dažām Amerikas laika epizodēm, kā arī, vērojot viņa veiktos piesardzības pasākumus. Es to nopratu no atsevišķiem viņa vārdiem un no tā, kā viņš skatījās uz svešiniekiem. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņam bija ļoti bīstami ienaidnieki, un viņš uzskatīja, ka tie viņu vajā, tādēļ nekad nezaudēja modrību. Biju par to tik ļoti pārliecināta, ka 60 visus šos gadus uztraucos, ja viņš pārnāca mājās vēlāk par paredzēto laiku.»

«Vai drīkstu vaicāt,» Holmss ierunājās, «kas tie bija par vārdiem, kas piesaistīja jūsu uzmanību?»

«Baiļu ieleja,» lēdija atbildēja. «Šo frāzi viņš lietoja ikreiz, kad taujāju par viņa pagātni. «Esmu bijis Baiļu ielejā un vēl neesmu no tās izkļuvis laukā.» «Vai mēs nekad neizkļūsim no šīs Baiļu ielejas?» es mēdzu jautāt, kad viņš izskatījās nopietnāks nekā parasti. «Dažreiz domāju, ka mēs nekad no tās neizkļūsim,» viņš atbildēja.»

«Jūs pavaicājāt, kas ir šī Baiļu ieleja?»

«Jā, vaicāju gan; bet viņa seja kļuva nopietna un viņš tikai kratīja galvu. «Ir pietiekami slikti, ka tās ēna ir uzkritusi vienam no mums,» viņš teica. «Dievs, lūdzu, nepieļauj, lai tā nāktu arī pār citiem!» Tā bija kāda reāla ieleja, kurā viņš bija dzīvojis un kur ar viņu bija noticis kaut kas drausmīgs — esmu par to pārliecināta; bet neko vairāk jums nevaru pateikt.»

«Vai viņš nekad nepieminēja kādu cilvēku vārdus?»

«Jā, pirms trīs gadiem viņš medību laikā cieta negadījumā un drudža iespaidā murgoja. Atceros, ka toreiz pār viņa lūpām nepārtraukti nāca viens vārds. Viņš to izrunāja ar dusmu un šausmu pieskaņu. Šis vārds bija Makgintijs — vadonis Makgintijs. Pēc izveseļošanās viņam jautāju, kas ir šis Makgintijs un kā vadonis viņš ir. «Katrā ziņā ne mans, paldies Dievam!» viņš smiedamies atbildēja, un tas arī bija viss, ko man izdevās noskaidrot. Bet starp Makgintiju un Baiļu ieleju noteikti ir kāds sakars.»

«Man ir vēl viens jautājums,» inspektors Makdonalds turpināja. «Misteru Duglasu jūs satikāt kādā pansijā Anglijā un turpat arī saderinājāties, vai ne? Vai šīm kāzām bija kāda romantikas, slepenības vai noslēpumainības pieskaņa?»

«Jā, protams, tās bija romantiskas. Kāzas vienmēr ir romantiskas. Bet nekā noslēpumaina gan tur nebija.»

«Vai viņam bija sāncenši?»

«Nē, biju brīva.»

«Jūs, bez šaubām, esat dzirdējusi, ka nozagts viņa laulības gredzens. Vai tas jums kaut ko izsaka? Pieņemsim, ka šo noziegumu paveica kāds ienaidnieks no viņa vecās dzīves laikiem, kurš bija sadzinis viņam pēdas. Kāds viņam varēja būt iemesls piesavināties jūsu vīra laulības gredzenu?»

Varu zvērēt, ka acumirkli uz sievietes lūpām pazibēja vārgs smaids.

«Nudien, nemāku teikt,» viņa atbildēja. «Tā nenoliedzami ir visneparastākā lieta, ar kādu man nācies saskarties.»

«Labi, ilgāk jūs neaizkavēsim, un mēs atvainojamies, ka bijām spiesti jūs traucēt tik grūtā jūsu dzīves posmā,» inspektors atvainojās. «Kad radīsies vēl kādi jautājumi, griezīsimies pie jums.»

Viņa piecēlās un atkal pārlaida mums ašo, jautājošo skatienu, ar kādu tikko kā bija mūs nopētījusi. «Kādu iespaidu uz jums atstāja mana liecība?» tā viņas skatiens izklausītos, ja būtu izteikts ar vārdiem. Tad palocījusies viņa straujiem soļiem izgāja no istabas.

«Viņa ir skaista sieviete, ļoti skaista sieviete,» Makdonalds domīgi noteica pēc tam, kad aiz viņas bija aizvērušās durvis. «Šis Bārkers diezgan bieži šeit viesojies. Viņš ir vīrietis, kas sievietei varētu likties pievilcīgs. Viņš piekrīt, ka nelaiķis bija greizsirdīgs, un, iespējams, Duglasam vislabāk bija zināms greizsirdības iemesls. Un tad vēl tas laulības gredzens. Mēs nevaram to atstāt bez ievērības. Cilvēks, kurš mironim nozog laulības gredzenu — mister Holms, ko jūs par to domājat?»

Mans draugs bija sēdējis, galvu plaukstās atbalstījis un iegrimis visdziļākajās pārdomās. Tagad viņš piecēlās un pazvanīja. «Eims,» viņš jautāja atnākušajam virssulainim, «kur pašlaik ir misters Sesils Bārkers?»

«Ser, es viņu pameklēšu.»

Pēc mirkļa atgriezies, viņš paziņoja, ka Bārkers ir dārzā.

«Eims, vai jūs atceraties, kas misteram Bārkeram bija kājās pagājušonakt, kad satikāties darbistabā?»

«Jā, mister Holms. Kājas viņam bija ieautas guļamistabas čībās. Kad viņš devās uz policiju, atnesu viņam kurpes.»

«Kur šīs čības pašlaik atrodas?»

«Tās joprojām atrodas zālē zem galda.»

«Ļoti labi, Eims. Mums, protams, ir svarīgi zināt, kuri pēdu nospiedumi pieder misteram Bārkeram un kuri — svešiniekam.»

«Jā, ser. Es ievēroju, ka čības bija notraipītas ar asinīm tāpat kā manējās.»

«Tas ir pilnīgi dabiski, ņemot vērā apstākļus istabā. Ļoti labi, Eims. Mēs atkal piezvanīsim, ja būsiet nepieciešams.»

Dažas minūtes vēlāk atradāmies darbistabā. Holmsam līdzi bija no zāles paņemtās čības. Kā Eimss bija ievērojis, uz zolēm bija tumši asins traipi.

«Dīvaini!» Holmss nomurmināja, apskatot tās pie loga. «Patiešām, ļoti dīvaini!»

Pieliecies viņš novietoja čību uz palodzes. Ne vārda nebilzdams, viņš uzsmaidīja kolēģiem.

Inspektors aiz sajūsmas pārvērtās, viņa balsī parādījās iedzimtais skotu akcents.

«Puiši,» viņš iekliedzās, «par to nav ne mazāko šaubu! Bārkers pats iezīmēja palodzi. Tā ir platāka par jebkuru pēdu. Atceros, jūs teicāt, ka tā ir ērmīga pēda, un te, lūk, ir izskaidrojums. Bet kāpēc viņš tā rīkojās, mister Holms? Ko tas varētu nozīmēt?»

«Jā, ko gan tas varētu nozīmēt?» mans draugs domīgi atkārtoja.

Vaits Meisons nosmīkņāja un, neaprakstāma profesionāla gandarījuma pārņemts, sasita savas tuklās plaukstas. «Es taču teicu, ka šis noziegums ir sensacionāls!» viņš sauca. «Un vai tad tā nav sensācija?»

6. nodaļa Austošā gaisma

"prim detektīviem bija jānoskaidro daudz nozieguma detaļu,

tādēļ nolēmu atgriezties vienkāršajā ciema viesnīcā, kur bijām apmetušies. Bet pirms tam izmetu likumu pa dīvaino, senlaicīgo dārzu, kas atradās mājas sānos. No visām pusēm to ieskāva vecu īvju rinda. īvju ielokā auga brīnišķīgs mauriņš ar senu saules pulksteni vidū. Pastaigas nomierinošā iedarbība bija ļoti nepieciešama maniem saspringtajiem nerviem.

Atrodoties tik mierpilnā atmosfērā, gandrīz aizmirsu par tumšo darbistabu ar atbaidošo asins traipu uz grīdas — tas viss šķita kā fantastisks murgs. Un kamēr es tā staigāju pa dārzu, cenzdamies atpūtināt savu dvēseli, notika savāds starpgadījums, kas atgrieza manas domas pie traģēdijas un atstāja nospiedošu iespaidu.

Jau stāstīju, ka dārzu ieskāva dekoratīvo īvju stādījums. Mājas attālākajā galā tas pārtapa nepārtrauktā dzīvžogā. Otrpus dzīvžogam atradās akmens krēsls, kas nebija pamanāms, ja tam tuvojās no mājas puses. Pienākot tuvāk šai vietai, saklausīju balsis — vīrieša baritonam, kam sekoja dzirkstoši sievietes smiekli.

Mirkli vēlāk nonācu līdz dzīvžoga galam, un manas acis iegailējās, kad ieraudzīju misis Duglasu un Bārkeru, vēl pirms viņi bija pamanījuši manu klātbūtni. Viņas izskats mani satrieca. Ēdamistabā viņas izturēšanās bija nopietna un atturīga. Tagad sēru maska bija nomesta. Viņas acis dzīvespriekā staroja, sejā bija smaids. Viņš sēdēja, saliecies uz priekšu, 64 kopā saliktām rokām un pret ceļiem atbalstītiem elkoņiem, ar atklātu smaidu platajā, piemīlīgajā sejā. Mani ieraugot, viņu sejā atgriezās liekulīgs sērīgums, tikai bija jau mazliet par vēlu. Viņi pārmija savā starpā pāris vārdu, tad Bārkers piecēlās un panāca man pretī.

«Atvainojiet, ser,» viņš teica, «vai es runāju ar doktoru Vatsonu?»

Vēsums, ar kādu paklanījos, ļoti skaidri atklāja, kādas domas man bija par šo situāciju.

«Mēs domājām, ka tas droši vien esat jūs, jo jūsu draudzība ar misteru Šerloku Holmsu ir labi zināma. Vai jūs neiebilstu pārmīt pāris vārdus ar misis Duglasu?»

Sekoju viņam ar skābu sejas izteiksmi. Acu priekšā ļoti skaidri redzēju uz grīdas gulošo ķermeni. Bet tikai pāris stundas pēc notikušās traģēdijas nelaiķa sieva un tuvākais draugs sirsnīgi smējās, paslēpušies aiz krūmiem dārzā, kas vēl nesen bija piederējis misteram Duglasam. Es atturīgi sveicināju lēdiju. Ēdamistabā biju sērojis līdz ar viņu. Tagad viņas pievilcīgās acis uzlūkoju ar neatsaucīgu skatienu.

«Baidos, ka uzskatāt mani par bezjūtīgu un cietsirdīgu sievieti,» viņa sacīja.

Es paraustīju plecus. «Tā nav mana darīšana,» atbildēju.

«Varbūt kādu dienu jūs mani sapratīsiet. Ja vien jūs zinātu…»

«Nav nepieciešamības. Kādēļ doktoram Vatsonam kaut kas būtu jāzina,» Bārkers steidzīgi ierunājās. «Kā jau viņš pats teica, tā nav viņa darīšana.»

«Tieši tā,» es apstiprināju. «Un tādēļ, ar jūsu atļauju, labprāt turpināšu pastaigu.»

«Acumirkli, doktor Vatson,» sieviete lūdzošā balsī iesaucās. «Ir viens jautājums, uz kuru jūs varat atbildēt vislabāk nekā jebkurš cits visā plašajā pasaulē; man tas varētu būt ļoti svarīgi. Jūs pazīstat misteru Holmsu, kā arī zināt par viņa

5 1326265 attiecībām ar policiju labāk par citiem. Pieņemsim, ka viņam konfidenciāli tiktu uzticēta kāda lieta. Vai viņš par to noteikti paziņotu policistiem?»

«Jā,» Bārkers dedzīgi pievienojās. «Vai viņš darbojas kā neatkarīgs detektīvs vai arī ir pilnībā atkarīgs no viņiem?»

«Nudien nezinu, vai maz ir attaisnojams, ka apspriežu šādu jautājumu.»

«Doktor Vatson, es jūs ļoti lūdzu! Es ļoti ceru, ka jūs palīdzēsiet man — un palīdzēsiet man neizsakāmi, ja izskaidrosiet šo jautājumu.»

Sievietes balss bija tik sirsnīga, ka uz mirkli aizmirsu par viņas vieglprātību un, aizkustinājuma pārņemts, vēlējos pildīt tikai viņas gribu.

«Misters Holmss ir neatkarīgs izmeklētājs,» es atbildēju. «Viņš ir pats sev noteicējs un rīkojas tā, kā pats uzskate par pareizu. Katrā ziņā, viņš neslēptu no oficiālajiem detektīviem neko, kas varētu palīdzēt notvert noziedznieku un piespriest tam pelnīto sodu. Neko vairāk nevaru pateikt, taču, ja vēlaties saņemt pilnīgāku informāciju, es ieteiktu griezties pie paša mistera Holmsa.»

To pateicis, es pacēlu cepuri un devos tālāk, atstājot viņus sēžam aiz slēpjošā dzīvžoga. Nonācis dzīvžoga galā, atskatījos un redzēju, ka viņi vēl aizvien dedzīgi sarunājās, un no tā, kā viņi uz mani skatījās, nopratu, ka mūsu saruna bija viņu pārrunu tēma.

«Nevēlos, lai viņi man uztic savus noslēpumus,» Holmss teica, kad paziņoju par notikušo. Visu pēcpusdienu viņš bija pavadījis muižas mājā, apspriežoties ar abiem detektīviem, un atgriezās ap pulksten pieciem ar mežonīgu, neremdināmu apetīti pēc stipras tējas, kuru jau iepriekš biju viņam pasūtījis.

«Nekādu noslēpumu, Vatson; ja viņi ir vainojami slepkavībā, viņi ir ārkārtīgi neapskaužamā stāvoklī.» 66

«Jūs domājat, ka tā varētu būt?»

Viņš bija savā visjautrākajā un bezrūpīgākajā omā. «Manu dārgo Vatson, drīz būšu gatavs iepazīstināt jūs ar situāciju. Es neapgalvoju, ka esam to pilnībā izzinājuši — patiesība tā vēl ne tuvu nav izzināta — bet, kad būsim atraduši trūkstošo hanteli…»

«Hanteli!»

«Dārgais Vatson, vai gan ir iespējams, ka jūs neesat pamanījis faktu, ka visa šī lieta balstās uz trūkstošo hanteli? Labi, jau labi, neesiet tik sašļucis, jo, starp mums runājot, domāju, ka ne inspektors Maks, ne arī izcilais vietējais izmeklētājs nav aptvēruši šā fakta milzīgo nozīmi. Viena hantele, Vatson! Iedomājieties atlētu ar vienu hanteli! Stādieties priekšā to vienpusējo attīstību un mugurkaulam draudošo deformāciju! Šokējoši, Vatson, šokējoši!»

Viņš sēdēja, ar pilnu muti ēzdams, un dzirkstošām acīm vēroja manu apjukumu.

Redzot viņa lielisko apetīti, biju pārliecināts par veiksmīgu iznākumu, jo ļoti skaidri atcerējos tās dienas un bezmiega naktis, kuras bijām pavadījuši, risinot dažādas problēmas un nedomājot par ēdienu. Viņa izcilais prāts bija bez mitas darbojies, kamēr viņa tievais un enerģiskais stāvs kļuva aizvien vājāks.

Beidzot viņš aizdedza pīpi un, sēžot vecās ciema viesnīcas kamīna priekšā, lēni sāka stāstīt par izmeklējamo lietu; radās iespaids, ka viņš skaļi domā.

«Meli, Vatson — milzīgi, nekaunīgi, uzmācīgi, nepiekāpīgi meli — lūk, ar ko mums ir darīšana! Tas ir mūsu izejas punkts. Viss, ko teica Bārkers, ir meli. Bet misis Duglasa apstiprināja mistera Bārkera liecību. Tas nozīmē, ka arī viņa melo. Viņi abi melo pēc iepriekšējas vienošanās. Un te nu mūsu priekšā ir problēma — kāpēc viņi melo un kāda ir šī patiesība, kuru viņi tik rūpīgi cenšas noslēpt? Vatson, mēģināsim kopīgiem spēkiem noskaidrot šo melu iemeslus un restaurēt patieso notikumu gaitu.

Kā es varu zināt, ka viņi melo? Tādēļ, ka tas ir neveikls izdomājums, kas vienkārši nevar būt patiesība. Padomājiet pats! Saskaņā ar viņu sniegto liecību, noziedznieka rīcībā pēc slepkavības izdarīšanas bija mazāk par minūti. Šajā laika sprīdī viņam bija jāpaspēj noņemt no nelaiķa pirksta laulības gredzenu, kas atradās zem vēl viena gredzena, un jāatliek otrs gredzens atpakaļ savā vietā — to viņš noteikti nekad nebūtu darījis —, līdzās upurim atstājot to kartīti. Ir pilnīgi skaidrs, ka tas nebija neiespējams.

Jūs varat iebilst, ka gredzens, iespējams, varbūt noņemts pirms tā īpašnieka noslepkavošanas, bet es esmu pārāk augstās domās par jūsu spriešanas spējām, Vatson, lai uzskatītu, ka esat tam noticējis. Tas, ka svece bija degusi tikai pavisam īsu laiku, liecina, ka nekāda garā saruna nebija notikusi. Vai Duglass, cik mums ir zināms par viņa bezbailīgo raksturu, bija vīrs, kas tik viegli šķirtos no sava laulības gredzena? Man šķiet neiedomājami, ka viņš vispār to kādam būtu varējis atdot. Nē, Vatson, slepkava kādu brīdi pavadīja viens ar mirušo saimnieku un pie tam pie iedegtas lampas. Man par to nav ne mazāko šaubu.

Nāves cēlonis acīm redzami bija šāviens. Taču šāviens tika izdarīts agrāk, nekā mums to mēģina iestāstīt. Bet šādā lietā nevarēja kļūdīties. Tādēļ mums ir darīšana ar divu cilvēku — Bārkera un misis Duglasas — sazvērestību, jo viņi bija tie, kuri dzirdēja šāviena troksni. Un vēl, kad es spēju pierādīt, ka asins traipus uz palodzes apzināti atstāja Bārkers, lai maldinātu policiju, jūs piekritīsiet, ka viņa loma šajā lietā iegūst pavisam tumšu nokrāsu.

Tagad mums ir jānoskaidro patiesais slepkavības izdarīšanas laiks. Līdz pulksten pusvienpadsmitiem mājā rosījās kalpotāji, tādēļ tas nekādā ziņā nenotika pirms šā laika. Ceturksni pirms 68 vienpadsmitiem visi kalpotāji bija devušies uz savām istabām, izņemot Eimsu, kurš saimniekoja pieliekamajā. Pēc tavas aiziešanas veicu dažus eksperimentus un atklāju, ka, lai kādu troksni Makdonalds taisīja darbistabā, tas nespēja sasniegt pieliekamo, ja visas durvis bija aizvērtas.

Citādi ir ar mājkalpotājas istabu. Tā neatrodas tik tālu gaitenī, tādēļ varēju sadzirdēt dažus trokšņus. Bises šāviens tiek zināmā mērā apslāpēts, ja šauj no ļoti tuva attāluma, un šajā gadījumā neapšaubāmi notika tieši tā. Tātad šāviena troksnis nebija ļoti skaļš, un tomēr nakts klusumā tam jābūt dzirdamam misis Elenas istabā. Viņa, kā pati stāstīja, ir mazliet pakurla. Neskatoties uz to, viņa savā liecībā pieminēja, ka apmēram pusstundu pirms trauksmes bija dzirdējusi kaut ko līdzīgu durvju aizciršanai. Tas varēja būt ceturksni pirms vienpadsmitiem. Man nav ne mazāko šaubu, ka dzirdētais bija šāviena troksnis, un tas bija īstais slepkavības izdarīšanas laiks.

Ja tas patiešām tā ir, mums jānoskaidro, ko Bārkers un misis Duglasa darīja laikā no ceturkšņa pirms vienpadsmitiem, kad atskanēja šāviens, līdz ceturksnim pāri vienpadsmitiem, un kādēļ viņi uzreiz nesacēla trauksmi? Šis ir tas jautājums, kas mums jāatrisina, un, kad to būsim izdarījuši, varēsim noziedznieku atdot policijas rīcībā.»

«Esmu pārliecināts,> sacīju, «ka starp šiem abiem cilvēkiem valda nevainojama saprašanās. Viņa laikam ir nežēlīgs radījums, ja var pilnā balsī smieties par muļķīgu joku tikai dažas stundas pēc sava vīra noslepkavošanas.»

«Tieši tā. Arī ar savu liecību viņa neatstāja priekšzīmīgas sievas iespaidu. Es neesmu visai sirsnīgs sieviešu apjūsmotājs, kā jūs pats, Vatson, to labi zināt, bet dzīves pieredze man iemācījusi, ka ir tikai dažas sievas, kas, kaut vai nedaudz savus vīrus mīlot, atļautos jokot un smieties ar svešu vīrieti netālu no sava vīra .līķi. Viņas bēdas bija ļoti nemākulīgi notēlotas, jo pat neuzmanīgu izmeklētāju pārsteigtu šādos gadījumos tik ierastās sievišķīgās histērijas trūkums. Pat tad, ja mūsu rīcībā nebūtu citu faktu, jau šis incidents vien, manuprāt, norādītu uz iepriekš plānotu sazvērestību.»

«Tātad jūs pilnīgi noteikti domājat, ka Bārkers un misis Duglasa ir vainīgi slepkavībā?»

«Vatson, jūsu jautājumam ir pievilcīgs tiešums,» Holmss, pavērsdams pīpi uz manu pusi, atbildēja, «taču šī lieta nav tik vienkārša. Ja jūs būtu teicis, ka misis Duglasai un Bārkeram ir zināma patiesība par slepkavību un ka viņi ir sazvērējušies to noslēpt, es varētu sniegt nepārprotamu atbildi. Esmu pārliecināts, ka viņi kaut ko slēpj. Bet par jūsu daudz pārdrošāko pieņēmumu neesmu tik drošs. Mirkli apsvērsim šīs versijas vājās puses.

Pieņemsim, ka šis pārītis ir grēcīgas mīlestības saitēm vienots, tādēļ nolēmis atbrīvoties no ceļā stāvošā cilvēka. Tas ir pieņēmums, jo rūpīga kalpotāju un pārējo mājinieku nopratināšana to nekādi neapstiprināja. Gluži otrādi, pierādījumi liecina par labu tam, ka Dugiasi bija ļoti pieķērušies viens otram.»

«Esmu pārliecināts, ka tā nevar būt taisnība,» es iebildu, atcerējies apburoši smaidošo dārzā redzēto seju.

«Katrā ziņā viņi vismaz atstāja tādu iespaidu. Tomēr, pieņemsim, ka šis pāris ir ārkārtīgi viltīgs, tam ir izdevies visus apvest ap stūri un kopīgā sazvērestībā nogalināt vīru, izplatot baumas, ka dzīves laikā viņam ir draudējušas briesmas…»

«Par to nevaram būt droši, jo esam uzklausījuši tikai viņu viedokli par slepkavības iemeslu.»

Holmss kļuva domīgs. «Es saprotu, Vatson. Jūs uzskatāt, ka viss, ko viņi teikuši, jau no paša sākuma ir nepatiesība. Saskaņā ar šo teoriju, nekādu apslēptu draudu vai slepenas apvienības, Baiļu ielejas un vadoņa nekad nav bijis. Tas ir 70 ļoti pārdrošs vispārinājums. Paskatīsimies, pie kā tas mūs noved. Viņi izgudro šo teoriju kā izskaidrojumu noziegumam. Lai padarītu savu liecību ticamāku, viņi atstāj parkā velosipēdu kā pierādījumu tam, ka slepkavību izdarījis svešinieks. Uz palodzes atstātās pēdas šo domu apstiprina. Tāpat pie līķa atrastā kartīte. Tas viss saskan ar jūsu hipotēzi, Vatson. Bet tagad mēs esam nonākuši pie lietas nejaukās, nesaprotamas un pretrunīgās daļas, kas neiederas šajā teorijā. Kā izskaidrot apzāģēto bisi, pie tam vēl amerikāņu, ja ir tik daudz citu ieroču, kādus izvēlēties? Kā viņi varēja būt tik pārliecināti, ka bises radītais troksnis neuzvedis uz viņu pēdām? Tikai sagadīšanās pēc misis Elena negāja noskaidrot durvju aizciršanās iemeslu. Kāpēc, Vatson, vainīgajam pārim vajadzēja ta riskēt?»

«Atzīstos, ka nespēju to izskaidrot.»

«Un vēl, ja sieviete un viņas mīļākais sarunā nogalināt viru, vai gan viņi reklamētu savu vainu, pēc vira nāves dižmanīgi noņemot viņa laulības gredzenu? Vatson, vai tas izklausās pēc saprātīgas rīcības?»

«Nē.»

«Tālāk. Ja jūs būtu aizdomājies par ārpusē atstāto velosipēdu, vai patiešām jums tas nešķistu aizdomigs? Pat visneattapīgākais detektīvs uzreiz saprastu, ka tā ir acīm redzama blēdīšanās, kas izdarīta uzmanības novēršanai, jo velosipēds ir visvairāk nepieciešamā lieta, kas vajadzīga, lai bēglis varētu pazust.»

«Es nespēju tam rast nekādu izskaidrojumu.»

«Un tomēr neviena notikumu kombinācija nevarētu būt tik sarežģīta, ka cilvēka prāts nespētu tai rast izskaidrojumu. Vienkārši kā prāta vingrinājumu, bez jebkādiem pieņēmumiem, ka tā ir patiesība, ļaujiet man parādīt iespējamo notikumu gaitu. Es piekrītu, ka tas ir manas iztēles auglis, bet cik gan bieži iztēle nav bijusi patiesības māte?

Pieņemsim, ka šā vira Duglasa dzīvē bija tumšs noslēpums, kāds patiesi apkaunojošs noslēpums. Tas noveda pie slepkavības, kuru izdarīja kāds, kas, iespējams, ir atriebējs, kāds no ārpuses. Šis atriebējs kaut kāda iemesla dēļ, kam, jāatzīstas, vēl aizvien nespēju rast izskaidrojumu, nozaga nelaiķa laulības gredzenu. Asinsatriebības cēlonis varētu attiekties vēl uz viņa pirmās laulības laikiem, un gredzens nolaupīšanai varēja būt līdzīgs iemesls.

Pirms atriebējs paguva aizbēgt, istabā ienāca Bārkers un sieva. Slepkava tos pārliecināja, ka sekas viņa arestam būtu kāda riebīga skandāla atklāšana plašai sabiedrībai. Šīs domas iebiedēti, viņi nolēma ļaut viņam iet. Tā paša iemesla dēļ viņi droši vien nolaida tiltu, kas ir izdarāms diezgan klusi, pēc tam to atkal pacēla. Viņš metās bēgt, taču mums nezināmu apsvērumu dēļ uzskatīja, ka bēgt bez velosipēda ir drošāk, tādēļ atstāja savu braucamo tur, kur tas netiktu atklāts, iekams viņš nebūtu drošā attālumā. Tik tālu mēs esam iespējamā robežās, vai ne?»

«Nu, tas, bez šaubām, izklausās ticami,» es atturīgi noteicu.

«Mums jāpatur prātā, Vatson, ka, lai kas arī notika, tas nenoliedzami bija kaut kas neparasts. Turpināsim mūsu pieņēmumus. Šis pāris, kas varbūt nemaz nav grēcīgā mīlestībā vainojams, pēc slepkavas aiziešanas aptver, ka ir nonācis situācijā, kad varētu būt grūti pierādīt savu nevainību nozieguma izdarīšanā vai tā pieļaušanā, tādēļ sasteigti un diezgan neveikli glābj stāvokli. Bārkera aptraipīto čību atstātajām pēdām uz palodzes bija jānorāda slepkavas bēgšanas ceļš. Viņi abi nenoliedzami bija dzirdējuši šāviena troksni; viņi sacēla trauksmi tieši tā, kā to vajadzēja darīt, bet tikai ar pusstundu ilgu novēlošanos.»

«Un kā jūs to pierādītu?»

«Svešinieka eksistences gadījumā viņu varētu notvert un arestēt. Tas būtu visiedarbīgākais pierādījums. Bet ja sveši72 nieka nav? Manas dedukcijas metodes iespējas katrā ziņā vēl nav ne tuvu izsmeltas. Domāju, ka vienatnē darbistabā pavadīta nakts man ļoti palīdzētu.»

«Vienatnē pavadīta nakts!»

«Pašreiz grasos turp doties. Esmu vienojies ar cienījamo Eimsu, kura attieksme pret Bārkeru nebūt nav viennozīmīga. Esmu nolēmis pavadīt darbistabā veselu nakti, lai noskaidrotu, vai tās atmosfēra spēs mani iedvesmot. Es ticu pēkšņas apskaidrības iespējamībai. Jūs smaidāt, draugs Vatson. Labi, gan jau redzēsim, vai no tā būs kāds labums. Starp citu, jums taču ir līdzi jūsu lielais lietussargs, vai ne?»

«Te tas ir.»

«Vai drīkstu to aizņemties?»

«Protams, bet tas gan nav pats labākais ierocis. Briesmu gadījumā…»

«Tas nav nekas nopietns, manu dārgo Vatson, pretējā gadījumā es noteikti būtu lūdzis jūsu atbalstu. Bet lietussargu es paņemšu. Vēl tikai gaidu mūsu kolēģu atgriešanos no Tanbridžas Velsas, kur viņi mēģina noskaidrot iespējamā velosipēda īpašnieka personību.»

Inspektors Makdonalds un Vaits Meisons atgriezās īsi pirms pusnakts un triumfējoši dalījās ar mums ekspedīcijas rezultātos, kas ievērojami pavirzīja uz priekšu izmeklēšanu.

«Atzīšos, ka šaubījos par svešinieka klātbūtni šajā mājā,» Makdonalds atzinās, «bet šī kļūda pieder pagātnei. Esam noskaidrojuši velosipēda īpašnieku, un mūsu rīcībā ir tā pazīmes — tas ir liels sasniegums.»

«Tas izklausās pēc beigu sākuma,» Holmss noteica. «Es no visas sirds jūs abus apsveicu.»

«Sākām ar to, ka misters Duglass izskatījies satraukts, kad dienu pirms nāves bija iepircies Tanbridžas Velsā. Tieši Tanbridžas Velsā viņš sajuta briesmas. Tādēļ bija skaidrs, ka tas, kurš atbrauca uz šejieni ar velosipēdu, izbraucis no

Tanbridžas Velsas. Velosipēdu paņēmām līdzi un rādījām to visās viesnīcās. Viesnīcas Eagle Commercial vadītājs to uzreiz atpazina kā piederošu vīram vārdā Hārgreivs, kas pirms divām dienām bija mitinājies viņa viesnīcā. Šis velosipēds un nelielā ceļasoma esot bijušas viņa vienīgās mantas. Viņš bija reģistrējies kā londonietis, neuzrādot precīzu adresi. Ceļasoma bija izgatavota Londonā, un arī tās saturs bija britu ražojuma, bet pats cilvēks neapšaubāmi bija amerikānis.»

«Teicami, teicami,» Holmss priecīgi iesaucās, «jūs patiešām esat padarījuši pamatīgu darbu, kamēr mēs te sēdējām, ar draugu gudrodami teorijas! Tā man ir mācība būt praktiskākam, mister Mak.»

«Labi jau, labi, Holms,» inspektors gandarīti noteica.

«Tas viss varētu iederēties jūsu teorijā,» es piebildu.

«Tas tā var būt un var arī nebūt. Bet vispirms noklausīsimies jūsu stāstījumu līdz galam, mister Mak. Vai jums izdevās noskaidrot šā vīra pazīmes?»

«Mums izdevās noskaidrot gauži maz, jo viņš noteikti bija veicis visus nepieciešamos piesardzības pasākumus, lai neviens viņu neatpazītu. Viņš nebija atstājis ne piezīmes, ne vēstules. Uz viņa galda atradās grāfistes ceļu karte. No viesnīcas viņš izbrauca ar velosipēdu vakar agri no rīta pēc brokastīm, un, izņemot mūsu apjautāšanos, neviens neko vairs par viņu nebija dzirdējis.»

«Tieši par to es esmu nesaprašanā, mister Holms,» Vaits Meisons ierunājās. «Ja viņš vēlējās maldināt vajātājus, viņam vajadzēja atgriezties un palikt viesnīcā kā visparastākajam tūristam. Viņš noteikti apzinājās, ka pazušanas gadījumā viesnīcas saimnieks par viņa prombūtni paziņos policijai un viņa nozušana tiks saistīta ar slepkavību.»

«Tā varētu domāt. Un tomēr par prāta trūkumu viņu katrā ziņā nevaram vainot, jo viņam ir izdevies palikt neaizturētam. Bet viņa pazīmes — kā ir ar tām?» 74

Makdonalds ielūkojās savā piezīmju grāmatā. «Te ir pierakstīts viss, ko viņi mums varēja pateikt. Neliekas, ka viņi to būtu pamatīgi aplūkojuši, un tomēr šveicars, ierēdnis un istabene bija vienisprātis, ka minētās pazīmes atbilst īstenībai. Viņš bija apmēram piecas pēdas un deviņas collas garš, gadus piecdesmit vecs, mazliet iesirmiem matiem, pelēcīgām ūsām, līku degunu un seju, kuru viņi visi raksturoja kā niknu un draudīgu.»

«Piedodiet par izteicienu, bet tikpat labi tas varētu būt arī paša Duglasa apraksts,» Holmss noteica. «Viņam ir mazliet pāri par piecdesmit gadiem, iesirmi mati un ūsas, un viņa augums ir apmēram tāds pats. Vai uzzinājāt vēl kaut ko?»

«Viņš bija tērpies biezā, pelēcīgā uzvalkā, īsā, dzeltenā metelī un galvā bija uzlicis mīkstu cepuri.»

«Kā ar bisi?»

«Tās garums ir mazāks par divām pēdām. Viņš bez grūtībām to varēja nēsāt savā ceļasomā vai zem mēteļa.»

«Un kāds tam visam ir sakars ar izmeklējamo lietu?»

«Mister Holms,» Makdonalds atbildēja, «kad būsim saņēmuši ciet mūsu meklēto vīru — un varat būt pārliecināts, ka piecu minūšu laikā pēc saņemtās informācijas viņa aprakstu nosūtīju visiem policijas iecirkņiem —, mēs spēsim labāk spriest. Bet jau tagad esam ievērojami pavirzījušies uz priekšu. Mums ir zināms, ka. pirms divām dienām Tanbridžas Velsā ar velosipēdu un ceļasomu ieradās amerikānis, kas sevi dēvēja par Ilārgreivu. Ceļasomā atradās apzāģēta bise, no kā varam secināt, ka viņš bija ieradies ar iepriekšēju nodomu izdarīt slepkavību. Vakar no rīta, paslēpis bisi zem mēteļa, viņš izbrauca uz nozieguma vietu. Cik man zināms, neviens neievēroja viņa ierašanos, jo uz ceļa ir daudz riteņbraucēju, un viņam nebija vajadzības slapstīties pa ciemu, lai nokļūtu līdz parka vārtiem. Domājams, ka viņš uzreiz noslēpa velosipēdu krūmos, kur tas arī tika atrasts, un, gaidot misteru

Duglasu iznākam, no paslēptuves novēroja māju. Bise ir dīvains ierocis, lai to izmantotu mājā, bet viņš bija domājis to lietot ārā, kur tai ir acīmredzamas priekšrocības un neiespējami ar to netrāpīt. Angļu sportiskajā vidē cilvēki pie šāvienu trokšņiem tik ļoti pieraduši, ka neviens pat nepievērstu tam nekādu uzmanību.»

«Tas viss ir skaidrs,» Holmss apstiprināja.

«Tā kā misters Duglass neparādījās, ko gan viņam atlika darīt? Iestājoties krēslai, viņš pameta velosipēdu un tuvojās mājai. Viņš redzēja, ka tilts ir nolaists un tuvumā neviena nav. Viņš nolēma riskēt, iepriekš, bez šaubām, izdomādams, kā attaisnoties gadījumā, ja kāds viņu satiktu. Viņš nevienu nesatika. Ielavījies pirmajā istabā, kas gadījās pa ceļam, viņš noslēpās aiz aizkariem. No turienes viņš redzēja, kā tiek pacelts tilts, un saprata, ka vienīgā iespēja aizbēgt būs pāri grāvim. Viņš gaidīja līdz ceturksnim pēc vienpadsmitiem, kad savas parastās nakts apgaitas laikā istabā ienāca misters Duglass. Viņš to nošāva un aizbēga, kā bija plānots. Viņš apzinājās, ka viesnīcas darbinieki varētu aprakstīt velosipēda pazīmes un tas varētu viņu nodot, tādēļ pameta to un ar citu satiksmes līdzekli nokļuva līdz Londonai vai kādai citai drošai, iepriekš nolūkotai paslēptuvei. Mister Holms, ko jus par to sakāt?»

«Vispār, mister Mak, tas viss izklausās ļoti labi un ticami. Vai tās ir jūsu stāsta beigas? Pēc manām domām, noziegums tika izdarīts pusstundu agrāk, nekā par to paziņoja; ka misis Duglasa un Bārkers pēc iepriekšējas vienošanās kaut ko slēpj; ka viņi palīdzēja slepkavam aizbēgt vai vismaz iegāja istabā, pirms viņš bija aizbēdzis; un, ka viņi safabricēja viltus pierādījumus tam, ka bēgšana notikusi caur logu, lai gan patiesībā paši ļāva viņam aiziet, nolaižot tiltu. Tāda ir mana izpratne par notikuma pirmo daļu.»

Abi detektīvi pakratīja galvu.

«Mister Holms, ja tā ir patiesība, mēs tikai pārejam no vienas mistērijas otrā,» Londonas inspektors noteica.

«Un zināmā mērā vēl sliktākā,» Vaits Meisons piebilda. «Lēdija nekad mūžā nav bijusi Amerikā. Kas viņai varētu būt kopīgs ar amerikāņu izcelsmes slepkavu, lai viņa būtu spiesta to aizsargāt?»

«Atzīstu, ka ir daudz neskaidrību,» Holmss atbildēja. «Esmu iecerējis šonakt veikt nelielu izmeklēšanu, un pieļauju iespēju, ka tā varētu ienest zināmu skaidrību šajā lietā.»

«Vai varam jums palīdzēt, mister Holms?»

«Nē, nē! Tumsa un doktora Vatsona lietussargs ir viss, kas man būs nepieciešams. Un Eimss, uzticamais Eimss palīdzēs man noskaidrot vienu jautājumu — kādēļ atlētiskam vīrietim būtu jāattīsta sava ķermeņa spēks tikai ar vienas hanteles palīdzību.»

Bija dziļa nakts, kad Holmss atgriezās no savas ekskursijas. Mēs gulējām divvietīgā guļamistabā, kas bija vislabākais, ko necilā lauku viesnīca varēja sniegt. Jau biju gandrīz iemidzis, kad mani pamodināja viņa ienākšana.

«Nu, Holms,» es nomurmināju, «vai kaut ko noskaidrojāt?»

Ar sveci rokā viņš klusēdams nostājās man blakus. Tad garais, kalsnais stāvs noliecās uz manu pusi. «Vatson,» viņš čukstēja, «vai jūs nebaidāties gulēt vienā istabā ar mēnessērdzīgo, ar cilvēku, kura smadzenes ir sagājušas grīstē, ar idiotu, kura prāts zaudējis saikni ar realitāti?»

«Nē, nemaz,» es pārsteigts nomurmināju.

«Cik labi!» Holmss atbildēja, un neviens vienīgs vārds tonakt vairs netika izteikts.

7. nodaļa. Atrisinājums

Nākamajā rītā pēc brokastīm inspektoru Makdonaldu un Vaitu Meisonu atradām apspriežamies nelielajā vietējās policijas seržanta kabinetā.

Uz galda viņu priekšā atradās vēstuļu un telegrammu kaudze, kuras tie rūpīgi šķiroja un caurskatīja. Trīs vēstules bija atliktas sānis.

«Vēl joprojām dzenaties pakaļ nenotveramajam riteņbraucējam?» Holmss līksmi vaicāja. «Kādas ir pēdējās ziņas par mūsu noziedznieku?»

Makdonalds bēdīgi norādīja uz vēstuļu kaudzi.

«Pašreiz saņemam ziņojumus no Lesteršīras, Notingemas, Sauthemptonas, Derbišīras, īsthemptonas, Ričmondas un četrpadsmit citām vietām. Trijās — īsthemptonā, Lesteršīrā un Liverpūlē — pret viņu ir ierosināta krimināllieta, un viņš ir arestēts. Valsts ir pilna ar bēgļiem dzeltenos mēteļos.»

«Ak vai!» Holmss līdzjūtīgi iesaucās. «Es vēlos misteram Makam un jums, mister Vait Meison, dot ļoti sirsnīgu padomu. Jūs, bez šaubām, atceraties: iesaistoties šajā lietā, es jūs brīdināju, ka atturēšos no nākšanas klajā ar puslīdz pierādītām teorijām, kamēr nebūšu pilnībā pārliecinājies par sava viedokļa pareizību. Šā iemesla dēļ pašlaik nestāstu visu, ko domāju. Tomēr es solīju, ka spēlēšu godīgi, un nedomāju, ka būtu godīgi ļaut jums vēl kaut mirkli šķiest spēkus, nodarbojoties ar nevajadzīgu jautājumu risināšanu. Tādēļ arī šorīt esmu ieradies, un mana ieteikuma būtība ir izsakāma trijos vārdos — pārtrauciet šo lietu.»

Makdonalds un Vaits Meisons pārsteigti noraudzījās uz savu izdaudzināto kolēģi.

«Jūs domājat, ka stāvoklis ir bezcerīgs!» inspektors novaidējās.

«Es uzskatu, ka tā lieta, ar kuru nodarbojaties jūs, ir bezcerīga. Bet nedomāju, ka bezcerīgi ir mēģinājumi nonākt pie patiesības.»

«Bet šis riteņbraucējs. Viņš nav izgudrojums. Mums ir viņa pazīmes, viņa ceļasoma un velosipēds. Viņam kaut kur jābūt. Kāpēc gan mums nenotvert viņu?»

«Jā, jā, viņš bez šaubām kaut kur atrodas, un nav šaubu par to, ka jūs viņu saņemsiet ciet; bet es nevēlos, lai jūs izšķiestu savus spēkus Īsthemptonā vai Liverpūlē. Esmu pārliecināts, ka varam atrast kādu īsāku ceļu, kā sasniegt to pašu rezultātu.»

«Jūs kaut ko atstājat nepateiktu. Mister Holms, tas nav godīgi no jūsu puses,» inspektors pauda savu neapmierinātību.

«Jums ir pazīstamas manas metodes, mister Mak. Bet pagaidām es jums daudz vairāk neko neteikšu. Es tikai vēlos gūt apstiprinājumu dažiem sīkumiem, kas ir ļoti ātri izdarāms, un pēc tam atvadīšos un atgriezīšos Londonā, atstādams gūtos rezultātus jūsu rīcībā. Esmu jums pārāk daudz parādā, lai rīkotos savādāk; visā savā praksē neatminos nevienu savdabīgāku un interesantāku izmeklēšanu.»

«Mister Holms, tas iet pāri manai saprašanai. Vakar vakarā, kad, atgriezušies no Tanbridžas Velsas, ar jums tikāmies, jūs bijāt vienisprātis ar mums. Kas pa šo laiku ir noticis, kas ir licis jums mainīt savas domas?»

«Kā jau stāstīju, dažas stundas šonakt pavadīju muižas mājā.»

«Nu, un kas notika?»

«Ak, varu dot tikai vispārīgu atbildi. Starp citu, es lasīju īsu, bet skaidru un interesantu vecās ēkas vēstures aprakstu, kas savulaik tika iegādāts par peniju pie vietējā tabakas preču tirgotāja.»

Holmss izvilka no vestes kabatas nelielu bukletu, kura vāks bija izgreznots ar stilizētu senās muižas mājas gravējumu.

«Tas piešķir izmeklēšanai pikantumu, manu dārgo Mak, ja izmeklētājs jūt simpātijas pret apkārtnes vēsturisko atmosfēru. Neizskatieties tik nepacietīgs, jo varat būt pārliecināts, ka pat tik neizteiksmīgs izklāsts kā šis rada manā iztēlē zināmas asociācijas ar pagātnes notikumiem. Minēšu kādu piemēru. «Karaļa Džeimsa Pirmā valdīšanas piektajā gadā uz daudz vecākas ēkas pamatiem uzceltā Birlstonas muižas māja ir vislabāk saglabātais ar grāvi iežogoto jakobīņu mājokļu paraugs.»»

«Mister Holms, jūs par mums ņirgājaties!»

«Nieki, mister Mak! Labi, nelasīšu to vārdu pa vārdam, ja jau jūs to tik sāpīgi uztverat. Bet, kad es jums pastāstīšu, ka 1644. gadā šeit dzīvoja parlamentārais pulkvedis, pilsoņu kara laikā šeit vairākas dienas slēpās Čārlzs, un visbeidzot te ir viesojies pats Džordžs Otrais, jūs piekritīsiet, ka ar šo senatnīgo māju ir saistīti vairāki interesanti notikumi.»

«Mister Holms, es par to nešaubos, bet tā nav mūsu darīšana.»

«Patiešām? Interešu plašums, manu dārgo Mak, ir viena no mūsu profesijas svarīgākajām pamatprasībām. Viedokļu mijiedarbībai un spējai pielietot netiešas zināšanas bieži vien ir izšķiroša loma. Cerams, ka atvainosiet šīs piebildes tādam, kurš, lai gan ir tikai neoficiāls lietpratējs noziegumu izmeklēšanas jomā, ir tomēr vecāks un, iespējams, pieredzējušāks par jums.»

«Es vienmēr būšu pats pirmais, kas tam piekritīs,» detektīvs sirsnīgi atbildēja. «Jūs vienmēr sasniedzat iecerēto, bet jums ir tik sasodītas aplinku metodes.»

«Labi jau, labi, es vairs neaplūkošu vēsturi, bet ķeršos uzreiz pie mūsdienu notikumiem. Kā jau teicu, pagājušo nakti pavadīju muižas mājā. Es nemanīju ne Bārkeru, ne misis 80

Duglasu. Nebija nekādas nepieciešamības viņus traucēt, un biju apmierināts, ka lēdija mani nepamanīja, jo bija aizņemta, ieturot lieliskas vakariņas. Es apmeklēju labo misteru Eimsu, ar kuru pārmijām dažus draudzīgus vārdus, kas vainagojās ar to, ka viņš bez konsultēšanās ar citiem atļāva man pavadīt kādu laiku vienam darbistabā.»

«Ko? Kopā ar to?» man paspruka.

«Nē, nē, tagad viss ir kārtībā. Mister Mak, esmu informēts, ka devāt tam savu piekrišanu. Istaba bija tās ierastajā stāvoklī, un es pavadīju tur pamācošu stundas ceturksni.»

«Ko jūs darījāt?»

«Labi, lai pavisam parastu notikumu nepadarītu noslēpumainu, atklāšu, ka meklēju trūkstošo hanteli. Man visu laiku likās, ka tai ir svarīga loma nozieguma novērtējumā. Un galu galā es to atradu.»

«Kur?»

«Ak, mēs esam pienākuši pie neizpaužamā robežas. Lūdzu mazliet pacietības, pavisam nedaudz pacietības, un es apsolu, ka dalīšos ar jums visā, kas man ir zināms.»

«Labi, esam spiesti pieņemt jūsu nosacījumus,» inspektors atbildēja, «bet ja lieta nonāk līdz tam, ka jūs mums iesakāt izmeklēšanu pārtraukt… Esiet tik laipns un paskaidrojiet, kāpēc mums tas būtu jādara?»

«Tā vienkāršā iemesla dēļ, mister Mak, ka jums nav skaidra priekšstata par to, kas ir tas, ko jūs izmeklējat.»

«Mēs izmeklējam muižas mājas saimnieka mistera Džona Duglasa slepkavību.»

«Jā, jā. Bet nepūlieties sadzīt pēdas noslēpumainajam džentlmenim uz velosipēda. Jo pilnīgi droši zinu, ka tas jums nepalīdzēs.»

«Kā jūs tādā gadījumā iesakāt mums rīkoties?»

«Es precīzi pateikšu, kas jums jādara, ja vien piekrītat to darīt.»

.ist, ka visām jūsu dīvainajām izdarībām vienmēr ir bijis kads pamats, tādēļ darīšu, kā liksiet.»

«Un jūs, mister Vait Meison?»

I-auku detektīvs bezpalīdzīgi paskatījās uz mums abiem. Ilolmss un tā metodes viņam bija nepazīstamas. «Ja jau tas ir pietiekami labi inspektoram, tas būs pietiekami labi man,» viņš beidzot atbildēja.

«Lieliski!» Holmss iesaucās. «Tādā gadījumā ierosinu jauku un jautru pastaigu laukos. Man stāstīts, ka no Birlstonas kalnienes pār Vīldu paveras brīnišķīgs skats. Nav šaubu, ka kādā piemērotā hotelī varētu ieturēt sātīgas pusdienas, lai gan nepazīstu apkārtni tik labi, lai spētu ko ieteikt. Vakarā, noguruši, bet laimīgi…»

«Nudien, tas ir par traku!» Makdonalds iekliedzās, dusmīgi pieceldamies no krēsla.

«Labi, pavadiet dienu, kā vēlaties,» Holmss noteica, jautri uzsizdams viņam uz pleca. «Ejiet un dariet, kas vien tīk, bet pēc tumsas iestāšanās satiksimies šeit — tikai nenokavējiet, mister Mak.»

«Tas jau izklausās prātīgāk.»

«Priekšlikums nebija slikts, taču es neko neuzspiežu, ja vien apsolāt ierasties, kad būsiet man vajadzīgi. Bet tagad, pirms šķiramies, vēlos, lai jūs uzrakstītu vēstuli misteram Bārkeram.»

«Jā?»

«Ja vēlaties, es to nodiktēšu. Vai esat gatavs?» Dārgais ser,

esmu sapratis, ka mūsu pienākums ir nosusināt grāvi, cerībā, ka atradīsim kaut ko…

«Tas nav iespējams,» inspektors iebilda. «Es jau par to apvaicājos.»

«Nieki! Dargais ser, ludzu, dariet, ka es jums saku!»

«Labi, turpiniet.»

…cerībā, ka atradīsim kaut ko, kam varētu būt saistība ar izmeklēšanu. Esmu salīdzis strādniekus, un viņi rīt no rīta ķersies pie darba, lai novirzītu strautu citur…

«Neiespējami!»

…novirzītu strautu citur. Vēlējos izskaidrot situāciju un brīdināt iepriekš.

Tagad parakstieties un nododiet to viņam ap pulksten četriem. Ap to laiku mēs atkal satiksimies šajā istabā. Tikmēr varam darīt, ko vēlamies, jo izmeklēšanā iestājusies pauze.»

Kad atkal sapulcējāmies, tuvojās vakars. Holmss bija ļoti nopietns, es biju ziņkārības pārņemts, betdetektīvi sapīkuši un kritiski noskaņoti.

«Džentlmeņi,» mans draugs iespaidīgā balsī noteica, «Lūdzu jūs kopā ar mani piedalīties pārbaudē un pārliecināties, vai esmu izdarījis pareizus slēdzienus. Ir drēgns vakars, un nezinu, cik ilgi būs mūsu novērojumi, tāpēc uzvelciet savas siltākās drēbes. Ir izšķiroši svarīgi, lai mēs būtu savās vietās pirms tumsas iestāšanās, tādēļ ar jūsu atļauju tūlīt pat ķersimies pie lietas.»

Izgājuši cauri muižas parkam, nonācām līdz vietai, kur bija pārrāvums žogā. Izlīduši tam cauri, mēs sekojām Holmsam, līdz sasniedzām krūmu iepretim parādes durvīm un tiltam. Tilts nebija pacelts. Holmss iekārtojās lapotnes aizsegā, un mēs visi sekojām viņa piemēram.

«Tā, un ko mums tagad vajadzēs darīt?» Makdonalds sapīcis pavaicāja.

«Saglabāt mieru un būt tik klusiem, cik vien iespējams,» Holmss atbildēja.

«Kāpēc mēs vispār šeit atrodamies? Es patiešām domāju, ka jūs varētu būt pret mums nedaudz atklātāks.»

Holmss iesmējās. «Vatsons apgalvo, ka reālajā dzīvē es esot dramaturgs,» viņš sacīja. «Dziļi manī mīt aktiera dzirksts, kas bieži vien modina alkas pēc nevainojami nospēlētas izrādes. Mūsu profesija, mister Mak, būtu garlaicīga un vienmuļa, ja mēs laiku pa laikam nepatēlotu, lai pa īstam izbaudītu sava darba augļus. Skarba apsūdzība, brutāla roka uz pleca — vai tad tas piemērots skatuvei? Bet laikus izdarīti secinājumi, viltīgas lamatas, spēja gudri paredzēt iespējamo notikumu gaitu, pārdrošu teoriju triumfs — vai tas nav mūsu mūža darba lepnums un attaisnojums? Patlaban jūs savā varā pārņēmis situācijas valdzinājums un mednieka kaisle. Kur gan paliktu šīs trīsas, ja es būtu atklāts kā pulksteņa ciparnīca? Lūdzu, tikai mazliet pacietības, mister Mak, un jums tūlīt viss taps skaidrs.»

«Ceru, ka pagūsim izjust minēto lepnumu, gandarījumu un visu pārējo, vēl pirms būsim miruši no aukstuma,» Londonas detektīva balsī bija jaušama komiska samierināšanās.

Šī vēlme bija pamatota. Pamazām pār garo, drūmo mājas fasādi satumsa ēnas. Aukstie grāvja izgarojumi stindzināja līdz kauliem un lika mūsu zobiem klabēt. Pie vārtiem bija iedegta lampa, un gaisma staroja arī no liktenīgās istabas. Viss pārējais bija tumšs un kluss.

«Cik ilgi tas vilksies?» inspektors beidzot ierunājās. «Ko īsti mēs gaidām?»

«Nevaru precīzi pateikt, cik ilgi tas vilksies,» Holmss mazliet skarbi atteica. «Ja noziedznieku gaitas vienmēr būtu saskaņotas kā vilcienu saraksts, mūsu dzīve nenoliedzami kļūtu vieglāka. Kas attiecas uz to, ko mēs… Raugiet, tur ir tas, ko gaidījām!»

Viņam runājot, spožo, dzelteno gaismu istabā aizēnoja šurp turp staigājošs stāvs. Lauru koks, aiz kura bijām 84 paslēpušies, atradās tieši iepretim logam, ne vairāk kā simt pēdu no tā. Patlaban tas, eņģēm čīkstot, atvērās, un saskatījām neskaidrus vīrieša galvas un plecu apveidus. Vairākas minūtes viņš zaglīgi skatījās ārā, it kā vēlēdamies pārliecināties, ka netiek novērots. Tad viņš izliecās pa logu un saspringtajā klusumā dzirdējām ūdens šļakstus. Viņš ar kādu priekšmetu maisīja grāvi ūdeni. Te pēkšņi kā zvejnieks zivi viņš izcēla lielu, ieapaļu priekšmetu un, uz brīdi aizsedzot gaismu, ievilka to pa logu istabā.

«Laiks!» Holmss iesaucās. «Uz priekšu!»

Pielēkuši kājās, mēs stīviem locekļiem streipuļojām viņam nopakaļ, kamēr viņš ātri pārskrēja pāri tiltam un sāka mežonīgi raustīt zvanu. Otrpus durvīm griezīgi noskanēja aizbīdnis, un mūsu priekšā nostājās pārsteigtais Eimss. Ne vārda nebildis, Holmss aiztraucās viņam garām un iemetās istabā, kuru bijām novērojuši.

Logā redzētā gaisma nāca no galda lampas. Patlaban ta atradās Sesila Bārkera rokās, kas, mums ienākot, bija pastiepis to mums pretī. Gaisma apspīdēja viņa spēcīgo, apņēmības pilno, gludi skūto seju un draudīgās acis.

«Ko, pie joda, tas nozīmē?» viņš iesaucās. «Ko jūs te meklējat?»

Aplaidis visapkārt ašu skatienu, Holmss metās pie izmirkušā, auklām pārsietā saiņa, kas atradās tur, kur tas bija nomests — zem rakstāmgalda.

«Lūk, ko mēs meklējam, mister Bārker — šo saini ar piekārto hanteli, kuru tikko izvilkāt no grāvja dibena.»

Bārkers pārsteigumā blenza uz Holmsu. «Kā jūs par to uzzinājāt?» viņš neizpratnē vaicāja.

«Vienkārši tāpēc, ka es to tur noliku.»

«Jūs to tur nolikāt? Jūs?»

«Varbūt man vajadzēja teikt «atliku to tur atpakaļ»,» Holmss izlaboja. «Inspektor Makdonald, jūs droši vien atceraties, ka mani pārsteidza vienas hanteles pazušana. Es centos pievērst tam jūsu uzmanību, bet notikumu jūklī jums neatlika laika apsvērt manis teiktā nozīmi un izdarīt secinājumus. Ja tuvumā atrodas ūdens un trūkst svaru bumbas, pieņēmums, ka ūdenī kaut kas ticis nogremdēts nemaz nešķiet nepārliecinošs. Katrā ziņā šo domu bija vērts pārbaudīt, tādēļ, pateicoties Eimsam, kas ielaida mani istabā, un doktora Vatsona lietussarga rokturim, pagājušonakt izzvejoju un rūpīgi izpētīju šo saini.

Tomēr bija augstākā mērā svarīgi, lai mēs noskaidrotu, kurš to nogremdējis. To panācām ar paziņojumu, ka grāvis rit tiks nosusināts, kas, protams, lika saiņa slēpējam pēc tumsas iestāšanās to atkal izvilkt. To, kurš šo iespēju izmantoja, redzēja ne mazāk kā četri liecinieki, un tādēļ, mister Barker, domāju, ka ir pienākusi jūsu kārta izskaidrot notikušo.»

Šerloks Holmss uzlika izmirkušo saini uz galda līdzās lampai un atraisīja auklu, ar kuru tas bija pārsiets. Viņš izņēma hanteli un nolika to blakus otrai hantelei istabas stūrī. Pēc tam viņš izvilka apavu pāri. «Amerikāņu, kā redzat,» viņš piebilda, norādot uz zolēm. Tad nolika uz galda garu, maksti iebāztu nazi. Beidzot viņš atšķetināja drēbju paunu, kas sastāvēja no apakšveļas komplekta, zeķēm, pelēka tvīda uzvalka un īsa, dzeltena mēteļa.

«Drēbes ir ikdienišķas,» Holmss piezīmēja, «izņemot mēteli, kura pazīmes ļoti daudz ko izsaka.» Viņš to saudzīgi pacēla pret gaismu. «Iekšpusē, kā redzat, ir kabata, kas pagarināta tā, lai pietiktu vietas saīsinātai medību bisei. Drēbnieka firmas zīme atrodas uz apkakles: Neal, Outfitter, Vermissa, U.S.A. Bibliotēkā pavadīju pamācošu pēcpusdienu un paplašināju savu zināšanu apjomu, pievienojot tām faktu, ka Vermisa ir plaukstoša pilsētiņa, kas atrodas vispazīstamākajā akmeņogļu un dzelzs raktuvju ielejā Savienotajās Valstīs. Mister Bārker, atceros, ka jūs akmeņogļu raktuvju rajonus minējāt sakarā ar mistera Duglasa pirmo sievu, un tas noteikti nav nemaz tik 86 neiespējams pieņēmums, ka blakus mirušajam atrastajā kartītē V.I. simbolizē Vermisas ieleju un ka šī ieleja, kas izsūta slepkavas, varētu būt tā pati Baiļu ieleja, par kuru esam dzirdējuši. Tik tālu viss ir diezgan skaidrs. Tagad, mister Bārker, es atvainojos, ka tik ilgi neesmu ļāvis jums pašam visu paskaidrot.»

Tas bija iespaidīgs skats — redzēt Sesila Bārkera izteiksmīgo seju detektīva atmaskojošās runas laikā. Tajā varēja saskatīt dusmas, pārsteigumu, sasprindzinājumu un neizlēmību. Beidzot viņš atrada iespēju izvairīties no atbildes ar sarkastiskas ironijas palīdzību.

«Jūs zināt tik daudz, mister Holms, kāpēc gan jums nepastāstīt vēl vairāk?» viņš pavīpsnāja.

«Mister Bārker, nav šaubu, ka es varētu pastāstīt daudz vairāk, bet būtu vēlams, lai jūs pats to izdarītu.»

«Ak tā, jūs tā domājat, vai ne? Bet vienīgais, ko varu jums pateikt: ja arī šeit ir kāds noslēpums, tas nav mans noslēpums, un es nebūšu tas, kas to atklās.»

«Tādā gadījumā, mister Bārker, nenolaidīsim no jums ne aci, iekams nebūsim saņēmuši pilnvaru jūs arestēt,» inspektors klusi noteica.

«Sasodīts, manis pēc varat darīt, kas vien jums ienāk prātā,» Bārkers izaicinoši atbildēja.

Pratināšana bija nonākusi strupceļā, jo pietika paskatīties uz viņa granītcieto seju, lai saprastu, ka nekādi spēki nespētu piespiest viņu liecināt pret savu gribu. Bezizejas stāvokli pārtrauca sievietes balss. Misis Duglasa bija stāvējusi, klausīdamās aiz puspievērtajām durvīm, un tagad ienāca istabā.

«Sesil, tu esi izdarījis pietiekami daudz,» viņa teica. «Neatkarīgi no tā, kādas būs sekas, tu esi izdarījis pietiekami.»

«Pietiekami un vairāk nekā pietiekami,» Šerloks Holmss drūmi noteica. «Kundze, es jūtu jums līdzi, un tomēr sirsnīgi iesaku uzticēties mūsu izpratnei par taisnību un tiesu un apsvērt iespēju izstāstīt visu policijai. Iespējams, tā ir mana vaina, ka nepievērsu uzmanību mājienam, kuru man devāt ar mana drauga doktora Vatsona starpniecību, un neuzklausīju jūs agrāk, bet tobrīd man bija pamats uzskatīt, ka esat tiešā veidā saistīta ar noziegumu. Tagad esmu pārliecināts, ka tā nav. Tomēr ir vēl daudz neskaidrību, un es ieteiktu palūgt, lai misters Duglass pats pastāsta savu stāstu.»

Izdzirdot Holmsa vārdus, misis Duglasa no pārsteiguma ievaidējās. Detektīvi un es izbrīna skatījamies uz Holmsu, kad aptvērām, ka it kā no sienas iznirst vīrietis, kurš virzās ārā no tumšā stūra, kur bija parādījies. Misis Duglasa pagriezās un apskāva viņu. Bārkers satvēra viņa izstiepto roku.

«Tā labāk, Džek,» sieviete iesaucās. «Esmu pārliecināta, ka tā būs labāk.»

«Jā, patiešām, mister Duglas,» Šerloks Holmss apstiprināja. «Esmu pārliecināts, ka tā būs labāk.»

Vīrs stāvēja, mirkšķinādams acis, kā jau tāds, kas iznācis no tumsas gaismā. Tā bija ievērības cienīga seja, drošām, pelēkām acīm, izteiksmīgām, īsi apgrieztām, iesirmām ūsām, stūrainu, uz priekšu izvirzītu zodu un humora cienītāja muti. Pamatīgi mūs visus aplūkojis, viņš, man par pārsteigumu, tuvojās man un pasniedza papīra vīstokli.

«Esmu par jums dzirdējis,» viņš ierunājās ne īsti angļu, ne amerikāņu manierē, bet balss bija maiga un patīkama. «Doktor Vatson, jūs esat šā pulciņa hronists, taču jums nekad nav nācies turēt rokās šādu stāstu — esmu ar mieru galvot par to ar savu pēdējo dolāru. Pastāstiet to saviem vārdiem, bet tur ir fakti, un tie būs jūsu rīcībā. Rakstīdams savu liecību, pavadīju tajā sprostā divas dienas, ja tās var nosaukt par dienām, jo tur bija tik tumšs kā peles alā. Jūs tiekat lūgti to uzklausīt — tas ir stāsts par Baiļu ieleju.»

«Tā ir pagātne, mister Duglas,» Šerloks Holmss klusi noteica. «Vēlamies, lai jūs paskaidrotu tagadnes notikumus.» 88

«Jūs visu uzzināsiet, ser,» Duglass atbildēja. «Vai drīkstu uzsmēķēt? Pateicos, mister Holms. Ja atmiņa neviļ, jūs pats esat smēķētājs, un jūs noteikti sapratīsiet, kāda ir sajūta, divas dienas sēdot ar tabaku kabatā un baiļojoties, ka dūmu smaka varētu mani nodot.» Noliecies pie kamīna, viņš aizsmēķēja cigāru, ko Holmss bija viņam pasniedzis. «Esmu dzirdējis par jums, mister Holms, bet kas varēja paredzēt, ka satiksimies. Bet, pirms ķersimies pie tā,» viņš norādīja uz man iedotajiem papīriem, «pastāstīšu svaigāko.»

Inspektors Makdonalds jaunpienācējā raudzījās ar vislielāko pārsteigumu. «Man trūkst vārdu!» viņš beidzot iesaucās. «Ja jūs esat misters Džons Duglass no Birlstonas muižas, tad kā nāvi šīs divas dienas pētījām un no kurienes jūs tagad uzradāties? Man likās, ka jūs iznācāt no grīdas kā velniņš ar atsperi no rotaļlietu kārbas.»

«Ak, mister Mak,» Holmss pakratīja pirkstu, «jūs taču negribējāt lasīt bukletu, kur bija aprakstīta karaļa Čārlza paslēpšana. Tajos laikos cilvēki neiztika bez lieliskām paslēptuvēm, un paslēptuve, kas reiz jau lietota, var tikt izmantota vēlreiz. Es nojautu, ka atradīsim misteru Duglasu zem šā jumta.»

«Un cik ilgi jūs spēlējāties ar mums, mister Holms!» inspektors dusmīgi norūca. «Cik ilgi jūs ļāvāt mums veltīgi tērēt spēkus meklēšanai, par kuru zinājāt, ka tā ir absurda!»

«Ne mirkli, mans dārgais mister Mak. Tikai pagājušonakt man izveidojās savs viedoklis par lietu, ko pirms šā vakara nebija iespējams pārbaudīt. Jūs un jūsu kolēģi aicināju dienu veltīt atpūtai. Sakiet, ko vēl man atlika darīt? Kad atradu grāvī apģērba gabalus, man uzreiz kļuva skaidrs, ka redzētais līķis nemaz nevarēja būt mistera Džona Duglasa ķermenis, bet tas bija riteņbraucējs no Tanbridžas Velsas. Nekāds cits slēdziens nebija iespējams. Atlika vienīgi noskaidrot paša mistera Džona Duglasa atrašanās vietu, un viss liecināja par to, ka viņš ar sievas un drauga ziņu slēpjas mājā, kas ir tik piemērota bēglim, gaidīdams klusākus laikus, kad varēs aizbēgt.»

«Jums taisnība,» Duglass uzslavēja. «Es mēģināju apiet britu likumus, jo nebiju drošs par savām izredzēm likuma priekšā, kā arī saskatīju iespēju reizi par visām reizēm izslēgt šos vajātājus no savas dzīves. Varat būt droši, ka neesmu izdarījis neko tādu, par ko man būtu jākaunas, un nav nekā tāda, ko es vajadzības gadījumā nedarītu atkal; par to varēsiet spriest paši pēc tam, kad būšu pastāstījis savu stāstu. Nav nepieciešamības mani brīdināt, inspektor: esmu gatavs runāt patiesību un tikai patiesību.»

«Nesākšu no paša sākuma. To esmu aprakstījis,» viņš norādīja uz papīra vīstokli, ko bija man iedevis, «un varu saderēt, ka tas ir dīvainākais stāsts, kādu jums nācies dzirdēt. Lietas būtība īsumā šāda: ir daži cilvēki, kuriem ir iemesls mani ienīst, un viņi būtu ar mieru atdot pēdējo centu, lai panāktu manu nāvi. Kamēr vien viņi ir dzīvi, man šajā pasaulē nebūs drošības. Viņi vajāja mani no Čikāgas līdz Kalifornijai, tad padzina no Amerikas; kad apprecējos un apmetos uz dzīvi šajā klusajā vietā, cerēju, ka savas dzīves pēdējos gadus pavadīšu mierā.

Savai sievai lietas būtību neatklāju. Kādēļ gan viņa būtu tajā jāiepin? Viņai nekad nebūtu mierīgs prāts, jo nepārtraukti tēlotos briesmas. Man šķiet, ka viņa kaut ko nojauta, jo šad un tad biju izmetis dažus vārdus, bet viņa tikai vakar pēc tikšanās ar jums uzzināja, ap ko lieta grozās. Viņa jums stāstīja visu, ko zināja, tāpat Bārkers, jo tonakt paskaidrojumiem bija ārkārtīgi maz laika. Tagad viņai ir zināms viss, un es būtu bijis gudrāks, ja pastāstītu viņai visu agrāk. Bet tas bija smags jautājums, dārgā,» viņš uz mirkli satvēra viņas roku savējā, «un es rīkojos, kā man šķita labāk.

Tātad, džentlmeņi, dienu pirms šiem notikumiem biju Tanbridžas Velsā, kur uz bridi ieraudzīju kādu vīru. Tas bija 90 tikai paviršs skatiens, jo viņš tikai pazibēja manu acu priekšā, bet es esmu vērīgs un ne mirkli nešaubījos par viņa personību. Tas bija mans vislielākais ienaidnieks starp viņiem visiem, kurš visus šos gadus bija vajājis mani kā izsalcis vilks alni. Zināju, ka man draud briesmas, tāpēc, atgriezies mājās, pienācīgi sagatavojos. Nolēmu cīnīties viens, jo septiņdesmit sestajā gadā mana veiksme Amerikā bija kļuvusi par parunu. Ne mirkli nešaubījos, ka arī šoreiz laime mani nepametīs.

Visu nākamo dienu nezaudēju modrību un neizgāju pat parkā, jo nebiju pārliecināts, ka viņš man neuzglūnēs un nenošaus mani ar savu bisi, pirms paspēšu viņam tuvoties. Pēc tam, kad tilts bija pacelts — man vienmēr kļuva mierīgāk ap sirdi, kad vakaros tika pacelts tilts — nomierinājos. Pat neiedomājos, ka viņš būtu iekļuvis mājā un gaidītu mani. Bet, kad devos savā ikvakara apgaitā, pirms ieiešanas darbistabā sajutu kaut ko draudīgu. Ja cilvēkam visu mūžu draudējušas briesmas — un man to bijis vairāk nekā citiem manos gados — izveidojas sestā maņa, kas brīdina par nelaimes tuvošanos. Brīdinājumu sajutu pietiekami skaidri, tomēr nezināju, no kuras puses draud briesmas. Kad mirkli vēlāk zem loga aizkaru malas pamanīju apavu pāri, sapratu satraukuma cēloni.

Man rokā bija tikai svece, taču pietiekami daudz gaismas iespīdēja arī pa atvērtajām durvīm. Noliku sveci un lecu pēc āmura, ko biju atstājis uz kamīna. Tieši tobrīd viņš metās man virsū. Redzēju, kā iemirdzas nazis, un sāku slānīt viņu ar āmuru. Es viņam kaut kur trāpīju, jo nazis šķindēdams nokrita uz grīdas. Viņš pazuda aiz galda tik veikli kā zutis un mirkli vēlāk no mēteļa izvilka ieroci.

Dzirdēju, kā viņš to pielādēja, bet satvēru to, pirms viņš paguva izšaut. Turējos cieši pie stobra. Mūsu cīņa uz dzīvību un nāvi ilga nedaudz vairāk par minūti. Tam, kurš pirmais zaudētu spēkus, bija garantēta nāve. Viņš ne uz brīdi neizlaida bisi no rokām, bet mazliet par ilgu paturēja to pavērstu augšup.

Varbūt tas biju es, kas nospieda gaili. Varbūt nospiedām to vienlaicīgi. Tā vai citādi, viņš saņēma šāviņu no abiem stobriem sejā, un es stāvēju, blenzdams uz to, kas bija palicis no Teda Baldvina. Atpazinu viņu pilsētā, kā arī brīdī, kad viņš man uzbruka, bet šādā izskatā pat miesīgā māte viņu nepazītu. Esmu redzējis dažādus skatus, bet šoreiz man kļuva nelabi. Kad piesteidzās Bārkers, karājos pār galda malu. Dzirdēju sievu nākam lejā pa kāpnēm, tādēļ pieskrēju pie durvīm un apstādināju viņu. Šī aina nebija piemērota sievietei. Apsolīju, ka drīz pie viņas ieradīšos. Pārmiju dažus vārdus ar Bārkeru, kas acumirklī aptvēra notikušo, un gaidījām ierodamies citus. Bet no viņiem nebija ne vēsts. Tad sapratām, ka viņi neko nav dzirdējuši un viss notikušais zināms tikai mums.

Tieši tobrīd man prātā iešāvās spīdoša ideja. Vīrieša piedurkne bija paslīdējusi augšup, un uz apakšdelma rēgojās iededzināta ložas piederības zīme. Paskatieties!»

Vīrs, kuru bijām iepazinuši kā Duglasu, novilka mēteli un atrotīja piedurkni, lai parādītu brūnu trijstūri apļa ielokā, uz mata tādu pašu, kādu bijām redzējuši mirušajam.

«Tieši šī zīme pamudināja mani tā rīkoties. Viss acumirkli šķita skaidrs. Viņa augums, mati un stāvs bija apmēram tādi paši kā man. Neviens neatpazītu tā nabaga velna seju! Novilku viņam šīs drēbes, un pusstundas laikā mēs ar Bārkeru bijām uzvilkuši viņam rītassvārkus un atstājuši guļam, kā jūs viņu atradāt. Sasēju drēbes sainī un piekāru vienīgo atsvaru, ko varēju atrast, un izmetām tās pa logu. Kartīte, kuru viņš bija plānojis atstāt uz mana līķa, gulēja viņam blakus.

«Mani gredzeni tika uzvilkti viņa pirkstos, bet, kad pienāca laulības gredzena kārta,» viņš pastiepa savu muskuļoto roku, «es neizturēju. Neesmu to novilcis kopš kāzām, un, lai dabūtu to nost, būtu nepieciešams zāģis. Nezinu, vai vajadzēja to novilkt, bet es to arī nespētu. Tādēļ šī detaļa palika 92 nenokārtota. Uzlīmēju viņam plākstera gabaliņu vietā, kur man pašam tāds tobrīd atradās. Pat tik gudrs cilvēks, mister Holms, kā jūs pieļāvāt kļūdu, jo, noņēmis plāksteri, jūs atklātu, ka zem tā nav nekāda ievainojuma.

Tāda, lūk, bija situācija. Ja vien man būtu izdevies palikt nepamanītam un pēc tam aizbēgt turp, kur mana «atraitne» varētu man piebiedroties, mums beidzot rastos iespēja nodzīvot mierā un saticībā visas atlikušās mūža dienas. Tie nelieši neliktu mani mierā, kamēr vien es dzīvotu virs zemes, bet, ja viņi avīzēs izlasītu ziņu, ka Baldvins izrēķinājies ar savu upuri, visām manām raizēm pienāktu gals. Man nebija pietiekami daudz laika to visu izskaidrot Bārkeram un sievai, bet viņi saprata pietiekami, lai spētu palīdzēt. Tāpat kā Eimss, zināju par šo paslēptuvi, bet man pat neienāca prātā, ka nāksies pašam to izmantot. Es ielīdu paslēptuvē, un Bārkers izdarīja visu pārējo.

Jūs jau droši vien nojaušat, ko viņš darīja. Viņš atvēra logu un atstāja uz palodzes pēdas, lai norādītu iespējamo slepkavas bēgšanas ceļu. Tas bija diezgan pārdroši, bet, tā kā tilts bija pacelts, citas iespējas nepastāvēja. Pēc tam, kad viss bija sagatavots, viņš, cik jaudas, ņēmās skandināt zvanu. To, kas notika pēc tam, jūs zināt. Un tā, džentlmeņi, varat darīt, kā jums tīk, bet Dievs ir mans liecinieks, ka esmu stāstījis patiesību un tikai patiesību! Vēl gribēju pavaicāt, kāds ir mans stāvoklis britu likumu priekšā?»

Iestājās klusums, ko pārtrauca Šerloks Holmss.

«Mister Duglas, angļu likumi lielākoties ir taisnīgi. Bet es gribētu pavaicāt, kā šis vīrs zināja, ka jūs šeit dzīvojat, kā prata iekļūt jūsu mājā un paslēpties?»

«Es neko par to nezinu.»

Holmsa seja izskatījās ļoti bāla un nopietna. «Baidos, ka stāsts vēl nav galā,» viņš noteica. «Jūs varētu saskarties ar briesmām, kas ir vēl lielākas par angļu likumiem un jūsu

93

ienaidniekiem no Amerikas. Mister Duglas, es redzu grūtības. Jūs darīsiet prātīgi, ja paklausīsiet manam padomam un saglabāsiet modrību.»

Un tagad, mani pacietīgie lasītāji, lūgšu jūs doties man līdzi tālu prom no Saseksas Birlstonas muižas mājas un arī no tā žēlastības gada, kurā veicām savu notikumiem pārbagāto ceļojumu, kas vainagojās ar vīra, kas bija pazīstams kā Džons Duglass, dīvaino liecību. Aicinu aizceļot divdesmit gadus atpakaļ laikā un tūkstošiem jūdžu uz rietumiem telpā, lai atklātu neparastu un drausmīgu gadījumu — tik neparastu un savdabīgu, ka jums varētu būt grūti noticēt, ka viss notika tieši tā, kā to stāstīšu.

Nedomājiet, ka uzmācos ar jaunu stāstu, pirms vēl ir pabeigts pirmais. I,asot uzzināsiet, ka tas tā nav. Un pēc tam, kad būšu aprakstījis šos senos notikumus un būsiet sapratuši pagātnes noslēpumu, vēlreiz satiksimies Beikerstītā, kur beigsies radīs šis, tāpat kā beigušies daudzi citi brīnišķīgi notikumi.

2. daļa . SKAURERI

//

1. nodaļa Mīklainais vīrs

gija 1875. gada ceturtais februāris. Gilmertona kalnu aizas klāja dziļš sniegs. Tomēr tvaika arkli nodrošināja dzelzceļa darbu, un vakara vilciens, lēni pukstēdams, veica ceļu, kas savieno akmeņogļu un dzelzs raktuvju rajonus ar stāvajām nogāzēm, kas stiepjas no Stegvilas līdzenumiem līdz Vermisai, centrālajai pilsētai Vermisas ielejas galā. No šejienes dzelzceļa sliedes pagriežas pret Bārtonas pāreju, Helmdeilu un lauksaimniecisko Mertonas grāfisti. Tas bija viensliežu dzelzceļš, bet katrā rezerves atzarojumā — un to bija ļoti daudz — stiepās garas preču vilcienu rindas ar akmeņogļu un dzelzs rūdas kravu, kas liecināja par dabas bagātībām, kas bija veicinājušas ogļraču pieplūdumu un kūsājošu dzīvību šim kādreiz pamestākajam Amerikas Savienoto Valstu nostūrim.

Tas patiešām bija tuksnesīgs! Pirmie ieceļotāji nevarēja pat iedomāties, ka krāšņākā prērija ar leknajām ganībām izrādīsies bezvērtīga salīdzinājumā ar šo drūmo, melno klinšu un mežu jucekli. Virs tumšajiem un bieži vien necaurejamajiem mežiem slējās balta sniega klātas kalnu kores, kas norobežoja garu un līkumotu ieleju. Tieši uz šo ieleju, lēni kustēdamies, brauca nelielais vilciens.

Pasažieru vagonā, kur sēdēja kādi divdesmit vai trīsdesmit cilvēki, tikko kā bija aizdegtas petrolejas lampas. Lielākā daļa bija strādnieki, kas atgriezās no smagā dienas darba ielejas pazemē. Vismaz ducis, spriežot pēc drūmajām un pelēcīgajām sejām, izskatījās pēc ogļračiem. Tie bariņā smēķēja, un pieklusinātās balsīs sarunājās, ik pa laikam uzmetot skatienu vagona pretējā pusē sēdošajiem vīriem, kuru formas tērpi un nozīmes liecināja, ka viņi ir policisti.

Pārējo pasažieru daļu sastādīja vairākas strādnieku sievas un daži ceļotāji, kas varēja būt mazu veikaliņu īpašnieki, izņemot atstatus stūrī sēdošo jauno cilvēku. Tieši šis vīrietis ir mūsu uzmanības centrā. Apskatiet viņu rūpīgi, jo viņš ir tā vērts.

Viņš ir vidēja auguma jauns vīrietis ar svaigu sejas krāsu, pēc izskata spriežot, aptuveni trīsdesmit gadus vecs. Viņa lielās, piemiegtās, jautrās, pelēcīgās acis pētījoši iedzirkstas, kad viņš laiku pa laikam caur brillēm aplūko apkārt sēdošos. Bija redzams, ka viņš ir sabiedrisks un vienkāršas izcelsmes cilvēks, kas paradis būt draudzīgs un labsirdīgi noskaņots pret visiem. Jebkurš viņu uzreiz raksturotu kā sabiedrisku pēc dabas, ar asu prātu un vienmēr gatavu smaidīt. Un tomēr tas, kurš apskatītu viņu rūpīgāk, pamanītu zināmu stingrību zoda formā un nelokāmības izteiksmi uz lūpām, kas brīdinātu, ka zem piemīlīgās ārienes maskējas apslēpti dziļumi un ka pievilcīgais, brūnmatainais īrs varētu iespaidot uz labu vai ļaunu jebkuru sabiedrību, ar kuru viņš nonāktu saskarsmē. Viņš pāris reizes bija mēģinājis uzrunāt blakus sēdošo ogļraci, taču, saņēmis vienīgi īsas un skarbas atbildes, samierinājās ar viņam nepierasto klusēšanu un īgni vēroja aiz loga slīdošo noplukušo, nīkulīgo ainavu.

Skats nebija iepriecinošs. Arvien pieaugošajā tumsā pret kalnu grēdām vīdēja sarkana svelmaino raktuvju cepļu atblāzma. Ielejas abās pusēs atradās milzīgas izdedžu un gruzdošu ogļu kaudzes, pāri tām slējās garas akmeņogļu šahtu virszemes būves. Visā dzelzceļa līnijas garumā šur un tur bija redzami 96 juceklīgi izvietotu nabadzīgu, vienkāršu koka māju puduri, kuru logu kontūras, gaismai iedegoties, pamazām sāka iezīmēties uz tumšās apkārtnes fona, un biežās piestātnes bija pārpildītas ar melnīgsnējiem iedzīvotājiem.

Vermisas apgabala akmeņogļu un dzelzs raktuvju ielejas nebija piemērota dzīvesvieta laiskiem un izglītotiem cilvēkiem. Ik uz soļa manāmas pazīmes atgādināja par raupjo, spēcīgo strādnieku sūro cīņu par izdzīvošanu un smago darbu, ko tie veica.

Jaunais ceļotājs vēroja drūmo apvidu ar riebuma un intereses izteiksmi sejā, kas liecināja par to, ka šī vide viņam ir sveša. Pa laikam viņš no kabatas izvilka apjomīgu vēstuli, ko pārlasīja, uz malām uzšņāpjot kaut kādas piezīmes. Vienreiz viņš no jostas izvilka ko tādu, ko nevarēja cerēt atrast ārēji tik miermīlīga cilvēka īpašumā. Tas bija liels flotes revolveris. Kad viņš to pacēla pret gaismu, vara čaulīšu spīdums aptverē liecināja, ka ierocis ir pilnībā pielādēts. Viņš steidzīgi novietoja ieroci atpakaļ slepenajā kabatā, taču to bija paguvis ievērot iepretim sēdošais strādnieks.

«Sveicināti!» viņš uzsauca. «Šķiet, ka esat labi apbruņots.»

Jaunais vīrietis pasmaidīja, bet viņa smaidā bija jaušams apmulsums.

«Jā,» viņš atbildēja, «tur, no kurienes nāku, ieroči reizēm ir nepieciešami.»

«Un kur tas varētu būt?»

«Esmu no Čikāgas.»

«Vai šajās vietās esat pirmoreiz?»

«Jā.»

«Ierocis jums šeit varētu noderēt,» strādnieks noteica.

«Ak tā? Vai tiešām?» jaunais vīrietis izskatījās ieinteresēts.

«Vai par šejienes notikumiem neko neesat dzirdējis?»

«Neko ārkārtēju.»

«Šis apvidus ir pilns ar ārkārtējiem notikumiem. Jūs par to uzzināsiet pietiekami drīz. Bet kāds ir jūsu ierašanās nolūks?»

«Dzirdēju, ka strādāt gribošam cilvēkam te vienmēr atradīsies darbs.»

«Vai esat apvienības biedrs?»

«Protams.»

«Tādā gadījumā domāju, ka darbu dabūsiet. Vai jums ir kādi draugi?»

«Pagaidām vēl ne; bet man ir visas iespējas tos iegūt.»

«Kā jūs to domājat?»

«Esmu Godājamā brīvmūrnieku ordeņa — Eminent Order of Freemen biedrs. Nav nevienas pilsētas, kur nebūtu šis ložas, un visur, kur vien tā ir, atradīšu draugus.»

Teiktajam bija nepārprotams iespaids uz sarunas biedru. Viņš aplaida apkārt aizdomīgu skatienu. Ogļrači joprojām sačukstējās savā starpā. Abi policijas virsnieki bija aizsnaudušies. Strādnieks apsēdās blakus jaunajam ceļotājam un pastiepa plaukstu.

«Sitiet saujā,» viņš drošināja.

Viņi paspieda viens otram roku.

«Redzu, ka runājat patiesību,» strādnieks sacīja. «Bet nenāktu par sliktu pārbaudīt.»

Viņš pielika labo roku pie labās uzacs. Ceļotājs nekavējoties pacēla savu kreiso roku pie kreisās uzacs.

«Tumšās naktis ir nepatīkamas,» strādnieks noteica.

«Lai svešinieki to laikā ceļotu,» otrs pabeidza teikumu.

«Jā, tas ir pietiekami labi. Esmu brālis Skeinlans no 341.Vermisas ielejas ložas. Priecājos redzēt jūs šajā apvidū.»

«Pateicos. Esmu brālis Džons Makmerdo no 29. Čikāgas ložas, kuras vadonis ir J. H. Skots. Bet man gan ir laimējies, satiekot brāli tik ātri!»

«Mūsu te ir daudz. Visā Amerikā neatradīsiet vēl kādu vietu, kur ordenis tā plauktu kā šeit, Vermisas ielejā. Bet mums varētu būt noderīgi tādi jaunekļi kā jūs. Vienīgi nesaprotu, kā tik mundram apvienības biedram neatradās darbs Čikāgā.» 98

«Darāmā man bija pietiekami daudz,» Makmerdo iebilda.

«Tad kādēļ jūs aizbraucāt?»

Makmerdo pamāja ar galvu policistu virzienā un pasmaidīja. «Domāju, ka tie tur būtu priecīgi to uzzināt,» viņš atbildēja.

Skeinlans līdzjūtīgi ievaidējās. «Vai esat iekūlies nepatikšanās?» viņš čukstēja.

«Pamatīgās.»

«Vai esat izdarījis kādu likuma pārkāpumu?»

«Un arī visu pārējo.»

«Tikai ne slepkavību!»

«Ir pāragri par to runāt,» Makmerdo noteica kā cilvēks, kas pateicis vairāk, nekā bija vēlējies. «Man bija savi iemesli, lai pamestu Čikāgu, un jums ar to pietiek. Kas jūs esat, ka atļaujaties izvaicāt par šādām lietām?» Viņa acīs aiz brillēm kvēloja pēkšņas dusmas.

«Neņemiet to pie sirds, draugs, es nevēlējos jūs aizvainot. Puiši nedomās par jums neko ļaunu neatkarīgi no tā, ko esat pastrādājis. Kas ir jūsu galamērķis?»

«Vermisa.»

«Tā ir trīs pieturas tālāk. Kur jūs apmetīsieties?»

Makmerdo izņēma aploksni un pacēla to pret tumšo petrolejas lampu. «Te ir adrese — Džeikobs Šāfters, Šeridana iela. Tā ir pansija, kuru man ieteica kāds paziņa Čikāgā.»

«Neesmu par to dzirdējis, bet Vermisa nav mans ceļamērķis. Es dzīvoju Hobsonpečā, un te mūsu ceļi šķiras. Bet, pirms atvadāmies, došu padomu: ja jums Vermisā radīsies nepatikšanas, dodieties uz Apvienības mītni un griezieties pie bosa Makgintija. Viņš ir Vermisas ložas vadītājs, un šajā apkaimē nekas nenotiek bez Melnā Džeka Makgintija piekrišanas. Palieciet sveiks, draugs! Varbūt kādu vakaru satiksimies ložā. Bet pieminiet manus vārdus: ja jums ir nepatikšanas, ejiet pie bosa Makgintija.»

Skeinlans izkāpa, un Makmerdo atkal palika viens ar savām domām.

Bija iestājusies nakts, un cepļu ugunis tumsā kauca un sprēgāja. Uz draudīgā fona kustējās vinčas un grieztuves, mūžīgās ķēžu žvadzoņas un dunoņas pavadībā locījās, vijās un virpuļoja tumšas, ķēmīgas figūras.

«Man šķiet, ka apmēram tā varētu izskatīties ellē,» kāda balss ierunājās.

Makmerdo ieraudzīja, ka viens no policistiem ir pagriezies savā sēdeklī un noraudzījās kvēlojošajos izdedžos.

«Kas attiecas uz elli,» ierunājās otrs policists, «es pieļauju, ka tur tieši tā arī izskatās. Ja tur apakšā mīt vēl sliktāki velni par tiem, kurus varētu nosaukt mēs, tad tas ir vairāk, nekā iespējams iedomāties. Jaunais cilvēk, jūs laikam šajās vietās esat pirmoreiz?»

«Nu, un ja tā būtu?» Makmerdo īgni atsaucās.

«Tikai tas, ser, ka iesaku jums būt piesardzīgam, izvēloties draugus. Jūsu vietā es nesāktu ar Maiku Skeinlanu un viņa bandu.»

«Kāda jums darīšana par to, kas ir mani draugi?» Makmerdo ieaurojās balsī, kas piesaistīja visu klātesošo uzmanību: visas galvas vagonā pagriezās, lai kļūtu par sadursmes lieciniekiem. «Vai es jums prasīju padomu, vai arī domājat, ka esmu tāds vientiesis, ka nevaru bez tā iztikt? Runājiet tad, kad jūs uzrunā, un, goda vārds, jums būs ilgi jāgaida, lai es pie jums grieztos pēc palīdzības!» Viņa sejā parādījās ņirdzīgs smaids.

Resnos, labsirdīgos policistus samulsināja negaidītais skarbums, ar kādu tika atraidīts viņu draudzīgais padoms.

«Mēs negribējām jūs aizvainot, svešiniek,» viens no viņiem noteica. «Brīdinājums tika izteikts jūsu paša labā, jo pēc jūsu izturēšanas nopratām, ka šajā apvidū esat pirmoreiz.» 100

«Jā, es nepazīstu šo apvidu, bet es esmu pazīstams ar tādiem kā jūs!» Makmerdo nevaldāmā niknumā iesaucās. «Jūs visi esat vienādi — dodat padomus, kad neviens to nelūdz.»

«Iespējams, ka nenāksies ilgi gaidīt, līdz iepazīsim jūs labāk,» viens no policistiem pasmīnēja. «Kā redzu, jums ir smags raksturs.»

«Es domāju tieši tāpat,» otrs piebilda. «Pieļauju, ka mēs varētu atkal satikties.»

«Nedomājiet, ka baidos no jums!» Makmerdo izsaucās. «Mani sauc Džeks Makmerdo — dzirdat? Ja būšu vajadzīgs, jūs mani atradīsiet pie Džeikoba Šāftera Šeridana ielā, Vermisā; es no jums neslēpjos. Ne dienu, ne nakti nebīstos skatīties sejā tādiem kā jūs — varat par to nešaubīties!»

No ogļraču puses atskanēja piekrītoši saucieni, un abi policisti, paraustījuši plecus, turpināja savu sarunu.

Dažas minūtes vēlāk vilciens piestāja vāji apgaismotā stacijā, kur izkāpa vairums pasažieru, jo Vermisa bija lielākā pilsēta šajā dzelzceļa līnijas posmā. Makmerdo paņēma savu ādas ceļasomu un jau gatavojās doties prom, kad viņu uzrunāja viens no ogļračiem.

«Goda vārds, jūs mākat runāt ar policistiem,» viņš godbijīgi izdvesa. «Bija vareni jūsos klausīties. Ļaujiet man nest jūsu ceļasomu un parādīt ceļu. Pa ceļam uz savu būdu man jāiet gar Šāftera pansiju.%

Atskanēja draudzīgs labas nakts vēlējumu koris no pārējiem ogļračiem, kam viņi devās garām pa peronu. Nepakļāvīgais Makmerdo bija kļuvis par varoni, vēl pirms spēra Vermisā savu kāju.

Apkārtne bija īsts šausmu perēklis, bet stāvoklis pilsētā zināmā mērā bija vēl nospiedošāks. Ielejai vismaz drūmu majestātiskumu piešķīra milzīgie uguns stabi un mutuļojošie dūmu mākoņi, industrijai piemērotus pieminekļus veidoja milzīgajiem izrakumiem līdzās uzbērtie kalni. Pilsētā valdīja galēja postaža un netīrība. Riteņi plato ielu bija sakūluši dubļaina sniega masā. Ietves bija šauras un nelīdzenas. Gāzes lampas tikai vēl skaidrāk izgaismoja neglīto koka māju rindu, kuru nekoptās un netīrās verandas bija pavērstas pret ielu.

Tuvojoties pilsētas centram, ainu uzlaboja labi apgaismotie veikali, kā arī daudzie saloni un azartspēļu nami, kuros ogļrači izšķieda savas grūti nopelnītās, bet bagātīgās algas.

«Tas ir Apvienības nams,» paskaidroja ceļabiedrs, norādot uz salonu, kam pēc tā ārienes varēja piešķirt viesnīcas titulu. «Tā boss ir Džeks Makgintijs.»

«Kas viņš ir par cilvēku?» Makmerdo pavaicāja.

«Ko! Jūs nekad neesat dzirdējis par bosu?»

«Kā gan es būtu varējis par viņu dzirdēt, ja esmu šajā apvidū svešinieks?»

«Biju domājis, ka viņa vārds pietiekami labi pazīstams visā valstī. Par viņu bieži raksta avīzēs.»

«Kādēļ?»

«Nu,» ogļracis pazemināja balsi, «afēru dēļ.»

«Kas par afērām?»

«Apžēliņ, ser! Negribu jūs apvainot, bet jūs nu gan esat dīvains. Ir tikai viena afēra, par kuru šeit dzirdēsiet runājam, un tā ir skaureru afēra.»

«Jā, šķiet, ka Čikāgā lasīju par skaureriem. Tā ir slepkavu banda, vai ne?»

«Runājiet klusāk, ja jums dzīvība dārga!» ogļracis iesaucās, satraukti raudzīdamies uz sarunu biedru. «Jūs nedzīvosiet ilgi, ja ielās atklāti runāsiet tamlīdzīgas lietas. Daudzi cilvēki zaudējuši dzīvību vēl nenozīmīgāku izteicienu dēļ.»

«Izņemot to, ko esmu lasījis, neko citu par viņiem nezinu.»

«Un es nesaku, ka tas, ko lasījāt nav patiesība.» Vīrs runādams tramīgi skatījās apkārt, pievēršot uzmanību katrai ēnai, it kā baidīdamies no kādām uzglūnošām briesmām. 102

«Ja nonāvēšana ir slepkavība, tad Dievs zina, ka notikušas slepkavības, un vairāk, nekā vajadzīgs. Bet, svešiniek, neuzdrošinieties pieminēt Džeka Makgintija vārdu saistībā ar šīm slepkavībām, jo līdz viņam nonāk ikviens čuksts, un viņš nav no tiem, kas vainīgo atstāj nesodītu. Bet te ir māja, kuru meklējāt — tā, kas stāv nomaļus no ielas. Jūs redzēsiet, ka ēkas pārvaldītājs vecais Džeikobs Šāfters ir godīgākais vīrs, kāds vien šajā pilsētā sastopams.»

«Es jums pateicos,» Makmerdo noteica un, paspiedis jaunajam paziņam roku, lēnām, apkārt skatīdamies, pa celiņu devās uz dzīvojamo māju, pie kuras durvīm sparīgi pieklauvēja.

Tās nekavējoties atvēra persona, kas ļoti atšķīrās no gaidītā. Tā bija sieviete, jauna un sevišķi daiļa vāciete. Viņai bija blondi, vidēja garuma mati, kas manāmi kontrastēja ar brīnišķīgi tumšo acu pāri. Viņa nopētīja svešinieku ar pārsteiguma un neliela mulsuma izteiksmi, kas lika pabālajai sejai nosarkt. Atvērto durvju spožās gaismas ietvarā viņa Makmerdo šķita kā skaistākā glezna, kādu viņš jebkad redzējis; uz netīrās un drūmās apkārtnes fona vēl pievilcīgāka. Uz melno raktuvju izdedžu kaudzēm plaukstošs apburošs vijolītes zieds nebūtu licies pārsteidzošāks. Viņš bija tik sajūsmināts, ka stāvēja, nebilzdams ne vārda, un tā bija viņa, kas pārtrauca klusumu.

«Es domāju, ka pie durvīm klauvē tēvs,» viņa teica ar patīkamu vācu akcenta pieskaņu. «Vai atnācāt, lai ar viņu tiktos? Viņš devās uz pilsētu un atgriezīsies kuru katru minūti.»

Makmerdo turpināja viņu apbrīnot, līdz viņa apmeklētāja priekšā apmulsumā nolaida acis.

«Nē, jaunkundz,» viņš beidzot ierunājās, «man nav steidzamas nepieciešamības viņu satikt. Bet jūsu mājas man tika ieteiktas kā apmešanās vieta. Biju domājis, ka tās varētu būt piemērotas — un tagad droši zinu, ka tā ir.»

«Jūs nu gan spējat ātri pieņemt lēmumus,» viņa smaidīdama noteica.

«Tik daudz spētu izdarīt jebkurš, izņemot aklo,» Makmerdo atbildēja.

Viņa pasmējās par komplimentu. «Ienāciet, ser,» viņa aicināja. «Es esmu mis Etija Šāftere, mistera Šāftera meita. Mana māte ir mirusi, un es vadu saimniecību. Varat apsēsties uzgaidāmajā istabā pie kamīna, kamēr atnāk tēvs — lūk, tur jau viņš nāk! Tūlīt pat varēsiet visu nokārtot.»

Istabā iesoļoja smagnējs, pavecs vīrs. Pāris vārdos Makmerdo paskaidroja ierašanās iemeslu. Kāds Mērfijs bija viņam Čikāgā iedevis šo adresi, ko savukārt bija uzzinājis no kāda cita. Vecais Šāfters izskatījās gatavs noslēgt līgumu. Svešinieks nevilcinoties piekrita visiem noteikumiem, jo, šķita, bija pietiekami naudīgs. Par iepriekš samaksātiem septiņiem dolāriem nedēļā viņam bija nodrošināts dzīvoklis un uzturs.

Tā, lūk, likuma vajātais Makmerdo apmetās zem Šāfteru mājas jumta. Tas bija pirmais solis, kam bija lemts novest pie garu un tumšu notikumu virknes.

2. nodaļa Vadonis

fyļakmerdo bija virs, kas spēja ātri iejusties svešā vidē. Lai kur viņš būtu, apkārt esošie cilvēki to drīz vien uzzināja. Nedēļas laikā viņš bija kļuvis par svarīgāko personu Šāfteru mājā. Tur dzīvoja desmit vai divpadsmit pansionāru; bet viņi bija godīgi darbu vadītāji vai arī parasti ierēdņi, katrā ziņā citādi, nekā jaunais īrs. Vakaros, kad viņi sanāca kopā, viņš vienmēr izcēlās kā labākais jokdaris, viņa runas bija visasprātīgākās un viņa dziedātās dziesmas skanīgākās. Viņš bija dzimis pudeles brālis, un viņam piemītošais personības magnētisms spēja radīt pārējos labu noskaņojumu.

Un tomēr viņā atkal un atkal tāpat kā vilciena vagonā parādījās spēja uz pēkšņām, negantām dusmām, kas izraisīja godbijību un bailes visos, kas viņu redzēja. Arī pret likumu un visiem, kas ar to saistīti, viņš izrādīja nicinošu attieksmi. Dažus pansionārus šī izturēšanās satrauca, bet citus — uzjautrināja.

Jau no paša sākuma ar savu klajo jūsmošanu viņš lika pārējiem saprast, ka saimnieka meita iekarojusi viņa sirdi no brīža, kad viņa acis ieraudzīja tās skaistumu un grāciju. Viņš nebija tāds, kas slēpj savas jūtas. Jau otrajā dienā viņš atzinās tai mīlestībā, nākamajās dienās savu stāstu atkārtojot un neraizējoties par to, ka varētu tikt atraidīts.

«Vai jums ir kāds cits?» viņš mēdza kliegt. «Ja vēl kāds pretendē uz jūsu mīlestību, tam nāksies apvaldīt savas jūtas, citādi viņam klāsies plāni! Vai lai es zaudētu savas dzīves iespēju un savas sirds karstāko vēlēšanos kāda cita dēļ? Etij, jūs varat mani atraidīt, bet pienāks diena, kad jūs dosiet jāvārdu, un esmu vēl pietiekami jauns, lai gaidītu.»

Viņš bija bīstams bildinātājs, ar lokanu īra mēli un patīkamu, pārliecinošu izturēšanos. Viņam piemita tas pieredzes un noslēpumainības valdzinājums, kas piesaista sievietes interesi un visbeidzot rada mīlestību. Viņš varēja runāt par burvīgajām Monaghenas grāfistes ielejām, no kurām nācis, par apburošām tālām salām, zemiem pakalniem un zaļām pļavām, kas šķita vēl brīnišķīgākas, dzīvojot šajā piekvēpušajā un piesnigušajā apvidū.

Tad viņš pārgāja pie ziemeļu pilsētas Detroitas, Mičiganas mežstrādnieku apmetnēm un visbeidzot pie Čikāgas apdzejošanas, kur bija strādājis dzirnavās. Pēc tam sekoja mājiens attiecībā uz romantiku, dīvainām jūtām, kas viņu pārņēmušas lielajā pilsētā, tik dīvainām un tik dziļi personīgām, ka par tām nedrīkstot stāstīt. Skumju pilns viņš runāja par pēkšņo piespiedu aizbraukšanu, veco saišu pārraušanu, bēgšanu uz svešu pasaules malu, kas noslēgusies šajā drūmajā ielejā, un Etija klausījās, tumšajām acīm spulgojot aiz žēluma un līdzjūtības — šīm divām īpašībām, kas tik ātri un tik dabiski var pārtapt mīlestībā.

j^ļakmerdo ieguva pagaidu grāmatveža darbu, jo viņam bija

laba izglītība. Šī nodarbošanās dienas lielāko daļu viņu turēja ārpus mājām, un viņš vēl nebija atradis izdevību paziņot par savu ierašanos Godājamā brīvmūrnieku ordeņa ložas pārstāvjiem.

Par savu aizmāršību viņš atcerējās, kad kādu vakaru viņu apmeklēja Maiks Skeinlans, vietējās organizācijas biedrs, kuru Makmerdo bija saticis vilcienā. Skeinlans, mazs, nervozs, melnacains vīrelis ar asiem sejas vaibstiem, izskatījās priecīgs par iespēju atkal tikties. Izdzēris pāris viskija glāzes, viņš atklāja sava apmeklējuma iemeslu. 106

«Makmerdo,» viņš sacīja, «es atcerējos jūsu nosaukto adresi, tādēļ uzdrošinājos atnākt ciemos. Esmu pārsteigts, ka vēl neesat paziņojis par savu ierašanos vadonim. Kāpēc jūs vēl aizvien neesat apmeklējis bosu Makgintiju?»

«Man bija jāatrod darbs. Es biju aizņemts.»

«Jums ir jāatrod laiks priekš viņa pat tad, ja jums tāda nav. Apžēliņ, jūs nu gan rīkojāties muļķīgi, ka neaizgājāt uz Apvienības māju un nereģistrējāt savu vārdu jau nākamajā rītā pēc ierašanās! Ja jūs saiesiet ar viņu naidā… Labi, cerams, pietiks, ja pateikšu, ka jūs to vienkārši nedrīkstat darīt!»

Makmerdo izrādīja pārsteigumu. «Skeinlan, esmu ložas biedrs ilgāk par diviem gadiem, bet nekad neesmu dzirdējis, ka pienākumi būtu bijuši tik neatliekami.»

«Varbūt Čikāgā bija savādāk.»

«Bet šī ir tā pati apvienība.»

«Jūs tā domājat?»

Skeinlans ilgi un cieši viņu uzlūkoja; skatienā bija kaut kas draudīgs.

«Vai tad tā nav?»

«Mēneša laikā jūs pats varēsiet pateikt. Dzirdēju, ka pēc tam, kad biju izkāpis no vilciena, jums bijusi saruna ar policistiem.»

«Kā jūs to uzzinājāt?»

«Gan labas, gan sliktas ziņas šajā apvidū izplātās zibens ātrumā.»

«Jā. Es pateicu tiem medību suņiem, ko par viņiem domāju.»

«Goda vārds, Makgintijam jūs patiksiet!»

«Vai tad viņš arī ienīst policiju?»

Skeinlans sāka nevaldāmi smieties. «Apciemojiet viņu, puis,» viņš atvadoties ieteica. «Ja to neizdarīsiet, tad tā būs nevis policija, ko viņš ienīdīs, bet gan jūs! Bet tagad paklausiet drauga padomam un nekavējoties dodieties ceļā.»

107

ganāca tā, ka tovakar Makmerdo bija vēl viena negaidīta

saruna, kas viņu skubināja tajā pašā virzienā. Iespējams, ka viņa uzmanības pierādījumi Etijai bija kļuvuši uzkrītošāki nekā agrāk vai arī tie beidzot bija nonākuši līdz labā vācu namatēva palēnajai uztverei; neatkarīgi no iemesla pansijas īpašnieks ieaicināja jaunekli savā istabā un bez vilcināšanās ķērās pie galvenā.

«Ser, man radies iespaids,» viņš sacīja, «ka jūs cenšaties savaldzināt manu Etiju. Vai tā ir, vai arī es kļūdos?»

«Jā, tā ir,» jauneklis atbildēja.

«Tādā gadījumā gribu jums pateikt, ka varat nepūlēties. Jums jau viens aizsteidzies priekšā.»

«Viņa man teica to pašu.»

«Viņa jums teica taisnību. Bet vai viņa pateica, kurš tas ir?»

«Nē, es prasīju, bet viņa neteica.»

«Varbūt viņa negribēja jūs nobiedēt.»

«Nobiedēt!» Makmerdo aizsvilās.

«Jā, mans draugs! Jums nav jākaunas bīties no viņa. Tas ir Tedijs Baldvins.»

«Un kas, pie joda, viņš ir?»

«Viņš ir skaureru boss.»

«Skaureri! Esmu par tiem dzirdējis. Skaureri tā, un skaureri šitā — bet kāpēc par viņiem vienmēr runā čukstus? No kā jūs visi baidāties? Kas tie skaureri tādi ir?»

Pansijas saimnieks instinktīvi pieklusināja balsi, kā darīja visi, runājot par šo drausmīgo apvienību. «Skaureri,» viņš paskaidroja, «ir Eminent Order of Freemen, Godājamais brīvmūrnieku ordenis!»

Jauneklis apmulsa. «Bet es pats esmu šīs apvienības biedrs.»

«Jūs! Ja vien būtu to zinājis, nekad nebūtu jūs ielaidis savās mājās — pat ne tad, ja jūs maksātu simt dolāru nedēļā.» 108

«Bet kas šajā apvienībā slikts? Tās mērķis ir žēlsirdība un sadraudzība. Tā rakstīts noteikumos.»

«Varbūt citur tas tā ir, bet ne šeit!»

«Bet kā ir šeit?»

«Tā ir slepkavu apvienība, lūk, kas tā ir.»

Makmerdo neticīgi iesmējās. «Kā jūs to varat pierādīt?» viņš pavaicāja.

«Pierādīt! Vai tad ar piecdesmit slepkavībām nepietiek, lai to pierādītu? Un kā ir ar Milmanu un Van Šorstu, un Nikolsonu ģimeni, un veco misteru Haijamu, un mazo Billiju Džeimsu, un pārējiem? Pierādīt! Vai gan šajā ielejā ir kāds vīrietis vai sieviete, kas to nezinātu?»

«Paklausieties!» Makmerdo dedzīgi noteica. «Es vēlos, lai jūs ņemtu savus vārdus atpakaļ vai arī izskaidrotu man tos. Jebkurā gadījumā jums tas jāizdara, pirms es atstāju šo istabu. Iejūtieties manā ādā! Esmu svešinieks šajā pilsētā. Es piederu apvienībai, kuru pazīstu kā nevainīgu organizāciju. Tā izplatīta visā Amerikā, bet tās darbība ir vairāk kā nekaitīga. Un tagad, kad taisījos tai šeit pievienoties, jūs man paziņojat, ka tā ir tā pati slepkavu apvienība, ko sauc par skaureriem. Mister Šāfter, šķiet, ka esat man parādā vai nu atvainošanos, vai arī paskaidrojumus.»

«Ser, nevaru pateikt neko vairāk par to, ko zina visi. Skaureru bosi ir arī jūsu organizācijas bosi. Aizvainojot vienus, saņemsiet sodu no otriem. Mēs pārāk bieži esam rūgti pārliecinājušies par šā apgalvojuma patiesumu.»

«Tās ir tikai baumas — es vēlos pierādījumus!» Makmerdo iebilda.

«Ja dzīvosiet šeit pietiekami ilgi, dabūsiet arī pierādījumus. Bet es gandrīz vai aizmirsu, ka esat viens no viņiem. Drīz kļūsiet tikpat slikts kā pārējie. Bet, ser, jums nāksies pameklēt sev citu mājvietu, jo nevaru jūs šeit paturēt. Ir pietiekami slikti, ka viens no šiem cilvēkiem bildinājis manu Etiju, un es neuzdrošinājos viņu atraidīt, bet, ja uz maniem pleciem gulsies vēl viens, tas būs par daudz. Jā, nudien, pēc šis nakts te vairs negulēsiet!»

ļ^/jakmerdo tika padzīts no ērtajiem apartamentiem un no

meitenes, kuru tik ļoti mīlēja. Tovakar viņš satika Etiju sēžam vienatnē viesistabā un izsūdzēja tai savas bēdas.

«Jūsu tēvs taisās mani padzīt,» viņš skumji teica. «Es tik daudz neuztrauktos, ja zaudētu tikai istabu, bet patiešām, Etij, kaut gan pagājusi tikai nedēļa, kopš satikāmies, jūs man esat kļuvusi par vienīgo cilvēku, bez kura es nespēju dzīvot!»

«Ak, mister Makmerdo, nerunājiet tā!» meitene viņu mierināja. «Vai tad es neteicu, ka esat nokavējis? Man ir cits, un ja es nebūtu apsolījusi viņu precēt, tad vēl varbūt varētu iziet pie jums.»

«Bet, Etij, ja es būtu pirmais, vai man izdotos iekarot jūsu sirdi?»

Meitene aizklāja seju ar plaukstām. «Ak, ja vien jūs zinātu, kā es vēlos, kaut jūs būtu bijis pirmais!» viņa elsoja.

Makmerdo acumirklī nometās viņas priekšā uz ceļiem. «Dieva dēļ, Etij, pie tā arī paliksim!» viņš sauca. «Vai ir vērts iznīcināt savu un manu dzīvi viena solījuma dēļ? Sekojiet savai sirdsbalsij! Tā ir visnekļūdīgākā ceļvede. Jūs toreiz neapzinājāties, ko solījāt.»

Viņš satvēra Etijas balto plaukstu savās brūnajās rokās.

«Sakiet, ka būsiet mana, un kopīgi mēs pārvarēsim jebkurus šķēršļus!»

«Taču ne šeit?»

«Jā, šeit.»

«Nē, nē, Džek!» Viņš ieskāva to savās rokās. «Šeit tas nevar notikt. Vai jūs aizvedīsiet mani sev līdzi?»

Pēc Makmerdo sejas izteiksmes varēja spriest, ka viņā norisinājās iekšēja cīņa, bet beigās tajā iegūla granītcieta izteiksme. no «Nē, šeit,» viņš uzstāja. «Etij, es aizstāvēšu jūs pret apkārtējās pasaules uzbrukumiem tieši šeit, kur pašlaik atrodamies!»

«Kāpēc gan mēs nevarētu kopigi pamest šo vietu?»

«Nē, Etij, es nevaru aizbraukt.»

«Bet kādēļ?»

«Es nespētu no kauna pacelt galvu, ja justu, ka esmu padzīts. Bez tam, no kā gan mums jābaidās? Vai tad neesam brīvi cilvēki brīvā valstī? Ja jūs mīlat mani un es mīlu jūs, kurš gan iedrošināsies nostāties starp mums?»

«Jūs nezināt, Džek. Jūs esat nodzīvojis šeit pārāk neilgu laiku. Jūs nepazīstat šo Baldvinu. Jūs nepazīstat Makgintiju un viņa skaurerus.»

«Nē, es viņus nepazīstu, bet es nebaidos no viņiem un neticu tiem!» Makmerdo mierināja. «Mana dārgā, es esmu dzīvojis starp nežēlīgiem cilvēkiem, bet tā vietā, lai baidītos, esmu vienmēr panācis, ka viņi ir baidījušies no manis — vienmēr, Etij. Tas ir skaidrāks par skaidru! Ja šie vīri, saskaņā ar jūsu tēva teikto, izdarījuši ielejā noziegumu pēc nozieguma, tad kāpēc gan viņi nav nodoti tiesai? Atbildiet man, Etij!»

«Tādēļ, ka neviens neuzdrošinās liecināt pret viņiem. Ja kāds liecinātu, tad nenodzīvotu vairs pat mēnesi. Un vēl tāpēc, ka viņiem ir pašiem savi uzpirkti liecinieki, kas zvēr, ka apsūdzētais atradies tālu no nozieguma vietas. Bet, Džek, jūs pats par to noteikti esat lasījis. Dzirdēju, ka Savienotajās Valstīs par to bija rakstīts katrā avīzē.»

«Jā, esmu kaut ko lasījis, tas tiesa, bet biju pārliecināts, ka tas ir izdomājums. Varbūt tiem vīriem bija kāds iemesls tā rīkoties. Varbūt pret viņiem izturējušies netaisni un viņiem nebija citas iespējas, kā sev palīdzēt.»

«Ak, Džek, nelieciet man klausīties tādas runas! Jo tieši tā runā viņš — tas otrs!»

«Baldvins apgalvo to pašu, vai ne?»

«Un tādēļ tik ļoti viņu neieredzu. Džek, tagad varu jums izstāstīt patiesību. Viņš man riebjas no visas sirds, bet man no viņa ir bail. Baidos no viņa sevis dēļ, bet vēl vairāk tēva dēļ. Zinu, ka pār mūsu galvām nāktu liela nelaime, ja es uzdrīkstētos atklāt savas patiesās jūtas. Tādēļ biju spiesta atkratīties no viņa ar pussolījumiem. Patiesībā tā bija mūsu vienīgā cerība. Bet, Džek, ja vien jūs bēgtu kopā ar mani, mēs varētu paņemt līdzi tēvu un dzīvot mūžam laimīgi — tālu prom no šiem ļaundariem.»

Atkal Makmerdo norisinājās iekšēja cīņa, un atkal viņa sejas izteiksme kļuva granītcieta. «Etij, nekāds ļaunums nenotiks — ne jums, ne jūsu tēvam. Kas atteicas uz ļaundariem, domāju, ka, pirms mūsu saruna ir galā, jums jāuzzina, ka esmu tikpat slikts kā vissliktākais no viņiem.»

«Nē, nē, Džek! Es uzticos jums.»

Makmerdo rūgti iesmējās. «Ak Kungs! Cik maz jūs par mani zināt! Jūsu nevainīgā dvēsele pat nenojauš, kas notiek manējā. Bet kas ir šis apmeklētājs?»

Durvis negaidot atvērās, un istabā lielmanīgi ienāca jauns augstprātīga izskata vīrietis. Viņš bija pievilcīgs, uzkrītoši ģērbts jauneklis — apmēram tāda paša vecuma un miesasbūves kā Makmerdo. Zem melnās platmaļu cepures, ko viņš nebija papūlējies noņemt, bija redzama pievilcīga seja ar līku ērgļa degunu un ugunīgām, valdonīgām acīm, kas nikni uzlūkoja pie kamīna sēdošo pāri.

Apjukuma un satraukuma pārņemta, Etija pielēca kājās. «Priecājos jūs redzēt, mister Baldvin,» viņa izdvesa. «Jūs ieradāties agrāk, nekā domāju. Ienāciet un apsēdieties!»

Baldvins stāvēja, iespiedis rokas gurnos, un lūkojās uz Makmerdo. «Kas tas tāds?» viņš strupi vaicāja.

«Tas ir mans draugs, mister Baldvin, jaunais iemītnieks. Mister Makmerdo, vai drīkstu jūs iepazīstināt ar misteru Baldvinu?»

Jaunie vīrieši atturīgi pamāja viens otram ar galvu.

«Varbūt mis Etija jums ir stāstījusi par mūsu attiecībām?»

«Es nezināju, ka starp jums pastāv kādas attiecības.»

«Ak tā. Nu, tagad uzzināsiet. Daru zināmu, ka šī jaunā sieviete ir mana, bet šodien ir visai patīkams vakars — vai nevēlaties pastaigāties?»

«Pateicos, man nav noskaņojuma staigāt.»

«Ak tā?» vīrieša acis no dusmām iegailējās. «Varbūt jums ir noskaņojums kauties, mister Iemītnieki»

«Jā, ir gan!» Makmerdo, kājās pielēkdams, iesaucās. «Nekad neesmu dzirdējis vēl gaiditākus vārdus.»

«Dieva dēļ, rimsties, Džek! Ak, Dieva dēļ!» nabaga apjukusi Etija iekliedzās. «Ak, Džek, Džek, viņš nodarīs jums pāri!»

«Ak tu viņu sauc par Džeku, ko?» Baldvins ar riebumu noteica. «Tātad jūsu attiecības jau ir nonākušas tik tālu?»

«Ted, esi prātīgs! Manis dēļ, Ted, ja es tev kaut ko nozīmēju, esi saprotošs un piedodošs!»

«Etij, domāju, ja jūs uz brīdi mūs atstātu vienatnē, mēs spētu atrast kopīgu valodu,» Makmerdo klusi noteica. «Vai arī, mister Baldvin, mēs varētu iziet pastaigāties brīvā dabā. Ir jauks vakars, un netālu atrodas klajš, divkaujai piemērots lauks.»

«Lai tiktu ar jums galā, man pat nenāksies sasmērēt savas rokas,» viņa pretinieks atcirta. «Vēl pirms būšu ticis galā, jūs vēlēsieties, kaut nekad nebūtu spēris šajā mājā savu kāju!»

«Nav piemērotāka laika par tagadni,» Makmerdo izsaucās.

«Es pats izvēlēšos laiku, ser. To varat atstāt manā ziņā. Paskatieties!» Viņš pēkšņi atrotija piedurkni un parādīja dīvainu, uz apakšdelma iededzinātu zīmi — aplī ievilktu trijstūri. «Vai zināt, ko tas nozīmē?»

«Ne es to zinu, ne tas mani interesē!»

«Labi, es apsolu, ka pavisam drīz to uzzināsiet. Nemaz nepagūsiet kļūt daudz vecāks. Varbūt mis Etija varēs pastāstīt kaut ko par šā simbola nozīmi. Kas attiecas uz tevi, Etij, tu atgriezīsies pie manis, rāpodama uz ceļiem — meitenlt, vai dzirdi? — uz ceļiem —, un tad es pastāstīšu, kāds varētu būt tavs sods. Tu esi sējusi, un, goda vārds, es parūpēšos, lai tu pļautu!» Viņš uzlūkoja abus nevaldāmā niknumā. Tad, apgriezies uz papēža, izgāja un aizcirta aiz sevis ārdurvis.

Kādu brīdi Makmerdo un meitene klusēja. Tad viņa ieskāva to rokās.

«Džek, cik gan jūs bijāt drosmīgs! Bet ar to ir par maz, jums ir jābēg! Šonakt pat, Džek, šonakt! Tā ir jusu vienīgā cerība. Jūs izglābsiet savu dzlvibu. Viņa drausmīgajās acīs saskatīju draudus jūsu dzīvībai. Kādas jums var būt izredzes pret Makgintiju un visiem pārējiem?»

Makmerdo atbrīvojās no apskāvieniem, noskūpstīja meiteni un piesardzīgi apsēdināja atpakaļ krēslā. «Neuztraucies un nebaiļojies par mani, dārgumiņ! Es pats esmu brīvmūrnieku ložas biedrs. Tikko kā pastāstīju to jūsu tēvam. Varbūt neesmu labāks par pārējiem; tāpēc nepadariet mani par svēto. Iespējams, ka tagad, kad esmu tik daudz izstāstījis, jūs ari mani ienīstat?»

«Ienīst jūs, Džek? Kamēr vien dzīvošu, es nespēšu jūs ienīst! Esmu dzirdējusi, ka nav nekas ļauns būt par brīvmūrnieku citur; tad kādēļ man būtu jādomā par jums slikts? Bet, Džek, ja jau jūs esat brīvmūrnieks, kādēļ gan jums neaiziet pie bosa Makgintija un nesadraudzēties ar viņu? Ak, steidzieties, Džek, steidzieties! Aizlieciet par sevi labu vārdu, iekams tie plēsīgie suņi nav tikuši jums uz pēdām!»

«Es domāju tieši tāpat,» Makmerdo piekrita. «Tūlīt pat aiziešu un visu nokārtošu. Varat paziņot tēvam, ka šonakt vēl pārgulēšu te, bet jau rīt no rīta došos citas mājvietas meklējumos.»

Makgintija salona bārs kā parasti bija pārpildīts, jo tā bija pilsētas šaubīgāko elementu iemīļotākā pulcēšanās vieta. 114

Saimnieks bija iecienīts, jo viņam bija rupjš, dzīvespriecīgs raksturs. Šī izturēšanās kā maska slēpa lielu daļu no viņa patiesās būtības. Ne tikai šī popularitāte, bet arī bailes un bijība, ar kādu pret viņu izturējās visā pilsētā un pat trīsdesmit jūdžu apkārtnē aiz ielejas robežām un abpus kalniem, nodrošināja, ka viņa bārs vienmēr bija stāvgrūdām pilns, jo neviens nevarēja atļauties palaist garām izdevību iemantot viņa labvēlību.

Bez slepenajiem spēkiem, kurus, kā tika uzskatīts, viņš lika lietā bez žēlastības, viņš bija arī augstu stāvošs ierēdnis, pilsētas pašvaldības padomes loceklis, kā arī pilnvarots atbildīgais par satiksmi un ceļiem — šajā amatā viņu ievēlēja vietējie nelieši, kā atlīdzību cerot saņemt viņa labvēlību. Nodokļi un ar nodokli aplikto īpašumu novērtējums bija nesamērīgi augsti, darbs sabiedrības labā bija atstāts novārtā, uzpirkti kontrolieri viltoja rēķinus un, šantažēdami apzinīgus pilsoņus, izspieda no viņiem naudu, taču apkrāptie cilvēki bija spiesti klusēt, ja nevēlējās, lai pār viņu galvām nāktu vēl lielāka nelaime.

Tā gadu no gada bosa Makgintija dimanta piespraudes kļuva uzkrītošākas, zelta ķēdes uz vēl greznākās vestes smagākas, un viņa salons izpletās arvien tālāk, draudot aprīt lielu tirgus laukuma daļu.

Makmerdo atgrūda salona divviru durvis un izspraucās cauri ļaužu pūlim, kas uzdzīvoja smacīgajā tabakas dūmu un spirtoto dzērienu dvingas piepildītajā atmosfērā. Telpa bija labi apgaismota, jo papildu gaismu deva milzīgie, smagie, pie sienām piekārtie spoguļi. Piedurknes atrotījušie bufetnieki bija aizņemti, jaucot dzērienus dīkdieņiem, kas bija apsēduši plato, ar kokgriezumiem rotāto leti.

Telpas attālākajā galā, atspiedies pret leti, ar cigāru mutē stāvēja spēcīgs, drukns, gara auguma vīrietis, kas nevarēja būt neviens cits kā pats varenais Makgintijs. Viņš bija melnīgsnējs milzis, līdz vaigu kauliem noaudzis ar bārdu. Kraukļa melnie mati krita uz apkakles.

Viņa sejas krāsa bija melnīgsnēja kā itālim, acu tumšā krāsa kopā ar nelielo šķielēšanu piešķīra sevišķi nopietnu izskatu.

Viss pārējais šajā cilvēkā — viņa dižciltīgais izskats, smalkie sejas vaibsti un nepiespiestā izturēšanās — uzturēja to dzīvespriecīgo un vaļsirdīgo gaisotni, kuru viņš ap sevi radīja.

Viņš atstāja maldinošu godīga cilvēka iespaidu, kura sirds vienmēr būs maiga, neatkarīgi no tā, cik rupji varētu likties viņa izrunātie vārdi. Tikai tie, pret kuriem viņš pavērsa savu tumšo, dziļo acu nežēlīgo skatienu, nevilšus satrūkās un noslēdzās sevī, nojaušot, ka nonākuši saskarsmē ar spēcīgu un drosmīgu, taču ļoti viltīgu un nežēlīgu cilvēku.

Pamatīgi viņu aplūkojis, Makmerdo savā ierastajā bezrūpīgajā nekaunībā ar elkoņiem pašķira pūlī sev ceļu un izspraucās cauri nelielajam galminieku pulciņam, kas lišķīgi drūzmējās ap vareno bosu, raustīdamies nevaldāmos smieklos par vismazāko joku, kas nāca pār viņa lūpām. Jaunā svešinieka drošās, pelēcīgās acis bezbailīgi uzlūkoja aiz brillēm slēpto melno acu pāri, kas bija strauji pievērsies viņam.

«Nu, jaunais cilvēk, es kaut kā nespēju atsaukt atmiņā jūsu seju.»

«Mister Makgintij, esmu svešinieks šajā apkārtnē.»

«Jūs neesat tik jauns, lai neprastu uzrunāt džentlmeni viņam piederīgajā titulā.»

«Viņš, jaunais cilvēk, ir padomnieks Makgintijs,» kāda balss barā iesaucās.

«Atvainojos, padomniek. Es vēl tik labi nepazīstu šejienes ieražas. Bet man ieteica jūs apmeklēt.»

«Nu, jūs mani esat apmeklējis. Te es esmu. Ko jūs par mani domājat?» 116

«Ir vēl pāragri spriest. Ja jūsu sirds ir tikpat liela kā jūsu ķermenis un jūsu dvēsele tikpat smalka kā jūsu seja, tad neko labāku nevarētu vēlēties,» Makmerdo atbildēja.

«Jums nu gan ir lokana īru mēle!» salona īpašnieks iesaucās, nebūdams īsti pārliecināts, vai izjokot pārdrošo apmeklētāju, vai aizstāvēt savu cieņu. «Vai jūs jūtaties tik drošs, lai vērtētu manu ārieni?»

«Protams,» Makmerdo atteica.

«Jums ieteica mani apmeklēt?»

«Jā, tā bija.»

«Un kas ieteica?»

«Brālis Skeinlans no 341. Vermisas ložas. Es iedzeru uz jūsu veselību, padomniek, un uz mūsu iepazīšanos.» Viņš pacēla glāzi, pielika pie lūpām un dzerdams atlieca mazo pirkstiņu.

Makgintijs, viņu vērodams, sarauca savas biezās, melnās uzacis.

«Ak tad tā?» viņš novilka. «Man nāksies mazliet iedziļināties šajā lietā, mister…»

«Makmerdo.»

«Mazliet iedziļināties, mister Makmerdo, jo mēs nevaram katram uzticēties, kā arī noticēt visam, ko mums saka. Panāciet uz brīdi šurp aiz letes!»

Tur atradās neliela istaba, kas bija piekrauta ar mucām. Rūpīgi pievēris durvis, Makgintijs apsēdās uz vienas no tām un, domīgi košļādams cigāru, nemierīgām acīm pētīja sarunas biedru.

Vairākas minūtes Makgintijs sēdēja, nebildis ne vārda. Makmerdo viņa pētījošo skatienu panesa ar jautru izskatu, vienu roku iebāzis kabatā un ar otru virpinādams savas brūnās ūsas. Makgintijs pieliecās un izvilka draudīga izskata revolveri.

«Paklausieties, jokotāj,» viņš brīdināja, «ja atklāšu, ka spēlējat ar mani spēlītes, mūsu saruna būs īsa.»

«Tas ir visai dīvains veids, kā brīvmūrnieku ložas vadonim sasveicināties ar svešu brāli,» Makmerdo ar zināmu cieņas pieskaņu atbildēja.

«Tas, ka esat brālis, jums vēl jāpierāda,» Makgintijs atbildēja, «un lai Dievs jums palīdz, ja izgāzīsieties! Kur jūs tikāt sagatavots?»

«29. ložā, Čikāgā.»

«Kad?»

«1872. gada 24. jūnijā.»

«Kā sauc ložas vadītāju?»

«Džeimss Skots.»

«Kas ir jūsu apgabala pārvaldnieks?»

«Bartolomejs Vilsons.»

«Hm! Jūs esat pietiekami labi izturējis pārbaudījumu. Ko jūs te darāt?»

«Strādāju, tāpat kā jūs — tikai sliktāk atalgotu darbu.»

«Jums uz visiem jautājumiem ir gatava atbilde.»

«Jā, neesmu uz mutes kritis.»

«Bet vai dzīvē esat tikpat izveicīgs?»

«Vismaz tie, kas mani pazīst labāk, tā apgalvo.»

«Tādā gadījumā mēs varētu jūs pārbaudīt ātrāk, nekā domājat. Vai esat kaut ko dzirdējis par šejienes ložu?»

«Dzirdēju, ka tikai bezbailīgi vīri var tikt iecelti brāļu kārtā.»

«Tur jums taisnība, mister Makmerdo. Bet kādēļ jūs pamētāt Čikāgu?»

«Esmu nolemts bojāejai, ja to pateikšu!»

Makgintijs iepleta acis, jo nebija pieradis, ka ar viņu tā runā, un tas viņu uzjautrināja. «Kāpēc nevarat man to pastāstīt?»

«Tāpēc, ka brāļi nedrīkst viens otram melot.»

«Tātad patiesība ir tik slikta, ka neuzdrošināties to atklāt?»

«Ja vēlaties, varat teikt arī tā.» 118

«Paklausieties, ser, neceriet, ka es pieņemšu ložā cilvēku, kurš nespēj atbildēt par savu pagātni.»

Makmerdo izskatījās apjucis. Tad no iekškabatas izvilka nobružātu avīzes izgriezumu.

«Jūs taču mani nenodosiet?» viņš piesardzīgi ievaicājās.

«Sašķaidīšu jūsu seju, ja vēlreiz pateiksiet man šādus vārdus!» Makgintijs aizsvilies izsaucās.

«Jums taisnība, padomniek,» Makmerdo lēnprātīgi atbildēja. «Man jāatvainojas. Es runāju, neapdomādams, ko saku. Zinu, ka jūsu rokās esmu drošībā. Lūk, paskatieties uz šo izgriezumu!»

Makgintijs uzmeta skatienu 1874. gada Jaungadā Čikāga, Tirgus ielā, salonā ar nosaukumu «Ezers» notikušās apšaudes aprakstam. Apšaudē ticis nogalināts kāds Džounss Pinto.

«Jūsu roku darbs?» viņš, pasniegdams rakstu atpakaļ, pavaicāja.

Makmerdo piekrītoši pamāja.

«Kāpēc jūs viņu nošāvāt?»

«Palīdzēju tēvocim Semam taisīt dolārus. Varbūt manējie nebija tik īsti, tomēr neizskatījās sliktāk un bija vieglāk pieejami. Šis vīrs Pinto man palīdzēja uzsist tos gaisā…»

«Ko?»

«Tas ir tāds izteiciens, kas nozīmē — laist apgrozībā. Viņš teica, ka pēc tam sadalīšot ienākumus uz pusēm. Var jau būt, ka viņš būtu turējis vārdu. Taču es negaidīju, lai par to pārliecinātos. Es viņu vienkārši nogalināju un aizbēgu uz ogļraču rajonu.» '

«Bet kāpēc tieši uz ogļraču rajonu?»

«Jo avīzēs izlasīju, ka šajā apgabalā cilvēki nav pārāk izvēlīgi.»

Makgintijs iesmējās. «Vispirms jūs bijāt naudas viltotājs, tad kļuvāt par slepkavu un visbeidzot atbēgāt pie mums, jo domājāt, ka te būsiet gaidīts.»

«Vispār jums ir taisnība,» Makmerdo atbildēja.

«Tādā gadījumā domāju, ka jūs mums noderēsiet. Sakiet, vai vēl joprojām protat viltot dolārus?»

Makmerdo izvilka no kabatas kādu pusduci naudaszīmju. «Šīs te nekad nav gājušas cauri Filadelfijas naudas mašīnai,» viņš paskaidroja.

«Kas to būtu domājis!» Makgintijs satvēra tās savās milzīgajās rokās, kas bija spalvainas kā gorillam, un pacēla pret gaismu. «Es nesaskatu nekādu atšķirību. Goda vārds! Domāju, ka būsiet mums varen noderīgs brālis! Mums nenāktu par ļaunu tikt galā ar vienu vai diviem sliktiem vīriem, draugs Makmerdo, jo kas gan cits aizstāvēs mūsu cieņu, ja ne mēs paši. Mēs ātri vien ciestu sakāvi, ja nestātos pretī tiem, kuri cenšas mūs iegāzt.»

«Labprāt kopīgi ar pārējiem puišiem palīdzēšu tikt galā ar uzbāzīgajiem.»

«Jūs esat diezgan drosmīgs, jo pat nesatrūkāties, kad pavērsu pret jums ieroci.»

«Tas nebiju es, kam draudēja briesmas.»

«Kas tad?»

«Tas bijāt jūs, padomniek.» Makmerdo no savas smalkās žaketes sānkabatas izvilka pielādētu pistoli. «Es visu laiku jūs uzmanīju. Domāju, ka manis raidītais šāviens būtu bijis tikpat ātrs kā jūsējais.»

«Ak tā!» Makgintijs kļuva sarkans no dusmām, bet tad sāka nevaldāmi smieties. «Jau daudzus gadus nav gadījies sastapt tik varenu zelli. Domāju, ka ložai ar laiku būs pamats ar jums lepoties. Ei, ko tu te meklē? Nevaru pat piecas minūtes parunāt ar džentlmeni vienatnē, kad tu man atkal uzbāzies!»

Bārmenis izskatījās apmulsis. «Es atvainojos, padomniek, bet ieradies Teds Baldvins. Viņš uzstāj, ka viņam steidzīgi ar jums jārunā.»

Pieteikums bija lieks; nelūgtā viesa stingā, nežēlīgā seja jau lūkojās pāri kalpotāja plecam. Viņš izgrūda bārmeni laukā un aizvēra aiz sevis durvis. 120

«Tā,» viņš saniknots blenza uz Makmerdo, «jūs pasteidzāties šeit nokļūt pirmais, vai ne? Padomniek, man ir sakāmi daži vārdi par šo viru.»

«Tad sakiet tos manā acu priekšā tieši šeit un tagad,» Makmerdo kliedza.

«Es to darīšu, kad un kā pats vēlēšos.»

«Nieki!» Makgintijs piecēlās no mucas un iejaucās ķīviņā. «Tas nekur neder. Mēs esam ieguvuši jaunu brāli, Baldvin, un mēs nedrīkstam viņu tā sveicināt. Pasniedz roku, Baldvin, un izlīgsti mieru!»

«Nemūžam!» Baldvins niknumā ieaurojās.

«Es piedāvāju cīnīties, ja jau viņš uzskata, ka esmu pārkāpis viņa tiesības,» Makmerdo paskaidroja. «Esmu gatavs cīnīties ar dūrēm, bet, ja viņu tas neapmierina, cinīšos, kā viņš to vēlēsies. Bet tagad, padomniek, atstāšu jums tiesības izspriest, kā tas vadītājam pienākas.»

«Kas ir jūsu domstarpību iemesls?»

«Jauna lēdija. Viņai ir tiesības pašai izdarīt izvēli.»

«Vai tiešām? » Baldvins iesaucās.

«Man jāatzīst, ka viņai patiešām ir tiesības izvēlēties starp jums, diviem ložas brāļiem,» boss teica stingrā balsī.

«Ak tad tāds ir jūsu spriedums?»

«Jā, Ted Baldvin!» Makgintijs ar mežonīgu skatienu apstiprināja sacīto. «Vai tu domā to apstrīdēt?»

«Jūs nododat to, kas stāvēja un krita par jums veselus piecus gadus, lai izpatiktu cilvēkam, ar kuru nekad iepriekš neesat ticies? Džek Makgintij, neaizmirstiet, ka neesat ievēlēts vadītāja amatā uz mūžu un, goda vārds, nākamajās vēlēšanās…»

Padomnieks metās viņam virsū kā tīģeris. Bosa roka sažņaudza Teda kaklu un atsvieda viņu pret vienu no mucām. Nevaldāma niknuma pārņemts, viņš būtu izspiedis no Baldvina dzīvību, ja nebūtu iejaucies Makmerdo.

«Nomierinieties, padomniek! Dieva dēļ, savaldieties!» viņš sauca. Makgintijs palaida vaļā savu upuri, un Baldvins, bailēs sarāvies, bez elpas un pie visām miesām trīcēdams kā tāds, kas atradies uz nāves robežas, apsēdās uz mucas.

«Tu jau sen biji pelnījis šādu izturēšanos, Ted Baldvin, un nu tu to izbaudīji!» Makgintijam kliedzot, viņa platais krūškurvis cilājās. «Varbūt tu ceri, ka tad, ja es tiktu izbalsots no vadītāja amata, tu varētu ieņemt manu vietu? Par to lems loža. Bet kamēr es esmu vadītāja amatā, nevienam neļaušu pacelt balsi pret mani vai iebilst pret maniem lēmumiem.»

«Man pret jums nav nekādu pretenziju,» Baldvins nomurmināja, taustīdams sāpošo kaklu.

«Labi, tādā gadījumā,» vadītājs iesaucās, no jauna atgriezdamies mānīgās jautrības gaisotnē, «mēs esam salabuši un no jauna kļuvuši par draugiem, un tās arī ir ķildas beigas.»

Viņš paņēma no plaukta šampanieša pudeli un atvēra to.

«Paklausieties,» viņš turpināja, piepildīdams trīs augstas glāzes. «Uzsauksim ložas ķildošanās tostu. Pēc tam, kā zināt, starp mums nedrīkst būt nekāda naidīguma. Un tagad uzliec kreiso roku uz manas. Saki, Ted Baldvin, vai to vispār var saukt par aizvainojumu?»

«Mākoņi izskatās smagi,» Baldvins atbildēja.

«Bet tie uz visiem laikiem pazudīs.»

«Un to es zvēru!»

Vīri iztukšoja savas glāzes, un tā pati ceremonija notika starp Baldvinu un Makmerdo.

«Nu, tā jau ir labāk!» Makgintijs, rokas berzēdams, sauca. «Tās ir ienaida beigas. Turpinot naidoties, jūs iepazīsieties ar ložas disciplīnu, un disciplīna šajā apvidū ir dzelžaina, kā brālis Baldvins to jau ir izbaudījis, un arī jūs, brāli Makmerdo, to drīz vien uzzināsiet, ja ilgosieties pēc nepatikšanām!»

«Es negrasos turēt ienaidu,» Makmerdo noteica, sniedzot Baldvinam roku. «Es ātri sadusmojos un ātri piedodu. Vainīgas 122 ir manas karstās iru asinis, vismaz tā visi apgalvo. Bet, tiklīdz pārestība ir aiz muguras, rūgtums zūd, jo es nespēju ilgstoši turēt ļaunu prātu.»

Baldvinam nācās paspiest pastiepto roku, jo viņā raudzījās negantā bosa briesmīgās acis. Bet viņa īgnā sejas izteiksme liecināja, cik maz Makmerdo izteiktie vārdi bija to aizkustinājuši.

Makgintijs uzsita abiem pa plecu. «Ak, šīs meitenes! Šīs meitenes!» viņš sauca. «Kas to būtu domājis, ka viens sievišķis var nostāties starp diviem maniem zēniem! Tas ir paša nelabā roku darbs! Šis jautājums jāizlemj viņai pašai, jo tas neietilpst vadītāja tiesībās — tas Kungs lai ir slavēts par to! Mums arī bez sievietēm ir pietiekami daudz rūpju. Brāli Makmerdo, jums būs jāpievienojas 341. ložai, jo mums ir pašiem savi, no Čikāgas atšķirīgi principi un metodes. Mūsu sapulces notiek sestdienu vakaros, un, ja atnāksiet, tiksiet iecelts Vermisas ielejas brīvmūrnieku kārtā uz visiem laikiem.»

3. nodaļa 341. Vermisas loža

vienā, kas sekoja vakaram, kurā bija gadījušies tik daudzi

satraucoši notikumi, Makmerdo izvācās no vecā Džeikoba Šāftera pansijas, apmetoties uz dzīvi pilsētas nomalē pie atraitnes Makneiināras. Vilcienā satiktajam paziņam Skeinlanam neilgi pēc tam radās iespēja pārcelties uz dzīvi Vermisā un dzīvot kopā ar Makmerdo. Citu iemītnieku namā nebija, un ar namsaimnieci, kas atstāja viņus savā vaļā, bija viegli sadzīvot, jo viņa tiem piešķīra pilnīgu runas un rīcības brīvību, kas tik ļoti vēlama cilvēkiem, kuriem ir kopīgi noslēpumi.

Šāfters bija piekāpies tik tālu, ka atļāva Makmerdo ierasties uz maltītēm, kad vien viņš to vēlējās, tādēļ dzīvesvietas maiņas dēļ viņa attiecības ar Etiju ne mazākā mērā necieta. Gluži pretēji, nedēļām ritot, tās kļuva vēl ciešākas.

Jaunās dzīvesvietas guļamistabā viņš jutās tik drošs, ka atļāvās tur izkravāt viltotās naudas izgatavošanas ierīces, atļaujot dažiem ložas brāļiem pēc tam, kad viņi bija devuši neskaitāmus noslēpuma neizpaušanas zvērestus, nākt un tās apskatīt, aiznesot kabatās dažus paraugus, kas bija tik prasmīgi pagatavoti, ka nepastāvēja ne mazākā iespēja atšķirības pamanīt. Kāpēc Makmerdo, kam piemita tik brīnišķīgas mākslinieka dotības, vispār vajadzēja strādāt, likās neizdibināmi. Viņš gan neslēpa ne no viena, kas to vaicāja, ka dzīvošana bez likumīgiem ienākumiem ātri vien uzvestu uz pēdām policiju.

Viens policists jau bija par viņu interesējies, bet laimīgas sagadīšanās pēc šis starpgadījums piedzīvojumu meklētājam 124 sagādāja vairāk labuma nekā ļaunuma. Kopš pirmās iepazīšanās viņš tikai dažus vakarus izlaida Makgintija salona apmeklēšanu, lai iepazītos tuvāk ar «puišiem», kā bīstamas bandas locekļi dēvēja cits citu. Ar uzkrītošo izturēšanos un bezbailīgo runas veidu viņš iemantoja labvēlību, kamēr veiklība un prasme, tiekot galā ar pretinieku bārā izcēlušās saķeršanas laikā, sagādāja viņam šīs nežēlīgās sabiedrības cieņu. Vēl viens starpgadījums nostiprināja viņa reputāciju.

Kādā ikdienišķā vakarā lielākā publikas pieplūduma laikā atvērās durvis, un pa tām ienāca ogļraču rajona policists zilā formā un cepurē ar nagu. Tas bija īpašs dzelzceļa un ogļraktuvju īpašnieku ieviests policijas spēku atzarojums, kura uzdevums bija papildināt parastās policijas centienus: tā bija pilnīgi bezspēcīga rajonu terorizējošās organizētās noziedzības priekšā. Viņam ienākot, troksnis pieklusa un atskanēja apslāpēti čuksti, uz viņu noraudzījās neskaitāmi ziņkārīgi skatieni. Bet dažos Savienoto Valstu štatos starp policistiem un likuma pārkāpējiem pastāv īpašas attiecības, tādēļ aiz letes stāvošais Makgintijs neizrādīja ne mazāko izbrīnu par policista ierašanos.

«Man, lūdzu, viskiju, jo ārā ir stipri drēgns,» policists noteica. «Nedomāju, ka mēs būtu iepriekš tikušies, padomniek?»

«Jūs laikam esat jaunais policists?» Makgintijs minēja.

«Tā ir. Mēs ceram, padomniek, uz jūsu un pārējo vadošus amatus ieņemošo pilsoņu atbalstu cīņā par likuma un kārtības uzturēšanu šajā policijas pārvaldes rajonā. Kapteinis Mārvins ir mans vārds.»

«Bez jums mēs iztiktu vēl labāk, kapteini Mārvin,» Makgintijs vēsi noteica, «jo mums ir pašiem sava pilsētas pārvaldes policija, un pēc ievestām precēm nav nekādas nepieciešamības. Kas gan cits jūs esat, ja ne kapitālistu apmaksātais darba spēks — viņi jūs noalgo, lai jūs sistu ar rungām nabadzīgos pilsētas iedzīvotājus un apšautu tos.»

«Nu, par to mēs varētu pastrīdēties,» policists labsirdīgi atbildēja. «Domāju, ka mēs visi pildām savus pienākumus, cik labi vien spējam, atšķiras vienīgi mūsu izpratne par tiem.» Viņš bija iztukšojis glāzi un pagriezās, lai dotos prom, kad viņa skatiens apstājās pie Džeka Makmerdo sejas. «Apžēliņ!» policists iesaucās, nopētot viņu no galvas līdz kājām. «Skat, mans sens paziņa!»

Makmerdo izvairījās. «Nekad mūžā neesmu bijis draugos ne ar jums, ne ar citiem policistiem,» viņš atteica.

«Paziņa ne vienmēr ir arī draugs,» policijas kapteinis smīnēdams noteica. «Jūs neesat neviens cits kā Džeks Makmerdo no Čikāgas, un nemaz nemēģiniet to noliegt!»

Makmerdo paraustīja plecus. «Es to nenoliedzu,» viņš atbildēja. «Domājat, ka es kaunos pats sava vārda?»

«Katrā ziņā jums tam ir pietiekams iemesls.»

«Ko, pie joda, gribat ar to teikt?» dūres savilcis, Makmerdo ieaurojās.

«Nē, nē, Džek, tukša lielība nelīdzēs. Pirms ierados šajā nolādētajā ogļu kambarī, biju policists Čikāgā, un es spēju atpazīt Čikāgas noziedzniekus pēc sejām.»

Makmerdo pārvērtās. «Nesakiet, ka esat Mārvins no Čikāgas centrālā cietuma!» viņš sauca.

«Tas pats vecais Tedijs Mārvins ir jūsu rīcībā. Mēs tur vēl neesam aizmirsuši Džounsa Pinto slepkavību.»

«Es viņu nenošāvu.»

«Vai tad ne? Vainas noliegšana ir netiešs pierādījums, vai ne? Viņa nāve jums bija neparasti izdevīga, jo citādi jūs būtu notverts par naudas viltošanu. Labi, kas bijis, tas izbijis, jo, starp mums runājot — un varbūt, to sacīdams, esmu aizgājis tālāk, nekā mans amats atļauj —, viņi nespēs savākt pietiekami daudz pierādījumu pret jums, un jau rīt Čikāga būs jums atvērta.»

«Man arī te nav slikti.» 126

«Katrā zinā esmu jūs savlaicīgi brīdinājis, taču jūs ar savu izturēšanos atgādināt nepateicīgu suni.»

«Es pieņemu, ka jūsu nodoms bija labs, un pateicos par to,» Makmerdo ne visai pateicīgi atbildēja.

«Kamēr redzu jūs uz pareiza ceļa, man jūsu pagātne ir vienaldzīga,» policists atbildēja. «Bet, goda vārds, ja pēc mūsu sarunas vēlreiz aiziesiet neceļos, sāksies pavisam cits stāsts! Arlabunakti, Džek, un arlabunakti, padomnieki»

Viņš izgāja no bāra, bet bija paguvis radīt vietējo varoni. Par Makmerdo Čikāgā sastrādātajiem nedarbiem līdz šim bija runāts čukstus. Viņš smaidīdams bija izvairījies no atbildēm, kā tāds, kurš nevēlas, lai viņam tiktu piešķirts kāds īpašs oreols. Bet tagad runas par viņa pagātni bija apstiprinājušās. Bāra slaisti pulcējās viņam apkārt, sirsnīgi spiežot roku. Kopš tā brīža viņš šajā sabiedrībā drīkstēja izturēties nepiespiesti. Parasti viņš varēja iedzert, neizrādot ne mazākās piedzeršanās pazīmes, bet, ja tovakar pie rokas nebūtu bijis viņa drauga Skeinlana, kas aizveda viņu līdz mājām, izslavētais varonis nakti droši vien būtu pavadījis, guļot zem letes.

Sestdienas vakarā Makmerdo tika iepazīstināts ar ložu. Būdams Čikāgas ložas pārstāvis, viņš bija cerejis pievienoties apvienībai bez liekām ceremonijām, bet Vermisā pastāvēja īpaši rituāli, ar kuriem vietējie ļoti lepojās, un šie rituāli bija jāiztur ikvienam kandidātam. Ceremonija notika īpašā šādiem nolūkiem paredzētā telpā. Vermisā bija sapulcējušies kādi sešdesmit apvienības biedri, bet tie nekādā ziņā nebija visi organizācijas spēki, jo ielejā vien atradās vairākas ložas un vēl dažas — abpus kalniem. Plānojot nopietnākus pasākumus, organizācijas bāzes apmainījās ar biedriem, lai noziegumu veiktu cilvēki, kas apvidū bija pilnīgi svešinieki. Pavisam ogļraktuvju rajonā bija izkaisīts ne mazāk kā piecsimt biedru.

Viri bija sapulcējušies ap garu galdu. Sānis atradās vēl viens pudelēm un glāzēm apkrauts galds, uz kuru daži biedri jau kāri meta acis. Makgintijs sēdēja galda galā. Melna samta cepure sedza viņa pinkainās melno matu cirtas, ap kaklu bija apsieta gara purpura krāsas šalle; viņš izskatījās pēc priestera, kas vada reliģisku rituālu. Pa labi un pa kreisi no viņa sēdēja augstākie ložas pārstāvji, starp kuriem bija redzama ari nežēligā, bet pievilcīgā Teda Baldvina seja. Ikvienam no viņiem bija kāda piederību apliecinoša emblēma — medaljons vai šalle.

Pārsvarā tie bija nobrieduši vīri. Pārējo sabiedrības daļu veidoja jaunekļi vecumā no astoņpadsmit līdz divdesmit pieciem gadiem, kas pildīja vecāko kungu pavēles. Šo kungu vidū bija daudz tādu, kuru sejas panti liecināja par viņos mītošām asinskārām un patvaļīgām dvēselēm, lai gan, spriežot pēc amatiem un stāvokļa sabiedrībā, bija grūti noticēt, ka patiesība šie cienījamie kungi bija ārkārtīgi bīstamas slepkavu bandas pārstāvji, kuru prāti pārcietuši tik galēju tikumības samaitātību, ka viņi izjuta derdzīgu lepnumu par savu nodarbošanos un ar vislielāko godbijību uzlūkoja cilvēkus, kuriem piemita tas, ko viņi sauca par «tīrā darba» darītāju reputāciju.

Viņu izkropļotajā uztverē par drosmes un bruņnieciskuma apliecinājumu bija kļuvusi brīvprātīga pieteikšanās noziedzīgu «pakalpojumu» veikšanai pret cilvēkiem, kuri neko sliktu tiem nebija nodarījuši un kurus vairumā gadījumu tie nekad mūžā pat nebija redzējuši. Pēc nozieguma viņi strīdējās par to, kurš izšāvis liktenīgo bultu, un uzjautrinaja cits citu ar stāstiem par noslepkavotā cilvēka pirmsnāves agoniju un sakropļojumiem.

Kādreiz viņi savās sapulcēs bija ievērojuši lielāku slepenību, bet laikā, uz kuru šis stāstījums attiecināms, sanāksmes bija kļuvušas neparasti atklātas. Vairākkārtīgās likuma sargu sakāves 128 bija pierādījušas, ka, no vienas puses, neviens neuzdrošinātos tiesā liecināt pret viņiem, un, no otras puses, viņu rīcībā bija neierobežots skaits uzticamu liecinieku, uz kuriem nepieciešamības gadījumā atsaukties, kā arī pārpildīta dārgumu krātuve, no kuras smelties līdzekļus, lai noalgotu vistalantīgākos juristus valstī. Desmit gadu laikā viņu vaina sabiedriskās kārtības pārkāpumos ne reizi nebija pierādīta, un vienīgās briesmas, kas viņus apdraudēja, varēja nākt no paša upura — tas, neraugoties uz pārsteigumu un pārspēku, varēja uzbrucējus apzīmogot, kā dažreiz arī gadījās.

Makmerdo bija brīdināts, ka viņu gaida kāds uzdevums, bet neviens neatklāja uzdevuma būtību. Tagad divi nopietna izskata brāļi viņu ieveda blakusistabā. Caur plāno dēļu starpsienu, kas to šķīra no zāles, bija dzirdama balsu murdoņa. Viņš saprata, ka tiek apspriesta viņa kandidatūras atbilstība, jo pāris reižu bija dzirdējis pieminam savu vārdu. Tad istabā ienāca sargs ar platu, zaļi zeltītu auduma jostu ap vidukli.

«Vadītājs pavēl, lai viņa rokas tiktu sasietas un acis aizsegtas, un pēc tam viņš jāieved zālē,» sargs paziņoja.

Trijatā tie viņam novilka mēteli, atrotīja labās rokas piedurkni uri visbeidzot virs elkoņa apsēja virvi, cieši to sažņaudzot. Pēc tam galvā uzlika biezu, melnu kapuci, nosedzot sejas augšdaļu, lai viņš neko neredzētu. Tad viņš tika ievests zālē.

Šķita, ka visapkārt valda pilnīga tumsa, un tas atstāja nomācošu iespaidu. Viņš dzirdēja klātesošo rosīšanos un klusinātu troksni, tad atskanēja Makgintija balss, kas caur kapuci izklausījās vāja un attāla.

«Džon Makmerdo,» balss vaicāja, «vai jūs esat senā brīvmūrnieku ordeņa biedrs?»

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

«Vai jūs esat no 29. Čikāgas ložas?»

Viņš atkal palocījās.

«Tumšās naktis ir nepatīkamas,» balss sacīja.

«Jā, lai svešinieki to laikā ceļotu,» viņš pabeidza teikumu.

«Mākoņi izskatās smagi.»

«Jā, un tuvojas vētra.»

«Vai brāļi ir apmierināti?» vadītājs apjautājās.

Atskanēja piekrītošs klusinātu balsu troksnis.

«Brāli, no jūsu atbildēm un zīmju pārvaldīšanas zinām, ka patiešām esat viens no mums,» Makgintijs apstiprināja. «Taču vēlamies jums darīt zināmu, ka šajā apgabalā un citos šis puses apgabalos pastāv zināmi rituāli, kas jāievēro, kā ari mūsu noteiktie pienākumi, kas gaida labus vīrus, kuri tos spētu veikt. Vai esat gatavs pārbaudei?»

«Jā, esmu gatavs.»

«Vai esat drošsirdīgs?»

«Jā, esmu gan.»

«Lai to pierādītu, paejiet lielu soli uz priekšu.»

Kad šie vārdi bija izteikti, viņš sajuta acīs spiežamies divus cietus priekšmetus, tādēļ likās, ka nebija iespējams pakustēties, nezaudējot redzi. Neskatoties uz to, viņš apņēmīgi devās uz priekšu. Kad viņš to bija izdarījis, spiedošā sajūta pazuda. Atskanēja apslāpēti aplausi.

«Viņš nudien ir bezbailīgs,» tā pati balss noteica. «Bet vai jūs spējat paciest sāpes?»

«Izturēšu tās tikpat nevainojami kā iepriekšējo pārbaudījumu,» viņš atbildēja.

«Pārbaudiet viņu!»

Viņš ar visiem spēkiem centās aizturēt kliedzienu, kad sajuta rokā dedzinošas sāpes. No negaidītā šoka viņš gandrīz paģība, bet, iekožot lūpā un sažņaudzot rokas dūrēs, viņam izdevās neizrādīt mežonīgās sāpes.

«Varu paciest arī lielākas sāpes,» viņš izdvesa.

Šoreiz zālē nošalca aplausu vētra. Neviens ložas biedrs pārbaudi nebija izturējis nevainojamāk. Neskaitāmas rokas 130 draudzīgi uzsita viņam pa plecu. Kapuce tika norauta. Acis mirkšķinādams un smaidīdams, viņš stāvēja pārējo brālības biedru vidū.

«Brāli Makmerdo, man ir tikai vēl viena lieta,» Makgintijs sacīja. «Jūs esat devis noslēpuma glabāšanas un uzticības zvērestu un apzināties, ka sods par tā pārkāpšanu ir nenovēršama nāve?»

«Jā,» Makmerdo atbildēja.

«Un jūs pieņemsiet visas vadītāja izvirzītās prasības, lai kādas tās būtu?»

«Jā.»

«Tādā gadījumā 341. Vermisas ložas vārdā laipni lūdzu jūs piedalīties apvienības debatēs un baudīt tās privilēģijas. Brāli Skeinlan, celiet galdā liķieri! Uzdzersim par godu mūsu cienījamam brālim!»

Makmerdo tika pienests mētelis, bet pirms tā uzģērbšanas viņš apskatīja savu labo roku, kas vēl aizvien neganti smeldza. Apakšdelmā ar nokaitētu dzelzi bija iededzināts aplī ievilkts trijstūris — dziļš un sarkans. Daži no blakussēdētājiem atrotīja piedurknes un parādīja tādas pašas zīmes uz savas miesas.

«Mums visiem ir šī zīme,» kāds paskaidroja, «bet neviens to nav pacietis tik drosmīgi kā jūs.»

«Nieki! Tas nebija nekas īpašs,» viņš atrunājās, bet roka tik un tā dedzinoši smeldza.

Kad dzērieni, kas tika pasniegti tūlīt pēc ceremonijas, bija izdzerti, sekoja ložas ierastā darba kārtība. Makmerdo, kas bija pazīstams tikai ar prozaiskajiem un ikdienišķajiem Čikāgas ložas priekšnesumiem, klausījās ar sasprindzinātu dzirdi un ar lielāku pārsteigumu, nekā viņš uzdrošinājās izrādīt.

«Pirmais pienākums dienas kārtībā,» Makgintijs paziņoja, «ir izlasīt sekojošo vēstuli, ko esam saņēmuši no Mertonas grāfistes 249. ložas divīzijas mestra Vindla.

Viņš raksta: «Dārgais Ser!

Ir viens darbs, kas jāveic pret Endrū Rē no Rae & Sturmashļ viņš ir ogļraktuves īpašnieks šajā apvidū. Jūs noteikti atcerēsieties, ka jūsu loža ir mums pateicību parādā, jo pagājušajā rudenī notikušajā policistu lietā izmantojāt divu mūsu brāļu pakalpojumus. Jums jāatsūta divi krietni viri. Par viņiem parūpēsies mūsu ložas mantzinis Higinss, kura adrese jums ir zināma. Viņš tiem pateiks, kad un kā rīkoties.

Jūsu cīņu biedrs par brīvību J.W. VINDLS, D. M. A. O. F.

«Toreiz, kad mums radās nepieciešamība aizņemties pāris vīru, Vindls neattiecās palīdzēt.» Makgintijs ieturēja pauzi un pārlaida skatienu istabai. «Kurš no jums brīvprātīgi pieteiksies šim uzdevumam?»

Vairāki jauni puiši pacēla rokas. Vadītājs uzlūkoja viņus ar atzinīgu smaidu.

«Jā, Tīģeri Kormak, tu šim uzdevumam esi piemērots. Tu ar šo lietu tiksi galā tikpat nevainojami kā pagājušoreiz. Un tu, Vilson.»

«Man nav revolvera,» paskaidroja pusaugu zēns.

«Tas ir tavs pirmais darbiņš, vai ne? Labi, arī tev kādreiz ir jājūt asiņu garša. Tas tevi būs lielisks sākums. Kas attiecas uz revolveri, domāju, ka nekļūdīšos, ja apgalvošu, ka tas, tev tur ierodoties, būs jau priekšā. Ja par savu ierašanos paziņosiet pirmdien, tas būs pietiekami savlaicīgi. Atgriežoties jūs gaidīs lieliska uzņemšana.»

«Vai šoreiz ir gaidāms kāds atalgojums?» pavaicāja Kormaks, drukns, melnīgsnējs, brutāla izskata jauneklis, kura nežēlība bija nopelnījusi viņam «Tīģera» iesauku.

«Par atalgojumu neuztraucies. Jūs to darāt tikai tādēļ, ka tā ir goda lieta. Varbūt pēc tam, kad darbs būs paveikts, kastes dibenā atradīsiet pāris dolāru.»

«Ko tas vīrs ir izdarījis?» jaunais Vilsons pavaicāja.

«Jums neklājas uzdot šādus jautājumus. Tur viņu ir notiesājuši. Tā nav mūsu darīšana — zināt, ko viņš izdarījis. Mums tikai jāizpilda viņu uzdevums; ja mums būtu vajadzīga viņu palīdzība, viņi rīkotos tieši tāpat. Starp citu, nākamnedēļ mūsu apvidū līdzīgā uzdevumā ieradīsies divi brāļi no Mertonas ložas.»

«Kas viņi ir?» kāds pavaicāja.

«Labāk neko nejautājiet. Ja jūs neko nezināt, jūs nevarat izpļāpāties, un nekāds ļaunums nevar rasties. Bet šie vīri nepalaidīs garām izdevību paveikt tīru darbu.»

«Sen jau bija laiks!» Teds Baldvins iesaucās. «Cilvēki šeit kļuvuši grūti vadāmi. Vēl tikai pagājušonedēļ darbu vadītājs Bleikers atlaida no darba trīs mūsu vīrus. Jau sen esam bijuši viņam pārmācību parādā, un viņš saņems papilnam to, kas viņam pienākas.»

«Ko viņš saņems?» Makmerdo čukstus jautāja savam blakussēdētājam.

«Rupjas skrots šāvienu pierē!» blakussēdētājs, skaļi smiedamies, iesaucās. «Ko tu domā par mūsu metodēm, brāli?»

Makmerdo noziedzīgā dvēsele jau bija piesūkusies ar neģēlīgās apvienības garu, par kuras biedru viņš bija kļuvis. «Man jūsu metodes ļoti patīk,» viņš atbildēja. «Šī ir īstā vieta tādam brašulim kā es.»

Daži no blakussēdošajiem bija dzirdējuši viņa vārdus un apsveica tos ar aplausiem.

«Kas tas? Par ko jūs aplaudējat?» sauca neģēlīgais vadītājs no galda gala.

«Mēs aplaudējam par godu jaunajam brālim, ser, kuram mūsu metodes iet pie sirds.»

Makmerdo nekavējoties piecēlās kājās. «Man jāatzīst, augsti godājamais vadītāj, ka gadījumā, ja jums būs nepieciešams brīvprātīgais, es uztveršu to kā godu, ja tikšu izvēlēts palīdzēt ložai.»

Pēc šiem vārdiem atskanēja aplausu vētra. Bija jūtams, ka pie apvāršņa parādījusies uzlecoša zvaigzne. Dažiem vecajiem pat šķita, ka progress noticis pārāk strauji.

«Es uzskatu,» iebilda sekretārs Hārvejs, priekšsēdētājam blakus sēdošais sirmgalvis ar plēsoņas seju, «ka brālim Makmerdo būtu jāpagaida līdz brīdim, kad ložai pašai labpatiks viņu izmantot.»

«Pilnīgi pareizi, tieši tā es to biju domājis, proti, ka esmu jūsu rīcībā,» Makmerdo atbildēja.

«Brāli, jūsu kārta noteikti pienāks,» sapulces vadītājs apstiprināja. «Mēs esam noskaidrojuši, ka jūs esat darboties gribošs vīrs, un esam pārliecināti, ka ar saviem pienākumiem šajā apvidū tiksiet galā nevainojami. Starp citu, ir kāds sīks uzdevums, kura veikšanā, ja vēlaties, varat piedalīties jau šovakar.»

«Labāk pagaidīšu kaut ko vērtīgāku.»

«Jebkurā gadījumā, atnāciet mums līdzi jau šovakar, jo tas jums palīdzēs labāk izprast, ko mēs šajā kopienā atbalstām. Konkrētāku paziņojumu izteikšu mazliet vēlāk. Pa to laiku,» viņš uzmeta skatienu apspriežamo jautājumu sarakstam piezīmju grāmatiņā, «man ir daži jautājumi, kurus vēlos izvirzīt apspriešanai sapulcē. Vispirms es lūgšu mantzini noskaidrot mūsu kases bilanci. Mums jāparūpējas par Džima Kārnveja sievas pensiju. Viņš tika nogalināts, pildot ložas uzdevumu, un mūsu pienākums ir parūpēties, lai viņa atraitne būtu nodrošināta.»

«Džimu nošāva pirms mēneša, kad viņš mēģināja nogalināt Česteru Vilkoksu no Mārlejkrikas,» Makmerdo blakussēdētājs paskaidroja. 134

«Pašlaik fonda kapitāls ir visai apjomīgs,» paziņoja mantzinis, lūkojoties noguldījumu grāmatiņā. «Pēdējā laikā firmas bijušas devīgas. Max Linder & Co samaksāja piecus simtus, lai mēs viņus liktu mierā. Walker Brothers iesūtīja simtu, bet es uzskatīju par savu pienākumu atdot naudu atpakaļ un pieprasīt piecus simtus. Ja līdz trešdienai nesaņemšu no viņiem nekādu ziņu, viņu zobrati varētu iziet no ierindas. Pagājušogad mums nācās nosvilināt viņu drupinātājus, iekams viņi kļuva pielaidīgāki. Arī ogļraču uzņēmums West Section Coaling Company ir apzinīgi maksājis savu gada nodevu. Mūsu rīcībā ir pietiekoši daudz līdzekļu, lai mēs varētu izpildītu jebkuras saistības.»

«Bet kā ir ar Ārčiju Svindonu?» viens no brāļiem pavaicāja.

«Viņš visu izpārdevis un pametis šo apgabalu. Tas vecais velns atstāja zīmīti, ka viņš drīzāk vēlas būt brīvs sētnieks Ņujorkā nekā izspiedēju kliķes varā nonācis milzīgas ogļraktuves īpašnieks. Goda vārds! Iespējams, ka šo lēmumu viņš nožēloja, vēl pirms viņa vēstule nonāca līdz mums! Domāju, ka viņš nekad vairs neuzdrošināsies parādīties šajā ielejā.»

Galda otrajā galā tieši pretim priekšsēdētājam piecēlās pavecs, gludi skūts vīrs ar laipnu sejas izteiksmi un kuplām uzacīm. «Mantziņa kungs,» viņš sacīja, «vai drīkstu vaicāt, kas nopircis šā padzītā cilvēka īpašumu?»

«Jā, brāli Moris. To ir nopirkusi State & Merton grāfistes dzelzceļa kompānija.»

«Un kas nopirka Todmana un Lī ogļraktuves, kas pagājušogad nāca pārdošanā līdzīgā veidā?»

«Tā pati kompānija, brāli Moris.»

«Un kas nopirka Mensona, Šūmana, Vandēra un Etvuda čuguna lietuves, kuru īpašnieki pēdējā laikā no tām atteikušies?»

«Visas minētās čuguna lietuves iegādājās Rietumgilmertonas galvenā ogļraktuvju kompānija.»

«Brāli Moris, es neizprotu,» priekšsēdētājs sacīja, «kāpēc mums jāpievērš tik pārlieku liela vērība tam, kas nopircis šos uzņēmumus, ja jau viņi tik un tā nespēj tos realizēt ārpus šā apgabala robežām.»

«Ar visu cieņu pret jums, godājamo vadītāj, man ir jāatzist, ka tam varētu but izšķiroši svarīga nozīme. Šis process ir turpinājies nu jau desmit garus gadus. Pamazām mēs padzenam no derīgo izrakteņu tirdzniecības visus sīktirgotājus. Kādas ir šādas rīcības sekas? Sīktirgotāju vietā nāk milzīgas kompānijas, kā, piemēram, Railroad of General Iron, kurai ir savi direktori Ņujorkā un Filadelfijā, un viņi mūsu draudus neņem galvā. Mēs varam novākt vienīgi vietējos bosus, bet tas nozīmētu tikai to, ka viņu vietā tiktu atsūtīti jauni darbinieki. Un, tā rīkojoties, mēs apdraudam paši sevi. Sīktirgotāji bija nekaitīgi. Viņu rīcībā nebija ne pienācīgu līdzekļu, ne varas. Bet, ja šīs lielās kompānijas uzzinās, ka mēs stāvam starp viņiem un viņu ienākumiem, viņi nežēlos ne pūles, ne izdevumus, lai sadzītu mūs rokā un iesūdzētu tiesā.»

Šiem vārdiem atskanot, čalas zālē apklusa, un sejas satumsa. Klātesošie kā viens pūlējās atgaiņāt domu par iespējamo atmaksu. Un tomēr pat bezbailīgākajos tā izraisīja saltus drebuļus.

«Es iesaku,» runātājs turpināja, «likt mierā sīktirgotājus. Tajā dienā, kad visi sīktirgotāji būs padzīti, apvienības vara būs lauzta.»

Nevēlamas patiesības nav iecienītas. Runātājam apsēžoties, atskanēja dusmīgas klaigas. Makgintijs piecēlās ar drūmi sarauktām uzacīm.

«Brāli Moris,» viņš sacīja, «jūs allaž esat bijis īgņa. Kamēr vien ložas biedri turēsies kopā, nekādi Savienoto Valstu spēki nespēs mūs ietekmēt. Vai tad mēs neesam pietiekami bieži par to pārliecinājušies, kad esam tikuši saukti tiesas priekšā? Domāju, ka lielajām kompānijām, gluži tāpat kā mazajiem 136 uzņēmumiem, patīkamāk būs maksāt, nekā izrādīt pretestību. Un tagad, brāļi,» Makgintijs noņēma melno samta cepuri un garo šalli, «loža ir paveikusi savus šā vakara pienākumus, izņemot vienu sīkumu, kuru pieminēšu neilgi pirms šķiršanās. Ir pienācis laiks savstarpējo brālīgo attiecību atsvaidzināšanai un harmonijas nostiprināšanai.»

Cilvēka daba patiešām ir dīvaina. Šeit bija šie vīri, kuriem slepkavošana bija ikdienišķa nodarbošanās, kuri bija nogalinājuši ģimenes tēvus, cilvēkus, pret kuriem viņiem nebija nekādu personisku antipātiju, neizjūtot ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus vai līdzjūtību pret upuru raudošajām sievām vai bezpalīdzīgajiem bērniem, un tomēr patētiski cilvēki ar muzikālām dotībām aizkustināja viņus līdz asarām. Makmerdo piemita labskanīgs tenors, un, ja viņam nebūtu izdevies iemantot ložas labvēlību agrāk, tad viņš to noteikti iegūtu pēc tam, kad bija tos sajūsminājis ar dziesmām I'm Sitting on the Stile, Mary un On the Banks of Allan Water.

Jau pirmajā vakarā pēc iecelšanas ložas biedru kārtā viņš bija padarījis sevi par populārāko brāli, radot lieliskas iespējas izvirzīties un tikt paaugstinātam amatā. Taču, lai kļūtu par cienījamu brīvmūrnieku, bija nepieciešamas arī citas īpašības, un par šo īpašību nepieciešamību viņam tika atgādināts vēl pirms vakara beigām. Iztukšojuši neskaitāmas viskija pudeles, apreibušie vīri bija gatavi pastrādāt jaunus nedarbus, nodarot kādam nevainīgam cilvēkam miesas bojājumus, tādēļ viņu vadītājs atkal piecēlās, lai tos uzrunātu.

«Zēni,» viņš sacīja, «šajā pilsētā ir viens cilvēks, kas pelnījis, lai mēs viņu izdaiļotu ar zilumiem, un tas ir jūsu pienākums parūpēties, lai viņš saņemtu pelnīto sodu. Es runāju par Džeimsu Steindžeru no avīzes Herald. Vai esat pamanījuši, kā viņš pēdējā laikā atkal palaiž muti?»

Zālē atskanēja piekrītoši čuksti un lamas. Makgintijs izvilka no vestes kabatas papīra strēmeli.

Likums un kartība!

Tadu virsrakstu viņš ir devis savam rakstam.

TERORS AKMEŅOGĻU UN RŪDAS RAKTUVJU RAJONĀ

Ir pagājuši divpadsmit gadi, kopš tika izdarīta pirmā slepkavība, kas pierādīja organizētas noziedzības klātbūtni mūsu vidū. Kopš tās dienas smagi sabiedriskās kārtības pārkāpumi nav mitējušies, un nu tie sasnieguši kulminācijas punktu, kas padara mūs par civilizētās pasaules kaunu un negodu. Vai pēc šādām sekām tiecas mūsu lieliskā valsts, pieņemot savā paspārnē svešzemniekus, kuri bēguļo no Eiropā valdošā despotisma? Vai pieļausim, ka viņi paši kļūs tirāni pār tiem cilvēkiem, kas devuši viņiem patvērumu, un ka terorisma un nelikumības perēklis būs atradis mājvietu brīvmūrnieku organizācijās svētā un zvaigžņotā brīvības karoga ēnā? Tas mūs šausmina, it kā mēs lasītu par notikumiem kādā Austrumu monarhijā. Šie vīri ir pazīstami. Organizācijai ir priviliģēts stāvoklis, un tā ir sabiedriska. Cik ilgi mums tas būs jāpacieš? Vai spēsim tā dzīvot mūžīgi?»

«Pietiekami esmu lasījis šīs sentimentālās pļāpāšanas!» priekšsēdētājs iesaucās, nosviežot rakstu uz galda. «Lūk, ko viņš par mums raksta! Jautājums, ko vēlos jums uzdot, ir sekojošs — kāda būs mūsu atbilde?»

«Nogalināsim viņu!» iekliedzās ducis niknu balsu.

«Es pret to iebilstu,» ierunājās brālis Moriss — vīrs ar kuplajām uzacīm un skūto seju. «Brāļi, mūsu roka šajā ielejā ir pārāk smaga, un pienāks laiks, kad vietējie iedzīvotāji visi kā viens apvienosies, lai mūs padzītu. Džeimss Steindžers ir 138 vecs vīrs. Pilsētas pārvaldē un rajonā viņam ir laba slava. Viņa laikraksts atbalsta visu, kas ielejā ir labs un ieredzēts. Ja šāds cilvēks tiks novākts, ziņa par viņa nāvi atbalsosies visā valstī, kas savukārt novedīs pie mūsu bojāejas.»

«Un kā gan viņi varētu panākt mūsu iznīcināšanu, mister Piekāpīgais?» Makgintijs iekliedzās. «Vai ar policijas palīdzību? Pusi no viņiem mēs esam uzpirkuši, bet atlikušie policisti no mums baidās. Vai ar tiesnešu un tiesu palīdzību? Vai tad mēs jau neesam pārliecinājušies par tiesas bezspēcību? Kas no mūsu apsūdzēšanas allaž iznācis?»

«Tiesnesis Linčs izrādījis vēlēšanos nodarboties ar šo lietu,» brālis Moriss paskaidroja.

Izdzirdot šo piebildi, atskanēja vienprātīgi sašutuma saucieni.

«Man atliktu vienīgi pakustināt pirkstu,» Makgintijs sauca, «un es sapulcinātu šajā pilsētā divsimt vīru, kas iztīrītu to no viena gala līdz otram.» Te viņš piepeši paaugstināja balsi un, saraucis melnās, kuplās uzacis, atbaidoši iebļāvās: «Paklausies, brāli Moris, es no tevis nenolaižu ne acu un jau sen esmu tevi novērojis! Tev pašam trūkst drosmes, un tu centies iedzīt dūšu papēžos arī pārējiem. Tā diena, brāli Moris, kad tavs vārds parādīsies mūsu apspriežamo jautājumu sarakstā, tev būs liktenīga, un man šķiet, ka ir pienācis pēdējais laiks, lai mēs to tur ierakstītu.»

Moriss kļuva bāls kā līķis, ceļi sāka ļodzīties, un viņš atkrita krēslā. Viņš pacēla trīcošajā rokā glāzi un izdzēra to. «Godājamais vadītāj, es atvainojos gan jums, gan ikvienam klātesošajam ložas brālim, ja esmu pateicis vairāk, nekā vajadzēja. Es esmu uzticams biedrs — jūs visi to labi zināt — un tikai bažas par ložas labklājību var mani piespiest paust satraukumu. Bet, godājamais vadītāj, es uzticos jūsu spriedumam vairāk nekā pats sev un apsolu, ka nekad vairs jūs neaizvainošu.»

Klausoties pazemīgajos vārdos, vadītāja caururbjošais skatiens kļuva pielaidīgāks. «Ļoti labi, brāli Moris. Man pašam būtu žēl, ja rastos nepieciešamība tevi pārmācīt. Bet tik ilgi, kamēr vien es ieņemšu šo posteni, mūsu ložā valdīs vienprātība gan vārdos, gan darbos. Bet tagad, zēni,» viņš turpināja, nolūkodamies savā kompānijā, «pietiks, ja pateikšu kaut vai tik daudz: ja Steindžers saņemtu pilnīgi visu, ko pelnījis, mums rastos vairāk nepatikšanu, nekā spējam iedomāties. Šie redaktori ir savstarpēji saistīti, un katrs žurnāls valstī kliegdams grieztos pēc palīdzības pie policijas un karaspēka. Bet es domāju, ka mēs varam atļauties dot viņam pamatīgu brīdinājumu. Vai tu to nokārtosi, brāli Baldvin?»

«Protams!» jauneklis dedzīgi atbildēja.

«Cik daudz papildspēku tev būs nepieciešams?»

«Pusducis vīru un divi durvju sargi. Gouer, tu nāksi man līdzi, un tu, Meisel, un tu, Skeinlan, un abi Viloubiji.»

«Es apsolīju jaunajam brālim, ka arī viņš varēs iet,» priekšsēdētājs atgādināja.

Skatiens, ar kādu Teds Baldvins paskatījās uz Makmerdo, liecināja, ka viņš nebija ne piedevis, ne aizmirsis notikušo starpgadījumu. «Nu, viņš var nākt, ja to vēlas,» Baldvins īgni atbildēja. «Bet nu gan pietiek. Jo ātrāk ķersimies pie darba, jo labāk.»

Kompānija šķīrās ar skaļiem saucieniem un apkampieniem, griezīgi aurodama dzērāju dziesmas. Bārs vēl aizvien bija pilns ar plītētajiem, un vairums brāļu palika tur. Nelielā banda, kurai bija dots uzdevums, uz ielas sadalījās bariņos pa diviem vai trim, lai nepievērstu uzmanību. Ārā valdīja drēgna nakts, un pie dzestrajām, zvaigžņotajām debesīm spoži spīdēja pusmēness. Vīri sapulcējās vienkopus kādas augstas mājas pagalmā. Starp spoži apgaismotajiem logiem zelta burtiem bija rakstīti vārdi Vermisa Herald. Aiz logiem bija dzirdams iespiedmašīnu troksnis.

«Tu,» Baldvins vērsās pie Makmerdo, «vari stāvēt šeit pie durvīm un uzmanīt, vai neviens nenāk. Artūrs Viloubijs var 140 stāvēt ar tevi kopā. Pārējie nāciet man līdzi. Puiši, nebaidieties, mums ir vesels ducis liecinieku, ka tieši šobrīd mēs atrodamies Apvienības nama bārā.»

Bija tuvu pusnaktij, un ielās nevienu nemanīja, ja neskaita dažus plītētājus, kas devās uz mājām. Noziedzīgais bariņš šķērsoja ceļu, un, ar joni atvēruši durvis, Baldvins ar saviem vīriem iejoņoja mājā un uzskrēja augšup pa kāpnēm. Makmerdo un Viloubijs palika stāvam apakšā. Augšistabā atskanēja kliedziens, sauciens pēc palīdzības, soļu dunoņa un krītošu krēslu brīkšķi. Mirkli vēlāk kāpņu telpā izskrēja sirmgalvis.

Viņš nepaguva aizbēgt, jo tika notverts. Viņa brilles šķindēdamas nokrita Makmerdo pie kājām. Ievaidēdamies nabaga sirmgalvis ar dobju troksni nokrita ar seju pret zemi. Gulošo slānīja kāds pusducis rungu. Viņš locījās no sāpēm, un viņa vārgie locekļi drebēja. Pārējie mitējās sist, vienīgi Baldvins ar ellišķīgā smaidā savilktu seju cirta brūces vira galvā, ko tas veltīgi centās aizsargāt ar rokām. Baltie mati bija notašķīti ar asinīm. Noliecies pār savu upuri, Baldvins turpināja sist ar jaunu sparu ikreiz, kad pavērās kāda jauna vaļēja brūce. Makmerdo uzskrēja pa kāpnēm un atgrūda viņu atpakaļ.

«Tu viņu nogalināsi,» viņš atrunāja. «Rimsties!»

Baldvins pārsteigts uz viņu nolūkojās. «Nolādēts!» viņš kliedza. «Kas tu tāds esi, ka uzdrošinies iejaukties? Tu tikai šodien pievienojies ložai! Atkāpies!»

Viņš pacēla savu nūju, bet Makmerdo pa to laiku bija izrāvis no kabatas revolveri.

«Tu pats atkāpies!» viņš sauca. «Es sašķaidīšu tavu ģīmi, ja man pieskarsies. Kas attiecas uz ložu,, vai tad tā nebija vadītāja pavēle, lai šis vīrs netiktu nogalināts — un ko gan tu centies izdarīt, ja ne nogalināt viņu?»

«Viņš runā patiesību,» viens no vīriem piebalsoja.

«Goda vārds! Labāk pasteidzieties!» apakšā stāvošais sargs mudināja. «Logos iedegas gaismas, un piecu minūšu laikā šurp būs atsteigusies visa pilsēta.»

Ielās patiešām bija dzirdami kliedzieni, un apakšējā stāva vestibilā sāka pulcēties neliels satrauktu burtliču un žurnālistu bariņš. Pamezdami ļengano un nekustīgo redaktora ķermeni kāpņu galā, noziedznieki steigšus metās lejup un izveicīgi aizlavījās pa ielu. Sasnieguši Apvienības namu, daži no viņiem iejuka pūlī Makgintija salonā un čukstus nodeva bosam ziņu, ka uzdevums veiksmīgi izpildīts. Pārējie, tostarp arī Makmerdo, pa sānieliņām un aplinkus ceļiem aizlavījās līdz savām mājām.

4. nodaļa baiļu ieleja

Ķad Makmerdo nākamajā rītā pamodās, viņam bija iemesls atcerēties savu iecelšanu ložas biedru kārtā. Spirtoto dzērienu iespaidā viņa galva sāpēja, bet roka, kurā tika iededzināta piederības zīme, bija karsta un pietūkuši. Tā kā viņam bija papildu ienākumi, darbu viņš apmeklēja neregulāri, tādēļ, ieturējis vēlīnas brokastis, viņš visu rīta cēlienu pavadīja mājās, rakstot garu vēstuli draugam. Pēc tam viņš palasīja Daily Herald. Atsevišķā slejā, kas bija iespiesta pēdējā brīdī, viņš izlasīja:

UZBRUKUMS HERALD IZDEVNIECĪBAI REDAKTORS SMAGI IEVAINOTS

īsi bija izklāstīti fakti, kurus viņš pats pārzināja daudz labāk nekā raksta autors. Raksts noslēdzās ar sekojošu apgalvojumu:

Lieta ir nodota policijas rokās, bet maz ticams, ka viņu pūlēm būs labāki rezultāti nekā līdz šim. Daži no vainīgajiem ir atpazīti, un pastāv cerība, ka viņu vainu tiesā būs iespējams pierādīt. Nav nepieciešams sacīt, ka noziegumā vainojama tā apkaunojošā, zemiskā un nelietīgā organizācija, kas tik ilgstoši mūsu sabiedrību turējusi savā verdzības jūgā un pret kuru mūsu avīzei ir krasi negatīva attieksme. Mistera Steindžera draugi priecāsies, dzirdot ziņu, ka, lai gan viņš nežēlīgi un brutāli piekauts, ciešot nopietnas galvas traumas, viņa dzīvībai briesmas nedraud.

Raksta beigās bija ziņots, ka izdevniecības aizsardzībai piešķirta ar šautenēm bruņota policijas grupa.

Makmerdo bija nolicis avīzi un aizdedzis pīpi ar roku, kas iepriekšējā vakara iespaidā vēl aizvien bija drebelīga, kad pie ārdurvīm atskanēja klauvējiens un namsaimniece ienesa zīmīti, kuru tikko kā iedevis kāds puisis. Tā bija bez paraksta, un tur bija rakstīts sekojošais:

Man ar jums jārunā, bet ne visai vēlos to darīt jūsu dzīvesvietā. Jūs atradīsiet mani Millera pakalnā līdzās karoga mastam. Ja atnāksiet uz turieni nekavējoties, man priekš jums būs kaut kas tāds, ko jums svarīgi dzirdēt, bet man — pateikt.

Makmerdo zīmīti izlasīja divreiz, pārsteigumā nespēdams iztēloties, ko tā nozīmēja vai kas bija tās autors. Ja to būtu rakstījusi sievietes roka, tas varētu būt sākums vienam no tiem piedzīvojumiem, ar kādiem viņš pagātnē bija pietiekami labi iepazinies. Bet rokraksts bija izteikti vīrišķīgs un rakstītājs šķita izglītots cilvēks. Pēc nelielas vilcināšanās viņš nolēma šo lietu izpētīt.

Millera pakalns atrodas nekopta publiska parka teritorijā pašā pilsētas centrā. Vasaras laikā tā ir iemīļotākā cilvēku pulcēšanās vieta, bet ziemā parks izskatās pamests. No pakalna virsotnes paveras skats ne vien uz visu nomaļo, drūmo pilsētu, bet arī uz likumaino ieleju, kurā sniegs nomelnējis ogļraktuvju un fabriku dūmos. Abās pusēs ielejai slejas kokiem apaugušas, sniegotas kalnu kores.

Makmerdo klejoja pa līkumaino, mūžzaļiem augiem aizaugušo aleju, kamēr sasniedza vientuļo restorānu, kas vasarā pildīja izpriecu un jautrību centra lomu. Tam blakus atradās tukšs karoga masts, un zem tā sēdēja cilvēks, kura cepure bija noslīdējusi un mēteļa apkakle uzlocīta uz augšu. Kad viņš pagrieza seju, Makmerdo atpazina brāli Morisu, to pašu, kas iepriekšējā vakarā bija izraisījis vadītāja dusmas. Viņi apmainījās ar ložas pazīšanās sveicieniem.

«Mister Makmerdo, es vēlējos pārmīt ar jums pāris vārdu,» sacīja vecais vīrs, un vilcināšanās liecināja par to, ka pārrunājamā tēma ir delikāta. «Tas bija laipni no jūsu puses, ka atnācāt.»

«Kāpēc jūs uz zīmītes neparakstījāties?»

«Ser, jābūt piesardzīgiem. Mūsdienās nekad nevar zināt, kādas var būt rīcības sekas, kā arī — kam drīkst uzticēties un kam ne.»

«Katrā ziņā ložas brāļi var viens otram uzticēties.»

«Nē, nē, ne vienmēr,» Moriss aizrautīgi iebilda. «Viss, ko sakām vai pat domājam, nonāk līdz Makgintija ausīm.»

«Paklausieties!» Makmerdo paaugstināja balsi. «Ir pagājusi tikai diena, kā pats to labi zināt, kopš zvērēju saglabāt uzticību vadītājam. Vai jūs man lūdzat, lai laužu doto zvērestu?»

«Ja tāda ir jūsu pārliecība,» Moriss bēdīgi noteica, «varu pasacīt vienīgi to, ka man žēl, ka radīju jums šīs neērtības. Stāvoklis ir kļuvis kritisks, ja divi brīvi pilsoņi nespēj padalīties viens ar otru savās domās.»

Makmerdo, kas cieši vēroja sarunu biedru, redzot viņa izturēšanos, mazliet atslābinājās. «Protams, es runāju tikai par sevi,» viņš sacīja. «Es esmu jaunpienācējs, kā jūs zināt, un man šejienes ieražas ir pasvešas. Man neklājas atvērt muti, mister Moris, un, ja vēlaties man kaut ko sacīt, esmu atnācis, lai to uzklausītu.»

«Un pēc tam visu nodotu bosam Makgintijam!» Moriss rūgti ironizēja.

«Jūs mani nepelnīti aizvainojāt,» Makmerdo iekliedzās. «Jo par sevi varu teikt, ka esmu uzticīgs ložai, bet es būtu nožēlojams radījums, ja izpļāpātu kuram katram to, ko jūs man būtu uzticējis kā noslēpumu. Neviens cits par to neuzzinās, bet jābrīdina, ka jūs varētu nesaņemt ne gaidīto palīdzību, ne līdzjūtību.»

«Esmu pārtraucis meklēt gan vienu, gan otru,» Moriss paskaidroja. «Iespējams, ka, izstāstot savu sakāmo, nododu jūsu rokās savu dzīvību, bet, lai arī cik slikts jūs esat — un pagājušajā naktī man šķita, ka gatavojaties kļūt vissliktākais viņu vidū —, jūs vēl neesat paguvis pakļauties viņu netikumiem, un jūsu sirdsapziņa nevar būt tik nocietināta kā viņiem. Tieši tādēļ nolēmu ar jums aprunāties.»

«Nu, un ko jūs vēlējāties man sacīt?»

«Lai lāsts nāk pār jums, ja mani nodosiet!»

«Protams, es jau apsolīju, ka to nedarīšu.»

«Tādā gadījumā gribu pavaicāt: vai tad, kad pievienojāties brīvmūrnieku apvienībai Čikāgā un devāt labdarības un uzticības zvērestu, apzinājāties, ka iesaistīšanās šajā apvienībā varētu jūs novest pie nozieguma izdarīšanas?»

«Tas atkarīgs no tā, ko jūs uzskatāt par noziegumu,» Makmerdo atbildēja.

«Un jūs vēl šaubāties par viņu noziedzīgo būtību!» Moriss iesaucās, balsij dusmu uzliesmojumā drebot. «Laikam par maz esat redzējis viņu nodarīto postu, ja spējat viņu rīcību novērtēt savādāk. Vai tad vakarnakt pret veco vīru notikusī vardarbība nav uzskatāma par noziegumu? Vai tad tas nav noziegums, kad vīrs, kas pēc vecuma varētu būt jūsu tēvs, tika sists tik ilgi, kamēr no viņa sirmās galvas sāka tecēt asinis? Ja tas nebija noziegums — kā savādāk jūs to nosauktu?»

«Daži teiktu, ka tas bija karš,» Makmerdo paskaidroja, «divu šķiru karš, kurā abas iesaistītās puses centās ieriebt viena otrai, cik vien jaudāja.»

«Labi, bet vai pievienojoties brīvmūrnieku apvienībai Čikāgā, apzinājāties, ka nāksies darīt šādas lietas?»

«Nē. Jāatzīst, ka ne.»

«Arī man, pievienojoties ložai Filadelfijā, šāda doma pat prātā neienāca. Loža pildīja labdarības kluba funkcijas. Un vēl tā bija vieta, kur satikties ar domubiedriem. Kad uzzināju par 146 bosa Makgintija vadīto ložu — lai nolādēta tā stunda, kad manas ausis padzirdēja viņa vārdu! —, pārcēlos uz šejieni dzīves apstākļu uzlabošanai. Ak vai! Es patiešām cerēju, ka man izdosies uzlabot savu dzīvi! Tādēļ ierados ar sievu un saviem trim bērniem. Tirgus laukuma apkārtnē nodibināju pārtikas preču veikalu. Veikalam zeļot un plaukstot, kļuvu samērā turīgs. Paklīstot runām, ka esmu brīvmūrnieks, tiku piespiests pievienoties vietējai ložai, ko, gluži tāpat kā jūs vakar, izdarīju. Uz mana augšdelma ir iededzināts kauna simbols, bet uz sirdsapziņas gulstas vēl lielāks kauna traips. Drīz vien atskārtu, ka, nonākot tā nelieša pavēļu varā, esmu ierauts noziegumu virpulī. Ko gan es varēju darīt? Ikviens vārds, ko mēģināju bilst, lai uzlabotu stāvokli, tika uztverts kā nodevība. Man nav atpakaļceļa, jo veikals ir vienīgais iztikas avots, kas man šajā pasaulē pieder. Skaidri apzinos, ka apvienības pamešana nozīmētu ne vien manu, bet ari manas sievas un bērnu nāvi. Ak vai, cik gan tas ir briesmīgi!» Viņš aizklāja ar plaukstām seju, ķermenim krampjaini raustoties konvulsīvās elsās.

Makmerdo paraustīja plecus. «Acīmredzot jūs šim uzdevumam bijāt par vāju,» viņš noteica. «Jūs šādam darbam neesat piemērots.»

«Man bija gan sirdsapziņa, gan reliģija, bet, nonākot šajā samaitātajā sabiedrībā, viņi mani padarīja par tādu pašu noziedznieku, kādi ir paši. Reiz tiku izvēlēts kādam uzdevumam. Apzinājos, kas ar mani notiktu atteikšanās gadījumā. Var jau būt, ka esmu gļēvulis. Varbūt par gļēvuli mani padara rūpes par savu nabaga sieviņu un bērniem. Lai nu kā, bet es piekritu. Kopš tā laika vainas apziņa mani nebeidz tirdīt.

Gājiena mērķis bija nomaļa māja aptuveni divdesmit jūdžu attālumā no šejienes, pāri tai kalnu grēdai. Tāpat kā jums vakar, arī man pavēlēja sargāt durvis. Viņi man neuzticēja pašu uzdevuma izpildi. Pārējie iegāja iekšā. Kad viņi iznāca, viņu rokas līdz locītavām bija notašķītas ar asinīm. Mums promejot, no mājas izskrēja brēcošs bērns. Tas bija piecgadīgs zēns, kas bija kļuvis par sava tēva slepkavības aculiecinieku. Mani pārņēma sirdi stindzinošas šausmas, ka gandrīz vai paģību, un tomēr ārēji man bija jāsaglabā droša un smaidīga cilvēka iespaids, jo skaidri apzinājos, ka pretējā gadījumā tā būtu mana māja, no kuras viņi iznāktu ar asiņainām rokām, un tas būtu mans mazais Freds, kas izmisīgi kliegtu pēc sava tēva.

Toreiz es kļuvu par noziedznieku, slepkavības līdzdalībnieku, tādēļ esmu pazudis uz mūžīgiem laikiem gan šajā pasaulē, gan aizsaulē. Es esmu labs katolis, bet uzzinot, ka esmu skaurers, priesteris atteicās ar mani runāt, tādēļ esmu izslēgts no savas ticības. Tā, lūk, ar mani noticis. Un mani māc bažas, ka jūs ejat to pašu ceļu, tāpēc gribu pavaicāt — ar ko tas, pēc jūsu domām, beigsies? Vai esat gatavs kļūt par aukstasinīgu noziedznieku, vai arī mēs varētu iejaukties, mēģinot pielikt tam visam punktu?»

«Ko jūs domājat darīt?» Makmerdo strupi jautaja. «Jūs taču nevienu par to neinformēsiet?»

«Dievs pasarg'!» Moriss iesaucās. «Viens izteikts vārds var maksāt man dzīvību.»

«Labi,» Makmerdo noteica. «Man šķiet^jūs pievēršat šai lietai pārāk lielu vērību.»

«Pārāk lielu vērību! Pagaidiet vien, kamēr būsiet padzīvojis šeit ilgāk. Palūkojieties lejā uz ieleju! Vai redzat dūmu mākoni, kas to apēno? Es jums saku — pār šo cilvēku galvām karājas vēl daudz biezāks slepkavību mākonis. Tā ir īsta baiļu un nāves ieleja. No saules lēkta līdz rietam cilvēku sirdis atrodas šausmu varā. Pagaidiet, jaunais cilvēk, un drīz vien pats to uzzināsiet.»

«Labi, es pateikšu jums savas domas pēc tam, kad būšu uzzinājis ko vairāk,» Makmerdo vienaldzīgi noteica. «Taču viena lieta ir pilnīgi skaidra — jūs šai vietai neesat piemērots. Jo ātrāk pārdosiet savu veikalu — pat tad, ja par katru 148 ieguldīto dolāru atgūsiet tikai centu —, jo labāk jums pašam. Nemūžam neizpaudīšu to, ko man uzticējāt, bet, goda vārds, ja uzzināšu, ka esat ziņotājs…»

«Nē, nē!» Moriss iesaucās.

«Nu labi, pie tā lai arī paliekam. Es paturēšu jūsu sacīto prātā, un varbūt kādu dienu jūsu padoms man lieti noderēs. Domāju, ka vēlējāt tikai labu, runājot ar mani tā. Bet nu man ir laiks doties mājup.»

«Ļaujiet pirms šķiršanās bilst vēl dažus vārdus,» Moriss sacīja. «Mēs varētu būt manīti kopā. Varbūt viņi varētu vēlēsies uzzināt, par ko mēs runājām.»

«Jā! Labi, ka par to iedomājāties.»

«Es jums piedāvāju ierēdņa vietu savā veikalā.»

«Un es atteicos. Norunāts! Labi, uz redzēšanos, brāli Moris, bet uz atvadām novēlu, lai nākotnē jums klātos labāk.»

To pašu pēcpusdien, kad Makmerdo domās iegrimis, sēdēja un smēķēja pie dzīvojamās istabas kamīna, atvērās durvis un istabā ieslāja boss Makgintijs. Padevis pazīšanās zīmi, viņš apsēdās iepretim jauneklim, kādu brīdi viņu neatlaidīgi vērojot. Makmerdo ar tikpat vērīgu skatienu aplūkoja nelūgto viesi.

«Brāli Makmerdo, es nemēdzu bieži ciemoties,» viņš beidzot ierunājās. «Laikam esmu pārāk aizņemts, pieņemot apmeklētājus. Bet šoreiz nolēmu ignorēt nevaļu un apmeklēt jūs mājās.»

«Es lepojos, ka esat pagodinājis mani ar savu ierašanos, padomniek,» Makmerdo izjusti atbildēja, izceļot no bufetes viskija pudeli. «Tas ir pagodinājums, kādu nebiju gaidījis.»

«Kā jūtas roka?» boss apvaicājās.

Makmerdo savieba seju skābā grimasē. «Vispār sāpes vēl aizvien neļauj aizmirst notikušo pārbaudījumu,» viņš paskaidroja, «bet, tik un tā, tas bija tā vērts.»

«Protams, ka tas ir tā vērts,» otrs atbildēja, «tiem, kas ir uzticīgi, iztur ciešanas un izpalīdz ložai. Starp citu, par ko jūs šorīt ar brāli Morisu Millera pakalnā sarunājāties?»

Tik strauju uzbrukumu viņš nebija gaidījis, tādēļ labi, ka atbilde jau bija sagatavota. Viņš sāka nevaldāmi smieties. «Moriss nezināja, ka es varu nopelnīt sev iztiku, neizejot no mājas. Bet viņš ir labsirdīgs, vecs zēns. Viņš bija iedomājies, ka esmu nonācis trūkumā un ka viņš varētu man palīdzēt, piedāvājot vietu savā pārtikas veikalā.»

«Ā, un tas bija viss?»

«Jā, tas bija viss.»

«Un jūs atteicāties?»

«Protams. Vai tad es nevarētu nopelnīt tikpat daudz ar četru stundu darbu savā guļamistabā?»

«Tā jau ir. Bet es gan pārāk daudz nepītos ar Morisu.»

«Kāpēc?»

«Nu, galvenokārt tādēļ, ka es jums to saku. Vairumam šejienes iedzīvotāju tas ir pietiekams iemesls.»

«Var jau būt, ka vairumam cilvēku ar to būtu pietiekami, bet ne man, padomniek,» Makmerdo dedzīgi iebilda. «Ja jūs esat labs cilvēku pazinējs, tad to zināsiet.»

Melnīgsnējā milža acis iegailējās, un viņa spalvainā ķetna uz mirkli satvēra glāzi tā, it kā viņš gatavotos sašķaidīt to pret sarunas biedra galvu. Tad viņš iesmējās sev raksturīgajā skaļajā, trakulīgajā, samākslotajā manierē.

«Jā, jūs nenoliedzami izceļaties uz pārējo fona,» viņš sacīja. «Labi, ja vēlaties uzzināt iemeslus, es jums tos sniegšu. Vai Moriss par ložu neko sliktu neteica?»

«Nē.»

«Un par mani arī ne?»

«Nē.»

«Tādā gadījumā viņš vienkārši neuzdrošinājās. Bet savā sirdī viņš nav uzticīgs brālis. Mēs to labi zinām. Tādēļ nepārtraukti viņu novērojam, gaidot pārmācībai piemērotu brīdi. Domāju, ka šis brīdis tuvojas. Mūsu aplokā noplukušām avīm nav vietas. Bet, ja turpināsiet uzturēties neuzticamu 150 cilvēku sabiedrībā, mums var rasties iespaids, ka arī jūs esat neuzticams. Vai skaidrs?»

«Tas ir izslēgts, ka es varētu saieties ar viņu, jo es pret to vīru izjūtu nepatiku,» Makmerdo atbildēja. «Kas attiecas uz neuzticamību. Ja to būtu sacījis kāds cits, nevis jūs, viņš mani vairs neuzticībā neapvainotu.»

«Labi, ar to pietiek,» Makgintijs, tukšojot glāzi, noteica. «Es atnācu, lai sniegtu padomu, un nu jūs to esat saņēmis.»

«Es vēlētos uzzināt,» Makmerdo sacīja, «kā jūs vispār uzzinājāt, ka esmu runājis ar Morisu?»

Makgintijs nosmējās. «Tas ir mans pienākums — zināt visu, kas notiek šajā pilsētā,» viņš paskaidroja. «Jūs rīkosieties pareizi, ja vienkārši pajausieties uz manām visziņa spējām. Bet nu gan laiks pagājis un man jāiet. Vēl tikai pateikšu ardievas, un…»

Atvadīšanās pavisam negaidīti tika izjaukta. Pēkšņi ar troksni plaši atsprāga durvis, un istabā iedrāzās trīs policisti ar drūmām sejām. Makmerdo pietrūkās kājās un jau vilka ārā savu ieroci, bet roka apstājās pusceļā, kad viņš ieraudzīja, ka pret viņa galvu pavērsti divi šauteņu stobri. Viens formā tērpies vīrs ar sešu patronu revolveri rokā pavirzījās uz priekšu. Tas bija kādreizējais Čikāgas kapteinis Mārvins, kas tagad pildīja ogļraktuvju policista pienākumus. Viņš izsmējīgi pakratīja galvu Makmerdo virzienā.

«Es jau domāju, ka tu iedzīvosies nepatikšanās, blēdīgais mister Makmerdo no Čikāgas,» viņš sacīja. «Tu taču nevari izvairīties no nepatikšanām, vai ne? Paņem savu cepuri un nāc mums līdzi.»

«Jūs par to dārgi samaksāsiet, kapteini Mārvin,» Makgintijs draudēja. «Es gribētu zināt, kas jūs tāds esat, ka uzdrošinieties tik nekaunīgā veidā ielauzties svešās mājās un apgrūtināt godīgus, likumu cienošus pilsoņus?»

«Mums nav nekādu iebildumu pret jums, padomniek Makgintij,» policists paskaidroja. «Mēs neesam ieradušies arestēt jūs, bet gan šo blēdi Makmerdo. Jums būtu mums jāpalīdz, nevis jātraucē pienākuma izpildē.»

«Viņš ir mans draugs, un es uzņemos atbildību par viņu,» boss iebilda.

«Spriežot pēc mūsu rīcībā esošajām liecībām, mister Makgintij, jums pašam kādu dienu var nākties atbildēt par savu rīcību,» policists brīdināja. «Šis Makmerdo ir bijis noziedznieks jau pirms savas ierašanās šeit un joprojām tāds palicis. Piesedziet viņu, policist, kamēr es viņu atbruņoju.»

«Te būs mans revolveris,» Makmerdo vēsi noteica. «Iespējams, kapteini Mārvin, ka, tiekoties vaigu vaigā diviem, mani nevarētu tik viegli saņemt ciet.»

«Kur ir aresta orderis?» Makgintijs tincināja. «Goda vārds! Cilvēkiem Vermisā klāsies tāpat kā Krievijā, ja policiju vadīs tādi ļautiņi kā jūs. Tas ir kārtējais kapitālistu izlēciens, un es apsolu, ka to tā neatstāšu.»

«Padomniek, rīkojieties, kā uzskatāt par pareizu. Savukārt mēs parūpēsimies par sev uzticēto pienākumu izpildi.»

«Par ko es tieku apsūdzēts?» Makmerdo vaicāja.

«Jūs tiekat apsūdzēts par līdzdalību vecā Herald redaktora Steindžera piekaušanā. Tā nebija jūsu vaina, ka šī nav apsūdzība slepkavībā.»

«Ja tas ir viss,» Makgintijs smiedamies sauca, «varat aiztaupīt sev liekas pūles. Pagājušajā naktī šis cilvēks kopā ar mani manā salonā spēlēja pokeru, un manā rīcībā ir ducis liecinieku, kas to var apstiprināt.»

«Tā ir jūsu darīšana, un, domāju, jau rit varēsiet šo jautājumu nokārtot tiesā. Bet jums, Makmerdo, jānāk man līdzi, tikai ejiet rāmi, ja negribat dabūt lodi galvā. Un jūs, mister Makgintij, nestāviet mums ceļā, jo es brīdinu, ka darba pienākumu pildīšanas laikā nepacietīšu nekādu pretošanos!»

Policista izskats bija tik apņēmīgs, ka gan Makmerdo, gan viņa boss bija spiesti samierināties ar situāciju. Pēdējam 152 izdevās pārmīt dažus vārdus ar cietumnieku, pirms viņu celi šķīrās.

«Kā ir ar…» Makgintijs pavicināja gaisā īkšķi, domādams viltotās naudas izgatavošanas ietaisi.

«Viss kārtībā,» pačukstēja Makmerdo, kas jau iepriekš bija parūpējies par drošu paslēptuvi istabā zem grīdas.

«Es saku ardievas,» spiežot roku, boss noteica. «Es apspriedīšos ar juristu Reiliju. Varat turēt mani pie vārda, ka viņi nespēs ilgstoši jūs aizturēt.»

«Es gan par to neesmu tik pārliecināts. Jūs abi apsargājiet apcietinato, bēgšanas gadījumā šaujiet! Pirms aiziešanas rūpīgi pārmeklēšu māju.»

Viņš tā arī izdarīja, bet neko neatrada. Pārmeklējis māju, viņš ar palīgiem pavadīja Makmerdo līdz viņa jaunajiem apartamentiem. Bija iestājusies tumsa, un ārā plosījās pamatīgs sniegputenis, tādēļ ielās nebija gandrīz neviena cilvēka, bet procesijai pa pēdām sekoja pāris slaistu, kuri, vājās redzamības iedrošināti, izkliedza pret apcietināto lāstus.

«Nolinčojiet to nolādēto skaureru!» viņi sauca. «Nolinčojiet viņu!» Viņi smējās un ņirgājās, kad viņš tika iegrūsts policijas iecirknī. Pēc īsas, formālas pārbaudes, inspektors viņu ievietoja kopīgā kamerā. Tur priekšā viņš sastapa Baldvinu un vēl trīs iepriekšējās nakts noziedzīgo notikumu līdzdalībniekus — visi bija arestēti pēcpusdienā un tagad gaidīja nākamajā rītā paredzēto tiesas prāvu.

Bet brīvmūrnieku garā roka spēja iestiepties pat šajā likuma cietoksnī. Vēlu naktī pie cietumniekiem ieradās uzraugs ar salmu klēpi rokās un nodeva viņiem divas viskija pudeles, glāzes un kāršu komplektu. Nakti viņi pavadīja pacilātā garastāvoklī, bez mazākā uztraukuma par nākamajā rītā gaidāmo pārbaudījumu.

Kā vēlāk izrādījās, uztraukumiem nebija nekāda pamata. Nepietiekamo pierādījumu dēļ miertiesnesis nespēja izvirzīt apsūdzību nākamajā instancē. No vienas puses, apsūdzības uzturētāji un žurnālisti bija spiesti piekrist, ka apgaismojums bijis vājš, viņi paši satraukuma pārņemti, un tādēļ viņiem grūti apstiprināt uzbrucēju personību, lai gan uzskatīja, ka apsūdzētie bija viņu vidū. Kad sūdzētājus nopratināja pieredzējis Makgintija noalgots advokāts, viņu liecības atstāja vēl nepārliecinošāku iespaidu.

Ievainotais vīrs jau bija ar zvērestu liecinājis, ka pēkšņais uzbrukums viņu pārsteidzis nesagatavotu. Neko vairāk, izņemot faktu, ka pirmajam uzbrucējam esot bijušas ūsas, cietušais nejaudāja atcerēties. Vēl viņš piebilda, ka zina — tie bijuši skaureri, jo nevienam citam šajā sabiedrībā nevarēja būt nekāda pamata ienaidam pret viņu, un redaktoram jau daudzkārt ticis draudēts viņa pārāk atklāto ievadrakstu dēļ. No otras puses, vienbalsīgā un pārliecinošā sešu pilsoņu, tai skaitā arī augstās amatpersonas — padomnieka Makgintija, sniegtā liecība lika noticēt, ka apsūdzētie vīri līdz vēlai naktij atradušies Apvienības namā un laikā, kad noticis minētais starpgadījums, piedalījušies kāršu spēlē.

Nav nozīmes sacīt, ka viņi tika atzīti par nevainīgiem — tiesneši pat atvainojās aizturētajiem par sagādātajām neērtībām, bet policistam Mārvinam un viņa palīgiem tika izteikts rājiens par viņu pārmērīgo dedzību.

Klātesošie, kuru vidū Makmerdo saskatīja daudzas pazīstamas sejas, spriedumu apsveica ar skaļiem aplausiem. Ložas brāļi smaidīdami māja ar roku. Ļaudīm izklīstot, zālē palika sēžot vairāki cilvēki ar cieši sakniebtām lūpām un bēdīgām acīm. Viens no tiem — mazs, tumšbārdains, apņēmīgs vīrelis, bijušajiem cietumniekiem garām ejot, izteica savas un biedru domas vārdos.

«Nolādētie slepkavas!» viņš noteica. «Mēs jums vēl atriebsimies!»

5. nodaļa vistumšākā stunda

Ja kaut kas varēja vairot Džeka Makmerdo popularitāti savu biedru acis, tad tam bija jābūt viņa arestam un attaisnošanai. Cilvēks pirmās nakts laikā pēc pievienošanās ložai bija paveicis kaut ko tādu, kā dēļ viņam bija jāstājas tiesas priekšā — tamlidzigs gadījums apvienības pastāvēšanas laikā bija vēl nepārspēts sasniegums. Viņš jau bija paguvis iemantot laba pudeles brāļa, līksma uzdzīvotāja, kā arī viegli aizkaitināma cilvēka reputāciju, kurš neļautu sevi apvainot pat visvarenajam bosam. Turklāt viņš atstāja uz saviem biedriem iespaidu, ka viņu vidū nav neviena paša, kura smadzenes ir pietiekami nobriedušas, lai izplānotu asinskārus plānus, kā arī neviena, kura roka spētu vēl labāk iecerēto nodomu novest līdz galam. «Viņš ir kā radīts tīriem darbiņiem,» padzīvojušie biedri savā starpā sprieda, ar nepacietību gaidot iespēju iesaistīt Makmerdo kāda uzdevuma veikšanā.

Makgintija rīcībā bija pietiekami daudz ļaužu, bet viņš nojauta, ka šis palīgs ir pārāks par citiem. Viņš jutās kā cilvēks, kas ved saitē mežonīgu asinssuni. Mazāk nozīmīgos darbus varēja uzticēt gļēvajiem roklaižām, bet viņš apzinājās, ka kādu dienu uzrīdīs savam upurim šo radījumu. Dažus ložas biedrus, Tedu Baldvinu ieskaitot, svešinieka straujā izvirzīšanās aizvainoja, un sirds dziļumos tie viņu par to ienīda, bet tomēr no viņa izvairījās, jo Makmerdo vienmēr bija tikpat gatavs cīnīties kā smieties.

Bet, kaut arī viņš bija ieguvis biedru labvēlību, viņa dzīvē bija kāda svarīgāka joma, kurā viņš cieta sakāvi. Etijas

Šāfteres tēvs vairs neielaidās ar viņu nekādās darīšanās, neļaujot viņam pat pārkāpt mājas slieksni. Kas attiecas uz pašu Etiju, tad viņa bija pārāk iemīlējusies, lai atteiktos no šīm attiecībām pavisam, un tomēr veselais saprāts viņu brīdināja, kā varētu beigties laulība ar vīrieti, kas tiek uzskatīts par noziedznieku.

Kādu ritu pēc bezmiegā pavadītas nakts viņa nolēma Makmerdo apmeklēt, iespējams, pēdējoreiz, lai izmisīgi mēģinātu izraut viņu no ļaunās ietekmes. Aizgājusi uz Makmerdo mājām, viņa iegāja telpā, kas tika izmantota kā viesistaba. Viņš sēdēja pie galda ar muguru pret ienācēju un turēja priekšā kādu vēstuli. Te pēkšņi Etiju pārņēma meitenīga draiskulība — viņai bija vēl tikai deviņpadsmit gadi. Viņš nebija dzirdējis to ienākam pa puspievērtajām durvīm. Viņa piegāja pie Makmerdo uz pirkstgaliem un vāri uzlika savu plaukstu uz viņa salīkušajiem pleciem.

Ja viņa bija cerējusi to nobiedēt, viņai tas nenoliedzami izdevās, bet arī viņa pati ne pa jokam pārbijās. Tīģera lēcienā viņš metās tai virsū, ar labo roku žņaudzot viņas kaklu. Vienlaicīgi ar otru roku viņš saņurcīja sev priekšā gulošo papīra sloksni. Viņa acis dusmās gailēja. Tad pārsteigums un prieks nomainīja briesmīgo niknumu, kas bija pārvērtis viņa sejas vaibstus, pagalam pārbiedējot meiteni, kura savas maigās dzīves laikā neko tamlīdzīgu nebija pieredzējusi.

«Tā esi tu!» viņš iesaucās. «Kas to būtu domājis, ka tu atnāksi, mana sirds, taču es neko muļķīgāku nevarēju izdarīt, kā vien tevi žņaugt! Panāc šurp, dārgumiņ,» viņš pastiepa tai pretī rokas, «ļauj man tevi mierināt!»

Bet viņa vēl nebija atguvusies no baiļpilnā skatiena, ko bija pamanījusi Makmerdo acīs. Visi sievišķīgie instinkti viņai teica, ka tas nebija tikai pārsteigta cilvēka izbīlis. Vainas apziņa, vainas apziņas un baiļu sajaukums! 156

«Kas tev lēcies, Džek?» viņa sauca. «Tu no manis tik ļoti pārbijies? Ak, Džek, ja tava sirdsapziņa būtu bijusi tīra, tu uz mani nebūtu tā skatījies!»

«Es biju aizdomājies par citām lietām, kad tu uz savu pasakaino kāju pirkstgaliem tik liegi piezagies man klāt…»

«Nē, nē, Džek, tas bija kas cits.» Tad viņu pārņēma pēkšņs aizdomīgums. «Parādi man to vēstuli, kuru tu pirmīt rakstīji!»

«Ak, Etij, es to nedrīkstu darīt.»

Viņas aizdomīgums pārtapa pārliecībā. «Tev ir kāda cita sieviete,» viņa sauca. «Tas ir pilnīgi skaidrs! Ja tā nebūtu, vai gan tu no manis ko slēptu? Vai tu rakstīji savai sievai? Kā gan es varu zināt, ka neesi precējies — tu, kas esi svešinieks, kuru neviens nepazīst?»

«Es neesmu precējies, Etij. Uzklausi mani — es zvēru! Tu man esi vienīgā sieviete pasaulē. Es zvēru, ka tā ir patiesība!»

Kvēlā aizrautībā viņš bija kļuvis tik bāls, ka viņa nespēja nenoticēt.

«Nu labi,» viņa sauca, «bet kāpēc tu man nevari paradīt to vēstuli?»

«Dārgumiņ, tūlīt tev visu paskaidrošu,» viņš taisnojās. «Esmu devis zvērestu, ka nevienam vēstuli nerādīšu. Gluži tāpat, kā es nelauztu tev doto vārdu, tāpat arī pildīšu solījumu tiem, kam to devu. Tas saistīts ar ložu, un pat tev tas paliks noslēpums. Es biju nobijies, kad sajutu uz pleca rokas pieskārienu; vai tad tu nesaproti, ka tā tikpat labi varēja būt detektīva roka?»

Etija juta, ka viņš runā patiesību. Viņš to apskāva un noskūpstīja, aizgaiņājot jebkādas bailes un šaubas.

«Apsēdies man blakus! Tas ir nepiemērots tronis tādai karalienei kā tev, bet tas ir labākais, ko tavs nabaga mīlētājs var piedāvāt. Gan jau drīz vien varēšu tevi labāk apgādāt. Nu, vai tagad tev prāts ir mierīgāks?»

«Džek, kā gan man var būt mierīgs prāts, ja es zinu, ka tu esi noziedznieks noziedznieku vidū, un es nekad nevaru būt droša, ka kādu dienu tevi nenotiesās par slepkavību? «Skaurers Makmerdo» — tā tevi vakar nosauca viens no pansijas iemītniekiem. Šie vārdi man sirdī iedūrās kā nazis.»

«Skarbi vārdi kaulus nelauž.»

«Bet šajos vārdos bija patiesība.»

«Dārgumiņ, ar mani nav tik ļauni, kā tu domā. Mēs esam vienkārši nabaga vīri, kuri cenšas paši ar savām metodēm atgūt sev pienākošās tiesības.»

Etija apvija rokas mīļotā kaklam. «Atmet to visu, Džek! Manis dēļ, Dieva dēļ, atsakies no līdzdalības tajā organizācijā! Es atnācu, lai tev to lūgtu. Ak, Džek, es tev to lūdzu, nometusies ceļos tavā priekšā. Es tevi ļoti lūdzu — pamet to visu!»

Palīdzējis meitenei piecelties, Makmerdo ņēmās to mierināt, pieglaužot viņas galvu savām krūtīm.

«Manu dārgumiņ, tev nav ne jausmas, ko tu lūdz. Kā gan es varētu izstāties no ložas, ja šāda rīcība nozīmētu zvēresta laušanu un savu biedru pamešanu nelaimē? Ja tu spētu raudzīties uz šīm lietām ar manu izpratni, tad neko tamlīdzīgu nekad nebūtu lūgusi. Bez tam, pat tad, ja to vēlētos, kā gan es to varētu izdarīt? Tu taču nedomā, ka loža palaidīs brīvībā cilvēku, kam zināmi visi tās noslēpumi?»

«Esmu par to padomājusi, Džek. Viss ir rūpīgi izplānots. Tēvs ir iekrājis palielu naudas summu. Viņš ir noguris no šīs vietas, kur pastāvīgas bailes no šiem necilvēkiem aptumšo mūsu dzīvi. Viņš ir ar mieru braukt prom. Kopā mēs varētu aizbēgt uz Filadelfiju vai Ņujorku, kur būtu drošībā.»

Makmerdo iesmējās. «Ložai ir plaši sakari. Vai tu patiešām domā, ka viņi nevarētu sadzīt mums pēdas Filadelfijā vai Ņujorkā?» 158

«Labi, tādā gadījumā, bēgsim uz Eiropu, uz Angliju vai Vāciju, no kurienes ieceļojis mans tēvs — vienalga uz kuru pasaules malu, ka tikai varētu tikt prom no šīs Baiļu ielejas!»

Makmerdo iedomājās par brāli Morisu. «Tā ir jau otrā reize, kad dzirdēju pieminam šo vārdu,» viņš sacīja. «Šķiet, ka tās ēna aptumšojusi jūsu dzīvi.»

«Tā aptumšo katru manas dzīves mirkli. Vai tu domā, ka Teds Baldvins mums ir piedevis? Ja viņš no tevis nebītos, kādas pēc tavām domām būtu mūsu izredzes? Ja tu būtu redzējis, ar kādu tumšu, izsalkušu acu skatienu viņš uz mani toreiz paskatījās!»

«Goda vārds! Ja būtu to manījis, es viņam iemācītu labas uzvedības manieres! Bet paklausies, meitēn. Es nevaru šo vietu tā vienkārši pamest. Nevaru, un viss — tas ir mans galīgais lēmums. Bet, ja atstāsi to manā ziņā, es pacentīšos izkļūt laukā ar godu.»

«Es šajā lietā nesaskatu nekā godājama.»

«Labi jau, labi, tas atkarīgs no tā, kā uz to raugās. Bet, ja dosi man sešus mēnešus, tad šajā laikā panākšu, lai es varētu paskatīties pārējiem acīs bez kauna.»

Meitene no prieka iegavilējās. «Seši mēneši!» viņa iesaucās. «Vai tas ir solījums?»

«Nu, iespējams, ka tas prasīs septiņus vai astoņus mēnešus. Bet, vēlākais, pēc gada mēs šo ieleju pametīsim.»

Tas bija lielākais, ko Etija varēja panākt, un tomēr tas bija sasniegums. Nākotne vairs neizskatījās tik drūma — tumšā tuneļa galā bija redzama vāra gaisma, kurai bija jāatspīd jau vistuvākajā laikā. Tēva mājās viņa atgriezās ar atvieglotu sirdi — tik laimīga viņa bija jutusies arī toreiz, kad viņas dzīvē tikko ienāca Džeks Makmerdo.

Būdams ložas biedrs, Makmerdo sākumā domāja, ka par apvienības darbību viņam zināms pilnīgi viss, taču drīz vien viņš atklāja, ka organizācija ir daudz plašāka un sarežģītāka par vienkāršu ložu. Pat boss Makgintijs bija neziņā par daudzām lietām. Hobsonpečā dzīvoja kāds pilnvarots grāfistes deleģēts pārvaldnieks, kam piederēja vara pār vairākām ložām, kuras viņš pārvaldīja ar neprognozējamu un patvaļīgu metožu palīdzību. Makmerdo tikai vienreiz bija izdevies redzēt šo viltīgo, iesirmo blēdi ar piesardzīgu gaitu un greizu skatienu, kas jau pa gabalu liecināja, ka šis cilvēks ir ļaunprātības pilns. Evanss Pots bija viņa vārds, un pat varenais Vermisas boss pret viņu izjuta kaut ko līdzīgu riebuma un baiļu sajaukumam — iespējams, ka līdzīgi jutās Dantons attiecībā pret vārgulīgo, bet bīstamo Robespjēru.

Kādu dienu Skeinlans, kas bija Makmerdo istabas biedrs, no Makgintija saņēma aploksni, kurā bija Evansa Pota vēstule. Tika ziņots, ka viņš izsūtīs divus labus vīrus, Loleru un Endrū, kuriem pavēlēts šajā apkaimē veikt kādu uzdevumu, bet lietas veiksmīga iznākuma labad neesot vēlams izpaust uzdevuma būtību. Viņš interesējās vai vadītājs būtu tik laipns un parūpētos par piemērotu uzturēšanās vietu un komfortu šiem vīriem, kamēr tiem nebūs pienācis laiks rīkoties. Makgintijs paskaidroja, ka atrašanos Apvienības mājā grūti paturēt noslēpumā, tādēļ viņš būtu ļoti pateicīgs, ja Makmerdo un Skeinlans piekristu uz dažām dienām izmitināt viesus pie sevis.

Tās pašas dienas vakarā abi vīri ieradās, nesdami ceļasomas. Lolers bija gudrs, mazrunīgs un pašapmierināts padzīvojis virs, tērpies garos, vecos, melnos vizītsvārkos, kas komplekta ar viņa bereti un noplukušo, iesirmo bārdu piešķīra viņam attālu līdzību ar ceļojošu sludinātāju. Viņa kompanjonam Endrū, kas tikai nesen bija izaudzis no zēna vecuma, bija vaļsirdīgs izskats un tik vētrains dzīvesprieks, kā bērnam, kas izbauda katru brīvdienu minūti. Abi vīrieši bija pilnīgi atturībnieki un izturējās, kā priekšzīmīgiem sabiedrības locekļiem pienākas, ar vienu vienīgu izņēmumu — proti, viņi bija slepkavas, kas vairākkārtīgi apliecinājuši sevi kā spējīgi 160 darbinieki šajā slepkavu apvienībā. Lolers vien bija veicis četrpadsmit līdzīga veida uzdevumus, un Endrū — trīs.

Viņi, kā Makmerdo to drīz vien ievēroja, diezgan labprāt runāja par saviem pagātnē paveiktajiem darbiem, ar kuriem lepojās ar tādu pašu biklu lepnumu kā labo un pašaizliedzīgo sabiedrisko darbu veicēji. Taču par jauno uzdevumu viņi atteicās runāt.

«Viņi izvēlējās mūs tāpēc, ka ne es, ne puika nedzeram,» Lolers paskaidroja. «Viņi var paļauties, ka dzērumā neizpļāpāsimies. Lūdzu, neņemiet ļaunā, bet tā ir «Grāfistes Delegāta» pavēle, kurai mums ir jāpakļaujas.»

«Nu jā, mūs visus vieno viens un tas pats aicinājums,» noteica Skeinlans, sēdēdams pie galda, pie kura visi četratā vakariņoja.

«Jā, tā ir taisnība, un mēs esam ar mieru runāt tik ilgi, kamēr pūcei aste sāks ziedēt, gan par Čārlija Viljama, gan par Saimona Bērda slepkavību vai par jebkuru citu pagātnē veikto darbiņu, bet, kamēr darbs nav padarīts, nebildīsim par to ne pušplēstu vārdu.»

«Man zināms vismaz pusducis ļaužu, kuriem labprāt bilstu kādu skarbu vārdu,» Makmerdo lādēdamies sacīja. «Ceru, ka tas nav Džeks Noks no Dzelzsrūdas kalna, kam jūs dzenaties pa pēdām. Labprāt pats parūpēšos, lai viņš saņemtu pelnīto sodu.»

«Nē, pie viņa vēl neesam ķērušies.»

«Varbūt tas ir Hermans Strauss?»

«Nē, arī viņš tas nav.»

«Nu labi, ja jau nevēlaties par to runāt, mēs nespēsim jūs piespiest, bet katrā ziņā es priecātos to uzzināt.»

Par spīti viesu mazrunīgumam, Skeinlans un Makmerdo bija nolēmuši kļūt par ciemiņu pastrādātā nozieguma aculieciniekiem. Tādēļ, kad reiz rīta agrumā Makmerdo izdzirdēja viņus kāpjam lejup pa kāpnēm, viņš pamodināja Skeinlanu, un abi steigšus apģērbās. Apģērbušies viņi atklāja, ka viri jau paguvuši izlavīties ārā, atstājot durvis aiz sevis vaļā. Rītausma vēl bija tālu, bet ielas lukturu gaismā viņi pa gabalu varēja redzēt abus vīrus. Viņi tiem piesardzīgi sekoja, bez trokšņa brizdami pa dziļo sniegu.

Viņu dzīvesvieta atradās nomalē, tādēļ jau drīz viņi bija nonākuši krustcelēs otrpus pilsētas robežas. Tur gaidīja trīs viri, ar kuriem Lolers un Endrū īsi un dedzīgi sarunājās. Tad kopā visi turpināja ceļu. Tas nepārprotami bija uzdevums, kura veiksmīgai izpildei bija nepieciešami papildspēki. Nonākuši vēl vienās krustcelēs, no kurām atzarojumi veda uz vairākām ogļraktuvēm, svešinieki izvēlējās ceļu, kas veda uz Crow Hill, milzīgu uzņēmumu, kas atradās spēcīgās rokās. Neskatoties uz valdošo teroru, enerģiskais un bezbailīgais Hozejs H. Dans bija spējis uzņēmumā saglabāt kārtību un disciplīnu.

Rīta blāzmā pa oglēm nobārstīto ceļu sāka kustēties strādnieku grupiņas.

Makmerdo un Skeinlans iejuka pūlī, nenolaižot acis no vīriem, kuriem tie sekoja. Pār zemi gūlās bieza, mikla migla, no kuras dziļumiem atskanēja spalgs tvaika sirēnas kauciens. Šis signāls tika padots katras darba dienas sākumā desmit minūtes pirms vārtu pacelšanas.

Kad viņi nonāca pie ogļraktuves, ieejas priekšā jau gaidīja simtiem ogļraču, kas mīņājās un centās ar elpu sasildīt nosalušos pirkstus, jo todien ārā valdīja bargs sals. Nelielais svešinieku bariņš nostājās dzinēja ēkas nojumē. Skeinlans un Makmerdo uzrāpās uz izdedžu kaudzes, no kuras viss bija pārredzams kā uz delnas. Viņi redzēja ogļraktuves inženieri Menziju, skotu ar kuplu bārdu, iznākam no dzinēja ēkas un iepūšam svilpē, lai tiktu nolaisti vārti.

Tieši tobrīd šahtas ieejai apņēmīgi tuvojās garš jauneklis ar gludi skūtu, dedzīgu seju. Piegājis tuvāk, viņš pamanīja dzinēja 162 ēkas nojumē klusi un nekustīgi stāvošo grupiņu. Vīru cepures bija noslīdējušas un mēteļu apkakles paceltas uz augšu, aizsedzot to sejas. Kādu brīdi mistera Dana sirds juta stindzinoši auksto Nāves klātbūtnes pieskārienu. Bet jau nākamajā mirklī viņš bija atbrīvojies no nepatīkamās sajūtas, apzinoties vienīgi savu pienākumu pret uzbāzīgajiem svešiniekiem.

«Kas jūs tādi esat?» viņš vaicāja. «Ko jūs tur drūzmējaties?»

Atbildi viņš tā arī nesagaidīja, jo Endrū, paspēris soli uz priekšu, iešāva viņam vēderā. Simtiem gaidošo ogļraču stāvēja nekustīgi un bezpalīdzīgi, it kā būtu paralizēti. Misters Dans, no sāpēm saliecies, piespieda ievainojumam abas rokas. Viņš centās aizstreipuļot prom, bet vēl viens slepkava izšāva, un upuris saļima uz sāniem, tverdams ar rokām izdedžu kaudzē. Inženieris Menzijs niknumā ierēcās un ar dzelzs stieni rokās metās slepkavām virsū, saņemot sejā divas lodes, kas notrieca to pie viņu kājām mirušu.

Ogļračos uzliesmoja dusmas, atskanēja līdzjūtības un naida izraisītas klaigas, bet, svešiniekiem iztukšojot savus sešu patronu revolverus pār ļaužu galvām, pūlis izklīda pa malu malām, daži mežonīgā ātrumā joza atpakaļ uz savām mājām v ermisā.

Kad paši drosmīgākie, atjēgušies no bailēm un apvienojušies kopīgam uzbrukumam, atgriezās ogļraktuvē, noziedznieki jau bija pamanījušies pazust rīta miglā. Nebija neviena liecinieka, kas spētu atpazīt slepkavas, kuri simt liecinieku priekšā bija paveikuši divkāršu noziegumu.

Skeinlans un Makmerdo devās mājup. Skeinlans izskatījās visai sašļucis, jo tā bija pirmā slepkavība, ko viņš savā mūžā redzēja, un, spriežot pēc redzētā, slepkavības nebūt neizskatījās tik patīkamas, kā viņam bija mēģināts iestāstīt. Viņi steidzās uz pilsētu, lai nokļūtu pēc iespējas tālāk no drausmīgajiem mirušā mistera Dana sievas kliedzieniem. Makmerdo bija sevī iegrimis un kluss, bet viņš neizrādīja ne mazāko līdzjūtību savam vājuma pārņemtajam kompanjonam.

«Tas ir tikai karš,» viņš, savu sirdsapziņu mierinādams, atkārtoja. «Kas gan cits tas varētu būt, ja ne savstarpējs karš starp mums un viņiem? Mēs vienkārši izrādām tādu pretsparu, kāds vien ir mūsu spēkos.»

Tonakt Apvienības nama ložas telpās valdīja skaļa līksmība — ne vien par godu Crow Hill vadītāja un inženiera nonāvēšanai, kas padarīja šīs ogļraktuves līdzvērtīgas pārējām šantažētajām šausmu pārņemtā apgabala kompānijām, bet arī par ložas attālo līdzdalību šajā triumfā.

Kā jau varēja gaidīt, aizsūtot uz Vermisu piecus labus vīrus nokārtot rēķinus, «Grāfistes Delegāts» bija pieprasījis, lai apmaiņā trīs Vermisas vīri tiktu nosūtīti nogalināt Viljamu Heilsu no Stake Royal. Tas bija viens no pazīstamākajiem un populārākajiem ogļraktuvju īpašniekiem Gilmertonas apgabalā, cilvēks, kuram, kā uzskatīja, nebija neviena ienaidnieka, jo viņš visos aspektos bija priekšzīmīgs darba devējs. Tomēr viņš bija nepiekāpīgs savās prasībās pret darba kvalitāti un šā iemesla dēļ bija atlaidis dažus pastāvīgi piedzērušos un laiskus darbiniekus, visvarenās apvienības biedrus. Pie viņa mājas ārdurvīm piekārtie paziņojumi par nepieciešamību sagatavot zārku nebija mazinājuši viņa nelokāmību, un tā brīvā un civilizētā valstī viņam tika piespriests nāvessods.

Eksekūcija nu bija pienācīgi izpildīta. Teds Baldvins, kas tagad sēdēja atgāzies krēslā blakus vadītājam, bija kļuvis par vakara varoni. Viņš un abi viņa biedri nakti bija pavadījuši kalnos. Viņi bija nesukājušies un izmirkuši. Bet neviens varonis, atgriežoties no cīņu lauka, nebūtu varējis cerēt uz vēl siltāku sagaidīšanu.

Stāstam tiekot stāstītam un pārstāstītam, to pavadīja sajūsmas pilni izsaucieni un smieklu šaltis. Naktij iestājoties, viņi bija gaidījuši savu upuri braucam mājup, par uzbrukuma vietu izvēloties stāvu pakalnu. Viņš esot bijis tik ļoti ievīstījies kažokādās, ka pat nejaudājis paņemt rokā savu revolveri. 164

Izvīstījuši to ārā no mēteļa, viņi šāvuši atkal un atkal. Skaļi bļaudams, viņš esot lūdzis žēlastību. Stāstītājs atdarināja šos izmisīgos bļāvienus — ložai par prieku.

«Paklausīsimies vēlreiz, kā viņš spiedza,» viņi bļaustījās.

Neviens no tiem šo viru agrāk nepazina, bet slepkavības allaž ir bijušas dramatiskas, un ar savu rīcību viņi Gilmertonas skaureriem bija pierādījuši, ka uz Vermisas vīriem var paļauties.

Viens starpgadījums tomēr bijis. Kamēr viņi raidīja lodes jau nedzīvajā miesā, notikuma vietā parādījās kāds vīrs ar sievu. Ložas biedri ieminējās, ka arī vecīšus esot vajadzējis nošaut, bet tie bija nekaitīgi garāmgājēji, kuriem nebija nekādas saistības ar ogļraktuvēm, tādēļ viņiem tika piekodināts turpināt ceļu un ciest klusu, lai arī pašiem nenotiktu kas ļauns. Un tā, pametuši ar asinīm noplūdušo līķi kā brīdinājumu visiem stingrajiem darba devējiem, trīs cēlie atriebēji aizsteidzās kalnos, kur neskartā daba spilgti kontrastē ar cepļu un izdedžu haosu ielejā. Viņi bija pārradušies sveiki un veseli, un biedri ar skaļiem aplausiem tos apsveica.

Skaureru izpratnē šī diena bija varen izdevusies. Nāves ēna bija nolaidusies pār ieleju vēl zemāk. Bet, līdzīgi gudram ģenerālim, kas izvēlas brīdi, kad sasniegumus iespējams dubultot, neļaujot ienaidniekiem atjēgties no posta, arī boss Makgintijs savā ļaunajā prāta jau bija paguvis izperināt jaunus plānus. Tonakt, kad pa pusei piedzērusies kompānija bija izklīdusi, viņš, pabikstījis Makmerdo pie pleca, ieveda to istabā, kur bija noritējusi viņu pirmā saruna.

«Paklau, puis,» viņš sacīja, «Man beidzot ir kāds jūsu cienīgs darbiņš. Jums tiks piešķirta pilnīga rīcības brīvība.»

«Es priecājos to dzirdēt,» Makmerdo atbildēja.

«Varēsiet paņemt sev līdzi divus vīrus — Mandersu un Reiliju. Viņi ir lietas kursā. Šajā apgabalā nebūs nekādas kārtības tik ilgi, kamēr netiks novākts Česters Vilkokss, un, ja viņu novāksiet, jums būs pateicīgas visas ogļraktuvju rajona ložas.»

«Jebkurā gadījumā darīšu visu iespējamo. Kas viņš ir un kur viņu var atrast?»

Makgintijs izņēma no mutes kaktiņa savu mūžīgi aizkošļāto, pa pusei izsmēķēto cigāru un piezīmju grāmatiņā uz ātru roku uzskicēja aptuvenu shēmu.

«Viņš ir galvenais Iron Dike Company priekšsēdis, kā arī par neskaitāmiem nopelniem apbalvots pilsonis, jo ir vecs virsseržants, kas karā gūto ievainojumu dēļ viscaur klāts ar rētām. Jau divreiz esam mēģinājuši viņu novākt, bet mūsu mēģinājumi bijuši neveiksmīgi. Džims Kārnvejs cīņas laikā pat zaudēja dzīvību. Ir pienākusi jūsu reize pārņemt šo lietu savās rokās. Lūk, šī ir tā māja. Kā redzat, tā ir vienīgā māja Iron Dike krustojumā. Dienas laikā uzbrukt ir bezjēdzīgi. Viņš ir bruņojies un ir ātrs un precīzs šāvējs, kurš pirms šaušanas neuzdod liekus jautājumus. Bet naktīs viņš ir kopā ar savu sievu, trim bērniem un algotiem palīgiem. Jūs nevarat atļauties būt izvēlīgs. Ir jānogalē visi vai neviens. Ja jūs varētu nolikt pie viņa mājas ārdurvīm somu ar šaujamo pulveri un laika degli…»

«Ko šis vīrs izdarījis?»

«Vai tad es jau neteicu, ka viņš nošāva Džimu Kārnveju?»

«Kādēļ viņš to nošāva?»

«Kāda jums, pie joda, par to darīšana? Kārnvejs atradās viņa mājas tuvumā, un viņš to nošāva. Ar šo informāciju jāpietiek. Jums šī lieta jānokārto nevainojami.»

«Jūs minējāt, ka viņam ir sieva un trīs bērni. Vai viņi arī ir jāuzlaiž gaisā?»

«Protams.»

«Tas ir netaisnīgi pret viņa ģimeni, jo viņi neko ļaunu nav izdarījuši.»

«Kas tā par stulbu muldēšanu? Vai jūs mēģināt izvairīties?» 166

«Mieru, padomniek, tikai mieru! Vai tad es kādreiz esmu pateicis vai izdarījis kaut ko tādu, lai jums būtu pamats domāt, ka es varētu atteikties no ložas vadītāja pavēļu pildīšanas? Jums pašam jāizlemj — vai tā ir patiesība, vai ne.»

«Tātad jūs to darīsiet?»

«Protams, ka darīšu.»

«Kad?»

«Nu, būtu labi, ja man tiktu piešķirtas pāris naktis, kuru laikā man rastos izdevība apskatīt māju un izstrādāt rīcības plānu. Pēc tam…»

«Ļoti labi,» Makgintijs, paspiedis Makmerdo roku, apmierināts noteica. «Atstāju šo lietu jūsu ziņā. Tā būs lieliska diena, kad paziņosiet priecīgo ziņu par viņa un viņa saimes nāvi. Tas ir pēdējais, kas nospiedīs visus uz ceļiem.»

Makmerdo ilgi un pamatīgi pārdomāja tik negaidīti uzticēto uzdevumu. Nomaļā Čestera Vilkoksa māja atradās apmēram piecu jūdžu attālumā, blakusielejā. Jau tonakt viņš devās turp. Kad viņš atgriezās no savām izlūkošanas gaitām, bija jau iestājusies diena. Viņš tikās ar abiem padotajiem — Mandersu un Reiliju. Tie bija pārgalvīgi jaunekļi, kurus šī ziņa tik ļoti sajūsmināja, it kā runa būtu par briežu medībām.

Divas naktis vēlāk, satiekoties ārpus pilsētas robežām, visi trīs bija bruņojušies. Viens no viņiem nesa saini ar sprāgstvielu, ko lietoja akmeņlauztuvēs. Kad viņi nonāca pie nomaļās mājas, pulkstenis rādija divi naktī. Nakts bija vējaina, un garām pusmēnesim strauji slīdēja tumši mākoņi. Viņiem bija piekodināts uzmanīties no asinssuņiem, tādēļ mājai tie tuvojās ļoti piesardzīgi, rokās turēdami pielādētās pistoles. Bet, izņemot vēja gaudošanu, nebija dzirdama ne mazākā skaņa, nebija arī nekādas kustības, izņemot zaru Ilgošanos virs galvām.

Pielicis ausi pie vientuļās mājas durvīm, Makmerdo sasprindzināti ieklausījās, bet iekšā bija klusums. Tad viņš novietoja pie durvīm somu, ar nazi tajā izgrieza caurumu un pievienoja degli. Kad deglis bija aizdedzināts, viņš ar kompanjoniem pa galvu, pa kaklu metās bēgt. Aizskrējuši drošā attālumā, viņi nonāca iepriekš izraktā aizsegā. Graujošie sprādziena dārdi ar sekojošo grūstošās mājas troksni liecināja, ka darbs veiksmīgi padarīts. Neviens tīrāks darbs asiņainajā apvienības vēsturē līdz šim vēl nebija paveikts.

Bet, ak vai, kā vēlāk izrādījās — rūpīgi organizētais un drosmīgi izpildītais darbs bija veltīgs! Citu upuru likteņa brīdināts un apzinādamies, ka arī viņš nolemts iznīcībai, Česters Vilkokss iepriekšējā dienā kopā ar ģimeni bija pārcēlies uz drošāku un mazāk pazīstamu dzīvesvietu, kur atradās pastāvīgā policijas uzraudzībā. Sprādziens bija nopostījis tukšu māju, un drūmais virsseržants turpināja mācīt disciplīnu Iron Dike ogļračiem.

«Atstājiet viņu manā ziņā,» Makmerdo lūdzās. «Šis vīrs ir uzticēts man. Pat ja būs jāgaida gads, es viņu novākšu — man par to nav ne mazāko šaubu.»

Loža viņa lūgumu pieņēma nobalsojot, līdz ar to izrādīdama Makmerdo savu pateicību un uzticību, un tā šī lieta uz kādu laiku tika izbeigta. Kad pāris nedēļas vēlāk avīzēs tika ziņots, ka uz Vilkoksu ticis šauts no slēpņa, atklājās, ka Makmerdo vēl strādā pie sava nepabeigtā uzdevuma.

Lūk, tādas bija brīvmūrnieku apvienības metodes, un tādi bija skaureru darbi, ar kuru palīdzību viņi izplatīja savu uz bailēm balstīto varu pār lielisko un bagāto apgabalu. Kāpēc šīs lappuses būtu jāapgāna ar vēl citiem noziegumiem? Vai neesmu pateicis pietiekami daudz, lai parādītu šos vīrus un viņu metodes īstajā gaismā?

Šie noziegumi ierakstīti vēstures liecībās, un ir pieejami materiāli, kur interesenti var izlasīt sīkāku minēto notikumu izklāstu. Tur var uzzināt par policistu Hanta un Evansa nošaušanu. Šādu likteni viņi izpelnījās tādēļ, ka bija mēģinā168 juši arestēt divus apvienības biedrus — šī divkāršā vardarbība bija izplānota Vermisas ložā un tika aukstasinīgi izdarīta pret diviem bezpalīdzīgiem un neaizsargātiem cilvēkiem. Vēstures liecībās var izlasīt arī par misis Lārbijas nošaušanu, viņai kopjot vīru, kurš, bosa Makgintija pavēli pildot, tika piekauts gandrīz līdz nāvei, kā arī par vecā Dženkinsa nogalināšanu, neilgi pēc kuras sekoja viņa brāļa slepkavība, Džeimsa Mērdoka sakropļošana, Stephausu ģimenes uzspridzināšana un Stendālu nogalināšana — šie noziegumi sekoja cits citam vienas drausmīgas ziemas laikā.

Tumsas ēna smagi gūlās pār Baiļu ieleju. Vienlaikus ar urdzošo strautiņu un plaukstošo koku atdzimšanu bija iestājies pavasaris. Visai dabai, kas tik ilgi bija saistīta stindzinošās ziemas jūgā, tika dāvāta jauna cerība, bet terora jūgā nonākušajiem vīriem un sievām nepavērās ne mazākās gaišākas nākotnes izredzes. Nekad virs viņu galvām nebija savilkušies vēl bargāki bezcerības mākoņi kā 1875. gada vasaras sākumā.

6. nodaļa briesmas

ļ^rors bija sasniedzis savu kulminācijas punktu. Makmerdo, kas jau bija ievēlēts par ložas diakonu ar izredzēm kuru katru dienu apsteigt Makgintiju kā vadoni, savu biedru vidū tagad bija kļuvis par autoritāti, un nekas netika veikts bez viņa atbalsta vai padoma. Jo ievērojamāks viņš kļuva brīvmūrnieku vidū, jo drūmāki kļuva viņu Vermisas ielās sveicinošo cilvēku skatieni. Par spīti teroram, iedzīvotājos sāka nobriest vēlēšanās sacelties pret saviem apspiedējiem. Ložu bija sasniegušas baumas par slepenām Herald izdevniecībā notiekošām sapulcēm un par ieroču izdalīšanu likumu cienošajiem pilsoņiem. Bet Makgintiju un viņa vīrus šādas ziņas neuztrauca. Viņi bija skaitliskā pārspēkā, apņēmības pilni un teicami bruņoti. Viņu oponenti bija izklīdināti un bezspēcīgi. Tas viss beigtos, kā pagātnes notikumi to bija pierādījuši, bezjēdzīgās runās un, iespējams, neauglīgos arestos. Vismaz tā apgalvoja Makgintijs, Makmerdo un pārējie drošsirži.

Tas bija kāds sestdienas vakars maijā. Sestdiena vienmēr bija ložas pulcēšanās laiks, un Makmerdo gatavojās apmeklēt kārtējo sapulci, kad pie viņa atnāca Moriss, apvienības vājākais brālis. Viņa uzacis bija bažīgi sarauktas, laipnā seja saviebta un noliesējusi.

«Vai drīkstu parunāt ar jums atklāti?» «Protams.»

«Es nevaru aizmirst, ka reiz izkratīju jums sirdi, un, kaut gan pats boss atnāca pie jums izprašņāt par notikušo sarunu, jūs turējāt doto vārdu.» 170

«Ko gan citu varēju darīt, ja jūs man uzticējāties? Taču tas nebūt nenozīmē, ka es jūsu sacītajam piekritu.»

«To es labi apzinos. Bet jūs esat vienīgais, ar ko es varu izrunāties un joprojām palikt drošībā. Man ir kāds noslēpums,» viņš pielika roku pie krūtīm, «un tas burtiski beidz mani nost. Es vēlos, kaut to būtu uzzinājis jebkurš no jums, nevis es. Es to izstāstīšu, bet tas, bez šaubām, nozīmēs slepkavību. Ja nē, tad tas varētu atnest nāvi mums visiem. Liii Dievs man palīdz, bet es esmu tuvu spēku izsīkumam!»

Makmerdo uzlūkoja apmeklētāju. Tas trīcēja pie visām miesām, tādēļ Makmerdo ielēja glāzē mazliet viskija un pasniedza to Morisam. «Tās ir zāles tādiem kā jūs,» viņš noteica. «Bet tagad klājiet vaļā!»

Morisa bālā seja kļuva nedaudz sārtāka. «Es varu to visu pateikt vienā teikumā,» viņš sacīja. «Mums uz pēdām ir detektīvs.»

Makmerdo pārsteigts blenza viesī. «Paklau, jūs nudien esat jucis,» viņš iesaucās. «Vai tad šī vieta nav pilna ar policistiem un detektīviem, un ko ļaunu viņi ir varējuši mums nodarīt?»

«Nē, nē, šis izmeklētājs nav šejienietis. Kā jau jūs teicāt, mēs viņus pazīstam, un viņi patiešām iespēj ārkārtīgi maz. Bet vai jūs esat dzirdējis par Pinkertonu?»

«Esmu dzirdējis par vairākiem cilvēkiem ar šādu uzvārdu.»

«Ticiet man, nav ne mazāko izredžu nojaust, kad viņi ir uz pēdām, jo viņi darbojas nemanāmi. Tā nav kaut kāda valdības ākstīšanās. Tas ir nopietni izstrādāts un ārkārtīgi nepatīkams plāns, un viņi nerimsies, iekams nebūs dzīvus vai mirušus saņēmuši mūs ciet. Ja šajā lietā ir iesaistījies Pinkertons, tad ar mums ir cauri.»

«Viņš jānogalina.»

«Ak vai, un tā ir pirmā doma, kas jums ienāca prātā? Loža droši vien būs ar jums vienisprātis. Vai tad es neteicu, ka tas beigsies ar slepkavību?»

«Kas gan ir slepkavība? Vai tad tā nav pietiekami ikdienišķa parādība šajā apvidū?»

«Jā, tā gan ir, bet es neesmu piemērots, lai norādītu cilvēku, kas jānogalina. Mana sirdsapziņa vairs nekad nebūtu mierīga. Un tomēr šoreiz tie ir mūsu kakli, kam draud briesmas. Ak Kungs, ko lai es daru?» Viņš svārstījās savā neizlēmībā — vai vēl viena slepkavība, vai iet bojā pašiem.

Bet Makmerdo viņa vārdi bija dziļi aizkustinājuši. Varēja redzēt, ka viņš dalījās briesmās ar citiem un gribēja lietu atrisināt. Viņš satvēra Morisu aiz pleca, dedzīgi to sapurinot.

«Paklau, vecīt,» viņš sauca, savā dedzībā vārdus gandrīz vai izkliedzot, «sēžot un pinkšķot kā veca sieva, jūs neko nepanāksiet. Aplūkosim mūsu rīcībā esošos faktus. Kas ir šis vīrs? Kur viņš atrodas? Kā jūs par viņu uzzinājāt un kāpēc atnācāt tieši pie manis?»

«Es atnācu pie jums tādēļ, ka esat vienīgais, kas var man ieteikt, kā rīkoties. Es jums jau tiku stāstījis, ka pirms ierašanās šeit man austrumos bija veikals. Es pametu tur labus draugus, un viens no viņiem strādā telegrāfa pakalpojumu jomā. Te, lūk, ir vēstule, ko vakar no viņa saņēmu. Vissvarīgākā ir šī te rindkopa lappuses augšdaļā. Varat pats to izlasīt.»

Lūk, ko Makmerdo izlasīja:

Kā klājas skaureriem jūsu pusē? Mēs pietiekami daudz lasām par viņiem laikrakstos. Starp mums runājot, es ceru drīzumā saņemt no jums jaunas ziņas. Piecas milzīgas korporācijas un divi dzelzceļa uzņēmumi sākuši nodarboties ar šo lietu visā nopietnībā. Viņi ir apņēmības pilni, un es galvoju, ka viņi sasniegs iecerēto! Viņi jau tagad sākuši to atšķetināt. Pinkertons ķēries pie viņu pavēļu izpildes, un izmeklēšanu vada viņa uzticamākais darbinieks Bērdijs Edvardss. Šis pasākums ir nekavējoties jāpārtrauc.

«Un tagad izlasiet postskriptu.»

Protams, minēto informāciju uzzināju, pateicoties savām iemaņām. Telegramma bija šifrēta, un man nācās to atšifrēt ar sarežģīta šifra palīdzību, ar kādu reti kurš prastu rīkoties.

Makmerdo kādu brīdi klusēja, turēdams vēstuli rokās. Eiforija bija pagaisusi, un viņa priekšā bija pavēries bezdibenis.

«Vai vēl kāds par to zina?» viņš vaicāja.

«Es nevienam citam par to neesmu stāstījis.»

«Bet šis vīrs — jūsu draugs —, vai ir vēl kāda persona, kam viņš būtu varējis aizrakstīt?»

«Jā, jāatzīst, ka, iespējams, ir vēl daži cilvēki.»

«Vai tie ir ložas biedri?»

«Visticamāk, ka jā.»

«Es to jautāju tādēļ, ka gadījumā, ja viņš kādam minējis šā Bērdija Edvardsa pazīmes, mēs varētu sadzīt viņa pēdas.»

«Jā, tas ir iespējams. Bet es nedomāju, ka viņi bija pazīstami. Viņš vienkārši pavēstīja man nejauši darbā iegūtās ziņas. Kā gan viņš varētu pazīt šo Pinkertonu?»

Makmerdo mežonīgi iegavilējās.

«Goda vārds!» viņš sauca, «man viņš ir rokā. Kāds gan es biju muļķis, ka neiedomājos par to agrāk! Mums gan ir paveicies!Mēs tiksim ar viņu galā, vēl pirms viņš mums nodarīs kādu kaitējumu. Paklau, Moris, vai esat ar mieru atstāt šo lietu manā ziņā?»

«Protams, un kā vēl, ja vien jūs esat ar mieru noņemt šo slogu no maniem pleciem.»

«Es to darīšu. Neuztraucieties, jo es tikšu ar to galā. Pat jūsu vārds nebūs jāpiemin. Es radīšu iespaidu, ka šī vēstule tika adresēta man. Vai tas jūs apmierina?»

«Tieši to vēlējos jums lūgt.»

«Pie tā arī paliksim. Bet tagad aiziešu līdz ložai un mēs drīz vien liksim vecajam Pinkertonam nožēlot savu rīcību.»

«Jūs taču viņu nenogalināsiet?»

«Jo mazāk jūs zināsiet, draugs Moris, jo mierīgāka jutīsies jūsu sirdsapziņa un ciešāks būs jūsu miegs. Neuzdodiet jautājumus un ļaujiet šīm lietām nokārtoties. Tagad tas ir manā ziņā.»

Aizejot Moriss bēdīgi pakratīja galvu. «Es jūtos tā, it kā viņa asinis būtu uz manām rokām,» viņš smagi nopūtās.

«Pašaizsardzība nav uzskatāma par slepkavību,» Makmerdo, drūmi smaidīdams, noteica. «Vai nu viņš nogalinās mūs, vai arī mēs viņu. Domāju, ka šis vīrs mūs ātri vien iznīcinātu, ja mēs atļautu viņam ilgstoši dzīvot ielejā. Bet, brāli Moris, mums vēl būs jāievēl jūs par vadītāju, jo esat izglābis ložu.»

Un tomēr no viņa rīcības bija noprotams, ka jauno ziņu viņš uztvēra daudz nopietnāk, nekā viņa vārdi to liecināja. Tā varēja būt viņa netīrā sirdsapziņa, Pinkertona reputācija, kā arī apziņa, ka milzīgas, bagātas organizācijas izvirzījušas sev par mērķi skaureru iznīcināšanu. Neatkarīgi no iemesla, viņa izturēšanās bija kā cilvēkam, kas gatavojas uz ļaunāko. Visi dokumenti, kas varētu viņu kompromitēt, tika iznīcināti, pirms viņš atstāja māju. Pēc tam Makmerdo izdvesa garu atvieglojuma nopūtu, jo likās, ka tagad viņš ir drošībā. Un tomēr draudošās briesmas viņu nomāca, jo pa ceļam uz ložu viņš apstājās pie vecā Šāftera pansijas. Ieeja mājā viņam bija liegta, bet viņš pieklauvēja pie loga, un Etija iznāca tam pretī. Draiskā īra nebēdnība no viņas mīļotā acīm bija pagaisusi. Dedzīgajā sejā viņa saskatīja briesmu nojautu.

«Kaut kas ir noticis!» viņa iesaucās. «Džek, tu esi briesmās?!»

«Nav tik slikti, dārgumiņ. Un tomēr būtu prātīgi, ja mēs pārceltos uz citu vietu, pirms stāvoklis kļuvis vēl ļaunāks.»

«Pārvākties?»

«Es tev apsolīju, ka reiz šo vietu pametīšu. Šķiet, ka šis brīdis ir pienācis. Šovakar saņēmu ziņu, sliktu ziņu, un es apzinos tuvās briesmas.»

«Policija?»

«Precīzāk, Pinkertons. Bet tev, sirsniņ, tas droši vien neko neizsaka, tu nemaz nenojaut, ko tas nozīmē tādiem kā es. Esmu pārāk dziļi iepinies šajā lietā, un man nekavējoties jātiek no tās laukā. Tu solīji, ka bēgšanas gadījumā dotos man līdzi.»

«Džek, tas būtu tavs glābiņš!»

«Etij, ir lietas, kurās es vienmēr turēšu doto vārdu kā īsts godavīrs. Ne par kādām bagātībām es nenodarītu pāri nevienam pašam matiņam uz tavas jaukās galvas, nedz noceltu no zelta troņa, kādā tevi vienmēr redzu. Vai tu man uzticēsies?»

Klusējot viņa ielika savu roku viņējā.

«Labi, tādā gadījumā uzklausi manu sakāmo un rīkojies saskaņā ar maniem ieteikumiem, jo tā mums ir vienīgā izeja. Ielejā drīzumā notiks drausmu lietas. Esmu par to pilnīgi pārliecināts. Daudziem no mums nāksies glābt savu ādu. Katrā ziņā esmu viens no viņiem. Neatkarīgi no tā, vai bēgšu nakts laikā vai dienā, tev jādodas man līdzi!»

«Džek, es esmu ar mieru tev sekot vēlāk.»

«Nē, nē, tu nāksi kopā ar mani. Ja šīs ielejas apmeklēšana man būs liegta un es nekad vairs nevarēšu šeit atgriezties, kā gan es varētu atstāt tevi šeit? Man varētu nekad vairs negadīties iespēja nosūtīt vai saņemt no tevis kādu ziņu. Tev jādodas man līdzi. Es pazīstu kādu labu sievieti, un pie viņas es tevi atstātu līdz mūsu kāzām. Vai nāksi?»

«Jā, Džek, es iešu tev līdzi.»

«Lai Dievs tevi svētī par tavu uzticēšanos! Es būtu īsts elles izdzimtenis, ja ļaunprātīgi to izmantotu. Bet, Etij, ievēro, ka ziņa būs pavisam īsa, un, kad tā tevi sasniegs, nekavējoties visu pamet un dodies uz dzelzceļa stacijas uzgaidāmo telpu, kur paliec tik ilgi, kamēr ieradīšos tev pakaļ.»

«Vai diena vai nakts, es iešu bez vārda runas, Džek.»

Mazliet nomierinājies, Makmerdo devās uz ložu. Ložas biedri jau bija sapulcējušies, un tikai ar sarežģītu zīmju un paroļu palīdzību viņš varēja paiet garām ārdurvju un iekštelpas sargiem, kas to rūpīgi pārbaudīja. Viņam ienākot, brīvmūrnieki to sirsnīgi sagaidīja, un bija vērojama priecīga rosīšanās. Apjomīgā telpa bija pārpildīta, caur tabakas radīto dūmaku viņš saskatīja melnās, vijīgās vadītāja matu cirtas, cietsirdīgos un nedraudzīgos Baldvina sejas pantus, sekretāra Hārveja plēsoņas seju un vēl kādu duci ložas līderu.

«Mēs no sirds priecājamies, redzot jūs, brāli!» priekšsēdis iesaucās. «Te ir kāda lieta, kuras atrisināšanai nepieciešams Zālamana cienīgs spriedums.»

«Šī lieta saistīta ar Lenderu un Iganu,» Makmerdo paskaidroja blakussēdētājs. «Viņi abi pieprasa ložas piešķirto atlīdzību par vecā Kreiba nošaušanu Silverstonā, bet kā gan mēs varētu noskaidrot, kurš pirmais nospieda gaili?»

Makmerdo piecēlās no savas vietas un pacēla roku. Viņa sejas izteiksme piesaistīja zālē sēdošās auditorijas uzmanību. Nāves klusums liecināja par sakāpināto interesi.

«Godājamais vadītāj,» viņš nopietnā balsī ierunājās. «Es lūdzu atļauju paziņot kādu ļoti steidzamu lietu!»

«Brālis Makmerdo lūdz atļauju paziņot steidzamu lietu,» Makgintijs atsaucās. «Tas ir lūgums, ko, saskaņā ar šīs ložas likumiem, nedrīkst noraidīt. Un tā, brāli, mēs uzmanīgi klausāmies.»

Makmerdo izņēma no kabatas vēstuli.

«Godājamais vadītāj un brāļi,» viņš sacīja. «Šodien es jums nesu sliktu ziņu, bet labāk, ja tā tiek darīta jums zināma un apspriesta, nekā nāk pār mūsu galvām bez iepriekšēja brīdinājuma kā sprādziens, kas mūs visus iznīcinātu. Manā rīcībā ir informācija, ka visspēcīgākās un bagātākās organizācijas valstī ir apvienojušās kopīgam mērķim — iznīcināt mūs, un ka tieši šobrīd ielejā darbojas detektīvs Pinkertons, un kāds Bērdijs Edvardss vāc pierādījumus, lai daudziem no mums varētu ap kaklu apmest cilpu un iedzīt ikvienu klātesošo 176 cietuma kamerā. Šī ir tā steidzamā lieta, kuru piedāvāju neatliekamai apspriešanai.»

Istabā valdīja pilnīgs klusums. To pārtrauca vadītājs.

«Vai jums ir kādi pierādījumi, kas apstiprinātu teiktā patiesumu, brāli Makmerdo?» viņš vaicāja.

«Pierādījumi atrodas šajā vēstulē, kas nonākusi manās rokās,» Makmerdo paskaidroja. Viņš skaļi nolasīja attiecīgo rindkopu. «Man tā ir goda lieta, un nedrīkstu izpaust nekādas tuvākas ziņas par šo vēstuli, nedz nodot to jūsu rokās, bet es galvoju, ka tur nav nekā cita, kas varētu ietekmēt ložas intereses. Esmu izklāstījis pierādījumus tieši tā, kā tie nonāca pie manis.»

«Vadītāj,» ierunājās viens no vecākajiem brāļiem, «es esmu dzirdējis par Bērdiju Edvardsu, un viņam ir Pinkertona detektīvu biroja labākā darbinieka slava.»

«Vai kāds viņu pazīst pēc izskata?» Makgintijs painteresējās.

«Jā,» Makmerdo atbildēja, «es pazīstu.»

Zālē atskanēja pārsteigtu, klusinātu balsu troksnis.

«Uzskatu, ka viņš ir mums rokās,» triumfējoši smaidīdams, viņš turpināja. «Rīkojoties ātri un gudri, mums ir izredzes šo lietu apturēt. Ja es varu cerēt uz jūsu uzticību un atbalstu, tad mums nav no kā bīties.»

«No kā gan mums būtu jābaidās? Ko viņš var zināt par mūsu afērām?»

«Es jūsu sacītajam piekristu, ja visi būtu tik nelokāmi kā jūs, padomniek. Bet aiz šā vīra muguras slēpjas visu kapitālistu miljonu atbalsts. Vai jūs patiešām domājat, ka mūsu ložās neatrastos neviens vājāks brālis, kas būtu uzpērkams? Ar nodevēja palīdzību tie varētu izdibināt mūsu noslēpumus — varbūt viņi jau to ir izdarījuši. Ir tikai viens glābiņš.»

«Mums jāparūpējas, lai viņš nekad neatstātu šo ieleju,» Baldvins iejaucās.

Makmerdo piekrītoši pamāja.

«Pareizi, brāli Baldvin,» viņš apstiprināja. «Jums un man ir bijušas domstarpības, bet šovakar jūs pateicāt pilnīgu patiesību.»

«Labi, bet kur viņš atrodas? Un kā mēs viņu atpazīsim?»

«Godājamais vadītāj,» Makmerdo dedzīgi teica, «šī lieta ir pārāk svarīga, lai mēs to apspriestu atklāti visas ložas priekšā. Es negrasos apšaubīt klātesošo godaprātu, pasarg' Dievs, bet, ja līdz izmeklētāja ausīm nonāktu baumas par šo sarunu, mums nebūtu izredzes viņu notvert. Es lūdzu ložu izraudzīties uzticības komiteju, kas varētu sastāvēt no jums, padomniek, ja vien drīkstu to ieteikt, brāļa Baldvina un vēl pieciem vīriem. Tad es varēšu vaļsirdīgi izklāstīt to, kas man zināms, kā ari atklāt savus ieskatus par vēlamo rīcības plānu.»

Priekšlikums tika nekavējoties pieņemts un komiteja — ievēlēta. Līdz ar vadītāju un Baldvinu komitejā tika ievēlēts arī Hārvejs, brutālais, jaunais slepkava — Tīģeru Kormaks, mantzinis Kārters un brāļi Viloubiji, kas bija bezbailīgi un pārdroši vīri, kuriem nekādi šķēršļi nespēja stāties ceļā.

Šoreiz ierastā skaļā ložas uzdzīve bija īsa un klusināta, jo pār vīriem gūlās nospiedoša draudu sajūta,un daudzi no viņiem pirmoreiz saskatīja atriebes mākoni savelkamies pie skaidrajām debesīm, zem kurām tik ilgi bija dzīvojuši. Šausmas, kādas tie izraisīja citos, bija kļuvušas par tik neatņemamu viņu dzīves sastāvdaļu, ka doma par iespējamo atmaksu viņu apziņai likās tāla. Tagad, kad briesmas bija pienākušas tik tuvu, šī doma šķita negaidīta un tāpēc jo biedējošāka. Ložas biedri izklīda agri, atstājot savus līderus netraucēti apspriežamies.

«Klāj vaļā, Makmerdo!» kad viņi bija palikuši vieni, Makgintijs mudināja. Septiņi vīri saspringti sēdēja savos krēslos.

«Es tikko sacīju, ka pazinu Bērdiju Edvardsu,» Makmerdo paskaidroja. «Nav nozīmes atgādināt, ka viņš šeit nedzīvo ar savu īsto vārdu. Bērdijs ir drošsirdīgs vīrs, taču viņš nav traks. Viņš šeit darbojas kā Stīvs Vilsons, un viņa pagaidu uzturēšanās vieta ir Hobsonpečā.»

«Kā jūs to zināt?»

«Tādēļ, ka man nejauši gadījās pārmīt ar viņu paris vārdu. Toreiz par to pat nedomāju un nepievērstu tam nekādu vērību, ja nebūtu šis vēstules, bet tagad esmu pārliecināts, ka tas bija viņš. Satikāmies trešdien, braucot uz pilsētas centru. No viņa bija neiespējami atkratīties. Viņš sacīja, ka ir reportieris. Uz mirkli tam noticēju. Viņš apgalvoja, ka kādas Ņujorkas avīzes uzdevumā vēloties iegūt jebkāda veida informāciju par skaureriem un to izdarītajiem noziegumiem, kā viņš tos nosauca. Viņš uzdeva visus iespējamos jautājumus, lai izmānītu no manis jebkādu informāciju. Varat būt drošs, ka neko neizpaudu. «Es jums par to pienācīgi samaksāšu,» viņš piedāvāja, «ja tikai varētu iegūt kādu materiālu, kas būtu piemērots manam redaktoram.» Es sastāstīju to, ko viņš, pēc manām domām, visvairāk vēlējās dzirdēt, un apmaiņā pret iegūto informāciju man tika piešķirta divdesmit dolāru naudas zīme. «Jūs saņemsiet desmit reizes lielāku honorāru,» viņš solīja, «ja spēsiet sadabūt visu mani interesējošo informāciju.»»

«Bet ko tādā gadījumā jūs viņam pateicāt?»

«Visādas izdomātas blēņas, kas iešāvās prātā.»

«Kā jūs zināt, ka viņš nebija žurnālists?»

«Tūlīt paskaidrošu. Viņš izkāpa Hobsonpečā, es — pēc viņa. Man gadījās ieiet telegrāfa birojā, no kurienes viņš, man ienākot, devās prom.

«Paskatieties,» telegrāfists pēc viņa aiziešanas noteica, «man šķiet, ka mums par šo būtu jāprasa divreiz lielāka samaksa.» «Jā, es arī tā domāju,» es atbildēju. Viņš bija aizpildījis veidlapu ar ķīniešu hieroglifiem līdzīgā rokrakstā uzskricelētu tekstu. «Katru dienu viņš uzšņāpj kaut ko tamlīdzīgu,» ierēdnis paskaidroja. «Jā,» es piebildu, «tās ir īpašas ziņas, ko viņš raksta savai avīzei, un viņš baiļojas, ka kāds tās varētu pārtvert.» Tā mēs abi ar telegrlāfistu toreiz domājām, bet tagad es uzskatu savādāk.»

«Goda vārds! Domāju, ka jums taisnība,» Makgintijs piebilda.

«Bet kā, jūsuprāt, mums vajadzētu rīkoties?»

«Kādēļ gan neaiziet tūlīt pat un nepārmācīt viņu?»

«Jā, jo ātrāk, jo labāk.»

«Es ķertos pie jūsu priekšlikuma pildīšanas jau šajā pašā brīdī, ja vien zinātu, kur viņu var atrast,» Makmerdo paskaidroja. «Viņš dzīvo Hobsonpečā, bet es nezinu kurā mājā. Neskatoties uz to, man ir kāds plāns, kuru izstāstīšu, ja vien paklausīsiet manam padomam.»

«Kāds ir šis plāns?»

«Jau rīt no rīta došos uz Hobsonpeču. Sameklēšu viņu ar telegrāfista starpniecību. Domāju, ka telegrāfists varēs norādīt viņa atrašanās vietu. Uzgājis viltvārdi, paziņošu, ka es pats esmu brīvmūrnieks. Piedāvāšu par attiecīgu samaksu izklāstīt visus ložas noslēpumus. Varat būt drošs, ka viņš iekritīs mūsu lamatās. Pastāstīšu, ka viņu interesējošie dokumenti atrodas manās mājās, bet tas maksātu man dzīvību, ja atļautu viņam ierasties, kad mājā rosās cilvēki. Viņš sapratīs. Ļausim viņam ierasties pulksten desmitos vakarā un aplūkot visu, kas viņu interesē. Šis priekšlikums viņam noteikti patiks.»

«Nu un tad?»

«Pārējo varat iedomāties paši. Atraitnes Makneimāras māja atrodas nomaļā vietā. Viņa ir pilnīgi uzticama un tik kurla kā stabs. Es un Skeinlans esam vienīgie iemītnieki. Ja viņš apsolīs ierasties — un es darīšu zināmu, ja viņš piekritis —, būtu nepieciešams, lai jūs visi ierastos pie manis līdz pulksten deviņiem. Galvenais ir ievilināt viņu iekšā. Ja viņam izdosies izkļūt ārā dzīvam, viņš varēs runāt par Bērdija Edvardsa veiksmi visu atlikušo mūžu!»

«Pinkertona organizācijā būs vakanta vieta, ja nemaldos. Pie tā arī paliksim, Makmerdo. Rīt pulksten deviņos būsim pie jums. Tiklīdz būsiet aizvēris aiz viņa durvis, pārējo varēsiet atstāt mūsu ziņā.»

7. nodaļa bērdijam Edvardsam izliktās lamatas

Ķā jau Makmerdo teica, māja, kurā viņš dzīvoja, bija ideāli piemērota nozieguma veikšanai. Tā atradās pilsētas nomalē tālu nost no ceļa. Jebkurā citā gadījumā sazvērnieki būtu vienkārši uzaicinājuši upuri uz tikšanos un iztukšojuši savus revolverus tā miesā. Bet šajā gadījumā bija ārkārtīgi svarīgi noskaidrot, cik daudz viņš zina, kā viņš to uzzinājis un kāda informācija nodota viņa darba devējiem.

Pastāvēja iespēja, ka viņi jau nokavējušies un darbs jau padarīts. Ja tas patiešām tā, viņi vismaz varēja atriebties cilvēkam, kurš to izdarījis. Bet viņi ļoti cerēja, ka neko nozīmīgu detektīvs vēl nav uzzinājis, jo vai gan citādi viņš būtu apgrūtinājis sevi, pierakstot un nosūtot Makmerdo sniegto nevērtīgo informāciju. Taču to visu būs iespējams uzklausīt no viņa paša mutes. Viņi bija pārliecināti, ka, tiklīdz būs sagrābuši to savā varā, atradīs veidu, kā piespiest viņu runāt. Neba pirmā reize, kad viņi bija tikuši galā ar ietiepīgu liecinieku.

Kā norunāts, Makmerdo devās uz Hobsonpeču. Policija torīt par viņu izrādīja īpašu interesi, un kapteinis Mārvins — tas pats, kurš bija uzdevies par senu Čikāgas laiku paziņu, — pat uzrunāja stacijā sastapto Makmerdo, kad viņš gaidīja vilcienu. Makmerdo pagrieza viņam muguru. Ap pēcpusdienu, atgriezies no uzdevuma, viņš Apvienības namā tikās ar Makgintiju. «Viņš šodien atnāks,» Makmerdo paziņoja. «Labi!» Makgintijs nevarēja vien nopriecāties. Milža piedurknes bija atrotītas, viņa ietilpīgā veste bija ķēdēm un brelokiem greznota, un zem sarainās bārdas zibēja dimanta adata. Alkoholiskie dzērieni un politika bija padarījuši viņu ne vien par ļoti bagātu, bet arī ietekmīgu vīru. Tādēļ jo briesmīgāki šķita iepriekšējā vakarā atskārstie cietuma un karātavu draudi.

«Vai domājat, ka viņš zina daudz?» boss bažīgi noprasīja.

Makmerdo drūmi nokāra galvu. «Viņš šeit uzturējies jau ilgu laiku — vismaz sešas nedēļas. Nedomāju, ka viņš ieradās šajā apgabalā rūdas atradņu meklēšanas nolūkā. Viņam ir spēcīga aizmugure, un, ja viņš visu šo laiku mūs izspiegojis, man ir aizdomas, ka viņš ir ieguvis labus rezultātus un nodevis tos tālāk.»

«Visā ložā nav neviena gļēvuļa,» Makgintijs iesaucās. «Tik izturīgi kā tērauds, lūk, tāds ir katrs no viņiem. Un tomēr, goda vārds, ir vēl tas smerdelis Moriss. Kā ar viņu? Ja kāds no ložas biedriem būtu spējīgs mūs nodot, tad noteikti viņš. Esmu nodomājis pirms vakara iestāšanās nosūtīt pāris puišu, lai tie viņu pamatīgi pārmāca un pacenšas iegūt kādu derīgu informāciju.»

«Esmu pārliecināts, ka viņš ir pilnīgi bez vainas,» Makmerdo atbildēja. «Es nenoliegšu, ka Moriss man patīk kā cilvēks, un būtu neizsakāmi žēl, ja viņam tiktu nodarīts pari. Viņš vairākas reizes ir ar mani pārrunājis ar ložu saistītas lietas un, lai gan viņa izpratne atšķiras no jūsu vai manējās, viņš nekad neatstāja tāda cilvēka iespaidu, kas būtu spējīgs uz nodevību. Tomēr man nav ne mazākās vēlēšanās nostāties starp jums un viņu.»

«Gan es tikšu galā ar to nelieti!» Makgintijs lādējās. «Kopš pagājušā gada neesmu izlaidis viņu no acīm.»

«Nu, jums labāk zināms, kā rīkoties,» Makmerdo atbildēja. «Bet, lai ko jūs darītu, tas jāatliek uz rītdienu, jo, kamēr nav nokārtota šī Pinkertona afēra, mums jāizturas pavisam nemanāmi. Un jo īpaši šodien mēs nevaram atļauties piesaistīt sev policijas uzmanību.»

«Tur jums taisnība,» Makgintijs piekrita. «Pie tam mums būs iespēja uzzināt no paša Bērdija Edvardsa, kādā veidā viņš ieguva ložas slepeno informāciju, pat tad, ja, lai panāktu atzīšanos, vispirms nāksies viņam izgriezt sirdi. Vai viņš nojauta par lamatām?»

Makmerdo iesmējās. «Šķiet, ka trāpīju viņa vājākajā vietā. Lai tiktu uz pēdām skaureriem, viņš būtu ar mieru sekot šai iespējai kaut vai ellē. Es pieņēmu viņa naudu,» Makmerdo smīnēdams izņēma no kabatas dolāru žūksni, «un saņemšu divtik pēc tam, kad viņš būs redzējis visus manā rīcībā esošos dokumentus.»

«Kādus dokumentus?»

«Īstenībā nekādu dokumentu nav, taču es piestāstīju viņam pilnu galvu ar faktiem par konstitūciju, likumu grāmatām un organizācijas piederības veidiem. Viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka pirms aiziešanas nokļūs pie lietas būtības.»

«Viņš bija pavisam tuvu mērķim,» Makgintijs drūmi noteica. «Vai viņš neprasīja, kāpēc nepaņēmāt dokumentus sev līdzi?»

«Man šķiet, viņš saprot, ka es, aizdomās turētais, nenēsāšu apkārt šādas lietas, it īpaši pēc tam, kad šodien vilciena pieturā ar mani runāja pats kapteinis Mārvins!»

«Jā, esmu par to informēts,» Makgintijs sacīja. «Šķiet, ka jūs kā pasākuma iniciators ciešat visvairāk. Kad būsim ar viņu tikuši galā, mēs varētu to iegrūst kādā vecā šahtā. Bet, lai kā mēs izrēķinātos, būs pagrūti noslēpt Ilobsonpečā dzīvojošā cilvēka pazušanas saistību ar jūsu šīsdienas viesošanos viņa mājās.»

Makmerdo paraustīja plecus. «Ja rīkosimies apdomīgi, viņi ne mūžam nespēs pierādīt slepkavības faktu,» viņš sacīja. «Pēc tumsas iestāšanās neviens neredzēs viņu atnākam uz mūsu māju, un es galvoju, ka neviens neredzēs viņa aiziešanu. Bet tagad, padomniek, darīšu jums zināmu savu plānu un lūgšu parūpēties, lai arī pārējie būtu par to informēti. Jūs visi atnāksiet savlaicīgi. Ļoti labi. Viņš ieradīsies desmitos. Viņam trīsreiz jāpieklauvē un durvis attaisīšu es, tad es aizlavīšos viņam garām, cieši tās noslēdzot. Pēc tam viņš būs mūsu varā.»

«Tas izklausās prātīgi un ir diezgan vienkārši izdarāms.»

«Jā, bet nākamais solis prasa pamatīgāku apsvēršanu. Ar viņu būs grūti tikt galā, jo viņš ir līdz zobiem apbruņots. Man izdevās viņu pamatīgi piemuļķot, un tomēr viņš droši vien bus pietiekami modrs. Pieņemsim, ka ievedīšu viņu istabā, kur priekšā atradīsies septiņi vīri, turpretī viņš gatavojies tikties tikai ar mani. Apšaude būtu neizbēgama, un noteikti būs arī cietušie.»

«Tā gan.»

«Un šāvienu troksnis uz notikuma vietu atvilinātu nolādētos policistus.»

«Šķiet, ka jums taisnība.»

«Vajadzētu rīkoties sekojoši. Jūs visi atrādīsieties lielajā istabā — tajā pašā vietā, kur notika mūsu iepriekšējā apspriede. Es atvēršu viņa priekšā durvis un ievedīšu pieņemamajā istabā, kas atrodas līdzās. Viņu atstājis, došos pēc dokumentiem. Tas man dos iespēju paziņot jums, kā sokas. Tad atgriezīšos pie viņa ar viltotiem papīriem. Kad viņš būs iegrimis lasīšanā, uzklupšu viņam un centīšos atņemt revolveri. Tiklīdz dzirdēsiet manu saucienu, nekavējoties steidzieties palīgā — jo ātrāk, jo labāk, jo viņš ir tikpat spēcīgs kā es un viens pats es varētu netikt galā. Bet es pieļauju, ka man izdosies viņu noturēt līdz jūsu ierašanās brīdim.»

«Tas ir labs plāns,» Makgintijs sacīja. «Loža būs jūsu parādniece. Domāju, ka, atstājot savu krēslu, varēšu to uzticēt jums, kas tik uzcītīgi ejat manās pēdās.»

«Protams, padomniek, es esmu mazliet vairāk nekā parasts jauniņais,» Makmerdo atbildēja, bet viņa seja liecināja par 184 pacilājošo iespaidu, kādu bija atstājis varenā vira izteiktais kompliments.

Atgriezies mājās, viņš veica visus nepieciešamos sagatavošanās pasākumus drūmajam vakaram. Vispirms viņš iztīrīja, ieeļļoja un pielādēja savu Smith & Wesson revolveri. Tad pārlaida skatienu istabai, kurā jāievilina detektīvs. Tā bija liela telpa ar garu priedes koka galdu vidū un iespaidīgu kamīnu sānos. Abās istabas pusēs bija logi. Žalūziju logiem priekšā nebija, tikai caurspīdīgi šķērsām aizvelkami aizkari. Makmerdo tos rūpīgi nopētīja. Nav šaubu, viņam ienāca prātā, ka dzīvoklis ir pārāk atklāts tik slepenas sapulces noturēšanai. Taču attālums, kāds to šķīra no ceļa, padarīja šo faktu maznozīmīgāku. Visbeidzot viņš pārrunāja šo lietu ar savu istabas biedru. Skeinlans, arī skaurers, bija nekaitīgs maza auguma vīrelis, pārāk vājš, lai spētu pretoties biedru uzskatiem, bet slepenībā viņu šausmināja asiņainie pasākumi, kuros viņu dažreiz piespieda piedalīties. Makmerdo viņam īsumā izstāstīja, kas ieplānots.

«Un tavā vietā, Maik Skeinlan, es paņemtu atvaļinājumu un censtos izvairīties no tuvošanās mājai, kamēr briesmas būs garām. Līdz rītam šeit tiks paveikts asiņains darbiņš.»

«Jā, patiešām, Mak,» Skeinlans atbildēja. «Man trūkst ne tik daudz gribasspēka, cik nervu. Kad es todien akmeņogļu raktuvēs redzēju mistera Dana noslepkavošanu, tas bija vairāk nekā varēju izturēt. Es neesmu tam radīts kā tu vai Makgintijs. Ja vien tas nemazinās ložas labo priekšstatu par mani, labprāt darīšu, kā man ieteici, un atstāšu jūs šovakar vienus.»

Vīri ieradās laikus, kā bija norunāts. Viņi bija ārēji godājami pilsoņi, labi ģērbušies un tīri, bet vērīgs cilvēku pazinējs viņu stingrajos un nežēlīgajos sejas vaibstos saskatītu lielas briesmas Bērdija Edvardsa dzīvībai. Istabā nebija neviena, kura rokas nebūtu vairākkārtīgi aptraipītas ar asinīm.

Viņi bija tikpat nocietināti pret cilvēku slepkavošanu kā miesnieks pret aitu kaušanu.

Protams, gan izskata, gan vainas ziņā visus pārspēja briesmīgais boss. Sekretārs Hārvejs bija kalsns, skarbs vīrs ar garu, izstīdzējušu kaklu un nervozām, saraustītām kustībām — šis cilvēks bija neuzpērkams lietās, kas bija saistītas ar ordeņa finansēm, taču pārējās dzīves jomās viņa raksturā nebija ne miņas no taisnīguma vai godīguma. Mantzinis Kārters bija pusmūža vīrietis ar bezkaislīgu, diezgan īgnu sejas izteiksmi un dzeltenīgu, pergamentam līdzīgu ādu. Viņš bija prasmīgs organizators, un gandrīz visu noziegumu plāni bija tapuši viņa sazvērnieciskajās smadzenēs. Abi Viloubiji bija lunkani, gara auguma puiši ar apņēmības pilnām sejām, allaž gatavi rīkoties, turpretī viņu kompanjons — Tīģeru Kormaks bija smagnējs, melnīgsnējs jauneklis, kura nežēlīgā rakstura dēļ no viņa baidījās pat paša biedri. Tādi, lūk, bija šie vīri, kas tonakt sapulcējās zem Makmerdo mājokļa jumta, lai nogalinātu Bērdiju Edvardsu.

Namatēvs bija uzlicis galdā viskiju, un viņi steidzās apreibināties, lai pienācīgi sagatavotos darbam. Baldvins un Kormaks bija jau pa pusei piedzērušies, un dzēriens vēl vairāk sakāpināja viņu mežonību. Kormaks uz mirkli pielika plaukstas pie kamīna — tas bija iekurināts, jo naktis vēl aizvien bija aukstas.

«Tas mums lieti noderēs,» viņš lādēdamies noteica.

«Jā,» Baldvins atteica, uztverdams viņa domu. «Ja viņš tiks piesiets pie kamīna, mēs uzzināsim no viņa visu patiesību.»

«Mēs uzzināsim no viņa patiesību jebkurā gadījumā, par to varat būt droši,» Makmerdo sacīja. Šim brašulim nervi bija kā no dzelzs, jo, lai gan visa slepkavības organizēšana gūlās uz viņa pleciem, viņa izturēšanās bija nesatricināmi mierīga un bezrūpīga kā vienmēr. Pārējie to ievēroja un atzinīgi novērtēja. 186

«Neviens nespētu tikt galā ar viņu labāk par jums,» boss izteica atzinību. «Viņš nenojautīs ne mazākās briesmas, līdz jūsu roka jau žņaugs viņa kaklu. Vienīgi žēl, ka jūsu istabas logi ir bez žalūzijām.»

Makmerdo gāja no viena loga pie otra, aizvelkot ciešāk aizkarus. «Gan jau neviens mūs neizspiegos. Ir vēls, un gaidītais brīdis tuvojas.»

«Varbūt viņš nemaz neatnāks. Varbūt viņš nojauš tuvojošās briesmas,» sekretārs bažījās.

«Viņš ieradīsies, varat par to neraizēties,» Makmerdo atbildēja. «Viņš vēlējās atnākt tikpat ļoti, cik ļoti jūs vēlaties viņu redzēt. Lūk, tur jau viņš klauvē.»

Visi sēdēja kā vaska figūras, dažiem glāzes sastinga pusceļā uz lūpām. Pie durvīm bija atskanējuši trīs skaļi klauvējieni.

«Cst! Klusu!» Makmerdo pacēla pie mutes pirkstu. Klātesošie triumfējoši saskatījās, uzliekot rokas uz paslēptajiem ieročiem.

«Ievērojiet pilnīgu klusumu, ja jums dzīvība dārga!» Makmerdo čukstēja, iziedams no istabas un piesardzīgi aizvērdams aiz sevis durvis.

Sasprindzinājuši dzirdi, slepkavas gaidīja. Viņi skaitīja sava biedra lejā pa pakāpieniem noietos soļus. Tad tie dzirdēja atveram ārdurvis. Bija saklausāmas atsevišķas sasveicināšanās frāzes, dīvaini soļi un nepazīstama balss. Mirkli vēlāk aizcirtās durvis un slēdzenē tika pagriezta atslēga. Viņu upuris bija ievilināts lamatās. Tīģeru Kormaks atbaidoši iesmējās, bet boss Makgintijs ar savu smago roku iecirta viņam pliķi.

«Apklusti, muļķi!» viņš čukstēja. «Tu vēl mūs pazudināsi!»

Blakusistabā bija dzirdama apslāpēta murmināšana. Tā likās ilgstam bezgalīgi. Tad atvērās durvis un parādījās Makmerdo, aizlicis lūpām priekšā pirkstu.

Piegājis pie galda, viņš aplaida apkārt skatienu. Viņā bija notikušas manāmas pārmaiņas. Viņš izturējās tā, it kā viņam būtu jāveic kāds ārkārtīgi svarīgs darbs. Viņa sejas izteiksme pauda granītcietu nesatricināmību. Viņš bija kļuvis par acīmredzamu līderi. Viņi to uzlūkoja ar dedzīgu interesi, bet viņš nebilda ne pušplēsta vārda, turpinot uzlūkot klātesošos ar to pašu savādo skatienu.

«Nu!» boss Makgintijs beidzot iesaucās. «Vai viņš ir ieradies? Vai Bērdijs Edvardss ir šeit?»

«Jā,» Makmerdo nesteidzīgi atbildēja. «Bērdijs Edvardss ir šeit. Es esmu Bērdijs Edvardss!»

Pēc šīs īsās runas pagāja desmit sekundes, kuru laikā istaba šķita esam pavisam tukša — tik absolūts bija klusums. Uz kamīna burbuļoja katliņš, un šī skaņa likās griezīga un skaļa. Septiņas bālas, nekustīgas, šausmu pārņemtas sejas bija pavērstas augšup pret šo vīru, kas bija guvis pār viņiem virsroku. Tad ar pēkšņu plīstoša stikla šķindoņu caur katru logu izspraucās mirdzoši šauteņu stobri, noraujot aizkarus. Boss Makgintijs ierēcās kā ievainots lācis un metās uz puspievērto durvju pusi. Taču viņš saskrējās ar ogļraktuvju iecirkņa policistu Mārvinu, kas pavērsa pret bēgli revolveri. Boss atsprāga atpakaļ un atkrita krēslā.

«Te jums būs drošāk, padomniek,» sacīja virs, kuru tie bija pazinuši kā Makmerdo. «Un tu, Baldvin, ja tu tūlīt pat nenoņemsi roku no sava revolvera, tad nenodzīvosi pat līdz pakāršanas dienai. Tūlīt pat velc to laukā, citādi… Tā, nu būs labāk. Šo māju no visām pusēm ielenkuši četrdesmit bruņoti vīri, un jūs paši varat iedomāties, cik lielas ir jūsu izredzes izglābties. Savāc viņu ieročus, Mārvin!»

Pretī pavērsto šauteņu iebiedēti, brīvmūrnieki neizrādīja ne mazāko pretošanos. Vīri tika atbruņoti. Drūmi, pārbiedēti un pārsteigti viņi joprojām sēdēja pie galda.

«Es vēlos bilst dažus vārdus, pirms šķiramies,» paziņoja tas, kurš bija ievilinājis viņus šajos slazdos. «Šķiet, ka pirms atkalredzēšanās tiesas zālē mēs vairs netiksimies. Došu jums 188 vielu pārdomām. Tagad jūs esat ieraudzījuši manu patieso seju. Beidzot varu atklāt savas kārtis. Es esmu Bērdijs Edvardss no Pinkertona detektīvu biroja. Es tiku izvēlēts, lai izjauktu jūsu bandu. Man bija jāspēlē grūta un bīstama spēle. Neviena dvēsele, neviena pati dvēsele, pat mana dārgā mīļotā nezināja, ka es tēloju. Vienīgi policists Mārvins un mani darbinieki to zināja. Bet šodien, paldies Dievam, viss ir beidzies, un es esmu uzvarētājs!»

Viņā raudzījās septiņas bālas, stingas sejas. Acīs gailēja neremdināms naids.

«Varbūt jūs domājat, ka spēle vēl nav galā. Ja tā, tad ziniet, ka esmu par beigām jau parūpējies. Katrā ziņā dažiem no jums vairs netiks dāvāta iespēja pacelt roku pret nevainīgiem cilvēkiem, un šonakt cietumā nokļūs vēl sešdesmit brīvmūrnieki. Ziniet, toreiz, kad man deva šo uzdevumu, nemaz neticēju, ka tāda loža kā jūsējā vispār pastāv. Biju pārliecināts, ka policisti melš niekus, un biju apņēmies to pierādīt. Viņi pastāstīja, ka jūsu apvienība saistīta ar masoniem, tādēļ devos uz Čikāgu, kļūstot par vienu no tiem. Pēc tam mana pārliecība, ka tās ir tikai baumas, vēl vairāk nostiprinājās, jo apvienībā nesaskatīju nekā ļauna — tikai labu.

Neraugoties uz to, man bija jāveic uzticētais uzdevums, tādēļ atbraucu uz ogļraktuvju ieleju. Nonākot šeit, uzzināju, ka esmu alojies, jo izrādījās, ka tas nav nekāds lubu romāns. Paliku, lai izspiegotu organizācijas darbību. Es neesmu Čikāgā nevienu nogalinājis. Nekad mūžā neesmu viltojis nevienu pašu dolāru. Tās naudaszīmes, kuras jums devu, nebija ne ar ko sliktākas par citām, bet nekad neesmu iztērējis naudu lietderīgāk. Zinādams veidu, kā iegūt jūsu labvēlību, izlikos, ka man pa pēdām dzenas likuma sargi. Viss izdevās tieši tā, kā bija iecerēts. Tā nu es pievienojos jūsu ellišķīgajai ložai un piedalījos jūsu slepenajās sapulcēs. Varbūt tiesā kāds apgalvos, ka biju tikpat slikts kā jūs. V4ņi var teikt, ko vien vēlas, ja vien jūs esat manā varā. Bet kāda ir patiesiba? Tonakt, kad pievienojos ložai, jūs piekāvāt veco Steindžeru. Es nepaguvu viņu brīdināt, jo neatlika laika, bet, ja es nebūtu atturējis tavu roku, Baldvin, tu viņu būtu nositis. Ja arī kādreiz, lai saglabātu savu autoritāti jūsu vidū, ieteicu kādus noziegumus, tad tās bija lietas, par kurām skaidri apzinājos, ka varu ļaunumu novērst. Es nevarēju izglābt Danu un Menziju, jo nezināju pietiekami daudz, bet es parūpēšos, lai viņu slepkavas tiktu pakārti. Es brīdināju Česteru Vilkoksu, un, kad uzspridzināju viņa māju, gan viņš, gan viņa ģimene atradās drošā patvērumā. Bija daudz tādu noziegumu, kurus novērst nebija manos spēkos, bet, atskatoties pagātnē un padomājot, cik bieži jūsu upuris gāja mājās pa apkārtceļu vai atradās pilsētā, kad jūs to meklējāt mājās, vai arī palika mājās, kad cerējāt, ka viņš iznāks laukā, jūs pamanīsiet manu darbu augļus.»

«Nolādētais nodevēji» Makgintijs nošņāca.

«Ak, Džon Makgintij, varat saukt mani par nodevēju, ja tas mazina jūsu sāpes. Jūs un jums līdzīgie ir bijuši Dieva un vietējo iedzīvotāju ienaidnieki. Bija nepieciešams cilvēks, kas varētu nostāties starp jums un tiem nabaga vīriem un sievām, kurus turējāt savos žņaugos. Bija tikai viens veids, kā to sasniegt, un es to izdarīju. Jūs dēvējat mani par nodevēju, bet man šķiet, ka tūkstošiem ļaužu sauks mani par atsvabinātāju, kas nokāpis pašos pekles dziļumos, lai izglābtu apspiestos. Mērķa sasniegšanai man pietika ar trim mēnešiem. Ne par kādu naudu nepiekristu vēlreiz piedzīvot šādus trīs mēnešus — pat tad, ja man kā kompensāciju piešķirtu visus Vašingtonas valsts kases līdzekļus. Man bija jāpaliek, kamēr manās rokās nonāca visi jūsu ložas noziedznieki līdz ar visiem noslēpumiem. Man būtu jāgaida vēl mazliet ilgāk, ja nebūtu uzzinājis, ka mans noslēpums draud nonākt atklātībā. Pilsētā bija iesūtīta vēstule, ar kuras palīdzību jūs būtu mani atmaskojuši. Tādēļ man bija jārīkojas nekavējoties. Man nav 190 nekā vairāk, ko sacīt, izņemot to, ka tad, kad mans zemes dzives laiks būs iztecējis, es miršu ar vieglāku sirdsapziņu, atceroties svētīgo darbu šajā ielejā. Bet tagad, Mārvin, neaizkavēšu jūs. Vediet viņus prom, lai beidzot mums no viņiem būtu miers.»

Ar to šis stāsts vēl nebeidzās. Skeinlanam bija iedota aizzīmogota vēstule, kas bija jānogādā līdz mis Etijas Šāfteres dzīvesvietai. Šo uzdevumu viņš uzņēmās nevilcinoties, zinoši smaidīdams. Rīta agrumā brīnumdaiļa jaunkundze un kāds neatpazīstams kungs iekāpa īpašā dzelzceļa uzņēmuma piešķirtā vilcienā, veicot ātru un nepārtrauktu ceļojumu prom no briesmu pilnās zemes. Tā bija pēdējā reize, kad Etija un viņas mīļotais spēra kāju Baiļu ielejā. Desmit dienas vēlāk, nonākuši Čikāgā, viņi apprecējās, kā kāzu lieciniekam klātesot vecajam Džeikobam Šāfteram.

Skaureru tiesas prāva notika tālu no tās vietas, kur viņu sekotāji būtu varējuši terorizēt likuma sargus. Veltīgi viņi cīnījās. Veltīgi tika izšķiesta ložas nauda — nauda, kuru šantāžisti bija izspieduši apkārtnes pilsoņiem. Mēģinot glābt apsūdzētos biedrus, nauda izgaisa kā dūmi. Aukstasinīgā, skaidrā un nosvērtā liecība, ko sniedza vīrs, kurš zināja katru viņu dzīves, organizācijas un noziegumu detaļu, palika nesatricināma par spīti slepkavu atbalstītāju blēdībām. Beidzot pēc tik daudziem gadiem viņi tika uzveikti un izklīdināti. Draudīgie mākoņi no ielejas bija pagaisuši uz mūžīgiem laikiem.

Makgintijs mūža galu sagaidīja uz ešafota, jo viņam tika piespriests nāvessods. Pienākot pēdējai stundai, viņš verdziski zemojās un žēli gaudoja. Astoņus viņa galvenos sekotājus piemeklēja tas pats liktenis. Kādiem piecdesmit ložas biedriem tika piespriests dažāda ilguma cietumsods. Bērdija Edvardsa darbs bija pabeigts.

Un tomēr, kā viņš nojauta, spēle vēl nebija galā. Pēc kāda laika brīvībā tika palaisti arvien jauni un jauni apcietinātie brīvmūrnieki. Piemēram, Tedam Baldvinam izdevās izvairīties no ešafota, paveicās arī Viloubijiem un vēl dažiem varonīgākajiem bandas locekļiem. Desmit gadus viņi bija šķirti no ārpasaules, bet tad pienāca diena, kad viņi tika atkal palaisti brīvībā — diena, par kuru Edvardss, pazīdams šos vīrus, bija pārliecināts, ka tā nesīs beigas viņa mierpilnajai dzīvei. Viņi bija zvērējuši pie visa, ko uzskatīja par svētu, izliet viņa asinis atriebībā. Un savu zvērestu tie centās izpildīt apbrīnojami uzcītīgi!

Čikāgu viņš bija spiests atstāt — pēc diviem pret Edvardsu veiktajiem atentāta mēģinājumiem bija skaidrs, ka trešoreiz iecerētais tiks sasniegts. No Čikāgas ar mainītu vārdu viņš pārcēlās uz Kaliforniju. Tieši tur, nomirstot Etijai Edvardsai, viņa dzīvē gaisma uz laiku apdzisa. Vēlreiz viņu gandrīz nogalināja, tādēļ ar Duglasa vārdu viņš pārcēlās strādāt vientuļā kanjonā, kur, sadarbībā ar angļu izcelsmes partneri Bārkeru, uzkrāja ievērojamu bagātību. Beidzot viņš saņēma brīdinājumu, ka asinssuņi atkal tikuši viņam uz pēdām, tādēļ pēdējā brīdī aizbēga uz Angliju. Tur Džons Duglass apmetās uz dzīvi, otrreiz apprecējās ar cienījamo dzīvesbiedri un piecus gadus nodzīvoja kā Saseksas grāfistes džentlmenis, kura mierpilnā dzīve beidzās ar tiem dīvainajiem notikumiem, par kuriem mēs dzirdējām.

Epilogs

policijas veiktā izmeklēšana bija pabeigta, un Džona Duglasa

lieta tika nodota izskatīšanai augstākajā tiesā. Duglass tika atzīts par nevainīgu, jo viņš bija rīkojies pašaizsardzības nolūkā.

«Nekavējoties aizvediet viņu projām no Anglijas!» Holmss rakstīja misis Duglasai. «Šeit darbojas spēki, kas varētu būt vēl bīstamāki par tiem, no kuriem viņš izglābās. Anglijā jūsu vīram nav ne mazākās drošības.»

Bija pagājuši divi mēneši, un izmeklētā lieta bija jau gandrīz pagaisusi no mūsu atmiņas. Tad kādu rītu pastkastītē atradām noslēpumainu vēstuli.

«Ak Kungs, mister Holms, ak Kungs!» bija rakstīts šajā savdabīgajā vēstulē, kurai nebija paraksta. Es pasmējos par šo savādo vēstījumu, bet Holmss izrādīja neparastu nopietnību.

«Velnišķība, Vatson!» viņš piebilda un, uzacis saraucis, ilgi sēdēja klusēdams.

Vēlu vakarā mūsu namsaimniece misis Hadsona paziņoja, ka kāds džentlmenis vēlas tikties ar Holmsu un ka viņam esot pavēstāms kaut kas augstākā mērā svarīgs. Viņa nebija lāgā paguvusi pieteikt apmeklētāja ierašanos, kad istabā ienāca Sesils Bārkers, mūsu draugs no grāvju ieskautās muižas mājas. Viņa seja izskatījās novājējusi.

«Man ir sliktas ziņas — briesmīgas ziņas, mister Holms,» viņš sacīja.

«Tieši no tā es baidījos,» Holmss atbildēja.

«Jūs taču neesat saņēmis telegrammu, vai ne?»

«Nē, bet es saņēmu zīmīti no kāda, kas acīmredzot to bija saņēmis.»

«Vēlos paziņot, kas noticis ar nabaga Duglasu. Man saka, ka viņa vārds ir Edvardss, bet manā atmiņā viņš vienmēr paliks kā Džeks Duglass no Benito kanjona. Es jums jau stāstīju, ka pirms trim nedēļām viņi ar kuģi Palmyra izbrauca uz Dienvidāfriku.»

«Tieši tā.»

«Pagājušonakt kuģis sasniedza Keiptaunas krastus. Šorīt saņēmu šo telegrammu no misis Duglasas:

Vētrā pie Sv. Helēnas salas Džeks pārkritis pār bortu.

Neviens nezina, kā šis negadījums noticis.

Sērojošā Duglasa.»

«Cik vienkārši, ko tu neteiksi!» Holmss domīgi noteica. «Man nav šaubu, ka viņa pazušana bija prasmīgs inscenējums.»

«Jūs gribat teikt, ka nekāda nelaimes gadījuma nemaz nebija?»

«Tas nebija negadījums.»

«Viņš tika nogalināts?»

«Nenoliedzami!»

«Gluži manas domas. Tie ellišķīgie skaureri, tas nolādētais atriebīgo noziedznieku perēklis…»

«Nē, nē, labais ser,» Holmss iebilda. «Tas ir meistara roku darbs. Šī nav nekāda apzāģētas bises un neparocīgu sešu patronu revolveru lieta. Vecu meistaru var atpazīt pēc viņa otas triepiena. Es atpazīstu Moriartiju pēc viņa darbības metodēm. Šī nozieguma saknes meklējamas Londonā, nevis Amerikā.»

«Bet kādu iemeslu dēļ viņš tika noslepkavots?»

«To izdarīja cilvēks, kas nevar atļauties zaudēt, jo viņa unikālais stāvoklis balstās uz faktu, ka visam, ko viņš dara, 194 ir jāizdodas. Lieliskas smadzenes un milzīga organizācija bija apkopojušas spēkus viena cilvēka iznīcināšanai. Tas ir kā rieksta sasmalcināšana ar milzīgu veseri — absurda enerģijas izšķiešana —, bet gala rezultātā rieksts tik un tā efektīgi sašķīst.»

«Kāds šim cilvēkam ar to visu bija sakars?»

«Varu vienīgi pateikt, ka pirmā ziņa par šo lietu līdz mums nonāca ar kāda viņa leitnanta starpniecību. Šie amerikāņi bija ļoti labi informēti. Tā kā veicamais noziegums bija saistīts ar Angliju, viņi sadarbojās ar šo nepārspējamo konsultantu noziegumu jomā, kā būtu darījis jebkurš ārzemju noziedznieks. No tā mirkļa upuris bija nolemts. Vispirms viņš apmierinājās ar savas mašinērijas izmantošanu upura meklēšanā. Tad norādīja, kā šī lieta būtu jākārto. Visbeidzot, izlasījis avīzēs par aģenta neveiksmi, viņš nolēma ņemt lietu savās meistara rokās. Jūs dzirdējāt mani brīdinām Birlstonas saimnieku, ka gaidāmās briesmas ir vēl lielākas par iepriekšējām. Vai man nebija taisnība?»

Bārkers nespēcīgās dusmās ar cieši sažņaugto dūri sita sev pa pieri.

«Nesakiet, ka mēs nevaram viņiem neko padarīt. Vai neviens nemūžam nevarēs iemīt šo pekles karali zemē?»

«Nē, es to neesmu teicis,» Holmss atbildēja, un viņa acis šķita lūkojamies nākotnē. «Es nesaku, ka viņš ir neuzveicams. Bet jums jādod man laiks — jums man jādod laiks!»

Mēs vairākas minūtes sēdējām klusēdami, kamēr šīs acis ar caururbjošu skatienu sasprindzināti lūkojās sienā.

ŠERLOKA HOLMSA PIEZĪMJU GRĀMATIŅA

..

TRlS GERIDEBI

'po var saukt par komēdiju, bet tiklab par traģēdiju. Vienam

cilvēkam tas laupīja saprātu, es zaudēju mazliet asiņu, bet kāds cits saņēma likuma sodu, tomēr tur bija kaut kas ari no komēdijas. Nu, bet spriediet par to paši.

Es labi atceros šo hiku, jo tas bija tai pašā mēnesī, kad Holmss atteicās pakalpot bruņniecībai, par ko varbūt derētu kādreiz pastāstīt. Šoreiz to pieminu tikai garāmejot, jo kā partnerim un uzticības personai man jābūt ļoti uzmanīgam, lai nekļūtu netaktisks. Tātad atkārtoju, ka, pateicoties tam, man vieglāk precizēt notikuma laiku, un tās bija 1902. gada jūnija pašas beigas, drīz vien pēc miera noslēgšanas Dienvidāfrikā.

Holmss bija vairākas dienas pavadījis gultā, kā viņš šad tad mēdza darīt, bet tajā rītā viņš ienāca ar lielu kancelejas papīra lapu rokā un uzjautrinājuma dzirkstīti nopietnajās pelēkajās acīs.

«Jums ir iespēja nedaudz nopelnīt, draugs Vatson,» viņš teica. «Vai jums kaut ko izsaka vārds Geridebs?»

Atzinos, ka ne.

«Ja jūs piekļūtu Geridebam, varētu sanākt laba naudiņa.»

«Kā tā?»

«Ak, tas ir garš stāsts — un arī diezgan dīvains. Manuprāt, kopš mēs pētām sarežģīto cilvēka dabu, nevienu reizi neesam sastapušies ar kaut ko tik savādu. Šis puisis ieradīsies uz sarunu, tādēļ iepriekš es sīkāk neizteikšos. Bet pagaidām mums vajadzīgs šis uzvārds.»

Uz galda man līdzās bija telefonu grāmata, un es, daudz gan necerēdams, to pārlapoju. Pašam par pārsteigumu es šo dīvaino uzvārdu alfabētiskajā sarakstā tomēr atradu.

Es triumfējoši iesaucos:

«Palūk, Holms! Te tas ir!»

Holmss izņēma grāmatu man no rokām.

«Geridebs N.,» viņš lasīja, «Litlraiderstrīta 136, W. Man žēl jūs apbēdināt, dārgo Vatson, bet tas nav meklējamais cilvēks. Uz vēstules ir adrese. Mums vajadzīgs cits.»

Misis Hadzona bija uz paplātes ienesusi vizītkarti. Es to paņēmu un apskatīju.

«Aha, te tā ir!» es pārsteigts iesaucos. «Te ir pavisam citi iniciāļi. Džons Geridebs, juridiskais konsultants, Mūrvila, Kanzasa, ASV.»

Holmss, palūkojies uz vizītkarti, pasmaidīja. «Baidos, ka jums vajadzēs mēģināt vēlreiz, Vatson,» viņš teica. «Arī šis džentlmenis ietilpa manā plānā, kaut gan es necerēju viņu šorīt sastapt. Tomēr viņš mums varētu pastāstīt daudz ko interesantu.»

Pēc brīža istabā ienāca misters Džons Geridebs, juridiskais konsultants; viņš bija maza auguma, bet ražens vīrs ar apaļu, svaigu, gludi skūtu seju, kāda raksturīga amerikāņu biznesmeņiem.

Kopumā viņš šķita gandrīz bērnišķīgi tukls jauneklis ar platu smaidu sejā.

Tomēr viņa skatiens ieintriģēja. Reti kāda cilvēka sejā esmu redzējis acis, kas liecinātu par tik intensīvu iekšējo pasauli, — tik spožas tās bija, ar tik trauksmainu skatienu, tik asi tās reaģēja uz katru domu. Viņš runāja ar amerikāņu akcentu, un viņa runas veids nebija izsmalcināts.

«Misters Holmss?» viņš jautāja, palūkodamies uz vienu un otru no mums. «Ak, jā! Jūs nemaz neizskatāties tāds kā fotogrāfijā, ja atļauts teikt. Ceru, ka esat saņēmis vēstuli no mana uzvārda brāļa mistera Nātana Gerideba; tā ir?»

«Palūgšu jūs apsēsties,» teica Šerloks Holms. «Mums, liekas, būs daudz par ko runāt.» Viņš paņēma savus papīrus. 200 «Jūs, protams, esat tas misters Džons Geridebs, kas minēts šajā dokumentā. Bez šaubām, jūs jau labu laiku esat Anglijā.»

«Kāpēc jūs tā domājat, mister Holms?» Man likās, ka izteiksmīgajās acīs parādās pēkšņas aizdomas.

«Jūsu ārienē ir šis tas anglisks.»

Misters Geridebs piespiesti iesmējās. «Esmu lasījis par jūsu trikiem, mister Holms, bet nekad nedomāju, ka pats kļūšu par izpētes objektu. Kur jūs to ņēmāt?»

«Jūsu mēteļa plecu piegriezums, jūsu zābaku purngali — vai te kāds vēl varētu šaubīties?»

«Nu, nu, man nemaz nelikās, ka esmu tik uzkrītoši anglisks. Bet dienesta darīšanās pirms kāda laiciņa ierados šai zemē, un mans ārējais ietērps tiešām ir vai no visām Londonas tirgotavām. Tomēr, man liekas, jūsu laiks jums ir dārgs, un mēs neesam šeit satikušies, lai apspriestu manu zeķu modeli. Varbūt ķersimies pie dokumenta, ko jūs turat rokās?»

Holmss laikam kaut kādā veidā mūsu viesi bija aizskaris, un tuklajā sejā parādījās ne sevišķi draudzīga izteiksme.

«Pacietību! Pacietību, mister Gerideb!» mans draugs samierinoši noteica. «Doktors Vatsons jums varētu pastāstīt, kad šādas nelielas atkāpes beigās izrādījušās piederīgas pie lietas. Bet kāpēc misters Nātans Geridebs neatnāca kopā ar jums?»

«Kāpēc viņš vispār ievilka jūs šinī lietā?» mūsu viesis izplūda pēkšņās dusmās. «Kāda velna pēc te bijāt vajadzīgs jūs? Tas bija neliels divu džentlmeņu darījums, un pēkšņi vienam savajadzējies detektīvu! Es šorīt ar viņu tikos, viņš pastāstīja, kādu muļķīgu triku izspēlējis, un tikai tāpēc es esmu te. Bet es to vienalga nožēloju.»

«Jums nevajadzētu apvainoties, mister Gerideb. Viņš tikai pārāk dedzīgi centās panākt savu, un rezultāts, cik saprotu, ir ļoti svarīgs jums abiem. Viņam zināmas manas spējas iegūt informāciju, un tāpēc pilnīgi dabīgi, ka viņš griezās pie manis.»

Mūsu viesa seja pamazām noskaidrojās.

«Nu, tas ir pavisam kas cits,» viņš teica. «Kad es šorīt aizgāju pie viņa un viņš man paziņoja, ka salīdzis detektīvu, es nekavējoties uzzināju jūsu adresi un devos šurp. Negribu, ka manās privātajās darīšanās jaucas policija. Bet, ja jūs piekrītat vienīgi sameklēt šo cilvēku, tad tas nav nekas slikts.»

«Tieši tā tas arī ir,» teica Holmss. «Un tagad, ser, tā kā esat šeit, tad uzklausīsim jūsu sakāmo. Manam draugam vēl nekas nav zināms.»

Misters Geridebs ne visai draudzīgi mani nopētīja.

«Vai viņam tas maz jāzina?» viņš jautāja.

«Mēs parasti strādājam kopā.»

«Nu, nav arī nekāda iemesla kaut ko slēpt. Izklāstīšu faktus, cik īsi vien spēšu. Ja jūs būtu no Kanzasas, man nevajadzētu skaidrot, kas ir Aleksandrs Hamiltons Geridebs. Viņš sapelnīja kapitālu ar nekustamajiem īpašumiem, vēlāk arī Čikāgas kviešu pārstrādes rūpnīcās, un par šo naudu iepirka zemi pie Arkanzasas upes, uz rietumiem no Fortdodžas. Tik daudz, ka platības ziņā tā atbilstu jūsu grāfistei. Tur bija ganības, meži, aramzeme un izrakteņi, viss, ko vien zeme var dot, lai tās īpašniekam nāktu dolāri.

Viņam nebija ne radu, ne draugu. Ja arī bija, nekad par tiem netiku dzirdējis. Bet viņš lepojās ar savu dīvaino uzvārdu. Tas arī mūs saveda kopā. Es strādāju par juristu Topeka, un kādu dienu vecais vīrs mani apmeklēja. Viņš bija ārkārtīgi sajūsmināts, satiekot vēl vienu cilvēku ar tādu pašu uzvārdu, kā viņam. Tas bija viņa jājamzirdziņš, un viņš bija cieši apņēmies noskaidrot, vai uz pasaules ir vēl kāds Geridebs. «Dabū man vēl kādu!» viņš teica. Es atbildēju, ka esmu aizņemts cilvēks un nevaru veltīt savu dzīvi tam, lai skraidītu pa pasauli un meklētu Geridebus. «Vienalga tu to darīsi,» viņš teica, «ja viss izdosies tā, kā es to esmu izplānojis.» Es domāju, ka viņš joko, bet drīz vien atklājās, ka šajos vārdos bijusi dziļa jēga. 202

Viņš nomira gadu pēc tam, kad bija izteicis šos vārdus, un atstāja testamentu. Tas bija visdīvainākais testaments, kāds vien Kanzasas štatā jebkad pasludināts. Viņa īpašums tika sadalīts trijās daļās, un es dabūtu vienu no tām ar noteikumu, ka sameklēšu vēl divus Geridebus, kam tad paliktu abas pārējās daļas. Katras daļas vērtība ir pieci miljoni dolāru, bet mēs tiem piekļūstam tikai tad, ja esam visi trīs kopā. Tā bija tāda izdevība, ka es metu pie malas savu juridisko praksi un sāku meklēt Geridebus. Amerikas Savienotajās Valstīs neviena nav. Es tās izķemmēju no A līdz Z, bet nedabuju nevienu Geridebu. Tad ķēros pie Anglijas. Londonas telefonu grāmatā tāds uzvārds atradās. Pirms divām dienām devos pie šā vīra un visu izstāstīju. Bet viņš ir vientuļnieks, tāpat kā es; rados viņam ir dažas sievietes, bet neviena vīrieša. Testamentā teikts: trīs pieauguši vīrieši. Jums tagad saprotams, ka viena vēl trūkst, un, ja palīdzēsiet viņu atrast, mēs ar prieku jums samaksāsim pienācīgu honorāru.

«Nu, Vatson,» smaidīdams teica Holmss, «es jau ieminējos, ka tas viss izklausās diezgan dīvaini, vai ne? Jādomā ser, ka visvienkāršākais būtu ielikt avīzē sludinājumu.»

«Es jau to izmēģināju, mister Holms. Neviens neatsaucās.»

«Ak kungs! Jā, tā tiešām ir maza, bet interesanta problēmiņa. Brīvā brīdī varu tai pievērsties. Starp citu, interesanti, ka esat atbraucis no Topekas. Man bija kāds vēstuļu draugs — tagad viņš ir miris — vecais doktors Laisenders Stārs. 1890. gadā viņš bija mērs.»

«Vecais labais doktors Stārs!» iesaucās mūsu apmeklētājs. «Viņa piemiņu joprojām tur godā. Labi, mister Holms, pagaidām viss, ko varam darīt, ir ziņot jums par mūsu sekmēm. Domāju, ka pēc pāris dienām jūs kādu ziņu saņemsiet.» Ar šo pārliecību amerikānis palocījās un aizgāja.

Holmss bija aizdedzinājis savu pīpi un kādu brīdi sēdēja, noslēpumaini smaidīdams.

«Nu?» es beidzot nenocietos.

«Es brīnos, Vatson — vienkārši brīnos!»

«Par ko?»

Holmss izņēma pīpi no mutes.

«Es nevaru saprast, Vatson, kāda velna pēc šis vīrs mums stāsta tādas muļķības. Es gandrīz jau gribēju pajautā to viņam pašam — dažreiz šāds tiešs uzbrukums ir vislabākā taktika —, bet tad izlēmu labāk ļaut viņam domāt, ka ir mūs apmuļķojis. Šim vīram mugurā angļu mētelis ar noberztiem elkoņiem, bikses ceļos izspiedušās kā pēc gada valkāšanas, un tomēr pēc šā dokumenta un viņa paša stāstiem viņš ir Amerikas pilsonis un Londonā ieradies nesen. Avīzēs nav bijis neviena viņa sludinājuma. Jūs taču zināt, ka es sludinājumiem cītīgi sekoju. Tie ir mani iemīļotie slazdi, kad jānoķer kāds putniņš, un tādu gaili jau nu es nebūtu palaidis garām. Nekad neesmu pat dzirdējis par doktoru Laisenderu Stāru no Topekas. Grozies, kā gribi, vieni vienīgi meli. Domāju, ka šis vīrs tiešām ir amerikānis, taču viņa akcents Londonā pavadītajos gados sācis izzust. Kādu spēli viņš spēlē un kādā nolūkā pasākta šī absurdā Geridebu meklēšana? To vērts noskaidrot. Ja pieņemam, ka šis vīrs ir nelietis, tad ļoti izsmalcināts un viltīgs. Tagad mums jānoskaidro, vai arī otrs mūsu paziņa melo. Piezvaniet viņam, Vatson.»

Tā arī izdarīju. Atsaucās vāja, trīcoša balss.

«Jā, jā, es esmu Nātans Geridebs. Vai misters Holmss tur ir? Es ļoti vēlētos pārmīt kādu vārdu ar misteru Holmsu.»

Mans draugs paņēma klausuli, un es varēju sekot dzirdamajai dialoga daļai.

«Jā, viņš šeit bija. Es sapratu, ka jūs viņu nepazīstat… Cik ilgi? …Tikai trīs dienas! …Jā, jā, protams, tā ir visvilinošākā ideja. Vai jūs būsiet šovakar mājās? Ceru, ka jūsu uzvārda brāļa nebūs? …Ļoti labi, tad mēs aiziesim, jo es labprātāk aprunātos bez viņa klātbūtnes… Doktors Vatsons man nāks 204 līdzi… No vēstules es sapratu, ka jūs pārāk bieži neizejat… Labi, mēs būsim ap sešiem. Tas amerikāņu juristam nav jāstāsta… Ļoti labi. Uz redzēšanos!»

Pavasara vakars bija jauks, un pat Litlraiderstrlta, viena no mazākajām šķērsieliņām pie Edžvērrouda, tikai akmens sviediena attālumā no bēdīgi slavenā vecā Taibernas koka, izskatījās zeltaina un brīnišķīga rietošās saules slīpajos staros. Māja, kuru mēs meklējām, bija liela, vecmodīga karaļa Džordža laiku ēka ar gludu ķieģeļu fasādi, kuras pirmajā stāva bija tikai divi logi. Mūsu klients dzīvoja tieši šajā stāvā, un zemie logi piederēja lielajai istabai, kurā viņš parasti mēdza uzturēties. Garāmejot Holmss norādīja uz mazu misiņa plāksnīti ar dīvaino uzvārdu.

«Pagājuši gadi, Vatson,» viņš piezīmēja, uzmetis skatienu izbalējušajai krāsai. «Tas katrā ziņā ir viņa īstais uzvārds, un tas jāņem vērā.»

Mājai bija kopēja kāpņu telpa, un vestibilā varēja izlasīt vairākus uzrakstus — gan privātpersonu vārdus, gan biroju nosaukumus. Tas nebija tipisks daudzdzīvokļu nams, drīzāk gan bohēmisku vecpuišu mītne. Mūsu klients pats atvēra durvis, atvainodamies, ka kalpotāja aizgājusi jau četros. Misters Nātans Geridebs bija ļoti gara auguma, neveikliem locekļiem, sakumpušu muguru, izdēdējis un plikpaurains, vairāk nekā sešdesmit gadu vecs. Viņa seja bija līķa bālumā, āda neveselīga ka cilvēkam, kurš nekad nav nodarbojies ar fiziskiem vingrinājumiem. Lielās, apaļas brilles, uz priekšu izslējusies kazbārdiņa un pazemīgā izturēšanās vedināja domāt, ka viņš ir zinātnieks. Koptēls tomēr šķita patīkams, kaut arī ekscentrisks. Istaba bija tikpat dīvaina kā saimnieks. Tā izskatījās kā miniatūrs muzejs.

Platā un dziļā telpa bija pieblīvēta ar skapjiem un kārbām ar dažādiem ģeoloģiskiem un anatomiskiem eksponātiem. Abās pusēs durvīm atradās vitrīnas ar dažādiem tauriņiem. Uz lielā galda istabas vidū starp visdažādākajām lietām spīdēja spēcīga mikroskopa misiņa caurule. Pametot skatienu apkārt, biju pārsteigts par šā cilvēka interešu daudzpusību.

Vienā no vitrīnām atradās senas monētas. Kādā lādītē glabājās krama darbarīki, bet aiz galda stāvēja liels skapis ar fosiliem kauliem. Virs tiem rindā bija sakrauti ģipša galvaskausi ar tādiem parakstiem, kā «Neardentāle», «Heidelberga», «Kromanjona».

Bija skaidrs, ka viņa interešu loks ir plašs. Patlaban viņš ar zamšādas gabaliņu spodrināja kādu monētu.

«Sirakūzas to uzplaukuma periodā,» viņš paskaidroja, paceldams monētu augšup. «Uz beigām viņi jau krietni deģenerējās. Labākajā posmā es tos vērtēju visaugstāk, lai gan daži dod priekšroku Aleksandrijas skolai. Tur ir krēsls, mister Holms. Atļaujiet, es noņemšu tos kaulus. Un jūs, ser — ak, jā, doktor Vatson —, ja jūs būtu tik laipns un atbīdītu to japāņu vāzi sāņus. Te jūs redzat manas mazās vājības. Ārsts pārmet, ka es nekur neeju, bet kāpēc lai es to darītu, ja man te tik daudz paveicama? Ticiet man, lai eksponātus no šīs lādītes sakārtotu pēc kataloga, paies kādi trīs mēneši.»

Holmss ar interesi lūkojās apkārt.

«Jūs gribat teikt, ka nekad neizejat?» viņš jautāja.

«Šad tad aizbraucu uz Sozbija vai Kristija veikalu. Bet citādi ļoti reti atstāju mājas. Nejūtos sevišķi stiprs, un ļoti daudz spēka paņem mani pētījumi. Bet jūs varat iedomāties, mister Holms, kāds milzīgs šoks — patīkams, bet tomēr šoks — man bija, kad uzzināju par šo ārkārtīgi lielo veiksmi. Jāatrod tikai vēl viens Geridebs, lai viss būtu kārtībā, un mēs, protams, viņu atradīsim. Man bija brālis, bet viņš ir miris, un sieviešu kārtas radinieki neder. Bet noteikti kaut kur pasaulē jābūt vēl kādam. Esmu dzirdējis, ka jūs esat atrisinājis visai sarežģītus gadījumus, tāpēc griezos pie jums. Protams, šim Amerikas džentlmenim ir pilnīga taisnība, un man vajadzēja vispirms apspriesties ar viņu, bet es gribēju tikai to labāko.» 206

«Es domāju, ka jūs rīkojāties ļoti prātīgi,» noteica Holmss. «Bet vai jūs tiešām esat ieinteresēts iegūt īpašumu Amerikā?»

«Protams, ka nē, ser. Nekas mani nespētu aizvilināt no manām kolekcijām. Bet šis džentlmenis solīja manu daļu atpirkt, tiklīdz būsim nokārtojuši savas tiesības. Runa ir par pieciem miljoniem dolāru. Pašlaik tirgū parādījies kāds ducis eksponātu, kādu manā kolekcijā nav un kurus es nevaru nopirkt, jo trūkst dažu simtu mārciņu. Jūs tikai iedomājieties, ko es varētu izdarīt ar pieciem miljoniem dolāru. Man piederētu izcilākā kolekcija valstī. Es savā vecumā vēl kļūtu par Hansu Slounu.»

Viņa acis aiz lielajām brillēm spīdēja. Bija pilnīgi skaidrs, ka misteru Nātanu Geridebu nekas neatturēs no uzvārda brāļa meklēšanas.

«Es tikai ierados ar jums iepazīties, un man nav vēlēšanās traucēt jūsu pētniecisko darbu,» teica Holmss. «Man svarīgi nodibināt personiskus kontaktus ar tiem, ar kuriem mani saista kopīgas darīšanas. Man kabatā ir jūsu diezgan izsmeļošais vēstījums, un šo to es uzzināju arī no šā Amerikas džentlmeņa. Man tomēr jums jāuzdod daži jautājumi. Cik saprotu, tad jūs tikai šonedēļ uzzinājāt par viņa eksistenci.»

«Tā ir. Viņš ieradās pagājušo otrdien.»

«Vai viņš jums stāstījis arī par mūsu šīsdienas sarunu?»

«Jā, viņš tūlīt pēc tās atkal ieradās pie manis. No sākuma viņš likās ļoti sadusmots.»

«Kāpēc lai viņš dusmotos?»

«Viņam licies, ka tas kaut kādā veidā aizskar viņa godu. Bet vēlāk viņš atkal bija labā omā.»

«Vai viņš ierosināja kādu plānu?»

«Nē, ser, nekādu.»

«Vai viņš ir jums lūdzis vai saņēmis kādas naudas summas?»

«Nē, ser.»

«Jūsuprāt, viņam nav padomā nekādi citi mērķi?»

«Neviena, izņemot to, ko viņš saka.»

«Vai jūs viņu informējāt par mūsu telefoniski norunāto tikšanos?»

«Jā, ser.»

Holmss iegrima domās. Es sapratu, ka viņš ir apmulsis.

«Vai jūsu kolekcijā ir ari kādi ārkārtīgi vērtīgi eksemplāri?»

«Nē, ser. Es neesmu bagāts. Tā ir laba kolekcija, bet ne pārāk vērtīga.»

«Vai nebaidāties no laupītājiem?»

«Ne mazākajā mērā.»

«Cik ilgi jūs jau šeit dzīvojat?»

«Gandrīz piecus gadus.»

Iztaujāšanu pārtrauca valdonīgs klauvējiens pie durvīm. Mūsu klients nepaspēja tās atvērt, kad istabā uztraukts ievēlās amerikāņu jurists.

«Te jūs esat!» viņš sauca, vicinādams virs galvas avīzi. «Es jau domāju, ka paspēšu jūs noķert. Mister Nātan Gerideb, apsveicu! Jūs esat bagāts cilvēks, ser. Mūsu lieta laimīgi beigusies, un viss ir kārtībā. Kas attiecas uz jums, mister Holms, varam vienīgi atvainoties, ja esam jums sagādājuši nevajadzīgas rūpes.»

Viņš pasniedza avīzi mūsu klientam, un tas blenza atzīmētajā sludinājumā. Mēs ar Holmsu pieliecāmies tuvāk un lasījām viņam pār plecu. Tur bija rakstīts:

HOVARDS GERIDEBS,

LAUKSAIMNIECĪBAS MAŠĪNU KONSTRUKTORS

Kūlīšu sējēji, pļaujmašīnas, parastie un tvaika arkli, sējmašīnas, ecēšas, rati, steķi un cits aprīkojums.

Ierīce artēzisko aku urbšanai.

Adrese: Grosvenoras masīvā, Estonā.

«Vareni!» namatēvs noelsās. «Tātad mums ir trešais.»

«Es ievadīju meklēšanu Birmingemā,» teica amerikānis, «un mans aģents atsūtīja vietējo avīzi ar šo sludinājumu. Mums jāpasteidzas un jānoved lieta līdz galam. Es aizrakstīju šim cilvēkam un paziņoju, ka jūs ar viņu tiksieties viņa birojā rīt pēcpusdienā pulksten četros.»

«Jūs gribat, lai es ar viņu tiekos?»

«Ko sakāt jūs, mister Holms? Vai jums neliekas, ka tā būtu prātīgāk? Es te esmu svešs amerikānis ar neticamu stāstu. Kāpēc lai viņš man ticētu? Bet jūs esat brits ar nevainojamu reputāciju, un jūsu teikto viņš ņems vērā. Es labprāt dotos jums līdzi, bet man rīt ir ļoti daudz darīšanu, un, ja radīsies nepieciešamība, es jebkurā laikā varēšu jums piebiedroties.»

«Bet es jau gadiem neesmu nekur braucis.»

«Tas nekas, mister Gerideb. Es esmu visu izplānojis. Jūs izbrauksiet divpadsmitos un būsiet tur drīz pēc diviem. Tā jūs varēsiet tai pašā vakarā atgriezties. Jums tikai jāsatiek šis cilvēks, jāpaskaidro brauciena iemesls un jādabū ar zvērestu apstiprināta liecība par viņa eksistenci. Dieva dēļ,» viņš kaismīgi piebilda, «ņemot vērā, ka es esmu mērojis garu ceļu no Amerikas, šīs simt jūdzes nav nekas, lai aizbrauktu un pieliktu lietai punktu.»

«Tieši tā,» piekrita Holmss. «Pēc manām domām, šis džentlmenis runā prātīgi.»

Misters Nātans Geridebs paraustīja plecus. «Nu, ja jūs uzstājat, es braukšu,» viņš teica. «Man, protams, grūti jums atteikt, ņemot vērā, kādas perspektīvas jūs esat ienesis manā dzīvē.»

«Tātad nolemts,» Holmss rezumēja. «Un jūs, bez šaubām, dosiet man ziņu, cik ātri vien iespējams.»

«Centīšos,» atteica amerikānis. «Nu,» viņš piebilda, lūkodamies pulkstenī, «man jāiet. Es iegriezīšos rīt, mister Nātan, un izvadīšu jūs ceļā uz Birmingemu. Jūs arī nāksiet, mister Holms? Nu, tad uz redzēšanos, un iespējams, ka rītvakar mēs jums varēsim paziņot patīkamus jaunumus.»

Es manīju, ka pēc amerikāņa aiziešanas mana drauga seja noskaidrojas un domīgais mulsums izzūd.

«Es labprāt apskatītu jūsu kolekcijas, mister Gerideb,» Holmss ieminējās. «Manā profesijā var noderēt jebkuras zināšanas, un šajā istabā ir vesela noliktava.»

Mūsu klienta seja atplauka priekā, un acis aiz lielajām brillēm iemirdzējās.

«Vienmēr esmu dzirdējis stāstām, ka jūs esat gudrs,» viņš teica. «Ja jums būtu laiks, es varētu visu izrādīt.»

«Diemžēl nav gan. Bet visiem eksponātiem taču ir uzraksti, un tie sakārtoti pa nozarēm tik rūpīgi, ka iespējams iztikt pat bez paskaidrojumiem. Ja man rastos iespēja rīt atnākt, jums taču nebūtu iebildumu, ja es tos apskatītu?»

«Nekādā ziņā. Laipni lūdzu. Istaba, protams, būs aizslēgta, bet misis Sondersa ir līdz pulksten četriem un ielaidīs jūs ar savu atslēgu.»

«Jā, rīt pēcpudienā būšu brīvs. Būtu ļoti labi, ja jūs misis Sondersu iepriekš brīdinātu. Starp citu, kurai aģentūrai šī māja pieder?»

Mūsu klientu negaidītais jautājums samulsināja.

«Holoueijs un Stīls, Edžvērroudā. Kāpēc jūs tā jautājat?»

«Ja ir runa par mājām, es pats esmu mazliet arheologs,» smiedamies atteica Holms. «Es tikai apsveru, vai tā attiecināma uz karalienes Annas vai Džordža laiku.»

«Džordža, bez šaubām.»

«Tiešām. Man jau daudz agrāk vajadzēja to apjaust. Tomēr par to ir viegli pārliecināties. Nu, uz redzēšanos, mister Gerideb, un lai jums izdodas ļoti patīkams ceļojums uz Birmingemu!»

īpašumu aģentūra bija turpat netālu, bet izrādījās, ka tā jau slēgta, tāpēc mēs devāmies atpakaļ uz Beikerstrītu. Tikai pēc pusdienām Holmss atgriezās pie šīs tēmas.

«Mūsu sīkā problēmiņa sāk pamazām noskaidroties,» viņš teica. «Jūs, bez šaubām, atrisinājumu esat jau ieskicējis.»

«Nav ne mazākā priekšstata.» 210

«Galvenais jau ir pietiekami skaidrs, bet par pārējo mēs pārliecināsimies rīt. Vai jūs sludinājumā nepamanījāt neko aizdomīgu?»

«Ievēroju, ka dīvaini rakstīts vārds «arkli».»

«0, jūs to pamanījāt, vai ne? Nu, Vatson, jūs aizvien vairāk progresējat. Jā, tā bija slikta angļu, bet laba amerikāņu valoda. Teksts iespiests tāds, kāds redakcijā saņemts. Tad vēl: steķi. Arī tas ir amerikānisms. Un artēziskās akas pie viņiem ir daudz pierastāka lieta nekā pie mums. Tas bija tipiski amerikānisks sludinājums, bet no angļu firmas. Ko mēs varam secināt?»

«Varu tikai pieņemt, ka šis amerikāņu jurists to ievietojis pats. Nesaprotu, kāpēc viņš to darījis.»

«Nu, izskaidrojumi ir vairāki. Katrā ziņā viņam nepieciešams aizdabūt veco labo sakārni uz Birmingemu. Tas ir pilnīgi skaidrs. Es būtu varējis viņu brīdināt, ka viņš acīmredzami dodas bezcerīgā pasākumā, bet, mazliet apdomājies, secināju, ka visu būs ērtāk noskaidrot, ja ļausim viņam braukt. Rīt, Vatson, — rītdiena visu pateiks.»

Holmss bija agri pamodies un izgājis no mājām.

Kad viņš ap pusdienlaiku atgriezās, es manīju, ka viņa seja ir sadrūmusi.

«Lieta ir daudz nopietnāka, nekā es gaidīju, Vatson,» viņš teica. «Būs godīgi, ja es to pateikšu, lai gan zinu, ka tas tikai būs vēl viens iemesls jums doties briesmās. Man par savu Vatsonu jābūt skaidrībā tūlīt, taču briesmas ir reālas, un pienākums liek par tām informēt.»

«Ne jau pirmoreiz esam briesmās kopā, Holms. Un ceru, ka arī ne pēdējo. Kādas tieši briesmas draud šoreiz?»

«Mums gadījusies ļoti nopietna lieta. Esmu identificējis mistera Džona Gerideba, juridiskā konsultanta, personību. Viņš nav neviens cits kā Slepkava Evanss, kam ir īsta ļaundara slava.»

«Baidos, ka no teiktā nekļuvu gudrāks.»

«Ak, jūsu profesijā jau nav nepieciešams paturēt prātā visu Ņūgeitas noziedznieku kartotēku. Biju aizgājis pie Lestreida uz Skotlendjardu. Šad tad viņiem varbūt ari rodas nepieciešamība pēc radošas intuīcijas, bet pamatā viņi izmanto lietišķas metodes. Man radās doma, ka sava amerikāņu drauga koordinātes mēs varētu atrast viņu kartotēkā. Un tiešām, tuklā seja smaidīja man pretī no kriminālās «portretu galerijas». «Džeimss Vinters, arī Morkrofts, arī Slepkava Evanss», bija rakstīts apakšā.» Holmss izvilka no kabatas aploksni. «Es šo to izrakstīju no viņa dosjē. Vecums četrdesmit četri gadi. Dzimis Čikāgā. Zināms, ka viņš Štatos nogalinājis trīs cilvēkus. No ieslodzījuma paglābies, pateicoties ietekmīgiem politiķiem. Atbraucis uz Londonu 1893. gadā. 1895. gada janvārī Vaterlorouda naktsklubā pie kāršu galda sašāvis cilvēku. Šis cilvēks nomira, bet izrādījās, ka viņš pats bija no kriminālās pasaules. Mirušo identificēja kā Rodžeru Preskotu, slavenu Čikāgas dokumentu un naudas viltotāju. Slepkavu Evansu atbrīvoja 1901. gadā. Kopš tā laika viņš ir policijas uzraudzībā, bet, cik zināms, piekopj godīgu dzīvesveidu. Ļoti bīstams cilvēks, vienmēr nēsā ieroci un ir gatavs to lietot. Tāds ir mūsu putniņš — riskants gadījums, jums jāatzīst.»

«Bet kādu spēli viņš spēlē?»

«Nu, tas sāk noskaidroties. Biju iegriezies nekustamā īpašuma aģentūrā. Mūsu klients, kā jau viņš teica, tur dzīvo piecus gadus. Pirms tam māja gadu stāvējusi tukša. Iepriekšējais īrnieks bijis kāds džentlmenis vārdā Voldrons. Voldronu aģentūrā labi atcerējās. Viņš pēkšņi pazudis, un neviens vairs nav par viņu dzirdējis. Viņš bijis gara auguma bārdains vīrs ar ļoti tumšu sejas krāsu. Bet Preskots, vīrs, ko nošāvis Slepkava Evanss, pēc Skotlendjarda ziņām arī bijis garš, melnīgsnējs vīrs ar bārdu. Iesākumam varam pieņemt, ka Preskots, noziedznieks no Amerikas, dzīvojis tajā pašā istabā, kur mūsu nevainīgais draugs tagad iekārtojis muzeju. Loks noslēdzas.»

«Un nākamais pavediens?»

«Nu, tagad mums jādodas turp un tas jāuzmeklē.»

Viņš izņēma no atvilktnes revolveri un pasniedza to man.

«Ari pats paņemšu lidzi savu iemīļoto mantiņu. Mums jābūt gataviem, ka mūsu draugs no mežonīgajiem Rietumiem var mēģināt attaisnot savu iesauku. Dodu jums stundiņu atpūtai, Vatson, un tad, domājams, būs pienācis laiks mūsu Raiderstrītas piedzīvojumam.»

Pulkstenis bija tieši četri, kad ieradāmies interesantajā Nātana Gerideba dzīvoklī. Misis Sondersa, mājsaimniece, jau gatavojās aiziet, bet mūs bez šaubīšanās ielaida. Durvis bija aizslēdzamas ar automātisko atslēgu, un Holmss apsolīja, ka promejot visu atstās kārtībā. Drīz pēc tam aizvērās ārdurvis, gar zemajiem logiem nozibēja viņas aube, un mēs zinājām, ka mājas apakšējā stāvā esam vieni paši. Holmss ātri pārlūkoja telpu. Tumšākajā kaktā stāvošais skapis bija nedaudz atbīdīts no sienas. Aiz tā mēs arī patvērāmies, un Holmss čukstus izstāstīja savus nodomus.

«Viņam vajadzēja mūsu labsirdīgo draugu izdabūt no istabas — tas ir pilnīgi skaidrs, un, tā kā kolekcionārs gandiīz nekad no tās neizgāja, viņam bija jāizdomā plāns, kā to panākt. Visa šī pasaciņa par Geridebiem acīmredzot tāpēc arī sacerēta. Man jāsaka, Vatson, ka te slēpjas velnišķīga gudrība. īrnieka savādais uzvārds deva viņam necerētu iespēju. Viņš kala savus plānus ārkārtīgi viltīgi.»

«Bet ko viņam vajag?»

«Nu, tāpēc mēs te esam, lai to uzzinātu. Cik es saprotu, tam nav nekāda sakara ar mūsu klientu. Tam jābūt kaut kādā veidā saistītam ar cilvēku, ko viņš noslepkavojis — cilvēku, kas varētu būt bijis viņa sabiedrotais kādā noziegumā. Šajā istabā paslēpti kaut kādi pierādījumi. Tā es to izskaidroju. Sākumā domāju, ka varbūt mūsu drauga kolekcijā ir kāds eksponāts, kas ir daudz vērtīgāks, nekā viņš uzskata — kaut kas tāds, kas var saistīt nopietna noziedznieka uzmanību. Bet fakts, ka šeit dzīvojis bēdīgi slavenais Rodžers Preskots, norāda uz nopietnākiem nolūkiem. Nu, Vatson, mēs varam tikai apbruņoties ar pacietību un gaidīt, ko notikumi rādīs.»

Notikumi nelika ilgi uz sevi gaidīt. Mēs ierāvāmies dziļāk tumsā, kad izdzirdējām atveramies un aizveramies ārdurvis. Tad atskanēja asa, metāliska durvju atslēgas skrapstoņa, un istabā ienāca amerikānis. Viņš klusi aizvēra aiz sevis durvis, pārlaida telpai ašu skatienu, lai pārliecinātos, ka viss kārtībā, nometa mēteli un piegāja pie galda istabas vidū ar tādu noteiktību kā cilvēks, kurš zina, kas viņam jādara un kā to izdarīt. Viņš atgrūda galdu malā, pacēla paklāju, uz kura tas bija stāvējis un satina. Izvilcis no iekškabatas kādu rīku, viņš noliecās un cirta to grīdā. Tad izdzirdējām slīdošu dēļu troksni, un pēc brīža grīdā atvērās caurums. Evanss paņēma sērkociņu, aizdedzināja sveces galu un pazuda no mūsu redzes loka. Nu bija īstais brīdis. Holmss pieskārās manam elkonim, un mēs zagāmies pie atvērtās lūkas. Lai gan virzījāmies ļoti piesardzīgi, vecie grīdas dēļi mums zem kājām laikam bija iečīkstējušies, jo pēkšņi no lūkas iznira amerikāņa galva, uztraukti lūkodamās apkārt. Sejā bija pārsteigums un dusmas, bet dusmas pamazām noplaka un pārvērtās par skābu smīnu, ieraugot pretī pavērstus divu pistoļu stobrus.

«Nu, nu!» viņš vēsi noteica, rāpdamies ārā. «Liekas, mister Holms, ar jums vienu pašu būtu pilnīgi pietiekami. Jūs mani esat atšifrējis un jau no paša sākuma vazājis aiz deguna. Nu, ser, lai tā būtu; jūs esat mani pieveicis…»

Piepeši viņš izrāva no azotes revolveri un divreiz izšāva. Sajutu lielā dedzinošas sāpes, it kā man būtu pieskāries karsts gludeklis. Holmsa revolveris triecās vīram pa galvu. Kā pa miglu redzēju, ka viņš, asinīm plūstot pa seju, sabrūk uz grīdas, bet Holmss pārmeklē, vai viņam nav citu ieroču. Tad drauga rokas satvēra mani, un es tiku aizvests uz krēslu. 214

«Jūs taču neesat ievainots, Vatson? Dieva dēļ, sakiet, ka neesat ievainots!»

Šis ievainojums bija tā vērts — kas varēja būt vērtīgāks, kā pārliecināties, kāda labestība un mīlestība patiesībā slēpās aiz aukstās maskas. Skadrās, stingrās acis uz brīdi aizmiglojās, un lūpas drebēja. Tikai uz vienu pašu brīdi es ieraudzīju, ka viņa sirds ir varenā prāta cienīga. Šis atklājums man bija alga par ilgajiem pieticīgās, bet uzticīgās kalpošanas gadiem.

«Nekas sevišķs, Holms. Tikai skramba.»

Viņš ar kabatas nazi pārgrieza manas bikses.

«Jums taisnība,» viņš iesaucās ārkārtīgi atvieglots. «Brūce nav dziļa.» Tad Holmss palūkojās uz gūstekni, kas sēdēja ar samulsušu seju, un viņa vaibsti kļuva cieti kā klints. «Dieva vārds, tā ir jūsu laime. Ja jūs būtu nogalinājis Vatsonu, jūs no šīs istabas dzīvs neizietu. Nu, ser, ko jūs varat teikt savā laba?»

Viņam nebija nekā ko teikt. Viņš tikai sēdēja un lādējās. Es atbalstījos uz Holmsa rokas, un mēs ielūkojāmies mazajā pagrabā, kas atklājās zem paceltās lūkas. Evansa atstātās sveces gaismā mūsu acīm atklājās dažādi sarūsējuši mehānismi, papīra ruļļi, tukšas pudeles un vairāki nelieli sainīši, kas bija kārtīgi sarindoti uz maza galdiņa.

«Spiestuves prese — naudas viltotāju ierīce,» noteica Holmss.

«Jā, ser,» piekrita mūsu gūsteknis, lēni piesliedamies kājās un ieslīgdams krēslā.

«Vislielākā naudas viltojamā mašīna, kāda jebkad Londonā bijusi. Tā ir Preskota mašīna, un tie sainīši uz galda ir divi tūkstoši Preskota banknošu; katra banknote vērta simtu, un derīga jebkurā vietā. Lūdzu, džentlmeņi, uzskatīsim to par darījumu, un ļaujiet man to visu sadalīt.»

Holmss iesmējās.

«Mēs darījumus tā nekārtojam, mister Evans. Šajā zemē jums patvēruma nebūs. Jūs šo Preskotu nošāvāt, vai ne?»

«Jā, ser, un dabūju par to piecus gadus, lai gan jāsaka, viņš mani izaicināja. Piecus gadus, kaut patiesībā man pienācās medaļa zupas šķīvja lielumā. Neviena dzīva dvēsele nevarēja atšķirt Preskota darinājumus no Anglijas bankas naudas zīmēm, un, ja es nebūtu viņu piebeidzis, viņš ar saviem viltojumiem būtu Londonu pārpludinājis. Es vienīgais pasaulē zināju, kur viņš tos taisīja. Vai kāds brīnums, ka man vajadzēja te iekļūt? Un vai brīnums, ka, atrodot to trako vaboļu mednieku ar dīvaino uzvārdu tupam virs bagātības un nekad neizejam no istabas, man bija jādara viss, lai viņu no šejienes izkustinātu? Varbūt gudrāk būtu bijis viņu novākt. Tas nebūtu grūti, bet man ir mīksta sirds, un es uz neapbruņotiem nešauju. Bet sakiet, mister Holms, ko noziedzīgu es esmu izdarījis? Šo mašīnu neesmu lietojis. Veco sakārni neesmu aizticis. Ko jūs varat man piesiet?»

«Cik man zināms, tikai slepkavības mēģinājumu,» atteica Holmss. «Bet tā vairs nav mūsu darīšana. Tālāk ar jums nodarbosies citi. Vatson, lūdzu, piezvaniet uz Skotlendjardu. Tas viņiem nebūs sevišķi negaidīti.»

Tāds ir stāsts par Slepkavu Evansu un viņa apbrīnojamo leģendu par trim Geridebiem. Kā vēlāk uzzinājām, mūsu vecais, labsirdīgais draugs no savām sagrautajām cerībām vairs nespēja atgūties. Kad sapņu pils sabruka, tā zem drupām apraka ari viņu pašu. Uzzinājām, ka viņš ievietots pansionātā Brikstonā. Skotlendjardam bija lieli svētki, kad tika iegūta Preskota naudas viltošanas iekārta, jo, lai gan bija zināms, ka tāda eksistē, pēc šā vīra nāves nebija izdevies atklāt tās atrašanās vietu. Evanss tiešām bija izdarījis lielu pakalpojumu, vairākiem kriminālizmeklēšanas nodaļas darbiniekiem atdodot naktsmieru, jo naudas viltošana ir sabiedrībai sevišķi bīstams nodarījums. Noziedznieks labprāt būtu saņēmis minēto šķīvja lieluma medaļu, bet nepielūdzamā tiesa pieņēma mazāk pievilcigu lēmumu, un Evanss atgriezās tajā tumsas pasaulē, no kuras nesen bija izniris. 216

NOTIKUMS PIE TORA TILTA

Qēringkrosā, Cox & Co bankas velvēs atrodas daudz pieredzējusi rakstāmpiederumu soma ar manu vārdu: Džons H. Vatsons, M.D., atvaļināts Indijas armijas kareivis. Tā piebāzta ar papīriem. Lielākoties tur aprakstīti notikumi, kas ilustrē saistošākos Šerloka Holmsa risinātos gadījumus. Daži, nebūt ne paši neinteresantākie, bija palikuši neatrisināti, tāpēc tos grūti aprakstīt, jo tiem trūktu beigu. Neatrisināta problēma var interesēt pētnieku, bet noteikti kaitinātu ierindas lasītāju. Starp šiem nepabeigtajiem stāstiem var minēt gadījumu, kad misters Džeimss Filimors iegājis mājā paņemt lietussargu un tā arī vairs nav redzēts šai pasaulē. Ne mazāk satraucošs ir notikums ar kuteri «Elisija», kas kādā pavasara rītā iekuģoja nelielā miglas mākonī, no tā vairs neiznira, un nekas nav dzirdēts nedz par kuģīti, nedz tā komandu.

Trešais gadījums, ko vērts pieminēt, saistīts ar Izidoru Persano, slavenu žurnālistu un duelantu, ko atrada ārprātā sastingušu pie kārbiņas, kurā bija milzīgs, zinātnei nepazīstams tārps. Bez šīm neizdibinātajām lietām ir dažas, kas saistās ar ģimeņu iekšējiem noslēpumiem, un doma, ka tie varētu tikt publicēti, radītu lielas izbailes augstās aprindās.

Lieki teikt, ka šāds konfidencialitātes pārkāpums nav pat iedomājams un ka pieraksti par šīm lietām tika atlasīti un iznīcināti, tiklīdz manam draugam bija iespēja to izdarīt. Vēl paliek krietns daudzums vairāk vai mazāk svarīgu lietu, kurām es būtu pievērsies jau agrāk, ja vien nebaidītos kļūt apnicīgs — tas varētu kaitēt cilvēkam, kuru es cienu vairāk par visiem. Dažos notikumos es pats piedalījos un varu runāt kā liecinieks, kamēr citos mana līdzdalība bija tik niecīga, ka tos varu atstāstīt tikai kā trešā persona. Nākamais stāsts ir no paša pieredzētā.

Bija vētrains oktobra rīts, un es ģērbdamies vēroju, kā no vientuļa, kaila koka, kas greznoja mūsu pagalmu, tika aizpūstas pēdējās lapas. Kāpdams lejā brokastis, nodomāju, ka mans biedrs būs nomāktā omā, jo viņu, kā visus māksliniekus, vide ļoti iespaidoja. Patiesībā izrādījās citādi: redzēju, ka Holmss gandrīz jau pabrokastojis un viņam ir sevišķi možs un priecīgs garastāvoklis ar tās īpatnējās jautrības piedevu, kas bija raksturīga gaišākajiem viņa dzīves brīžiem.

«Ir kāda jauna lieta, Holms?» es minēju.

«Dedukcijas spējas noteikti ir lipīgas, Vatson,» viņš atbildēja.

«Jūs esat uzminējis manu noslēpumu. Jā, runa ir par jaunu lietu. Pēc mēneša sastinguma un dažādiem sīkumiem rati atkal sakustējušies.»

«Vai arī es drīkstu ko uzzināt?»

«Daudz nekā nav, bet to varēsim apspriest, kad būsiet apēdis cieti vārītās olas, ar ko mūs pagodinājusi jaunā saimniece. Par olu saturu mums droši vien jāpateicas žurnāla Family Herald eksemplāram, ko es vakar manīju uz virtuves galdiņa. Pat tāds sīkums kā olu vārīšana prasa uzmanību, jo jāseko pulkstenim, bet tas nav savienojams ar mīlas romānu lasīšanu vērtīgā periodiskā izdevumā.»

Pēc stundas ceturkšņa galds bija novākts, un mēs palikām vieni. Holmss izvilka no kabatas vēstuli.

«Vai esat dzirdējis par zelta karali Neilu Gibsonu?» viņš jautāja.

«Jūs domājat Amerikas senatoru?»

«Viņš tiešām reiz bija senators kādā rietumu štatā, bet vairāk pazīstams kā lielākais pasaules zelta raktuvju magnāts.»

«Viņš kādu laiku dzīvojis Anglijā. Viņa vārds ir ļoti pazīstams.» 218

«Jā, pirms kādiem pieciem gadiem viņš nopirka lielu īpašumu Hempšīrā. Varbūt esat ari dzirdējis par viņa sievas traģisko bojāeju?»

«Protams. Tagad atceros. Tāpēc ari man šis vārds likās pazīstams. Bet sīkāk gandrīz neko nezinu.»

Holmss pamāja ar roku uz dažiem papīriem, kas bija nomesti uz krēsla. «Man nebija ne jausmas, ka nāksies nodarboties ar šo lietu un savest kārtībā savas piezīmes,» viņš teica. «Fakts ir tāds, ka problēma, lai gan ārkārtīgi sensacionāla, liekas neparasti vienkārša. Apsūdzētās interesantā personība neaizēno acīmredzamos pierādījumus.

Tādu slēdzienu pieņēma krimināllietu zvērinātie un ari policijas tiesas izmeklētāji. Tagad lieta nodota Vinčesteras tiesai. Baidos, ka gadījums ir bezcerīgs. Es varu faktus sameklēt, Vatson, bet nespēju tos mainīt. Ja gaismā neparādīsies pilnīgi jauni un negaidīti fakti, es neredzu, uz ko mans klients varētu cerēt.»

«Jūsu klients?»

«Ak jā, aizmirsu jums pateikt. Sāku pārņemt jūsu paradumu stāstīt no otra gala, Vatson. Labāk vispirms izlasiet šo.»

Vēstule, ko viņš man pasniedza, bija rakstīta skaidri, salasāmā rokrakstā, un tā skanēja:

Kleridžas viesnīca, 3. oktobris. Dārgais mister Šerlok Holms, nevaru pieļaut, ka vislabākā sieviete, kādu Dievs jebkad radījis, dodas nāvē, un netiek darīts viss iespējamais, lai viņu glābtu. Es nespēju to izskaidrot un pat necenšos to darīt, bet man nav nekādu šaubu, ka mis Danbēra ir nevainīga. Jūs zināt faktus — kurš tad tos nezina? Par notikušo taču runāja visa valsts. Un neviens viņu neaizstāv! Šī nolādētā netaisnība dara mani traku. Šai sievietei ir tik laba sirds, ka viņa nespētu nodarīt pāri pat mušai.

Ieradīšos rit ap vienpadsmitiem, un tad apspriedīsim, vai jūs varētu ienest kādu gaismas staru šai tumsā. Varbūt manā rīcībā ir kāds pierādījums, ko es pats neapzinos. Katrā gadījumā viss, ko es zinu, viss, kas man ir, un ari es pats būšu jūsu rīcībā, ja tikai jūs spētu viņu glābt. Jūs esat parādījis savas spējas; lieciet tagad tās lietā!

Ar cieņu, J. Neils Gibsons.

«Nu jums tas zināms,» teica Šerloks Holmss, izkratīdams pelnus no savas pēcbrokastu pīpes un lēnām to atkal piepildīdams. «Šo džentlmeni es patlaban gaidu. Kas attiecas uz notikušo, jums nebūs laika pašam izpētīt visus šos papīrus, tāpēc es īsumā pastāstīšu, ja jūs tiešām esat ieinteresēts. Šim cilvēkam pieder vislielākā finansiālā vara, un, cik saprotu, viņam ir ļoti valdonīgs un smags raksturs. Viņš apprecēja sievieti, kas ir šīs traģēdijas upuris un par kuru es zinu tikai to, ka viņa bijusi pāri plaukuma gadiem. Tas varbūt nāca par sliktu, jo abus mazos bērnus uzraudzīja ļoti glīta guvernante. Šie ir trīs iesaistītie cilvēki, un notikuma vieta ir liela, veca muiža, vēsturiskas Anglijas grāfistes centrā. Un nu par pašu traģēdiju. Sievu vēlu naktī atrada gandrīz pusjūdzi no mājas, tērptu vakarkleitā, ar šalli ap pleciem un revolvera lodi galvā. Tuvumā neatrada ne ieroci, ne arī kādu pavedienu slepkavības atklāšanai. Tuvumā nebija ieroča, Vatson, ievērojiet to! Noziegums izdarīts vēlu vakarā, līķi medību pārzinis atradis ap vienpadsmitiem, tad apskatījusi arī policija un ārsts, un tas aiznests uz mājām. Vai nestāstu pārāk koncentrēti?»

«Viss ir ļoti skaidrs. Bet kāpēc aizdomās tiek turēta guvernante?»

«Nu, pirmām kārtām, ir kāds ļoti svarīgs pierādījums. Viņas skapja apakšā tika atrasts revolveris, tajā trūka vienas patronas, bet kalibrs atbilda atrastajai lodei.» Viņa skats negaidot kļuva 220 koncentrēts, un viņš noskaldīja vārdu pa vārdam: «Viņas— skapja—apakšā.» Tad Holmss iegrima domās, un es manīju, ka satverts kāds pavediens, ko būtu muļķīgi pārraut. Pēkšņi Holmss satrūkdamies atgriezās īstenībā. «Jā, Vatson, tur to atrada. Vareni, vai ne? Tā uzskatīja arī divas komisijas. Tad vēl pie mirušās sievietes atrada zīmīti ar uzaicinājumu tikties jau zināmajā vietā, un apakšā bija guvernantes paraksts. Kāds ir slepkavības motīvs? Senators Gibsons ir pievilcīgs vīrietis. Ja sieva mirusi, kura cita varētu nākt tās vietā, ja ne jaunā lēdija, kas jau visādā ziņā saņēmusi daudz uzmanības pierādījumu no sava darba devēja? Mīla, laime, vara — visu to varēja iegūt pret kaut kādu pusmūža dzīvību. Briesmīgi, Vatson, pretīgi!»

«Tiešām, Holms.»

«Viņai nav arī alibi. Gluži otrādi, viņai nācies atzīt, ka tajā laikā atradusies netālu no Tora tilta — tā sauc traģēdijas vietu. Viņa to nevarēja noliegt, jo kāds garāmgājējs bija viņu tur redzējis.»

«Pierādījumi tiešām izklausās neapgāžami.»

«Un tomēr, Vatson, tomēr! Šis tilts — tas ir plats akmens tilts ar margām abās pusēs — ved pāri dziļa, ar niedrēm aizauguša dīķa visšaurākajai vietai. Šo vietu sauc par Torinēru. Tilta galā atrada mirušo sievieti. Tādi ir svarīgākie fakti. Bet tas, ja nemaldos, ir mūsu klients, gan daudz agrāk par noteikto laiku.»

Billijs atvēra durvis, bet viņa pieteiktais viesis, kā izrādījās, nebija mūsu gaidītais cilvēks. Neviens no mums nepazina misteru Mārlovu Beitsu. Viņš bija vājš, vārgulīgs, ar izbijušos skatienu un saraustītām, nedrošām kustībām — cilvēks, kurš man kā profesionālim šķita atrodamies uz nervu sabrukuma robežas.

«Liekas, jūs esat uztraucies, mister Beits,» teica Holmss. «Lūdzu, apsēdieties. Baidos, ka varēšu jums veltīt pavisam nedaudz laika, jo vienpadsmitos man paredzēta kāda tikšanās.»

«Es to zinu,» noelsās mūsu apmeklētājs. Viņš sakāmo izdvesa isos teikumos kā cilvēks, kas cīnās pēc elpas. «Misters Gibsons jau ir ceļā. Misters Gibsons ir mans darba devējs. Esmu viņa muižas pārvaldnieks. Mister Ilolms, viņš ir nelietis, velnišķīgs nelietis.»

«Stipri teikts, mister Beits.»

«Man jāpasaka galvenais, mister Holms, jo mums ir maz laika. Par visu vairāk pasaulē es negribētu, ka viņš mani šeit ierauga. Viņš drīz būs klāt. Bet es nekādi nevarēju ātrāk izrauties. Viņa sekretārs misters Fergusons tikai šorīt man pateica par viņa gaidāmo tikšanos ar jums.»

«Jūs esat viņa pārvaldnieks?»

«Esmu viņam uzteicis. Pēc pāris nedēļām būšu ticis no šīs nolādētās verdzības vaļā. Smags cilvēks, mister Holms, visādā ziņā smags. Labdarība ir aizsegs, aiz kura viņš slēpj savas nekrietnības. Bet sieva kļuva par viņa vislielāko upuri. Viņš bija rupjš pret to — jā, ser, rupjš! Kā viņa aizgāja bojā, es nezinu, bet esmu pārliecināts, ka viņš bija padarījis sievas dzīvi par elli. Viņa bija dienvidniece, nākusi no Brazīlijas, kā jūs, bez šaubām, zināt.»

«Nē, to es/nezināju.»

«Ar dienvidniecisku izcelsmi un tādu pašu raksturu. Saules un kaislību bērns. Viņa mīlējusi viņu tā, kā tikai šādas sievietes to spēj, bet kad viņas skaistums bija novītis — man stāstīja, ka viņa bijusi izcila skaistule — viņš vairs nelikās par sievu ne zinis. Mums visiem viņa patika, un mēs jutām viņai līdzi, mēs ienīdām saimnieku par viņa izturēšanos pret sievu. Bet viņš prot izlikties un ir viltīgs. Tas ir viss, ko varu par viņu pateikt. Neticiet viņa ārienei! Viņam ir kaut kas aiz ādas. Tagad es iešu. Nē, nē, neaizturiet mani. Viņš tūlīt būs klāt.»

Uzmetis izbiedētu skatienu pulkstenim, savādais viesis izsteidzās pa durvīm un prom bija. 222

«Nu! Nu!» teica Holmss, brītiņu klusējis. «Misteram Gibsonam nu gan ir jauki un uzticami kalpotāji. Bet brīdinājums var izrādīties noderīgs, un mums atliek tikai gaidīt, līdz ieradīsies pats saimnieks.»

Tieši noteiktajā stundā mēs kāpnēs izdzirdējām smagus soļus, un durvīs parādījās slavenais miljonārs. Palūkojoties viņā, es izpratu ne tikai pārvaldnieka bailes un nepatiku, bet saskatīju arī to melno auru, ko bija atstājušas daudzās nežēlīgās darījumu dzīves cīņas. Ja es būtu tēlnieks un gribētu izveidot veiksmīga darījumu cilvēka tēlu ar dzelzs nerviem un sīkstu dvēseli, tad par modeli izvēlētos misteru Neilu Gibsonu. Viņa slaidais, izdēdējušais tēls liecināja par alkatību un mantkārību. Ja iedomājamies Ābrahama Linkolna mērķtiecību, tikai nevis cēlu, bet gan zemisku ideju vārdā, radīsies priekšstats par šo cilvēku. Viņa seja bija kā granītā cirsta, nelokāma, skarba, nežēlīga, ar dziļām rievām, kas liecināja par daudzām krīzēm viņa dzīvē. Aukstas, pelēkas acis caururbjoši vērās no kuplu uzacu apakšas. Kad Holmss nosauca manu vārdu, viņš tikai pavirši palocījās un ar ārkārtīgi pašpārliecinātu žestu pievilka krēslu tuvāk manam biedram un apsēdās, ar kaulainajiem ceļgaliem gandrīz viņu skardams.

«Teikšu īsi un skaidri, mister Holms,» viņš iesāka, «ka šajā gadījumā naudai manās acīs nav nekādas nozīmes. Varat to kaut dedzināt, ja tās uguns spēs iedegt patiesības liesmu. Šī sieviete ir nevainīga, un viņa jāattaisno, un jūsu spēkos ir to panākt. Nosauciet savu cenu!»

«Manu pakalpojumu cenas ir nemainīgas,» Holmss vēsi atteica. «Es tās nemēdzu grozīt, izņemot gadījumus, kad vispār atsakos no samaksas.»

«Nu, ja dolāri jums nav nekādā vērtē, padomājiet par slavu. Ja uzdevumu atrisināsiet, jūsu vārdu daudzinās visas Anglijas un Amerikas avīzes. Par jums runās divos kontinentos.»

«Pateicos, mister Gibson, bet nedomāju, ka man butu nepieciešama slava. Tas jūs varbūt pārsteigs, bet man patīk strādāt anonīmi, jo mani visvairāk interesē pats problēmas risinājums. Bet mēs velti tērējam laiku. Ķersimies pie lietas!»

«Domāju, ka pašu galveno jau esat uzzinājis no preses. Nezinu, ko noderīgu varētu vēl piebilst. Ja jums ir kādi jautājumi, lūdzu, esmu jūsu rīcībā.»

«Viens ir.»

«Kāds tieši?»

«Kādas īsti bija jūsu attiecības ar mis Danbēru?»

Zelta karalis krēslā strauji salēcās, bet tūlīt atguva savu vēso atturību.

«Pieņemu, ka tas ietilpst jūsu kompetencē un varbūt pat pienākumos — uzdot man šādu jautājumu, mister Holms.»

«Jūsu pieņēmums ir pareizs,» Holmss apstiprināja.

«Varat ticēt, ka nebija nekā cita, kā vien darba devēja attiecības ar jaunu lēdiju, ar kuru viņš nekad nav sarunajies vai ticies citādi, kā vienīgi savu bērnu klātbūtnē.»

Holmss piecēlās no krēsla.

«Esmu diezgan aizņemts cilvēks, mister Gibson,» viņš teica, «un man nav ne laika, ne vēlēšanās nodoties neauglīgām sarunām. Vēlu jums laburītu.»

Arī mūsu apmeklētājs piecēlās, un viņa milzīgais augums izslējās pār Holmsu. Acis nikni zibēja zem spurainajām uzacīm, un plānos vaigus pārklāja sārtums.

«Pie velna, ko tas nozīmē, mister Holms? Vai jūs atsakāties uzņemties šo lietu?»

«Katrā ziņā es atsaku jums, mister Gibson. Domāju, ka mana atbilde ir pietiekami skaidra.»

«Pietiekami, bet kas aiz tās slēpjas? Uzsitat cenu, baidāties no neveiksmes? Man ir tiesības uz paskaidrojumiem.» 224

«Varbūt jums taisnība,» Holmss piekrita. «Es paskaidrošu. Šī lieta ir pārāk sarežģīta, tāpēc nepatiesa informācija var kavēt tās atrisināšanu.»

«Jūs gribat teikt, ka es meloju?»

«Es centos to pateikt, cik taktiski vien iespējams, bet, ja jūs vēlaties lietot šo vārdu, es neiebildīšu.»

Es pielēcu kājās, jo miljonāra seja dusmās kļuva velnišķīga, un viņš jau cēla savu milzīgo dūri. Holmss mierīgi pasmīnēja un pastiepa roku pēc pīpes.

«Nepārsteidzieties, mister Gibson! Uzskatu, ka tūlīt pēc brokastīm jebkurš arguments var likties šaubīgs. Manuprāt, pastaiga svaigā gaisā un neliela apdomāšanās vienatnē jums nāks tikai par labu.»

Zelta karalis ar pūlēm apspieda niknumu. Varēju tikai apbrīnot viņa pārcilvēcisko savaldību, jo no liesmojošas dusmu lēkmes viņš vienā mirklī pārgāja uz vēsu un nicinošu vienaldzību.

«Izvēle ir jūsu ziņā. Domāju, ka jūs pats labāk zināt, kā jūsu profesijā rīkoties. Nevaru jums uzspiest uzņemties lietu pret paša gribu. Jūs kaitējat tikai pats sev, mister Holms, jo esmu pārspējis vēl stiprākus raksturus par jūsējo. Neviens nekad nav stājies man ceļā un uzvarējis.»

«To man teikuši daudzi, tomēr joprojām esmu tepat,» Holmss smaidot atteica. «Arlaburītu, mister Gibson. Jums vēl daudz kas jāiemācās.»

Mūsu viesis trokšņaini atstāja istabu, bet Holmss klusēdams smēķēja, domīgi vērdamies griestos.

«Ko jūs par to domājat, Vatson?» viņš beidzot jautāja.

«Nu, Holms, man jāatzīst, ka šis cilvēks savā ceļā paradis noslaucīt visus šķēršļus. Kad es iedomājos, ka arī viņa sieva varbūt bija tāds šķērslis un turklāt nepatīkams objekts, kā šis vīrs Beitss mums skaidri pateica, tad man liekas…»

«Tieši tā. Arī man liekas.»

«Bet kādas bija viņa attiecības ar guvernanti, un kā jūs tās atklājāt?»

«Sīkums, Vatson. Kad es salīdzināju kaislīgo, neparasto, nelietišķo toni viņa vēstulē ar tam pilnīgi neatbilstošo apvaldīto ārieni un izturēšanos, man kļuva skaidrs, ka viņam ir dziļas jūtas nevis pret upuri, bet gan pret apsūdzēto. Ja gribam noskaidrot patiesību, mums jāizprot īstās attiecības, kas valdīja starp šiem trim cilvēkiem. Jūs redzējāt manu tiešo uzbrukumu un to, cik sāpīgi viņš to uzņēma. Es viņu samulsināju, likdams noticēt, ka esmu pilnīgi pārliecināts, kaut gan patiesībā man bija tikai pamatīgas aizdomas.»

«Varbūt viņš atgriezīsies?»

«Noteikti. Viņam jāatgriežas. Viņš to tā neatstās. Ha! Vai tur neatskanēja zvans? Jā, tie ir viņa soļi. Nu, mister Gibson, es doktoram Vatsonam tikko teicu, ka jūs mazliet kavējaties.»

Zelta karalis ienāca daudz pielaidīgākā noskaņojumā, nekā bija izgājis. Ievainotais lepnums vēl bija manāms noraidošajā acu skatienā, bet saprāts viņam bija licis samierināties, ja vien viņš gribēja kaut ko panākt.

«Es visu apsvēru, mister Holms, un domāju, ka pārsteidzīgi ļaunojos par jūsu piezīmi. Jūs attaisno tas, ka jums nepieciešami fakti, lai kādi arī tie būtu. Tomēr varat ticēt, ka manām attiecībām ar mis Danbēru ar šo lietu nav nekāda sakara.»

«Par to es varēšu spriest pats, vai ne?»

«Jā, laikam gan. Jūs esat kā ārsts, kas grib uzzināt visus simptomus un tad noteikt diagnozi.»

«Tieši tā. Pareizi teikts. Un pacientam var but kāds iemesls ārstu maldināt, slēpjot slimības būtību.»

«Jums jāatzīst, mister Holms, ka lielākā daļa vīriešu kautrējas runāt par savām jūtām pret sievietēm, sevišķi, ja šīs jūtas tiešām ir patiesas. Domāju, ka gandrīz katram vīrietim kādā dvēseles stūrītī ir kas slēpjams, un viņš neļauj nevienam tur ieskatīties. Un pēkšņi jūs mēģināt tur ielauzties. Bet mērķis 226 jūsu rīcību attaisno, ja darīts viņas glābšanai. Labi, likmes ir pazeminātas, un esam ķērušies pie rezervēm; varat tās izmantot pēc saviem ieskatiem. Ko jūs vēlētos zināt?»

«Patiesību.»

Zelta karalis uz brīdi apklusa, it kā sakopodams domas. Viņa drūmā, dziļi izvagotā seja kļuva aizvien skumjāka un nopietnāka.

«Es varu jums to īsi izstāstīt, mister Holms,» viņš beidzot teica. «Ir dažas lietas, ko man sāpīgi un grūti pieminēt, tāpēc tām pieskaršos tikai virspusēji. Ar savu sievu es iepazinos, kad Brazīlijā meklēju zeltu. Marija Pinto bija Manausas valdības ierēdņa meita, un viņa bija ļoti skaista. Toreiz biju jauns un dedzīgs, bet pat tagad, kad palūkojos atpakaļ ar vēsāku un kritiskāku skatu, saprotu, ka viņa bija ārkārtīgi skaista. Viņai bija arī dziļa, bagāta dvēsele, kaislīga, aizrautīga daba, viņa bija karsta un temperamentīga, ļoti atšķīrās no tām amerikāņu sievietēm, ko es pazinu. īsi sakot, es iemīlēju un apprecēju viņu. Tikai tad, kad kaislība izdzisa — bet tā ilga daudzus gadus —, es sapratu, ka patiesībā mums nebija pilnīgi nekā kopēja. Mana mīlestība pagaisa. Ja arī viņējā būtu zudusi, varbūt būtu vienkāršāk. Bet jūs taču pazīstat sievietes! Lai ko es darītu, viņa no manis neatkāpās. Ja arī es pret viņu izturējos rupji, pat brutāli, kā daži to raksturoja, tas bija tāpēc, ka es apzinājos: ja izdotos viņas mīlestību iznīcināt vai pārvērst to naidā, mums abiem kļūtu vieglāk. Bet viņā nekas nemainījās. Viņa šajos Anglijas mežos mani dievināja tāpat, kā es viņu biju dievinājis pirms divdesmit gadiem Amazones džungļos. Liii ko es darītu, viņa man bija pieķērusies tāpat kā agrāk.

Tad ieradās mis Greisa Danbēra. Viņa atsaucās uz sludinājumu un kļuva par guvernanti abiem mūsu bērniem. Varbūt esat redzējis viņas foto avīzēs. Visa pasaule bija atzinusi, ka viņa arī ir ļoti skaista sieviete. Tāpēc negribu izlikties cēlāks pat citiem un atzīšos, ka nespēju dzīvot zem viena jumta un diendienā satikt tādu sievieti, neizjūtot pret viņu kaislīgu apbrīnu. Vai jūs mani nosodāt, mister Holms?»

«Es jūs nenosodu par šīm jūtām. Es jūs nosodītu, ja jūs būtu izmantojis jaunās lēdijas atkarību no jums.»

«Lai būtu,» miljonārs noteica, lai gan Holmsa piezīme bija likusi viņa acīm nikni iezibēties. «Negribu izlikties labāks, nekā esmu. Visu mūžu man atlika pastiept roku, lai paņemtu, ko vēlos, un nekad es neko nebiju vēlējies stiprāk, kā to, lai šī sieviete mani mīlētu un piederētu man. Es viņai to pateicu.»

«Tiešām?»

Holmss spēja izskatīties ļoti sirsnīgs, kad bija aizkustināts.

«Es teicu, ka, ja vien būtu iespējams, es viņu apprecētu, bet tas nebija manos spēkos. Es teicu, ka naudas man netrūkst un ka es darīšu visu, lai viņa būtu laimīga un apmierināta.»

«Manuprāt, ļoti augstsirdīgi,» Holmss smīnēdams piezīmēja.

«Klausieties, mister Holms! Esmu ieradies sniegt liecību, nevis iztirzāt morāles jautājumus. Man nav vajadzīga jūsu kritika.»

«Tikai jaunās lēdijas dēļ es šo lietu vispār uzņemos,» Holmss stingri noteica. «Nezinu, vai tas, par ko apsūdz viņu, tiešām ir ļaunāks par jūsu mēģinājumiem izpostīt dzīvi neaizsargātai meitenei, kura apmetusies zem jūsu jumta. Dažkārt bagātniekiem nākas parādīt, ka ne viss pasaulē nopērkams, lai iztaptu viņu iegribām.»

Man par brīnumu zelta karalis pārmetumu uzņēma aukstasinīgi.

«Es pats pašlaik to izjūtu. Es pateicos Dievam, ka mani plāni neīstenojās. Viņa piedāvājumiem nepiekrita un vēlējās nekavējoties atstāt māju.»

«Kāpēc viņa to neizdarīja?»

«Pirmkārt, no viņas bija atkarīgi citi cilvēki, un viņai nebija viegli visu pamest un uzkraut citu pleciem. Kad es nozvērējos —  to es tiešām darīju —, ka nekad vairs viņai neuzmākšos, viņa piekrita palikt. Bet bija vēl viens iemesls. Viņa apzinājās savu varu pār mani un zināja, ka tā ir stiprāka par jebkuru citu varu pasaulē. Viņa vēlējās to izmantot manis paša labā.»

«Kā?»

«Viņa šo to zināja par maniem darījumiem. Tie ir plaši, mister Holms, tik plaši, ka parasts cilvēks to nevar pat iedomāties. Visu vai neko — un parasti es ņemu visu. Apvidus, pilsētas, pat nācijas. Bizness ir netīra spēle, un vājie tiek iznīcināti. Es liku visu uz spēles. Es nekad nesaudzēju sevi un nesaudzēju arī citus. Bet viņa domāja citādi. Man liekas, ka viņai bija taisnība. Viņa uzskatīja un tā arī man pateica, ka viena cilvēka neaptveramās bagātības nedrīkst būt iegūtas uz desmittūkstoš izputinātu cilvēku rēķina, kuri palikuši bez iztikas līdzekļiem. Man liekas, svarīgākas par naudu viņai bija citas, daudz stabilākas vērtības. Viņa atklāja, ka es viņu uzklausu, un ticēja, ka, ietekmējot manu rīcību, spēj palīdzēt pasaulei. Tāpēc viņa palika — un tad notika tas.»

«Vai jūs varat nedaudz pastāstīt par notikušo?»

Zelta karalis kādu brīdi klusēja, galvu iespiedis rokās, iegrimis dziļās domās.

«Tas ir ļoti netaisni pret viņu. Es to nevaru noliegt. Sievietes dzīvo savu slepenu dzīvi un spēj pastrādāt tādas lietas, kas vīrietim nav saprotamas. No sākuma biju pārsteigts un samulsis un jau sāku domāt, ka viņu pārņēmusi kāda neparasta mānija, kas gan nebūtu viņas dabā. Man prātā ienāca kāds izskaidrojums. Nav šaubu, ka mana sieva kļuva ļoti greizsirdīga. Arī garīga saskarsme var radīt neprātīgu greizsirdību tāpat kā miesiskas attiecības. Lai gan sievas greizsirdībai nebija pamata — domāju, ka viņa to saprata —, viņa apzinājās, ka šai angļu meitenei uz manām domām un rīcību ir tāda ietekme, kāda viņai nekad nav bijusi. Šī ietekme bija vērsta tikai uz labu, bet tas neko nenozīmēja. Viņa naidā kļuva vai traka, un viņas asinīs trakoja Amazones svelme. Viņa būtu spējīga izplānot mis Danbēras nāvi vai, teiksim, piedraudēt viņai ar ieroci, lai piespiestu viņu atstāt musu māju. Tad, iespējams, izceltos kautiņš, un ierocis varētu apdraudēt sievieti, kas to turējusi.»

«Arī es esmu apsvēris tādu varbūtību,» Holmss piekrita. «Tiešām, tā ir vienīgā acīmredzamā alternatīva tīšai slepkavībai.»

«Bet viņa to pilnīgi noliedz.»

«Nu, bet tās nav beigas — vai ne? Būtu saprotams, ja sieviete, nonākusi tik šausmīgā situācijā, steigtos mājup, apmulsumā neizlaizdama no rokas revolveri. Iespējams, ka viņa varētu to pasviest skapī zem drēbēm, īsti savu rīcību neapzinādamās. Kad ierocis atrasts, viņa cenšas izmeloties, visu pilnīgi noliedzot, jo neredz sev nekādu attaisnojumu. Kurš var noliegt šadu varbūtību?»

«Pati mis Danbēra.»

«Jā, iespējams.»

Holmss palūkojās pulkstenī. «Nav šaubu, ka mēs vēl šorīt varam dabūt visas nepieciešamās atļaujas un ar vakara vilcienu tikt Vinčesterā. Kad būšu iepazinies ar jauno lēdiju, ļoti iespējams, ka kļūšu jums šai lietā noderīgāks, kaut gan nevaru apsolīt, ka mani secinājumi būs tādi, kādus jūs vēlētos dzirdēt.»

Oficiālās iestādes ar atļauju izsniegšanu mazliet kavējās, un tajā vakarā mēs uz Vinčesteru neaizbraucām, bet devāmies uz Toru, kur atradās mistera Neila Gibsona Hempšīras muiža. Viņš pats mūs nepavadīja, bet mums bija vietējā policista seržanta Koventrija adrese, kurš pirmais bija saskāries ar šo lietu. Viņš bija gara auguma vīrs ar bālu seju, viņa noslēpumainā un dīvainā izturēšanās vedināja uz domam, ka viņš zina daudz vairāk, nekā uzdrīkstas atklāt. Viņam piemita ari īpatnība negaidot pāriet uz čukstiem, it ka saruna pievērstos kaut kam ārkārtīgi svarīgam, lai gan ziņas bija pavisam 230 ikdienišķas. Neskatoties uz šim dīvainībām, mēs drīz vien sapratām, ka viņš ir kārtīgs un godīgs puisis, kurš labprāt atzina, ka savas iespējas izsmēlis un priecātos par palīdzību.

«Katrā ziņā, labāk jūs nekā Skotlendjards, mister Holms,» viņš teica. «Ja te iesaistīsies Skotlendjards, tad vietējas policijas sekmes atzītas netiks, bet neveiksmēs tiksim vainoti tieši mēs. Bet jūs, kā es esmu dzirdējis, spēlējat godīgi.»

«Man vispār nevajadzēja šajā lietā iejaukties,» Holmss atteica, par ko mūsu melanholiskais paziņa jutās acīmredzami atvieglots. «Ja man izdosies kaut ko noskaidrot, es tomēr negribētu, lai manu vārdu piemin.»

«Tas tiešām ir ļoti jauki no jūsu puses. Arī jūsu draugam doktoram Vatsonam, cik zinu, var uzticēties. Tagad, mister Holms, es gribētu jums uzdot kādu jautājumu. Es nevienai dzīvai dvēselei to vēl neesmu teicis.» Viņš palūkojās apkārt, it kā neuzdrošinādamies izteikt liktenīgos vārdus. «Vai jums neliekas, ka lietu vajadzētu ierosināt pret pašu misteru Neilu Gibsonu?»

«Esmu par šādu varbūtību domājis.»

«Jūs neesat redzējis mis Danbēru. Viņa ir brīnišķīgi jauka sieviete. Viņam varēja rasties vēlēšanās novākt sievu no ceļa. Un šie amerikāņi ir ašāki uz šaušanu nekā mēs. Ziniet, tā bija viņa pistole.»

«Vai tas ir noskaidrots?»

«Jā, ser. Tā bija viena no divām, kas viņam piederēja.»

«Viena no divām? Kur ir otra?»

«Džentlmenim var piederēt dažādi ieroči. Mēs vēl neesam noteikuši, kāds bijis otrs, bet attiecīgā kaste paredzēta diviem.»

«Ja tas bijis viens no pāra, jums noteikti jāpazīst ari otrs.»

«Mums pieejami visi, kas atradās mājā, ja vien jūs vēlētos tos apskatīt.»

«Varbūt vēlāk. Es domāju, ka tagad aiziesim uz traģēdijas vietu.»

Šī saruna notika nelielajā seržanta Koventrija pieticīgās mājiņas priekštelpā, kas kalpoja kā vietējais policijas iecirknis. Pēc apmēram pusjūdzes gājiena pa vēju appūstu tīrumu, kas liesmoja vīstošo paparžu zeltā un bronzā, mēs nonācām pie Tora muižas dārza vārtiņiem. Pa taciņu gar fazānu audzētavu izgājām klajumā, no kura kalna galā skatam pavērās prāva, pa pusei no koka celta māja jauktā Tjudoru un Džordža laikmeta stilā. Mums līdzās atradās garens, niedrēm aizaudzis dīķis. Tā šaurākajā vietā pār akmens tiltu veda pajūgu ceļš, bet galos pletās nelieli ezeriņi. Mūsu ceļvedis apstājās tilta galā un norādīja lejup.

«Šeit gulēja misis Gibsonas līķis. Es vietu ielāgoju pēc tā akmens.»

«Cik saprotu, jūs šeit ieradāties, pirms līķis tika pārvietots?»

«Jā, man atnāca pakaļ.»

«Kurš tieši?»

«Pats misters Gibsons. Kad tika sacelta trauksme un viņš kopā ar citiem izskrēja no mājas, viņš pieprasīja, lai līdz policijas atnākšanai nekas netiktu aiztikts.»

«Tas bija prātīgi. No avīzēm es uzzināju, ka šāviens izdarīts no neliela attāluma.»

«Jā, ser, loti tuvu.»

«Trāpīts labajos deniņos?»

«Tieši aiz tiem, ser.»

«Kā līķis gulēja?»

«Uz muguras, ser. Nebija nekādu cīņas pēdu. Nekādu pazīmju. Ieroča nebija. Kreisajā rokā viņa turēja sažņaugtu zīmīti no mis Danbēras.»

«Sažņaugtu, jūs teicāt?»

«Jā, ser, mēs tikko spējām atlauzt viņas pirkstus.»

«Tas ir ļoti svarīgi. Tas izslēdz iespēju, ka to kāds būtu varējis ielikt rokā pēc nāves, lai uzvestu uz nepareizām pēdām. Ak Dievs! Zīmīte, cik atceros, bijusi diezgan īsa: 232

Bušu pie Tora tilta pulksten deviņos.

G. Danbēra.

«Vai tā?»

«Jā, ser.»

«Vai mis Danbēra atzinās, ka to rakstījusi?»

«Jā, ser.»

«Kā viņa to izskaidro?»

«Viņa sevi aizstāvēšot tiesā, bet pirms tam neko neteikšot.»

«ŠI problēma ir ļoti interesanta. Zīmīte mums nedod nekādu pieturas punktu, vai ne?»

«Nu, ser,» ceļvedis iebilda, «ja drīkstu izteikties, tad, manuprāt, tas ir vienīgais skaidrais fakts visā šinī lietā.»

Holmss pašūpoja galvu.

«Pieņemsim, ka zīmīti tiešām rakstījusi mis Danbēra, un tā tikusi saņemta kādu laiciņu iepriekš, teiksim, stundu vai divas. Kāpēc šī lēdija to joprojām tur sažņaugtu kreisajā rokā? Kāpēc viņai tā jāglabā? Viņai taču nebūtu tā kādam jāuzrāda. Vai tas nešķiet ievērības cienīgs fakts?»

«Nu, ser, ja jūs tā sakāt, varbūt tiešām tā ir.»

«Liekas, ka man jāapsēžas un klusumā jāpadomā.» Holmss apsēdās uz tilta akmens margām, un es manīju, kā ašais viņa pelēko acu skatiens uzmanīgi lūkojās visapkārt. Pēkšņi viņš pielēca kājās, pieskrēja pie pretējās puses margām, izvilka no kabatas palielināmo stiklu un sāka pētīt akmeni.

«Interesanti,» viņš noteica.

«Jā, ser, mēs redzējām šo robu. Domāju, ka tas ir kāda garāmgājēja darbs.»

Akmens bija pelēks, bet tajā vīdēja balts plankums, ne lielāks par sešpensu monētu. Apskatot tuvāk, bija redzams it kā ar asu sitienu iekalts iedobums.

«Bijis vajadzīgs spēks, lai to izdarītu,» Holmss domīgi noteica. Viņš vairākas reizes uzsita pa akmeni ar savu nūju, bet uz tā nepalika ne skrambiņas. «Jā, tas bijis spēcīgs sitiens. Turklāt interesantā vietā. Trieciens izdarīts nevis no augšas, bet no apakšas.»

«Bet tas ir apmēram piecpadsmit pēdu no līķa atrašanās vietas.»

«Jā, piecpadsmit pēdu no līķa. Tam ar mūsu lietu var nebūt nekāda sakara, tomēr tas ir ievērības cienīgs fakts. Domāju, ka te mēs vairāk neko neuzzināsim. Jūs teicāt, ka pēdu nebija?»

«Zeme ir cieta kā dzelzs, ser. Nebija nekādu pēdu.»

«Tad varam doties prom. Vispirms aiziesim uz māju un apskatīsim jūsu pieminētos ieročus. Pēc tam dosimies uz Vinčesteru, jo, pirms uzsākam ko tālāk, vēlos tikties ar mis Danbēru.»

Misters Neils Gibsons vēl nebija atgriezies no pilsētas, bet mājā ieraudzījām nervozo misteru Beitsu, kas šorit bija mūs apciemojis. Ar tādu kā jaunu prieku viņš nodemonstrēja mums visdažādāko veidu un lieluma ieroču kolekciju, ko viņa saimnieks bija sakrājis savā piedzīvojumiem bagātajā mūžā.

«Misteram Gibsonam ienaidnieku netrūkst, kā jau var gaidīt, pazīstot viņu un viņa metodes,» viņš teica. «Viņš guļ ar pielādētu revolveri atvilktnē pie gultas. Viņš ir vardarbīgu paņēmienu cienītājs, un reizēm mums visiem bijis bail no viņa. Esmu pārliecināts, ka nabaga mirusī kundze bieži izjuta īstas šausmas.»

«Vai jūs esat redzējis, ka viņš kaut kādā veidā fiziski ietekmētu savu sievu?»

«Nē, to es nevaru teikt. Bet esmu dzirdējis viņu sakām ļaunus un nicinošus vārdus, pat kalpotāju klātbūtnē.»

«Liekas, ka mūsu miljonārs savā personīgajā dzīvē nav nekāds eņģelis,» Ilolmss piezīmēja, kad devāmies uz staciju. «Nu, Vatson, tagad mūsu rīcībā ir diezgan daudz faktu, daži no tiem gluži svaigi, un tomēr nekādu slēdzienu vēl nevaru izdarīt. Par 234 spīti acīmredzamajam naidam, ko misters Beitss jūt pret savu saimnieku, viņš nenoliedza, ka, sākoties trauksmei, saimnieks noteikti atradies savā bibliotēkā. Vakariņas beigušās pusdeviņos, un līdz tam viss bijis kārtībā. Taisnība, trauksme sacelta vēlāk, bet traģēdija noteikti notikusi ap to laiku, kas minēts zīmītē. Nav nekādu pierādījumu, ka misters Gibsons būtu izgājis ārpus mājas kopš atgriešanās no pilsētas pulksten piecos. No otras puses, mis Danbēra, kā es saprotu, atzīst, ka norunājusi ar misis Gibsoni tikšanos pie tilta. Izņemot to, viņa vairāk neko nesaka, jo gatavojas aizstāvēties tiesā. Mums šai jaunajai lēdijai jāuzdod vairāki ļoti svarīgi jautājumi, un mana sirds nebūs mierīga, pirms nebūšu viņu saticis. Man jāatzīst, ka viņas stāvoklis būtu diezgan bezcerīgs, ja nebūtu kāds fakts.»

«Kāds, Holms?»

«Tas, ka pistole atrasta viņas drēbju skapī.»

«Ak Dievs, Holms!» es iesaucos, «man tas liekas visneapstrīdamākais pierādijums.»

«Tā nav, Vatson. Pat pavirši iepazīstoties ar šo lietu, tas man likās ļoti dīvaini, bet tagad, pēc tuvākas izpētes, tas dod visreālāko pamatu cerībai. Lietas jāaplūko kopsakarībā. Ja nepieciešams, jāpieļauj doma par tīšu maldināšanu.»

«Es jūs nesaprotu.»

«Labi, Vatson, uz brīdi pieņemsim, ka jūs iejutaties tadas sievietes tēlā, kura ar aukstu prātu nolēmusi atbrīvoties no sāncenses. Jūs esat visu paredzējusi. Zīmīte uzrakstīta. Upuris atnācis. Jums ir ierocis. Noziegums tiek izdarīts. Viss izdodas, kā iecerēts. Un jūs gribat teikt, ka pēc sekmīga pasākuma jūs atļausieties iegūt noziedznieces reputāciju, aizmirstot ielidināt ieroci niedru slīkšņā, kur tas būtu nogrimis, uz mūžu nogrimis? Jums to vajag pārnest mājās un ielikt savā drēbju skapī, pirmajā vietā, ko pārmeklēs? Jūsu labākie draugi pasmietos par tādu plānu, Vatson. Es nevarētu iedomāties jūs izdarām kaut ko tik stulbu.»

«Nu, acumirklīgā uztraukumā…»

«Nē, nē, Vatson, nepieļauju, ka tas būtu iespējams. Ja noziegums tik aukstasinīgi izplānots, tad arī pēdas tiek slēptas ar vēsu prātu. Tāpēc es uzskatu, ka mēs tiekam maldināti.»

«Bet te ir daudz neskaidrību.»

«Gan jau mēs nonāksim pie izskaidrojuma. Ja reiz esam izlēmuši sākotnējos pieņēmumus mainīt, tad tieši tas, kas likās neiespējams, kļūst par atslēgu patiesībai. Piemēram, šis revolveris. Mis Danbēra noliedz, ka to pazītu. Pēc mūsu jaunās teorijas viņa saka tīru patiesību. Tātad tas tīšām ielikts viņas skapi. Kurš to ielicis? Kāds, kas gribēja vainu uzvelt viņai, iespējams — īstais noziedznieks. Redziet, mēs tūlīt nonakam pie auglīgiem secinājumiem.»

Tā kā formalitātes vēl nebija nokārtotas, mēs bijām spiesti nakti pavadīt Vinčesterā. Nākamajā rītā mums jauno lēdiju cietuma kamerā atļāva apciemot mistera Džoisa Kamingsa, daudzsološa advokāta pavadībā. Viņam bija uzticēta aizstāvība. Pēc visa dzirdētā biju gaidījis, ka ieraudzīšu skaistu sievieti, bet es nekad neaizmirsīšu patieso iespaidu, kādu uz mani atstāja mis Danbēra. Nebija nekāds brīnums, ka pat valdonīgais miljonārs viņā atklājis kaut ko fascinējošu — kaut ko tādu, kas vadīja un valdīja pār viņu. Ielūkojoties stingrajā, skaidrajā un tomēr jūtīgajā sejā, bija redzams: ja arī viņa būtu spējīga uz kādu neapdomīgu soli, no viņas tomēr dvesa tāds iekšējs cēlums, kas vienmēr citus mudinās uz labu. Viņa bija brunete, slaida, ar staltu augumu un uzkrītošu izskatu, bet tumšajās acīs bija lūdzoša bezcerība kā vajātam zvēram, kas nonācis slazdā un neredz iespēju no tā izkļūt. Kad viņa ieraudzīja manu draugu un aptvēra, ka viņš var tai sniegt palīdzību, bālajos vaigos parādījās sārtums, un mums pievērstajā skatienā pazibēja cerība.

«Iespējams, ka misters Neils Gibsons jums izstāstīja, kas starp mums noticis?» viņa jautāja klusā, satrauktā balsī. 236

«Jā,» Holmss atbildēja, «jums nav nepieciešams sāpināt sevi ar šo stāsta daļu. Jūs redzot, esmu gatavs noticēt mistera Gibsona stāstam par ietekmi, kāda jums bijusi uz viņu, kā arī jūsu attiecību nevainīgumam. Bet kāpēc jūs to visu nepastāstījāt tiesnešiem?»

«Man likās neticami, ka varētu tikt pieņemts šāds lēmums. Es domāju, ka ar laiku viss noskaidrosies pats no sevis un nenāksies cilāt delikātas ģimenes lietas. Bet tagad saprotu, ka nekas nenoskaidrosies, tikai kļūs vēl sarežģītāks.»

«Mana dārgā,» Holmss izjusti iesaucās, «Dieva dēļ, nelolojiet nekādas ilūzijas! Misters Kamingss var apstiprināt, ka pagaidām viss liecina pret jums un ka mums būs jāpieliek daudz pūļu, ja gribam prāvā uzvarēt. Būtu cietsirdīgi jūs maldināt apgalvojot, ka jums nedraud lielas briesmas. Lai noskaidrotu patiesību, jums jāpalīdz man, cik vien jūsu spēkos.»

«Es neko neslēpšu.»

«Tad izstāstiet, kādas bija jūsu attiecības ar mistera Gibsona sievu.»

«Viņa ienīda mani, mister Holms. Viņa ienīda mani ar visu savu dienvidnieces temperamentu. Viņa bija sieviete, kas visu darīja ar pilnu atdevi. Cik stipri viņa mīlēja savu vīru, tikpat stipri ienīda mani. Iespējams, ka viņa pārprata mūsu attiecības. Negribu runāt par viņu sliktu, bet viņas mīlestība bija tik fiziska, ka viņa nespēja saprast to garīgo, dvēselisko saikni, kas viņas vīru saistīja pie manis, vai arī aptvert, ka zem šī jumta mani noturēja tikai vēlēšanās iespaidot viņu uz labu. Tagad saprotu, ka rīkojos nepareizi. Nekas nespēj attaisnot manu palikšanu mājā, kur es atnesu tikai nelaimi, kaut gan skaidrs, ka viņi vienalga būtu nelaimīgi, pat ja es būtu aizgājusi.»

«Tagad, mis Danbēra,» teica Holmss, «lūdzu, pastāstiet, kas notika tajā vakarā.»

«Es varu jums izstāstīt patiesību, ko zinu, mister Holms, bet pierādīt es nevaru neko. Ir lietas, tuklāt ļoti svarīgas, kuras es nespēju nedz izskaidrot, nedz arī aptvert.»

«Ja dosiet faktus, iespējams, kāds varēs tās izskaidrot.»

«Tātad, kas attiecas uz manu atrašanos tai vakarā pie Toras tilta. No rīta es no misis Gibsonas saņēmu zirnīti. Tā atradās bērnu istabā uz galda, un to varēja būt atstājusi viņa. Tajā bija teikts, ka mums pēc vakariņām jāsatiekas, jo viņai esol kas svarīgs sakāms; lai es atstājot atbildi dārzā uz saules pulksteņa, jo viņa gribēja, lai neviens par to nezinātu. Nesapratu tādas slepenības iemeslu, bet izdarīju, kā viņa bija lūgusi, un apstiprināju tikšanos. Viņa lūdza, lai es zīmīti iznīcinu, un es to iemetu bērnistabas kamīnā. Viņa ļoti baidījās no sava vira, kas pret viņu izturējās ārkārtīgi asi. Es to viņam bieži pārmetu. Varēju vienīgi iedomāties, ka viņa nevēlas, lai par mūsu sarunu uzzinātu vīrs.»

«Tomēr jūsu atbildi viņa saglabāja?»

«Jā. Biju pārsteigta, kad uzzināju, ka tā viņai bijusi rokā nāves brīdī.»

«Un kas notika tālāk?»

«Kā biju solījusi, devos turp. Pie tilta viņa mani gaidīja. Līdz tam brīdim nebiju iedomājusies, cik ļoti šis nabaga radījums mani ienīst. Viņa man likās jukusi — tiešām, domāju, ka viņa sajukusi, pilnīgi pārņemta ar vajāšanas māniju, kāda mēdz uzbrukt garīgi slimiem cilvēkiem. Kā citādi viņa ikdienā varēja pret mani izturēties tik bezrūpīgi, bet sirdī glabāt tādu naidu? Neatstāstīšu viņas vārdus. Viņa savu mežonīgo niknumu izgāza asos un šausmīgos apvainojumos. Es nekā neatbildēju — vienkārši nespēju. Bija briesmīgi uz viņu skatīties. Es aizklāju ar rokām ausis un metos prom. Kad es viņu atstāju, viņa, kliegdama un lādēdamās, joprojām stāvēja tilta galā.»

«Kur viņu vēlāk atrada?»

«Dažus jardus no tās vietas.»

«Un tomēr. Ja pieņemam, ka viņa mirusi drīz pēc jūsu aiziešanas, kādēļ jūs nedzirdējāt šāvienu?»

«Nē, es neko nedzirdēju. Bet patiešām, mister Holms, es pēc šā briesmīgā dusmu izvirduma biju tik uztraukusies un šausmu pārņemta, ka ātrāk steidzos nokļūt drošībā savā istabā, un nespēju aptvert, kas apkārt notiek.»

«Jūs teicāt, ka atgriezāties savā istabā. Vai jūs no tās neizgājāt līdz pat nākamajam rītam?»

«Kad tika sacelta trauksme, jo nabaga sieviete bija atrasta mirusi, es izskrēju ārā kopā ar citiem.»

«Vai redzējāt arī misteru Gibsonu?»

«Jā, viņš bija tikko atgriezies no tilta, kad es viņu ieraudzīju. Viņš bija aizsūtījis pēc ārsta un policijas.»

«Vai viņš likās satraukts?»

«Misters Gibsons ir ļoti stiprs, savaldīgs cilvēks. Nedomāju, ka viņš kādreiz izrāda savas jūtas. Bet es, viņu ļoti labi pazīdama, varēju redzēt, ka viņš ir dziļi satraukts.»

«Tagad mēs esam nonākuši pie paša svarīgākā. Pistole, kuru atrada jūsu istabā. Vai esat to kādreiz redzējusi?»

«Nekad. Zvēru!»

«Kad to atrada?»

«Nākamajā rītā, kad policija sāka izmeklēšanu.»

«Starp jūsu drēbēm?»

«Jā, manā drēbju skapī, apakšā zem drēbēm.»

«Cik ilgi tā varēja būt tur atradusies?»

«Iepriekšējā rītā tās tur nebija.»

«Kā jūs to zināt?»

«Es skapi pārkravāju.»

«Skaidrs. Tātad kāds ienācis jūsu istabā un nolicis tur pistoli, lai jūs kompromitētu.»

«Droši vien.»

«Bet kad?»

«Tas varēja notikt ēdienreižu laikā vai ari tad, kad atrados bērnistabā.»

«Tātad laikā, kad saņēmāt zīmiti?»

«Jā, sākot no tā brīža, visu rītu.»

«Paldies, mis Danbēra. Vai vēl kaut kas varētu palīdzēt izmeklēšanā?»

«Nevaru iedomāties.»

«Uz tilta akmenī bija svaigs robs tieši pretī vietai, kur gulējis līķis. Vai varat to izskaidrot?»

«Tā noteikti ir sagadīšanās.»

«Interesanti, mis Danbēra, ļoti interesanti. Kāpēc tas parādījies tieši traģēdijas laikā un tieši tajā vietā?»

«Bet no kā tas varēja rasties? Tāds iecirtums prasītu lielu spēku.»

Holmss neatbildēja. Viņa bālajā, saspringtajā sejā parādījās tā atsvešinātības izteiksme, kuru biju pamanījis brīžos, kad viņš sasprindzināja savu ģeniālo prātu. Viņa prāta darbība bija tik acīmredzama, ka neviens neuzdrošinājās ierunāties, un mēs visi trīs — es, advokāts un apsūdzētā — sēdējām un vērojām viņu absolūtā klusumā. Pēkšņi viņš pielēca no krēsla, trīcēdams nervozā satraukumā un gatavs nekavējoties darboties.

«Nāciet, Vatson, nāciet!» viņš sauca.

«Kas noticis, Holms?»

«Neuztraucieties, dārgā! Došu jums ziņu, mister Kamings. Ar taisnības dievietes palīdzību es jums pasniegšu gadsimta prāvu, kas pārskanēs visu Angliju. Jūs uzzināsiet jaunumus rīt, mis Danbēra, bet pagaidām ticiet man, ka mākoņi sāk izklīst un patiesības gaisma laužas tiem cauri.»

Ceļš no Vinčesteras līdz Torpleisai nebija garš; manai nepacietībai tas gan likās ilgs, bet varēja redzēt, ka Holmsam tas ir neizturams: nervozā nepacietībā viņš nespēja mierīgi nosēdēt, staigāja pa vagonu vai ari bungoja ar saviem slaidajiem, jutīgajiem pirkstiem pa atzveltni sev blakus. Kad mēs jau tuvojāmies 240 ceļa mērķim, viņš pēkšņi apsēdās man pretī — mēs braucām atsevišķā kupejā pirmajā klasē — un, uzlicis rokas man uz ceļiem, ieskatījās man acis ar to īpaši draiskulīgo skatienu, kurš bija raksturīgs viņa nenopietnākajam garastāvoklim.

«Vatson,» viņš teica, «cik atceros, jūs šādos izbraukumos dodaties apbruņots.»

Viņš parasti neiebilda, ja es ņēmu līdzi ieroci. Kad viņa prātu bija pārņēmusi kāda problēma, viņš par savu drošību daudz nerūpējās, tāpēc bija reizes, kad mans revolveris izrādījās noderīgs. Es viņam to atgādināju.

«Ak jā, es tādās lietās esrnu nedaudz izklaidīgs. Bet vai šoreiz jums revolveris ir līdzi?»

Es izvilku no bikšu kabatas mazu, bet ļoti parocīgu ieroci. Holmss attaisīja aptveri, izkratīja patronas un rūpīgi tās nopētīja.

«Tas ir smags, diezgan smags,» viņš teica.

«Jā, kārtīgs darbarīks.»

Viņš brīdi domāja.

«Vai zināt, Vatson,» viņš ieminējās, «ka jūsu revolverim būs diezgan ciešs sakars ar noslēpumu, kuru mēs izmeklējam.»

«Manu dārgo Holms, jūs jokojat.»

«Nē, Vatson, es esmu ļoti nopietns. Mums priekšā stāv pārbaudījums. Ja mēs to izturēsim, viss kļūs skaidrs. Un pārbaudījuma iznākums būs atkarīgs no tā, kā darbosies šis ierocis. Vienu patronu aizvāksim. Ievietosim atpakaļ pārējās piecas un uzliksim drošinātāju. Tā! Tas dos svaru un atvieglos priekšnesumu.»

Man nebija ne jausmas, kas viņam padomā, un viņš arī to nepaskaidroja, bet, domās iegrimis, sēdēja līdz pat mazajai Hempšīras stacijai. Mēs iekāpām sagrabējušos divričos un pēc stundas ceturkšņa nonācām pie sazvērnieciska seržanta mājas.

«Versija, mister Holms? Kurš tas ir?»

«Viss atkarīgs no tā, kā darbosies doktora Vatsona revolveris,» mans draugs atsaucās. «Te tas ir. Tagad, seržant, vai varat dabūt desmit jardus auklas?»

Ciemata veikalā atradās izturīgas auklas ritulis.

«Pēc manām domām, tas ir tieši tas, kas mums vajadzīgs,» paziņoja Holmss. «Un tagad atļaušos paziņot, ka mēs ieejam, cerams, pēdējā mūsu ceļojuma posmā.»

Saule rietēdama Hempšīras tīreli iezīmēja burvīga rudenīgā panorāmā. Seržants lumpačoja mums blakus, raidīdams uz manu biedru kritiskus un neuzticības pilnus skatienus, kas liecinaja, ka viņš dziļi apšauba tā veselo saprātu. Kad tuvojāmies nozieguma vietai, es ievēroju, ka zem mana drauga parastā vēsā miera slēpās dziļš satraukums.

«Jā, Vatson,» viņš teica, it kā atbildēdams uz kādu piezīmi. «Jūs esat bijis liecinieks tam, kā esmu kādreiz nomaldījies no ceļa. Man piemīt instinkts, un tomēr tas dažreiz var mani pievilt. Kad pirmoreiz Vinčesteras cietuma kamerā man šī doma pazibēja, biju par to pārliecināts. Diemžēl viens no prāta darbības trūkumiem ir tas, ka vienmēr var atklaties alternatīvi varianti, kas pavērš instinktu nepareizā virzienā. Un tomēr, tomēr, Vatson, mums jāmēģina.»

Iedams viņš bija vienu auklas galu cieši piesējis pie revolvera roktura. Mēs jau bijām sasnieguši traģēdijas vietu. Ar policista palīdzību Holmss ļoti rūpīgi iezīmēja vietu, kur bija gulējis līķis. Tad viņš cilpoja pa virsāju un papardēm, līdz atrada piemērotu akmeni. To viņš piesēja auklas otram galam un pārkāra pār tilta margām tā, lai tas brīvi šūpotos virs ūdens. Tad viņš nostājās liktenīgajā vietā nelielā attālumā no tilta malas ar manu revolveri rokā; aukla bija stingri nostiepta starp ieroci un smago akmeni.

«Lai notiek!» viņš iekliedzās. Ar šiem vārdiem viņš pacēla pistoli pie deniņiem un tad palaida to vaļā. Akmens svars to acumirklī aizrāva prom, tā ar spalgu troksni atsitās pret 242 margām un, pārvēlusies tām pāri, nozuda ūdenī. Tikko tas bija noticis, Holmss noliecās pie mūra, un viņa priecīgais sauciens liecināja, ka viņš atradis meklēto.

«Vai esat redzējuši vēl precīzāku izrādi?» viņš sauca. «Redziet, Vatson, jūsu revolveris ir atrisinājis problēmu!» To sacīdams, viņš norādīja uz jaunu, tieši tikpat lielu un tādas pašas formas robu, kāds bija pirmais; arī otrs robs atradās akmens margu apakšmalā.

«Šonakt mēs paliksim tepat viesnīcā,» viņš turpināja, pieceldamies un uzlūkodams pārsteigto seržantu. «Jums, protams, nesagādās grūtības dabūt ķeksi un izvilkt mana drauga revolveri. Tam blakus jūs atradīsiet to revolveri, auklu un atsvaru, ar kuru palīdzību atriebīgā sieviete mēģināja nomaskēt savu nodarījumu un vainu par slepkavību uzvelt nevainīgam upurim. Varat paziņot misteram Gibsonam, ka tikšos ar viņu rīt no rīta. Tad varēsim uzsākt mis Danbēras attaisnošanas procedūru.»

Vēlu vakarā, kad mēs abi sēdējām ciema viesnīcā un smēķējām savas pīpes, Holmss īsi izklāstīja, kas patiesībā noticis.

«Baidos, Vatson,» viņš teica, «ka tas nenāks manai reputācijai par labu, ja jūs savam hronikām pievienosiet šo notikumu pie Toras tilta. Mans prāts darbojās gausi un maldījās šajā fantāziju un realitātes jūklī. Esmu spiests atzīt, ka ar robu akmens mūri būtu pilnīgi pieticis, lai šo lietu atrisinātu, un es vainoju pats sevi, ka neaptvēru to agrāk.

Jāatzīst gan, ka nelaimīgās sievietes domu gaita bija dziļa un sarežģīta, tāpēc nebija tik vienkārši atšifrēt viņas nodomus. Šķiet, ka līdz šim mums nav bijis dīvaināka piemēra, ko ar cilvēku spēj izdarīt kroplīgi pārspīlēta mīlestība. Vienalga, vai mis Danbēra viņas acīs bija sāncense fiziski vai tikai garīgi, viņa nespēja tai piedot. Nav šaubu, ka par visiem asajiem vārdiem, ar ko vīrs viņu apveltīja, atvairīdams pārmērīgo pieķeršanos, viņa apsūdzēja nevainīgo jauno lēdiju. Vispirms viņa pieņēma lēmumu atstāt šo pasauli. Otrs viņas lēmums bija to izdarīt tā, lai sagādātu sāncensei likteni, kas daudz sliktāks nekā jebkura ātra nāve. Mēs skaidri varam izsekot visam pēc kārtas, un redzam, cik apbrīnojumi darbojies viņas prāts. Ļoti gudri tika iegūta mis Danbēras zīmīte, no kuras varētu noprast, ka viņa uzaicinājusi upuri uz nozieguma vietu. Bīdamās, ka zīmīte varētu palikt neatrasta, viņa pārcentās un turēja to rokā līdz pašām beigām. Tam vien jau vajadzēja manī izraisīt aizdomas. Tad viņa paņēma vienu no sava vīra revolveriem — jūs redzējāt, ka mājā bija vesels arsenāls —, ko izlietot savām vajadzībām. Citu līdzīgu viņa tajā rītā noslēpa mis Danbēras drēbju skapī, pirms tam izņēmusi vienu patronu. Tad viņa devās uz tiltu, kur bija iecerējusi realizēt ārkārtīgi viltīgo plānu, kā atbrīvoties no ieroča. Kad mis Danbēra ieradās, viņa vēl pēdējā elpas vilcienā izgāza uz to visu savu naidu, bet, kad guvernante bija prom un nevarēja šāvienu sadzirdēt, īstenoja savu šausmīgo nodomu. Nu visi ķēdes locekļi ir vietā un loks noslēdzies. Presi var interesēt, kāpēc dīķi nepārmeklēja uzreiz, taču pēc notikušā spriedelēt nav grūti. Katrā ziņā pārmeklēt ar niedrēm aizaugušu dīķi nav viegla lieta, it sevišķi, ja nav skaidrs, kur un ko meklēt. Nu, Vatson, mēs esam palīdzējuši vienreizējai sievietei un arī briesmīgam vīrietim. Ja viņi nākotnē izlems savus spēkus apvienot, kas gan maz ticams, finansu pasaule, iespējams, atklās, ka misters Neils Gibsons šajā bēdu mācībstundā ir kaut ko apguvis.»

RĀPOJOŠAIS CILVĒKS

ļ^/ļisters Šerloks Holmss vienmēr bija uzskatījis, ka dīvainie fakti, kas saistās ar profesoru Presberiju, jāpublicē kaut vai tikai tāpēc, lai reiz un uz visiem laikiem izkliedētu neglītās tenkas, kas pirms kādiem divdesmit gadiem satrauca visu universitāti un izplatījās Londonas izglītības darbinieku aprindās. Tomēr to izdarīt kavēja vairāki šķēršļi, un piezīmes par šā interesantā gadījuma patieso norisi tā arī palika ieslēgtas skārda kastē, kurā glabājas tik daudz mana drauga piedzīvojumu aprakstu. Tagad beidzot esam saņēmuši atļauju celt gaismā faktus, kas veidoja vienu no pēdējām lietām pirms Holmsa došanās atpūtā. Tomēr pat tagad, atklājot sabiedrībai notikušo, šis tas vēl jānoklusē un jāievēro diskrētums. Tas bija kādā svētdienas vakarā 1903. gada septembra sākumā, kad es saņēmu no Holmsa lakonisku ziņu:

Ja varat, atnāciet tūlīt; ja nevarat, vienalga, nāciet.

Š.H.

Mūsu attiecības šajos gados bija kļuvušas īpašas. Viņš stingri turējās pie savām ierastajām lietām un saviem nedaudzajiem, bet negrozāmajiem paradumiem, un arī es it kā piederēju pie tiem. Es biju tas pats, kas viņa vijole, viņa tabaka, vecā melnā pīpe, kartotēka un vēl dažas citas, varbūt mazsvarīgākas lietas. Kad viņam gadījās lieta, kurā vajadzēja aktīvi nodarbināt prātu un bija nepieciešams kompanjons, uz kuru varēja paļauties, mana loma bija neatsverama. Bez tam man bija vēl citas lomas. Es biju galoda viņa prāta asināšanai.

Es viņu iedvesmoju. Viņam patika skaļi domāt manā klātbūtnē. Viņa izteiktās piezīmes diez vai bija domātas tieši man — daudzas no tām tikpat labi varēja būt adresētas viņa gultai — bet, neskatoties uz to, tas bija kļuvis par paradumu; kaut kādā veidā viņam palīdzēja tas, ka es klausos un iestarpinu pa vārdam. Ja arī es viņam kritu uz nerviem ar savu lēno domāšanu, saīgums tikai stimulēja viņa intuīciju un lika idejām iedegties un uzplaukt ātrāk un dzīvāk. Tāda bija mana pieticīgā loma mūsu savienībā. Ieradies Beikerstritā, es atradu viņu ieslīgušu savā iemīļotajā atpūtas krēslā. Ceļgali pievilkti, pīpe mutē un uzacis domīgi sarauktas. Bija skaidrs, ka viņu nomoka kāda satraucoša problēma. Ar rokas vēzienu viņš norādīja man uz veco atpūtas krēslu, bet citādi veselu pusstundu nelikās par manu klātbūtni ne zinis. Tad strauji salēcās un it kā pamodies ar savu parasto untumaino smaidu apsveica mani mājās, kur kādreiz biju dzīvojis.

«Atvainojiet mani par šo nevērību pret jums, dārgo Vatson,» viņš teica. «Pēdējo divdesmit četru stundu laikā manā rīcībā nonākuši daži interesanti fakti, un tie savukārt izraisījuši daudz vispārinātāka rakstura apsvērumus. Es nopietni domāju sarakstīt nelielu monogrāfiju par suņu izmantošanu detektīvu darbā.»

«Bet, Holms, šis temats šķiet jau izsmelts,» es teicu. «Asinssuņi, pēdu dzinēji…»

«Nē, nē, Vatson, izsmelta ir tikai viena jautājuma puse. Bet ir vēl kaut kas daudz smalkāks. Jūs varbūt atceraties, ka lietā, kurā jūs sensacionāli saistījāties ar policistu BIču, es, sekojot bērna domu gaitai, dedukcijas ceļā varēju noteikt ļoti manierīga un godājama tēva krimināli sodāmus paradumus.»

«Jā, ļoti labi atceros.»

«Līdzīga ir mana domu gaita, runājot par suņiem. Suns ir ģimenes dzīvesveida spogulis. Kurš gan ir redzējis jautru suni drūmā ģimenē vai skumīgu suni laimīgā? Ņurdošā ģimenē ir ņurdoši suņi, bīstamā ģimenē ir bīstami suņi. 246

Dzīvnieku mainīgie garastāvokļi atspoguļo cilvēku mainīgos garastāvokļus.»

Es pašūpoju galvu. «Tas, Holms, protams, ir mazliet pārspīlēts,» es teicu.

No jauna piepildījis pīpi, viņš atkal iekārtojās krēslā un turpināja, neievērodams manu piezīmi. «Praktiski teiktais ir ļoti tuvu saistīts ar problēmu, kuru es pašlaik risinu. Kā jūs jau nojaušat, pagaidām viss šķiet samudžināts, un es meklēju kādu pavedienu. Viens no tādiem varētu būt atbilde uz jautājumu: kāpēc profesora Presberija vilku suns Rojs gribēja viņam iekost?»

Es manāmi vilies atslīgu krēslā. Vai tiešām viņš atrāva mani no darba šā nenozīmīgā jautājuma dēļ? Holmss palūkojās manī.

«Tas pats vecais Vatsons!» viņš nopūtās. «Jūs tā arī neesat sapratis, ka pat vissvarīgākie jautājumi ir atkarīgi no sīkumiem. Ne jau nepatīkama ārējā izskata dēļ šis suns atkārtoti uzbrucis dīvainajam, vecajam filozofam, kāds ir Presberijs — jūs, protams, esat dzirdējis par slaveno Kemfordas fiziologu, kuram viņa vilku sugas suns ir uzticams draugs? Ko no tā var secināt?»

«Suns var būt saslimis.»

«Nu, tas jāapsver. Bet viņš neuzbrūk nevienam citam, un arī savu saimnieku neaiztiek, izņemot dažus īpašus gadījumus. Interesanti, Vatson, ļoti interesanti. Bet jaunais misters Benets ir atnācis agrāk par noteikto laiku, ja tas ir viņa zvans. Es cerēju uz garāku sarunu pirms viņa ierašanās.»

Atskanēja steidzīgi soļi kāpnēs, ass klauvējiens pie durvim, un pēc brīža ienāca jaunais klients. Viņš bija gara auguma, glīts jauneklis ap trīsdesmit, labi ģērbies un elegants, bet kaut kas viņa manierēs drīzāk atgādināja kautrīgu studentu, nevis pašpārliecinātu vīru, kam pieder pasaule. Viņš paspieda Holmsam roku un tad ar zināmu izbrīnu palūkojās manī.

«Šis jautājums ir ļoti delikāts, mister Holms,» viņš teica. «Ņemiet vērā, kādas ir manas attiecības ar profesoru Presberiju — gan personiskās, gan sabiedriskās. Es tiešām nespēju iedomāties, ka man būtu jārunā trešās personas klātbūtnē.»

«Nebaidieties, mister Benet. Vatsons ir vislādzīgākā dvēsele, un ticiet, ka šis ir tas gadījums, kad man tiešām vajadzīgs palīgs.»

«Kā vēlaties, mister Holms. Esmu pārliecināts, ka jūs sapratīsiet, kāpēc šajā jautājumā esmu tik piesardzīgs.»

«Jūs, Vatson, droši vien vēlēsieties uzzināt, ka šis džentlmenis, misters Trevors Benets, ir lielā zinātnieka asistents, dzīvo ar viņu zem viena jumta un ir saderināts ar viņa vienīgo meitu. Katrā ziņā jāpiekrīt, ka profesors pilnīgi paļaujas uz viņa lojalitāti un uzticību. Bet to vislabāk var pierādīt, sperot nepieciešamos soļus savādas mistērijas noskaidrošanai.»

«Es tā uzskatu, mister Holms. Tas ir mans vienīgais mērķis. Vai doktors Vatsons pārzina situāciju?»

«Es vēl nepaspēju viņu informēt.»

«Tad varbūt es būtiskāko atkārtošu, pirms atklāju dažus svaigus faktus.»

«Es pats to izdarīšu,» piedāvāja Holmss, «lai pārliecinātos, ka atceros notikumu secību. Profesors, Vatson, ir pazīstams visā Eiropā. Viņš dzīvo gluži akadēmiski. Viņa mūžā nav bijis ne miņas no skandāla. Viņš ir atraitnis un dzīvo kopā ar vienīgo meitu Edīti. Cik zinu, viņš ir ļoti vīrišķīgs, pašpārliecināts cilvēks, varētu pat teikt, ar kareivīgu raksturu. Tāda bija situācija vēl pirms dažiem mēnešiem. Un tad viņa dzīves ritms tika izjaukts. Viņam ir sešdesmit viens gads, bet viņš saderinājās ar profesora Morfija meitu. Tas ir viņa kolēģis salīdzinošās anatomijas katedrā. Kā es saprotu, tā nebija apdomīga aplidošana, drīzāk gan kaislīgs jaunības neprāts; reti kad redzēts tik aizrautīgs mīlētājs. Dāma, Elisa Morfija, ir gan izskatā, gan dvēselē ļoti jauka meitene, tāpēc profesora apmātību varēja saprast. Tomēr, neskatoties uz visu, viņa ģimene nebija apmierināta.» 248

«Mēs uzskatām, ka tā ir pārmērība,» miīsu viesis paskaidroja.

«Tieši tā. Tā ir pārmērība, mazliet pat nedabiska. Tomēr profesors Presberijs ir bagāts, un no meitenes tēva puses iebildumi neradās. Meita gan domāja citādi, un uz viņas roku bija jau vairāki citi kandidāti. Ja arī tie nebija tik cienījami, tad vismaz vairāk piemēroti vecuma ziņā. Likās, ka, par spīti viņa ekscentriskumam, profesors meitenei tomēr patika. Šķērslis bija tikai viņa vecums. Ap to laiku profesora parasto dzīves ritmu aptumšoja neliela mistērija. Viņš izdarīja to, ko nekad nebija darījis agrāk. Viņš aizgāja no mājām, nevienam nesacījis, kurp dodas. Viņš atgriezās pēc divām nedēļām un izskatījās no ceļojuma noguris. Viņš ne ar vārdu neminēja, kur braucis, lai gan vienmēr bijis vaļsirdīgs cilvēks. Tomēr sagadījās, ka mūsu klients misters Benets saņēma vēstuli no sava studiju biedra Prāgā, kurš rakstīja, ka bijis priecīgs tur satikt profesoru Presberiju, lai gan nav radusies izdevība ar viņu parunāt. Tādā veidā ģimene uzzināja, kur viņš bijis. Tagad svarīgākais. Kopš tā laika profesors sāka dīvaini pārvērsties. Viņš kļuva noslēpumains. Apkārtējos nepameta sajūta, ka viņš vairs nav tas cilvēks, kas agrāk, kaut kas aptumšojis viņa labo raksturu. Viņa intelekts nebija traucēts. Tas bija tikpat žilbinošs kā senāk. Bet arvien atgadījās kaut kas jauns, kaut kas dīvains un negaidīts. Meita viņu ļoti mīlēja un centās atjaunot agrākās attiecības, pakļūt zem maskas, kuru, kā likās, tēvs bija uzlicis. Arī jūs, ser, cik saprotu, to mēģinājāt, bet velti. Tagad, mister Benet, saviem vārdiem izstāstiet notikumus ar vēstulēm!»

«Jums jāsaprot, doktor Vatson, ka profesoram no manis nebija noslēpumu. Viņš man uzticējās tāpat, kā būtu uzticējies savam jaunākajam brālim vai dēlam. Būdams viņa sekretārs, es izskatīju katru dokumentu, kas viņam tika sūtīts, es atvēru un kārtoju viņa vēstules. Drīz pēc viņa atgriešanās viss izmainījās. Viņš man pateica, ka no Londonas var pienākt

dažas vēstules, kurām zem markas būs uzzīmēts krusts. Tās jānodod tieši viņam. Varu informēt, ka dažas tādas izgāja caur manām rokām, tās bija atzīmētas ar E.C. un rakstītas neizglītota cilvēka rokrakstā. Ja arī uz tām atbildēts, tad manās rokās šīs atbildes nenonāca, nedz arī vēstuļu grozā, kurās parasti glabājās korespondence.»

«Kastīte,» atgādināja Holmss.

«Ak jā, kastīte. Profesors no sava ceļojuma pārveda nelielu koka kastīti. Šis priekšmets liecināja, ka viņš bijis kontinentā, jo bija no tām neparastajām, izrotātajām mantiņām, kādas pārdod Vācijā. To viņš novietoja savā instrumentu skapī. Kadu dienu, kaut ko meklēdams, es šo kastīti paņēmu. Man par pārsteigumu, viņš ļoti sadusmojās un veltīja man tik negantus vārdus, ka biju izbrīnīts. Pirmo reizi notika kaut kas tāds, un es jutos dziļi aizvainots. Centos paskaidrot, ka kastītei pieskāros pilnīgi nejauši, bet visu vakaru manīju niknus skatienus un jutu, ka viņš nevar aizmirst šo incidentu.» Misters Benets izvilka no kabatas nelielu dienasgrāmatu. «Tas notika otrajā jūlijā,» viņš teica.

«Jūs tiešām esat vērtīgs liecinieks,» teica Holmss. «Man, iespējams, jūsu atzīmētie datumi noderēs.»

«Precizitāti un vēl daudz ko citu es iemācījos no sava slavenā skolotāja. Ievērojis, ka viņa izturēšanās kļūst dīvaina, es sapratu, ka mans pienākums ir noskaidrot, kas ar viņu notiek. Man šeit pierakstīts, ka tajā pašā diena, 2. jūlijā, viņa suns Rojs, vestibilā uzbrucis profesoram. 11. jūlijā notika tas pats, un vēlreiz man atzīmēts 20. jūlijs. Pēc tam bijām spiesti Roju iesprostot. Viņš bija mums dārgs, mēs bijām viņam pieķērušies… Liekas, ka es jūs garlaikoju.»

Mistera Beneta balsī bija jūtams pārmetums, jo bija pilnīgi skaidrs, ka Holmss neklausās.

Viņa seja bija sastingusi, bet skatiens vērsts griestos. Ar pūlēm viņš atguvās. 250

«Dīvaini! Ārkārtīgi dīvaini!» viņš murmināja. «Sīs detaļas man ir jaunums, mister Benet. Man liekas, ka nu esam pietiekoši pārrunājuši jau zināmos faktus, vai ne? Bet jūs teicāt, ka atgadījies vēl kaut kas.»

Viesa patīkamajai, atklātajai sejai pārslīdēja skumja ēna.

«Pastāstīšu, kas notika aizvakar vakarā,» viņš teica. «Pulksten divos naktī vēl nebiju aizmidzis, kad gaitenī izdzirdēju kādu vienmuļu, klusu skaņu. Es pavēru durvis un palūkojos ārā. Man jāpaskaidro, ka profesora guļamistaba atrodas gaiteņa galā…»

«Datums, tātad…» pārtrauca Holmss. Mūsu apmeklētājs acīm redzami apvainojās par tik negaidītu iejaukšanos.

«Es jau teicu, ser, ka tas notika aizvakar vakarā — tātad 4. septembrī.»

Holmss pamāja un pasmaidīja.

«Lūdzu, turpiniet!»

«Guļamistaba, tātad ir gaiteņa galā, un, ja viņš grib nokļūt lidz kāpnēm, viņam jāiet garām manām durvīm. Tas tiešām bija šausmīgi, mister Holms. Es domāju, ka man ir tikpat stipri nervi kā citiem, bet no tā, ko redzēju, biju šokā. Gaitenī bija tumšs, tikai tā vidū pa vienu logu nedaudz iespīdēja gaisma. Es redzēju, ka pa gaiteni tuvojas kaut kas tumšs. Kad tas nonāca gaismā, ieraudzīju, ka tas ir viņš. Viņš rāpoja, mister Holms, rāpoja! Uz ceļiem viņš neatspiedās, drīzāk uz plaukstām un pēdām, seju iespiedis starp rokām. Tomēr likās, ka šāda pārvietošanās viņam nesagādā nekādas pūles. Mani šis skats bija tā satriecis, ka tikai tad, kad viņš bija sasniedzis manas durvis, es spēju paspert soli uz priekšu un pajautāt, vai nevajag palīdzēt. Viņa atbilde bija negaidīta. Viņš pielēca kājās, kaut ko uzrēca un aizsteidzās garām un lejup pa kāpnēm. Es gaidīju kādu stundu, bet viņš neatgriezās. Bija jau gandrīz gaišs, kad viņš pārradās savā istabā.»

«Nu, Vatson, ko jūs par to teiksiet?» Holmss jautāja tādā balsi kā patologs, kurš demonstrē retu preparējumu.

«Iespējams, lumbago slimība. Esmu dzirdējis par smagām lēkmēm, kad cilvēks pārvietojas tieši šādā veidā. Kaite atstāj ļoti lielu iespaidu uz nervu sistēmu.»

«Labi, Vatson! Jūs vienmēr protat atgriezt mūs atpakaļ uz zemes. Bet diez vai lumbago šeit derēs, jo viņš spēja momentā atkal pieslieties kājās.»

«Viņam nekad nav bijusi tik laba veselība kā tagad,» Benets piebilda. «Būtībā viņš ir labākajā kondīcijā, kopš es viņu pazīstu. Bet tādi ir fakti, mister Holms. Mēs nevēlētos konsultēties ar policiju, tomēr gribam zināt, kā rīkoties, un mūs māc kaut kāda dīvaina briesmu nojausma. Edīte — mis Presbija — tāpat kā es uzskata, ka vairs nedrīkstam pasīvi gaidīt.»

«Tas tiešām ir ļoti interesants un aizdomīgs notikums. Kā jums liekas, Vatson?»

«No mediķa viedokļa spriežot,» es teicu, «būtu jāgriežas pie psihiatra. Šis mīlestības romāns ietekmējis vecā džentlmeņa smadzeņu darbību. Viņš devās ceļojumā, cerēdams atbrīvoties no kaislības. Vēstules un tā kastīte, iespējams, saistās ar kādu darījumu — varbūt kastītē atrodas dokumenti par aizņēmumu vai akciju apliecības.»

«Un vilku sunim, bez šaubām, šie finansiālie darījumi nepatika. Nē, nē, Vatson, te ir kaut kas cits. Tagad es varu vienīgi ierosināt…»

Ko Šerloks Holmss gribēja ierosināt, mēs nekad neuzzināsim, jo tajā brīdī atvērās durvis un istabā tika ievesta kāda jauna sieviete. Kad viņa parādījās, misters Benets iesaukdamies pielēca kājās un steidzās pretī satvert viņas pastieptās rokas.

«Edīte, dārgā! Ceru, ka nekas nav noticis?»

«Es jutos tā, ka man bija tev jāseko. Ak, Džek, esmu tik briesmīgi pārbijusies! Vienai tur bija tik šausmīgi!» 252

«Mister Holms, šī ir tā jaunā dāma, par kuru es runāju. Tā ir mana līgava.»

«Mēs jau to nopratām, vai ne, Vatson?» Holmss smaidot atbildēja. «Pieņemu, ka jums ir kādi jauni fakti saistībā ar šo notikumu, un jūs gribējāt mums tos pavēstīt?»

Mūsu jaunā apmeklētāja, koša, simpātiska, izteikti angliska meitene, atbildēja Holmsa smaidam un apsēdās blakus misteram Benetam.

«Kad atklāju, ka misters Benets no viesnīcas izgājis, iedomājos, ka varētu viņu atrast šeit. Protams, viņš man bija teicis, ka apmeklēšot jūs. Bet, ak, mister Holms, vai jūs varēsiet kaut ko darīt mana nabaga tēva labā?»

«Cerības ir, mis Presberija, bet lieta joprojām ir neskaidra. Varbūt tas, ko pastāstīsiet jūs, dos kādu jaunu ideju.»

«Tas notika pagājušonakt, mister Holms. Visu dienu viņš bija ļoti dīvains. Esmu pārliecināta, ka ir brīži, kad viņš neapjēdz, ko dara. Viņš dzīvo kā savādā sapnī. Vakar bija tieši tāda diena. Tas nebija mans tēvs, ar kuru kopā es dzīvoju. Viņa ārējā čaula, bet patiesībā tas nebija viņš.»

«Stāstiet, kas notika!»

«Naktī atmodos no niknas suņa riešanas. Nabaga Rojs, viņš tagad pieķēdēts blakus staļļiem. Vienmēr guļu aiz slēgtām durvīm, jo kā Džeks — misters Benets — jums droši vien teica, mūs visus nomāc sajūta, ka tuvojas briesmas. Mana istaba ir otrajā stāvā. Loga aizkari nebija aizvilkti, un ārā spoži spīdēja mēness. Kad es gulēju, lūkodamās šai gaismas četrstūrī un klausīdamās suņa rejās, pēkšņi pārsteigta ieraudzīju, ka uz mani skatās mans tēvs. Mister Holms, aiz pārsteiguma un šausmām gandrīz nomiru. Viņa seja bija piespiesta pie loga rāmja, un likās, ka viņš pacēlis roku, lai atgrūstu logu vaļā. Ja logs būtu atvēries, liekas, es būtu sajukusi prātā. Tā nebija parādība, mister Holms. Nemāniet sevi ar tādām domām. Uzdrošinos teikt, ka kādas divdesmit sekundes es gulēju kā paralizēta un lūkojos šajā sejā. Tad tā pazuda, bet es nespēju — nespēju izlēkt no gultas un paskatīties, kur tā palikusi. Aukstām kājām un drebēdama tā nogulēju līdz rītam. Brokastu laika tēvs izturējās strupi un noraidoši un naktī notikušo nepiemineja. Es tāpat, bet sagudroju ieganstu braucienam uz pilsētu — un te nu es esmu.»

Misters Holmss par mis Presberijas stāstu likās ārkārtīgi pārsteigts.

«Mana dārgā, jūs teicāt, ka jūsu guļamistaba ir otrajā stāva. Vai ārpusē ir kādas kāpnes?»

«Nē, mister Holms, tas jau ir tas pārsteidzošākais. Nav nekādu iespēju logam piekļūt, un tomēr viņš tur bija!»

«Datums ir 5. septembris,» teica Holmss. «Tas lietu noteikti sarežģī.»

Tagad bija jaunās dāmas kārta brīnīties. «Jūs jau otro reizi atsaucaties uz datumiem, mister Holms,» piezīmēja Benets. «Vai iespējams, ka tam ir kāds sakars ar lietu?»

«Ir iespējams, ļoti iespējams, un tomēr man vēl nav pilnīgas skaidrības.»

«Varbūt jūs domājat mēness fāžu ietekmi uz prāta aptumsumu?»

«Nē, varat man ticēt. Man padomā pavisam kas cits. Varbūt jūs varētu man atstat savu piezīmju grāmatiņu, un es pārbaudīšu datumus. Tagad, Vatson, domāju, ka mūsu rīcības plāns ir pilnīgi skaidrs. Šī jaunā dāma mūs informēja — un es pilnīgi paļaujos uz viņas intuīciju —, ka noteiktos datumos viņas tēvs neatceras neko vai tikpat kā neko. Tāpēc mēs viņu apmeklēsim, teikdami, ka tādā datumā esam ar viņu norunājuši tikšanos. Viņš būs neizpratnē, bet visu izskaidros ar savu aizmāršību. Tā mēs viņu tuvāk izpētīsim.»

«Teicami,» atzina misters Benets. «Tomēr es jūs brīdinu, ka dažreiz profesors ir viegli aizkaitināms un varmācīgs.» 254

Holmss pasmaidīja. «Ir iemesli, kāpēc mums jārīkojas tūlīt — ļoti pārliecinoši iemesli, ja mana teorija ir pareiza. Rīt jus, mister Benet, mūs noteikti sastapsiet Kemfordā. Ja pareizi atceros, tur ir viesnīca, kas saucās «Čekera», tajā bija tīri labs portvīns un nevainojama gultas veļa. Liekas, Vatson, ka dažas turpmākās dienas mums būs jāpavada ne tik patīkamās vietās.»

Pirmdienas rītā mēs bijām ceļā uz slaveno universitātes pilsētiņu. Holmsam tas nesagādāja nekādas rūpes, jo viņu Londonā nekas neaizkavēja, bet mani tai laikā nodarbināja mana prakse, tāpēc biju spiests drudžaini visu sasteigt un pārplānot. Holmss par lietu ieminējās tikai tad, kad bijām nolikuši ceļasomas senatnīgajā viesnīcā, par kuru viņš bija runājis.

«Domāju, Vatson, ka mēs profesoru notversim īsi pirms pusdienām. Lekcijas sākas vienpadsmitos, un pārtraukumā viņš droši vien būs mājās.»

«Kādu ieganstu savai vizītei mēs minēsim?»

Holmss ielūkojās piezīmju grāmatiņā.

«Uzbudinājuma periods bija 26. augustā. Pieņemsim, ka viņš ir nedaudz izklaidīgs, mēģinot atcerēties, ko darījis tādās reizēs. Ja mēs uzstāsim, ka mums bijusi norunāta tikšanās, domāju, ka diez vai viņš riskēs to apstrīdēt. Vai jums tam pietiks nekaunības?»

«Varam mēģināt.»

«Teicami, Vatson! Bites cienīga čakluma un cēlsirdības apvienojums. Mēģināts nav zaudēts — mūsu devīze. Gan jau kāds draudzīgi noskaņots vietējais mūs turp aizvedīs.»

Tāds tiešām atradās, un mēs ašos divričos steidzāmies garām senu koledžu rindai, beidzot iegriezāmies ar kokiem apstādītā alejā un piebraucām pie jaukas, zālāju ieskautas mājas durvīm. Profesors Presberijs acīm redzami dzīvoja ne tikai komfortā, bet pat greznībā. Brīdī, kad mēs piebraucām, logā parādījās sirma galva, un no pinkainu uzacu apakšas mūsos caur raga brillēm palūkojās uzmanīgas acis. Pēc brīža mēs atradāmies darba kabinetā, un mūsu priekšā stāvēja noslēpumainais zinātnieks, kura untumu dēļ bijām ieradušies no Londonas. Ne viņa uzvedībā, ne izskatā nebija nekā ekscentriska. Viņš bija korpulents, platiem sejas pantiem, nopietns, gara auguma, tērpies frakā, ar lektoram nepieciešamo cieņu. Visievērojamākās viņa tēlā bija acis, uzmanīgas un vērīgas, tās pauda tādu gudrību, kas jau robežojās ar viltību. Viņš aplūkoja mūsu vizītkartes. «Apsēdieties, džentlmeņi! Ar ko varu jums pakalpot?»

Holmss draudzīgi pasmaidīja.

«Šo jautājumu es gatavojos uzdot jums, profesor.»

«Man, ser!»

«Varbūt te ir kāda kļūda. No kādas trešās personas saņēmu ziņu, ka profesors Presberijs no Kemfordas vēlas manus pakalpojumus.»

«O, tiešām!» Man likās, ka koncentrētajā pelēko acu skatienā pazibēja ļauna uguns. «Ak jūs tā dzirdējāt? Vai drīkstu jautāt, no kā?»

«Man žēl, profesor, bet lieta bija diezgan konfidenciāla. Ja esmu kļūdījies, nav liela nelaime. Varu tikai izteikt vislielāko nožēlu.»

«Nekas. Es labprāt turpinātu šo sarunu. Tā mani ieinteresējusi. Vai jūsu rīcībā ir kaut kas rakstisks, kāda vēstule vai telegramma, kas apliecinātu jūsu teikto?»

«Nē, nav.»

«Ceru, ka neaiziesiet tik tālu, lai apgalvotu, ka es pats jūs esmu izsaucis?»

«Es labprāt neatbildētu uz šādiem jautājumiem,» Holmss attrauca.

«Jā, uzdrošinos tā domāt,» bargi noteica profesors. «Tomēr uz šo vienu jautājumu var viegli atbildēt arī bez jūsu palīdzības.»

Viņš pārgāja pāri istabai un piezvanīja. Ienāca mūsu paziņa misters Benets.

«Nāciet iekšā, mister Benet. Šie divi džentlmeņi ieradušies no Londonas, un rodas iespaids, ka viņi tikuši šurp uzaicināti. Jūs esat atbildīgs par manu saraksti. Vai ir kaut kas saistībā ar personu, vārdā Holmss?»

«Nē, ser,» Benets nosarcis atbildēja.

«Nu, skaidrs,» teica profesors, dusmīgi palūkodamies uz manu kompanjonu.

«Tagad, ser,» viņš, ar rokām atspiedies pret galdu, saliecās uz priekšu, «rādās, ka jūsu klātbūtne šeit ir ļoti apšaubāma.»

Holmss paraustīja plecus.

«Es varu tikai atkārtot, ka atvainojos par savu negaidīto ierašanos.»

«Nu, tik viegli jūs vaļā netiksiet, mister Holms!» vecais vīrs sāka skaļā balsī kliegt, un viņa sejā parādījās neparasta ļaunuma izteiksme. Viņš aizstājās durvīm priekšā un ārkārtīgā niknumā kratīja dūrēs savilktās rokas. «Tik viegli jūs no šejienes neizkļūsiet.» Viņa seja sašķobījās, un viņš blenza uz mums un lādējās nenormālā dusmu izvirdumā. Biju pārliecināts, ka, lai izkļūtu ārā, būsim spiesti cīnīties, bet tad iejaucās misters Benets.

«Dārgo profesor,» viņš sauca, «apdomājiet savu stāvokli! Apsveriet, kāds skandāls tas būtu universitātē! Misters Holmss ir pazīstams cilvēks. Jūs nedrīkstat pret viņu tā izturēties.»

Mājastēvs — ja tā viņu varētu nosaukt — negribīgi atkāpās no durvīm. Bijām priecīgi iziet no mājas klusajā alejā. Likās, ka Holmsu šī epizode uzjautrinājusi.

«Mūsu izglītotā drauga nervi tiešām nav kārtībā,» viņš teica. «Varbūt, ka mūsu iejaukšanās bija nedaudz netaktiska, un tomēr mēs tikāmies ar viņu personīgi, kā biju to vēlējies. Bet, ak Dievs, Vatson, viņš noteikti ir mums uz pēdām. Šis nelietis mūs vajā.»

Aizmugurē dzirdējām ātru soļu troksni, bet tas man par atvieglinājumu izrādījās nevis bargais profesors, bet viņa asistents, kas parādījās ceļa līkumā. Viņš tuvojās, mādams mums ar roku.

«Piedodiet, mister Holms! Es gribēju atvainoties.»

«Dārgais ser, nav nekādas vajadzības atvainoties. Tas viss tikai dod profesionālu pieredzi.»

«Es nekad nebiju viņu redzējis tik dusmīgu. Viņš kļūst aizvien ļaunāks. Tagad jūs saprotat, kāpēc gan es, gan viņa meita sākam uztraukties. Un tomēr domāšana viņam ir pilnīgi skaidra.»

«Pārāk skaidra!» teica Holmss. «Ar to es nebiju rēķinājies. Ir acīm redzami, ka viņa atmiņa ir daudz labāka, nekā es biju domājis. Starp citu, vai mēs varētu pirms aiziešanas apskatīt mis Presberijas istabas logu?»

Misters Benets izlauzās caur krūmiem, un mūsu skatam atklājās mājas otra puse.

«Tas ir tur. Otrais no kreisās.»

«Ak Dievs, izskatās, ka tur nekādi nevar piekļūt. Un tomēr, apakšā ir biezi vīteņi, bet augšā notekcaurule, ko var izmantot atbalstam.»

«Es pats tur nevarētu uzkāpt,» teica misters Benets.

«Droši vien. Normālam cilvēkam tas noteikti būtu bīstams eksperiments.»

«Es jums vēl kaut ko gribēju pateikt, mister Holms. Man ir tā cilvēka adrese Londonā, ar kuru profesors sarakstās. Liekas, ka viņš aizrakstīja arī šorīt, un es to ieraudzīju viņa bloknotā. Nav labi, ka uzticams sekretārs tā rīkojas, bet kas cits man atlika?»

Holmss palūkojās uz lapiņu un ielika to kabatā.

«Doraks — interesants uzvārds. Liekas, slāvu izcelsmes. Tas ir svarīgs ķēdes posms. Mēs atgriezīsimies Londonā šopēcpusdien, mister Benet. Neredzu iemeslu šeit ilgāk uzkavēties. Mēs nevaram profesoru arestēt, jo viņš nav izdarījis neko sodāmu, tāpat arī nevaram viņu ieslodzīt, jo nav 258 pierādīts, ka viņš būtu zaudējis prātu. Pašlaik nekāda darbība nav iespējama.»

«Ko tad mēs varam iesākt?»

«Mazliet pacietības, mister Benet. Drīz vien notikumi risināsies tālāk. Ja vien es nekļūdos, nākamajā otrdienā var iestāties krīze. Mēs tajā dienā noteikti būsim Kemfordā. Pašlaik stāvoklis nenoliedzami ir nepatīkams, un ja mis Presberija varētu paildzināt vizīti pilsētā…»

«To var nokārtot.»

«Tad labāk lai viņa paliek tur, līdz būsim pārliecināti, ka briesmas ir garām. Tagad liksim viņam mieru un ļausim, lai viņš dara, ko grib. Kamēr viņš ir pie laba prāta, viss kārtība.»

«Tur viņš ir!» Benets pēkšņi pārgāja uz čukstiem. Caur zariem ieraudzījām garu, staltu stāvu iznākam pa priekšnama durvīm un palūkojamies apkārt. Viņš stāvēja, saliecies uz priekšu un šūpoja rokas, grozot galvu uz visām pusēm. Sekretārs pamāja mums ardievas, un mēs redzējām, ka viņš pievienojas savam saimniekam un abi ieiet iekšā, kā likās, draudzīgi un pat aizrautīgi sarunādamies.

«Vecais džentlmenis droši vien novērtē apstāklis,» teica Holmss, kad mēs devāmies uz viesnīcu. «Pa to mazo brniņu, cik mēs viņu redzējām, viņš mani pārsteidza ar savu ārkārtīgi skaidro un loģisko saprātu. Protams, nesavaldīgs, bet tas nozīmē, ka viņam ir iemesls uztraukties, ja pēkšņi parādās divi detektīvi un viņam rodas aizdomas, ka tos uzaicinājis kāds no viņa saimes. Baidos, ka mūsu draugu Benetu sagaida grūts laiks.»

Holmss iegriezās pastā un nosūtīja telegrammu. Vakarā pienāca atbilde, un viņš pasniedza to man.

Biju aizgājis uz Komeršalroudu un redzēju Doraku. Laipns cilvēks, no Bohēmijas, pavecs. Viņam pieder liels universālveikals.

Merkers.

«Merkers man palīdz jūsu prombūtnes laikā,» Holms paskaidroja. «Viņš kārto ikdienas sīkumus. Bija svarīgi kaut ko uzzināt par cilvēku, kuram profesors slepeni raksta. Viņa tautība rosina domāt par sakaru ar braucienu uz Prāgu.»

«Paldies Dievam, ka starp kaut ko radies sakars,» es teicu. «Citādi liekas, ka mūsu priekšā ir vesela sērija neizskaidrojamu notikumu, kas savā starpā nav saistīti. Piemēram, kas gan kopīgs var būt vilku suņa niknumam ar braucienu uz Bohēmiju, vai šiem abiem notikumiem ar naktī pa gaiteni rāpojošo vīru? Kas attiecas uz datumiem, tad tā ir vislielākā mistifikācija.»

Holmss smaidīja un berzēja rokas. Mēs bijām apmetušies senlaicīgās viesnīcas dzīvojamajā istabā, un uz galda mums priekšā stāvēja pudele slavenā vīna, ko Holmss bija pieminējis.

«Nu, tad sāksim tieši ar datumiem,» viņš teica, salicis rokas, it kā uzrunātu klasi. «Šī brīnišķīgā jaunekļa dienasgrāmata liecina, ka nepatikšanas sākušās otrajā jūlijā un atkārtojušās ik pēc deviņām dienām. Cik atceros, bijis tikai viens izņēmums. Tātad pēdējais uzbrukums piektdien, trešajā septembrī, seko pēc 26. augusta, kad notika iepriekšējais. Tā nevar būt tikai sakritība.»

Biju spiests piekrist.

«Nu, pieņemsim hipotēzi, ka ik pēc deviņām dienām profesors lieto kādas spēcīgas zāles, kurām ir ārkārtīgi negatīva iedarbība. To vēl pastiprina viņa valdonīgais raksturs. Viņš sācis tās lietot, kad uzturējies Prāgā, un tagad viņam tās piegādā Bohēmijas tirgotājs Londonā. Viss saskan, Vatson.»

«Bet suns, seja logā, rāpojošais vīrs gaitenī?»

«Nu, nu, mēs tikai ieskicējam teoriju. Nekādus īpašus notikumus negaidu līdz otrdienai. Pagaidām mēs varam vienīgi uzturēt sakarus ar draugu Benetu un baudīt šīs jaukās pilsētiņas viesmīlību.»

No rīta ienāca misters Benets, lai pavēstītu jaunākās ziņas. Kā jau Holmss bija paredzējis, Benetam bija sākušies grūti 260 laiki. Lai gan profesors nebija tieši apsūdzējis viņu sakarā ar mūsu ierašanos, tomēr bija ļoti asi un rupji pret viņu izturējies un acīm redzami turēja ļaunu prātu. Taču šorīt viņš bijis atkal tāds kā parasti un pārpildītā auditorijā nolasījis spožu lekciju.

«Neskatoties uz šiem izlēcieniem,» teica Benets, «viņš nekad agrāk nav bijis tik enerģisks un vitāls, arī viņa prāts nekad nav bijis tik skaidrs. Bet tas nav viņš — tas nav tas cilvēks, ko mēs vienmēr esam pazinuši.»

«Domāju, ka tagad vismaz kādu nedēļu jums nav ko baidities,» Holmss mierināja. «Es esmu aizņemts cilvēks, un doktoram Vatsonam jāapmeklē pacienti. Norunāsim satikties šeit šajā pašā laikā otrdien, un būšu pārsteigts, ja tad pirms aizbraukšanas nespēšu visas jūsu problēmas izskaidrot, pat ja tās nebūs uzreiz atrisināmas. Pagaidām ziņojiet, ja atgadās kas jauns.»

Pāris turpmākās dienas savu draugu nesatiku, bet pirmdienas vakarā saņēmu īsu zīmīti, kurā viņš aicināja satikties nākamajā dienā vilcienā. Ceļā uz Kemfordu Holmss informēja, ka profesora mājā viss mierīgi un ka viņa uzvedība esot pilnīgi normāla. To apstiprināja arī Benets, kad viņš mūs vakarā apciemoja parastajā apmešanas vietā Čekerā. «Viņš šodien saņēma sūtījumu no Londonas. Tur bija vēstule un paciņa, abām zem markas bija uzvilkts krusts, kas nozīmēja, ka es tās nedrīkstu aiztikt.»

«Ar to pilnīgi pietiek.» Holmss pasmīnēja. «Domāju, ka šovakar, mister Benet, mēs nonāksim pie kaut kādiem secinājumiem. Ja mana dedukcija ir pareiza, jārodas iespējai lietu novest līdz galam. Bet, lai to izdarītu, profesors ir jānovēro. Tāpēc es ierosinu jums palikt nomodā. Ja dzirdat, ka viņš iet gar jūsu durvīm, netraucējiet viņu, bet sekojiet tik klusi, cik vien iespējams. Mēs ar doktoru Vatsonu būsim turpat tuvumā. Starp citu, kur glabājas atslēga no tās mazās kastītes, par kuru jūs runājāt?»

«Pie viņa pulksteņķēdes.»

«Domāju, ka izmeklēšana jāvada šajā virzienā. Sliktākajā gadījumā atslēgu nebūs pārāk grūti atlauzt. Vai mājās ir vēl kāds spēcīgs vīrietis?»

«Mūsu kučieris Mekfeils.»

«Kur viņš nakšņo?»

«Virs staļļiem.»

«Iespējams, ka mums būs vajadzīga viņa palīdzība. Nu, pagaidām mēs vairāk neko nevaram iesākt, līdz notikumi risināsies tālāk. Uz redzēšanos — bet domāju, ka tiksimies vēl šovakar.»

Bija gandrīz pusnakts, kad mēs apmetāmies krūmājā tieši pretī profesora mājas durvīm. Nakts bija jauka, bet vēsa, un jutāmies priecīgi, ka esam uzvilkuši siltus mēteļus. Pūta neliels vējiņš, debesīs slīdēja mākoņi, laiku pa laikam atklājās pusmēness. Būtu bijis nomācoši tā sēdēt, ja ne gaidas un uztraukums, kas bija mūs pārņēmis, kā arī mana drauga pārliecība, ka tuvojamies noslēpumaino notikumu finālam.

«Ja deviņu dienu cikls pastāv, tad šonakt profesoram jābūt vissliktākajā formā,» teica Holmss. «Tas, ka šie dīvainie simptomi sākās pēc vizītes Prāgā, ka viņš slepeni sarakstās ar Bohēmijas tirgotāju Londonā — acīmredzot kāda Prāgas partnera pārstāvi, un tas, ka viņš tieši šodien saņēma paciņu, viss ved vienā virzienā. Ko viņš lieto un kāpēc lieto, mēs vēl nezinām, bet, ka tas nāk no Prāgas, ir pietiekami skaidrs, tāpat šis deviņu dienu cikls, kas tūlīt saistīja manu uzmanību. Bet simptomi ir ārkārtīgi interesanti. Vai ievērojāt viņa pirkstu locītavas?»

Man bija jāatzīstas, ka ne.

«Rupjas un ar sacietējušu ādu. Vienmēr vispirms apskatiet rokas, Vatson. Tad aproces, bikšu ceļgalus un apavus. Ļoti interesanti pirkstu kauliņi. To var izskaidrot tikai ar tādu 262 progresēšanu, kādu novērojis…» Holmss apklusa un tad pēkšņi iesita sev pa pieri. «Ak, Vatson, Vatson, kāds muļķis es esmu bijis! Liekas neticami, un tomēr tai jābūt patiesībai. Viss ved vienā virzienā. Kā gan es varēju neaptvert lietu sakarību? Šīs locītavas — kā es varēju palaist garām pirkstu kauliņus? Un suns! Un mežvīteņi! Noteikti pienācis laiks man nozust savā mazajā sapņu pasaulītē. Skatieties, Vatson! Tur viņš ir! Mums būs iespējams pārliecināties pašiem.»

Priekšnama durvis bija lēni atvērušās, un uz degošās lampas fona mēs ieraudzījām garo profesora Presberija stāvu. Viņš bija ietinies rītasvārkos. Stāvēdams uz sliekšņa, viņš noliecās uz priekšu un šūpoja rokas, tāpat kā pēdējoreiz, kad mēs viņu redzējām. Tad viņš pagāja pa taciņu uz priekšu, un pēkšņi notika negaidīta pārmaiņa. Viņš nometās četrrāpus un sāka rāpot, šad un tad palēkdamies, it kā viņu pēkšņi būtu pārņēmusi pāri plūstoša enerģija. Viņš virzījās uz priekšu gar māju un tad pagriezās ap stūri. Kad viņš nozuda, no mājas izslīdēja Benets un klusi viņam sekoja.

«Nāciet, Vatson, nāciet!» Holmss čukstēja, un mēs, cik klusi vien iespējams, zagāmies caur krūmiem, līdz sasniedzām vietu, no kuras bija redzama mājas otra puse, ko apspīdēja pusmēness gaisma. Bija skaidri redzams, ka profesors pierāpojis pie mežvīteņiem noaugušās sienas. Pēkšņi viņš sāka neticami veikli rāpties augšup. Viņš lēca no zara uz zaru, cieši atsperdamies ar kājām un stingri tverdams ar rokām, acīm redzami sajūsminādamies par savām spējām, bet bez saskatāma mērķa. Svārkiem plīvojot, viņš atgādināja lielu sikspārni, kas pielipis mājai, liels, tumši pelēks plankums uz mēness apspīdētās sienas. Beidzot viņam apnika priecāties, un pārvietodamies no zara uz zaru, viņš nolēca zemē un, rāpodams tajā pašā dīvainajā veidā, tuvojās staļļiem. Vilku suns bija ārā, un, ieraudzījis saimnieku, sāka tik mežonīgi riet, kā nekad agrāk. Viņš raustīja ķēdi un lēkāja niknumā un uzbudinājumā. Profesors notupās, lai suns viņu nevarētu aizsniegt, un sāka to kaitināt visos iespējamos veidos. Viņš grāba no celiņa granti un meta ar to sunim, bakstīja suni ar nūju, kratīja rokas tikai pāris collas no atņirgtajiem zobiem. Viņš pūlējās suni vēl vairāk satracināt, kaut tas tāpat bija kļuvis pilnīgi nevaldāms. Visās mūsu dēkās es nebiju redzējis dīvaināku skatu. Cienījamais cilvēks, notupies zemē kā varde, ar aukstu aprēķinu un izdomu tracināja jau tā aiz niknuma prātu zaudējušo suni, kas lēkāja viņa priekšā. Un tai brīdī tas notika! Ķēde nepārtrūka, bet noslīdēja kakla siksna, kas bija domāta resnākam ņūfaundlendieša kaklam. Mēs dzirdējām metāla žvadzoņu, un nākamajā brīdī pa zemi valstījās suns vienā kamolā ar cilvēku, viens rēca no dusmām, otrs šausminošā falsetā auroja no bailēm. Tas bija profesora dzīvē izšķirošs bridis. Satrakojies radījums bija viņam cieši pie rīkles, ilkņi dziļi iecirtušies, un, kad mēs piesteidzāmies un abus izšķīrām, profesors bija bez samaņas. Beneta balss un klātbūtne acumirkli atgrieza lielo vilku suni pie saprāta. Aurošana bija izrāvusi samiegojušos kučieri no viņa istabas virs staļļiem. «Nemaz nebrīnos,» viņš teica, kratīdams galvu. «Es jau agrāk biju viņu redzējis. Zināju, ka agri vai vēlu suns tiks viņam klāt.»

Suni aizveda drošā vietā, un mēs aiznesām profesoru uz viņa istabu. Benets, kam bija medicīniska izglītība, palīdzēja man pārsiet profesora kaklu. Asie zobi bija ķēruši bīstami tuvu miega artērijai, un stāvoklis bija nopietns. Pēc pusstundas briesmas bija novērstas, es biju iešļircinājis pacientam morfiju, un viņš iegrima dziļā miegā. Tikai tad mēs palūkojāmies viens otrā un novērtējām situāciju.

«Man liekas, ka viņš jāparāda kvalificētam ķirurgam,» es teicu.

«Dieva dēļ, nē!» iesaucās Benets. «Pagaidām šis skandāls ir mājas iekšējā lieta. Mēs to neizpaudīsim. Ja tas izies ārpus šīm sienām, tam nebūs gala. Ņemiet vērā viņa stāvokli universitātē, viņa reputāciju Eiropā, viņa meitas jūtas.» 264

«Tieši tā,» Holmss piekrita. «Domāju, ka ir pilnīgi iespējams atstāt šo lietu tikai mūsu ziņā un nepieļaut arī notikumu atkārtošanos. Mums tagad ir brīvas rokas. Lūk, atslēdziņa pie pulksteņķēdes, mister Benet. Mekfeils uzraudzīs slimnieku un ziņos, ja būs kādas izmaiņas, bet mēs iesim aplūkot šo noslēpumaino profesora kastīti.»

Tur neatradās daudz, bet pietiekami — tukša pudelīte, tada pati pilna, viena šļirce un dažas ķeburainā rokrakstā rakstītas vēstules. Atzīmes uz aploksnēm liecināja, ka tās ir tās pašas, kuras izjauca sekretāra ierasto kārtibu. Visām atpakaļadrese bija Komeršalrouda un paraksts A. Doraks. Tur bija tikai rēķini par sūtījumiem profesoram Fresberijam un kvītis par saņemto naudu. Tomēr bija vēl viena aploksne. Adrese bija rakstīta izglītota cilvēka rokrakstā, uz aploksnes bija Austrijas zīmogs, bet Prāgas pastmarka.

«Te tas ir!» iesaucās Holmss, izraudams no aploksnes vēstuli. Tajā bija rakstīts:

Godātais kolēģi!

Kopš jūsu apmeklējuma daudz domāju par jūsu lietu, un, lai gan jūsu gadījumā ārstēšanai ir sevišķi iemesli, es tomēr ieteiktu ievērot piesardzibu, jo mana pieredze liecina, ka ir dažas bīstamas blakusparādības. Iespējams, ka antropoīda serums būtu bijis labāks. Es, kā jau paskaidroju, tiku lietojis melnā langura serumu, jo tas man bija pieejams. Langurs, protams, rāpo un kāpelē pa kokiem, bet antropoīds iet stāvus un visādi citādi ir mums tuvāks.

Es ļoti lūdzu jūs ievērot visu iespējamo piesardzību, lai izvairītos no pārlieka progresa procesa attīstībā. Man Anglijā ir vēl viens klients, un Doraks ir mans aģents abiem. Vēlami iknedēļas ziņojumi.

Patiesā cieņā, H. Lovenšteins.

Lovenšteins! Šis vārds man atsauca atmiņā kādu rakstiņu avīzē, kur bija stāstīts par zinātnieku, kas ar kādu nezināmu metodi centās iegūt jaunības eliksīru. Lovenšteins no Prāgas! Lovenšteins ar savu brīnumaino atjaunojošo serumu! Zinātnes pasaule bija to noliegusi, jo viņš neatklāja, no kā tas iegūts. Pāris vārdos pastāstīju visu, ko atcerējos. Benets plauktā sameklēja zooloģijas rokasgrāmatu.

«Langurs,» viņš lasīja, «liels, melns pērtiķis no Himalaju kalniem, vislielākais un cilvēkam tuvākais no visiem rāpojošajiem pērtiķiem. Te aprakstīti vēl daži sīkumi. Paldies, mister Holms, tagad ir pilnīgi skaidrs, ka esam atklājuši ļaunuma sakni.»

«Patiesais iemesls,» teica Holmss, «protams, bija negaidītā mīlas afēra, kas mūsu dedzīgajā profesorā iesēja domu, ka viņš spēs piepildīt savu vēlēšanos, ja kļūs jaunāks. Ja kāds iedomājas pārspēt dabu, viņu sagaida sods. Visattīstītākais cilvēks var nonākt dzīvnieka līmenī, ja sadomā pretoties liktenim.» Viņš domīgi sēdēja ar nelielo pudelīti rokā un lūkojās dzidrajā šķīdumā. «Kad es uzrakstīšu šim vīram, ka viņam draud kriminālatbildība par indēm, ko viņš izplata, mums vairs nekādu problēmu nebūs. Bet tas var atkārtoties. Cits var atrast labaku līdzekli. Tās ir briesmas, loti lielas briesmas cilvēcei. Padomājiet, Vatson, kas notiks, ja viss materiālais, jūtīgais, pasaulīgais pagarinās savu nevērtīgo dzīvi. Par kādu atkritumu bedri gan mūsu nabaga pasaule var kļūt?» Pēkšņi prātošana aprāvās, un Holmss enerģiski pielēca no krēsla.

«Liekas, ka nu viss zināms, mister Benet. Atsevišķie notikumi iekļaujas kopējā shēmā. Suns, protams, šīs pārmaiņas sajuta daudz ātrāk par jums. Viņu pārliecināja viņa oža. Ne jau profesoram, bet pērtiķim Rojs uzbruka, tāpat arī tas bija pērtiķis, kas kaitināja Roju. Kāpelēšana radījumam sagādāja prieku, un pieņemu, ka tā bija vienkārši nejaušība, ka šis laika kavēklis noveda viņu pie jaunās lēdijas loga. Uz pilsētu drīz ies agrais vilciens, Vatson un mums vēl pietiks laika padzert tēju Čekerā.»

LAUVAS KRĒPES

Ārkārtīgi dīvaini, ka šī problēma, tikpat neskaidra un neparasta kā jebkura cita, ar kādām esmu saskāries savā ilgajā profesionālajā darbībā, nonāca pie manis, kad jau biju devies atpūtā. Tā burtiski tika nolikta pie manām durvīm. Tas notika tad, kad jau biju pārvācies uz savu mazo namiņu Saseksā, kur pilnīgi nodevos mierīgai dzīvei dabas vidū, pēc kādas tik bieži biju ilgojies, vadīdams garus gadus drūmajā Londonas vidē. Šajā manas dzīves posmā labais Vatsons bija gandrīz izzudis no mana redzesloka. Reti kādā nedēļas nogalē mēs satikāmies. Tāpēc hronista loma jāuzņemas man pašam. Ak, ja viņš būtu bijis pie manis, cik brīnišķīgi tiktu aprakstīts šis notikums un attēlotas manas spējas tikt galā ar visām grūtībām! Tomēr noticis tā, ka man pašam jāizstāsta šis stāsts, paša vārdiem attēlojot katru soli grūtajā ceļā, izmeklējot mistēriju ar lauvas krēpēm.

Mana villa atrodas zemieņu dienvidu nogāzē, no kurienes paveras lielisks skats uz jūras šaurumu. Šajā vietā krastmalu veido smilšakmens klintis, no kurām var nokāpt pa vienīgo, garo un līkumoto taciņu, kas ir stāva un slidena. Lejā pat paisuma laikā jūdzēm tālu zemi klāj akmeņi un šķembas. Šur tur tomēr gadās līcīši, kuros izveidojušās lieliskas peldvietas. Šo brīnišķīgo pludmali tikai vienā vietā pārrauj neliels līcis un Folvertas ciemats.

Mēs dzīvojam ļoti vientuļi. Visā īpašumā esmu tikai es, saimniecības pārzine un manas bites. Pusjūdzi atstatu atradās slavenā mājskolotāja Herolda Stekhersta iestāde. Tā bija Geiblsa, diezgan plašs iestādījums, kurā jaunieši apguva visda-

žādākās profesijas. Viņus apmācīja vairāki skolotāji. Stekhersts pats savā laikā bija studentu airēšanas čempions un saņēma teicamnieka stipendiāts. Kopš es apmetos šajā piekrastē, mēs kļuvām draugi, un mūsu attiecības bija tādas, ka varējām iegriezties viens pie otra bez iepriekšējas pieteikšanās.

1907. gada jūlija beigās plosījās varena vētra, vējš pūta no šauruma un jūras viļņi triecās pret klintīm. Tajā rītā, par kuru es stāstīšu, vējš bija norimis, un dabā atkal iestājies miers un svaigums. Bija neiespējami tādā jaukā dienā strādāt, un es pirms brokastīm izgāju ārā, lai baudītu brīnišķīgo gaisu. Gāju pa klinšaino taku lejup uz pludmali. Pēkšņi aiz muguras izdzirdēju saucienu; tas bija Herolds Stekhersts, kas māja man ar roku un jautri sveicināja.

«Jauku rīts, mister Holms! Es jau domāju, ka satikšu jūs ārā.»

«Redzu, ka dodaties peldēties.»

«Atkal jūsu vecie jociņi,» viņš iesmējās, uzsizdams pa piebāzto kabatu. «Jā. Makfersons aizgāja jau agrāk, un domāju, ka viņu te kaut kur satikšu.»

Ficrojs Makfersons bija pasniedzējs, jauks, izglītots jauneklis, kura dzīvi bojāja sirds slimība — reimatisma sekas. Tomēr viņš bija ļoti atlētisks un piedalījās visās sacīkstēs, ja vien tās pārāk nenopūlēja viņu. Viņš peldējās gan vasarā, gan ziemā, un tā kā man pašam patīk peldēt, tad bieži esmu viņam piebiedrojies.

Tajā brīdī mēs ieraudzījām viņu pašu. Viņa galva rēgojās' klints malā, kur taciņa beidzās. Tad parādījās viss viņa stāvs, streipuļodams kā piedzēries. Nākamajā brīdī viņš savicināja rokas un ar šausmīgu kliedzienu nokrita uz sejas. Stekhersts un es skrējām pie viņa — līdz viņam bija kādi piecdesmit jardi — un pagriezām viņu uz muguras. Viņš acīm redzami mira. Šīs stiklainās, puspievērtās acis un briesmīgie zili melnie vaigi nevarēja būt nekas cits kā nāve. Uz brīdi viņa sejā vēl ieplūda dzīvības liesma, un viņš izdvesa pāris vārdu, kuros 268

bija saklausāms brīdinājums. Tie skanēja neskaidri un apslāpēti, bet es sadzirdēju pēdējos, kas nāca kā kliedziens no viņa lūpām: «Lauvas krēpes!» Tie bija pilnīgi nesaprotami un nesakarīgi vārdi, un tomēr skaņas mani nevīla. Tad viņš mazliet pacēlās augšup, pastiepa rokas un pakrita uz sāniem. Viņš bija miris.

Mans draugs bija pilnīgi satriekts, arī es, kā to viegli var iedomāties, biju ļoti satraukts. Bažām bija pamats, jo bija pilnīgi skaidrs, ka noticis kaut kas ārkārtējs. Vīrietis bija ģērbies tikai peldmētelī, garajās biksēs un neaizsietās audekla kurpēs. Krītot peldmētelis, kas bija tikai uzmests uz pleciem, noslīdēja un atklāja viņa ķermeni. Mēs no pārsteiguma salēcāmies. Viņa muguru klāja tumšas, sarkanas svītras, it kā viņš būtu pērts ar tievu stiepļu pletni. Ierocis, ar kuru šis pāridarījums veikts, bijis ļoti lokans, jo arī viņa plecus un ribas klāja garas, dziļas skrambas. Pa zodu pilēja asinis, jo agonijas brīdī viņš bija sakodis apakšlūpu. Krampjainie sejas vaibsti liecināja, cik šausmīgās mokās viņš miris.

Es biju nometies uz ceļiem, un Stekhersts stāvēja līdzās, kad mūs skāra kāda ēna. Ieraudzījām, ka mums pievienojies Jans Mērdoks. Mērdoks bija matemātikas skolotājs, gara auguma, melnīgsnējs, vājš vīrs, tik mazrunīgs un noslēgts, ka varēja teikt — viņam nebija draugu. Likās, ka viņš dzīvo savā abstraktā pasaulē, savu iracionālo skaitļu un konusu pasaulē un ka ikdienas dzīve viņu maz interesē. Studenti viņu uzskatīja par savādnieku, un viņš būtu kļuvis par izsmiekla objektu, bet šajā cilvēkā ritēja kaut kādas dīvainas tautības asinis, ko varēja manīt ne tikai no ogļu melnajām acīm un tumšās sejas krāsas, bet arī negaidītajiem dusmu izvirdumiem, kurus citādi nevarēja nosaukt kā tikai par neprātīgiem. Reiz, kad viņam bija uzbrucis mazais Makfersona sunītis, viņš bija noķēris šo radījumu un izmetis pa logu. Par to Stekhersts viņu noteikti būtu atlaidis, ja vien viņš nebūtu tik vērtīgs skolotājs. Tāds bija šis dīvainais cilvēks, kas tagad stāvēja mums blakus. Viņš izskatījās patiesi satriekts, ieraugot šo skatu, lai gan pēc incidenta ar suni varētu likties, ka starp viņu un mirušo nekādas simpātijās nevalda.

«Nagaba cilvēks! Nabaga cilvēks! Ko lai es daru? Kā es varu palīdzēt?»

«Vai jūs bijāt ar viņu kopā? Vai varat pastāstīt, kas notika?»

«Nē, nē, šorīt es piecēlos vēlu. Es pludmalē vispār nebiju. Nāku tieši no Geiblsas. Ko man darīt?»

«Steidzieties uz Falvērtas policijas iecirkni! Tūlīt paziņojiet par notikušo!»

Neteicis ne vārda, viņš aizskrēja, cik ātri vien spēja. Stekhersts, traģēdijas satriekts, palika pie līķa. Mans pirmais uzdevums, protams, bija noskaidrot, kas redzams pludmalē. No augšas es varēju to pilnībā pārskatīt, un tā bija absolūti tukša, izņemot kādus divus vai trīs stāvus, kas tālumā tuvojās Falvertas ciemam. Apmierināts ar redzēto, lēni devos pa taku. Uz tās bija māli vai mīksts merģelis, sajaukts ar smiltīm, un es redzēju vienādas pēdas vedam gan augšup, gan lejup. Pa šo taku neviens cits šorīt nebija gājis. Vienā vietā atradu plaukstas nospiedumu, pirksti bija vērsti pret krauju. Tas varēja nozīmēt, ka nabaga Makfersons, kāpjot augšup, pakritis. Bija arī apaļi iespiedumi, kas liecināja, ka viņš vairākas reizes nokritis uz ceļiem. Takas galā bija plaša, bēguma izveidota lagūna. Tas malā Makfersons bija izģērbies, jo uz klints atradās viņa dvielis. Tas bija salocīts un sauss, tāpēc likās, ka viņš vispār nebija iegājis ūdenī. Pāris reizes apgājis aso akmeņu laukumiem, es smiltīs atradu gan audekla kurpju, gan kailu kāju nospiedumus. Pēdējais fakts liecināja, ka viņš jau gatavojies peldēties, lai gan dvielis rādīja, ka viņš ūdenī nav bijis.

Un te atklājās problēma — tik savāda, kāda nekad man nebija nākusi priekšā. Vīrs pludmalē nebija atradies vairāk ka stundas ceturksni; Stekhersts bija viņam no Geiblsas sekojis, tā ka par laiku nebija šaubu. Viņš bija devies peldeties un 270 izģērbies, kā to rādīja kailo kāju nospiedumi. Tad pēkšņi atkal uzrāvis drēbes — tās bija sagumzitas un neaizpogātas — un nepeldējies, vismaz neslaucījies devies atpakaļ. Un iemesls bijis tas, ka viņš mežonīgā, necilvēcīgā veidā ticis pērts, līdz nāves mokās sakodis lūpu, un viņam tik vien atlicis, kā krampjos nomirt. Kurš gan paveicis šo briesmu darbu? Tiesa, klintīs bija nelielas ieplakas un alas, bet saules gaisma tās apspīdēja, un paslēpties nebija iespējams. Nu, vēl neskaidrie stāvi pludmalē. Taču tie likās pārāk tālu no nozieguma vietas, turklāt starpā atradās platā lagūna, kurā Makfersons bija gatavojies peldeties. Jūrā ne pārāk tālu vīdēja divas zvejas laivas. Tuvākajā laikā jānoskaidro to īpašnieki. Bija vēl vairāki ceļi, kurus vajadzētu pārbaudīt, bet neviens no tiem nevarēja būt acīmredzami nozīmīgs.

Kad es beidzot atgriezos pie līķa, ap to jau stāvēja grupiņa ziņkārīgo. Tur, protams, bija Stekhersts, un tikko bija atgriezies Jans Mērdoks ar Andersonu, ciema policistu; tas bija liela auguma, ar rūsganām ūsām, lēnīgs, cienīgs saseksietis — cilvēks, zem kura ārēji smagnējās, klusās čaulas slēpās skaidrs saprāts. Viņš visu uzmanīgi noklausījās, pierakstīja liecības un beidzot pasauca mani sāņus.

«Es labprāt uzklausītu jūsu padomu, mister Holms. Tā priekš manis ir ļoti grūta lieta, un es no Luisa dabūšu trūkties, ja netikšu ar to galā.»

Es ieteicu atsaukt šurp viņa tiešo priekšnieku un ārstu; līdz viņu atnākšanai neļaut neko aiztikt, lai rastos pēc iespējas mazāk jaunu pēdu. Tad pārmeklēju mirušā kabatas. Tur bija viņa kabatlakats, liels nazis un mazs vizītkaršu maciņš. No tā rēgojās papīra lapiņa, kuru es atlocīju un pasniedzu policistam. Apaļā, sievišķīgā rokrakstā bija rakstīts:

Būšu tur, vari būt pārliecināts.

Modija.

Tas izklausījās pēc mīlas romāna, tikai nebija zināms, kad un kur. Policists ievietoja papīru atpakaļ maciņā un kopā ar citām lietām atkal ielika peldmēteļa kabatā. Tad, tā kā šeit nekas vairs nebija darāms, devos mājup brokastot, vispirms norīkojis, lai klintis tiktu rūpīgi pārmeklētas.

Pēc stundas ieradās Stekhersts un pastāstīja, ka līķis aizvests uz Geiblsu, kur tiks veikta tā apskate. Viņš arī paziņoja dažus nopietnus un nepārprotamus jaunumus. Kā jau biju gaidījis, nelielajās alās aiz klintīm nekas nebija atrasts, bet viņš bija izpētījis dokumentus uz Makfersona galda un tur atradis dažus papīrus, kas liecināja par intīmu saraksti ar kādu mis Modu Belemiju no Falvertas.

«Policija vēstules paņēma,» Stekhersts paskaidroja. «Es tās nevarēju atnest. Bet nav šaubu, ka tas ir nopietns mīlas romāns. Tomēr es neredzu iemeslu to saistīt ar šo šausmīgo gadījumu, izņemot varbūtību, ka šī dāma bija norunājusi satikšanos ar viņu.»

«Bet diez vai peldvietā, kur parasti jūs visi peldaties,» es iebildu.

«Tikai gadījuma pēc kopā ar Makfersonu nebija vairāki studenti,» viņš teica.

«Vai tiešām tikai sagadīšanās pēc?»

Stekhersts sarauca uzacis un padomāja.

«Viņus aizkavēja Jans Mērdoks,» viņš atcerējās. «Viņš gribēja pirms brokastīm uzklausīt kaut kādu algebras uzdevumu risinājumus. Nabaga zēns, viņš briesmīgi pārdzīvo notikušo.»

«Un tomēr, kā liekas, viņi nebija draugi.»

«Kādu laiku nē. Bet gadu vai ilgāk Mērdoks ar Makfersonu bija ļoti tuvi draugi, kā neviens cits. Mērdoks nav pārāk maiga rakstura.»

«Tā es sapratu. Liekas, jūs man kādreiz stāstījāt par viņu strīdu, kad bija nodarīts pāri sunim.»

«Viņi pēc tam izlīga.»

«Bet varbūt aizvainojums palika?»

«Nē, nē, esmu pārliecināts, ka viņi patiešām bija draugi.»

«Nu, tad mums jāpārbauda šīs attiecības ar meiteni. Vai jūs viņu pazīstat?»

«Visi viņu pazīst. Viņa ir apkārtnes skaistule — īsta skaistule, Holms, kura visur piesaistīs uzmanību. Es zināju, ka viņa Makfersonam patika, bet man nebija ne jausmas, ka lieta jau ir tik tālu, kā pēc šīm vēstulēm var spriest.»

«Kas viņa ir?»

«Viņa ir meita vecajam Tomam Belemijam, kam pieder visas Falvertas laivas un peldvietu inventārs. Sākumā viņš bija zvejnieks, bet tagad viņam pieder šāds tāds īpašums. Viņš vada uzņēmumu kopā ar dēlu Viljamu.»

«Varbūt aiziesim uz Falvertu un sameklēsim viņus?»

«Ar kādu ieganstu?»

«Nu, to var viegli izdarīt. Galu galā nelaimīgais pats nebija vainīgs pie savas pēkšņās nāves. Kāds ar savu roku radīja šo postu; tas tiešām bija kaut kas briesmīgs, šie ievainojumi. Viņa paziņu loks šajā nomaļajā vietā noteikti nebija plašs. Ja mēs darbosimies visos iespējamos virzienos, tad ari noskaidrosim motīvu, un tas savukārt mūs aizvedīs pie noziedznieka.»

Tā būtu bijusi jauka pastaiga pa smaržīgajām zemienēm, ja vien mūsu prātus nenodarbinātu traģēdija, kuras liecinieki mēs bijām. Falvertas ciems izvietojies pusaplī ap līci. Vecmodīgā ciematiņa malā bija uzceltas dažas modernas mājas. Uz vienu no tām Stekhersts mani aizveda.

«Tā ir Drošā osta, kā to sauc Belemiji. Tā ar tornīti stūri un slīpo jumtu. Nav slikti cilvēkam, kurš iesāka tikai ar… ak Dievs, paskatieties turp!»

Atvērās Drošās ostas dārza vārtiņi, un iznāca kāds cilvēks. Mēs nevarējām nepazīt šo garo, lempīgo, grīļīgo stāvu. Tas bija Jans Mērdoks, matemātiķis. Pēc brīža mēs viņam aizšķērsojām ceļu.

«Labdien!» teica Stekhersts. Virs pamāja, uzmeta mums izbrīnītu tumšo acu skatu un jau gribēja paiet garām, bet priekšnieks viņu apturēja. «Ko tu te dari?» viņš jautāja.

Mērdoka seja pietvīka dusmās. «Es esmu jums pakļauts, ser, tikai zem jūsu jumta. Nedomāju, ka man jums jāatskaitās par savu privāto dzīvi.»

Pēc visa pārdzīvotā Stekhersta nervi bija saspringti. Citreiz, iespējams, viņš būtu nogaidījis. Bet tagad viņš zaudēja savaldību.

«Šajos apstākļos jūsu atbilde ir vienkārši nekaunīga, mister Mērdok.»

«Par tādu es, iespējams, varētu nosaukt arī jūsu jautājumu.»

«Nav pirmā reize, kad man jāuzklausa jūsu nekaunības. Bet neapšaubāmi pēdējā. Esiet tik laipns un gādājiet sev jaunu vietu, cik ātri vien iespējams.»

«To jau es gatavojos darit. Šodien zaudēju vienīgo cilvēku, kura dēļ bija vērts uzturēties Geiblsā.»

Viņš aizgāja savu ceļu, bet Stekhersts dusmīgām acīm stāvēja un noskatījās viņam pakaļ.

«Vai tas nav viens neciešams cilvēks?» viņš izsaucās.

Pirmais, kas man likās uzkrītoši, bija tas, ka misters Jans Mērdoks bija centies pēc iespējas ātrāk atstāt nozieguma vietu. Nu manu prātu jau pārņēma aizdomas, gan neskaidras un izplūdušas. Varbūt viesošanās pie Belemijiem ienesīs šai lietā kādu skaidrību. Stekhersts saņēmās, un mēs tuvojāmies mājai.

Misters Belemijs bija vidēja vecuma vīrs ar ugunīgi sarkanu bārdu. Likās, ka viņš ir ļoti sliktā garastāvoklī, un viņa seja bija tikpat sārta kā viņa mati.

«Nē, ser, mani neinteresē nekādas detaļas. Mans dēls, lūk,» un viņš norādīja uz spēcīgu, jaunu cilvēku dzīvojamās istabas stūri, kuram bija drūma un īgna sejas izteiksme, 274 «tāpat kā es uzskata, ka mistera Makfersona uzmanības pierādījumi Modai bija aizskaroši. Nē, ser, par precībām nekad netika runāts, kaut bija sarakstīšanās un tikšanās, ko mēs neatbalstījām. Viņai nav mātes, un mēs esam viņas vienīgie aizbildņi. Mēs gribam, lai…»

Vārdi uz viņa lūpām aprāvās, jo ienāca pati jaunā lēdija. Nevarēja noliegt, ka viņa spētu saistīt jebkuras sabiedrības uzmanību visā pasaulē. Kurš gan varētu iedomāties, ka tik rets zieds izplaucis zem tāda jumta un tādā atmosfērā? Sievietes reti kad mani saistījušas, jo parasti mans prāts valda pār sirdi, bet, lūkodamies šajā sejā ar pareizi veidotajiem vaibstiem, tās svaigumā, kas atgādināja šīs ielejas dabu, es apzinājos, ka neviens jauns vīrietis nespēj palikt vienaldzīgs viņas priekšā. Tāda bija šī meitene, kas ienāca pa durvīm un nostājās Herolda Stekhersta priekšā, platām acīm saspringti lūkodamās mūsos.

«Es jau zinu, ka Ficrojs ir miris,» viņa teica. «Varat nebaidīties un atklāt man visu.»

«Otrs jūsu cilvēks mums visu izstāstīja,» paskaidroja tēvs.

«Manai māsai ar šo lietu nav nekāda sakara,» noņurdēja jaunais cilvēks.

Māsa uzlūkoja viņu ar asu, niknu skatienu. «Tā ir mana darīšana, Viljam. Esi tik laipns un atļauj man pašai to nokārtot. Te noteikti ir izdarīts noziegums. Ja es varu kaut kā palīdzēt atrast vainīgo, tad vismaz būšu kaut ko darījusi aizgājēja labā.»

Mana ceļabiedra stāstījumu viņa noklausījās ar koncentrētu uzmanību, kas liecināja, ka viņa ir ne tikai ļoti skaista, bet arī ar stingru raksturu. Moda Belemija vienmēr paliks manā atmiņā kā ievērojama sieviete, pati pilnība. Likās, ka viņa pazīst mani pēc izskata, jo beigās pievērsās man.

«Noskaidrojiet patiesību, mister Holms! Varat paļauties uz manu atsaucību un palīdzību, vienalga, kas arī būtu slepkavas.»

Man likās, ka, to sacīdama, viņa izaicinoši palūkojās uz sava tēva un brāļa pusi.

«Paldies,» es teicu. «Es tādos jautājumos cienu sievietes intuīciju. Jūs teicāt «slepkavas». Pēc jūsu domām, tur varētu būt iejaukti vairāki?»

«Es pazinu misteru Makfersonu pietiekami labi un zinu, ka viņš bija drosmīgs un stiprs cilvēks. Viens viņu nekad nespētu tā apstrādāt.»

«Vai es varētu ar jums pārmīt kādu vārdu divatā?»

«Es tev saku, Moda, nejaucies tur iekšā,» dusmīgi iesaucās viņas tēvs.

Viņa bezpalīdzīgi palūkojās uz mani. «Ko lai es daru?»

«Pasaule tik un tā uzzinās šos faktus, tāpēc nekas nenotiks, ja mēs tos tagad apspriedīsim,» es teicu. «Es labāk būtu runājis ar jums zem četrām acīm, bet, ja jūsu tēvs to neatļauj, tad viņam pret savu gribu būs tas jānoklausās.» Tad pajautāju viņai par zīmīti, kas atradās mirušajam kabatā. «To noteikti ierakstīs protokolā. Vai drīkstu jums lūgt paskaidrojumus?»

«Nekāda noslēpuma tur nav,» viņa atbildēja. «Mēs bijām saderinājušies un gatavojāmies precēties, bet turējām to noslēpumā vienīgi Ficroja tēvoča dēļ. Viņš ir ļoti vecs un domā, ka drīz mirs; viņš varētu atstāt manu līgavaini bez mantojuma, ja tas apprecētos pret viņa gribu. Cita iemesla nebija.»

«To tu varēji mums pateikt,» iegaudojās misters Belemijs.

«Es būtu to darījusi, tēvs, ja tu kaut reizi būtu izrādījis atsaucību.»

«Man ir iebildumi, ka manu meitu paņemtu kāds svešinieks.»

«Tie bija tavi aizspriedumi, kuru dēļ es tev neko nestāstīju. Kas attiecas uz tikšanos…» Viņa parakņājās kabatā un izvilka saņurcītu zīmīti. «Tā bija atbilde uz šo.» 276

Zīmīte bija rakstīts:

Dārgumiņ!

Vecajā vietā pludmalē otrdien tūlīt pēc saulrieta. Tas ir vienīgais laiks, kad varu tikt.

F.M.

«Otrdiena ir šodien, un biju nodomājusi viņu satikt šovakar.»

Es apgriezu lapiņu otrādi. «Tā nav nākusi pa pastu. Kā jūs to saņēmāt?»

«Es labprāt neatbildētu uz šo jautājumu. Tam nav nekāda sakara ar lietu, ko jūs izmeklējat. Bet uz jebkuru jautājumu, kas ar to saistīts, es noteikti atbildēšu.»

Tas bija skaisti pateikts, bet nevarēja noderēt lietas izmeklēšanā. Viņai nebija nekāda iemesla domāt, ka viņas līgavainim bijis kāds slepens ienaidnieks, bet viņa atzina, ka pašai ir vairāki karsti pielūdzēji.

«Vai drīkstu jautāt, vai misters Jans Mērdoks nebija viens no viņiem?»

Viņa nosarka un izskatījās samulsusi.

«Kādu laiku es domāju, ka jā. Bet viss mainījās, kad viņš saprata, kādas attiecības man ir ar Ficroju.»

Ēna pār šo dīvaino cilvēku kļuva aizvien tumšāka. Viņš jāpārbauda kartotēkā. Jāpārlūko viņa istaba. Stekhersts mani labprāt atbalstīja, jo arī viņa galvā perinājās aizdomas. Mēs atgriezāmies no Drošās ostas apmeklējuma cerībā, ka mūsu rokās jau atrodas viens šīs samudžinātās lietas pavediens.

Pagāja nedēļa. Līķa apskate nebija atklājusi neko jaunu, un slēdziens tika nodots tālāk. Stekhersts bija diskrēti ievācis ziņas par savu padoto, un viņa istaba tika rūpīgi pārmeklēta, bet bez rezultātiem. Es pats vēlreiz visu izstaigāju, gan praktiski, gan domās, bet nekādus jaunus secinājumus nespēju izdarīt. Visās manās hronikās lasītājs neatradis lietu, kurā es justos tiktāl izsmēlis savas spējas. Pat savās fantāzijās nespēju iedomāties nekādu atrisinājumu šai mistērijai. Un tad notika incidents ar suni. Mana vecā saimniecības pārzine bija pirmā uzzinājusi šo jaunumu pa «bezdrāts telefonu», kā parasti visas ziņas laukos izplatās.

«Skumjš stāsts par to mistera Makfersona suni,» viņa kādu vakaru teica. Parasti es šādās sarunās nepiedalos, bet šoreiz viņas vārdi saistīja manu uzmanību.

«Kas ir ar mistera Makfersona suni?»

«Pagalam, ser. Nomiris aiz bēdām par savu saimnieku.»

«Kas jums to teica?»

«Ak, par to visi runā, ser. Viņš šausmīgi pārdzīvoja, veselu nedēļu nekā neēda. Un šodien divi jauni džentlmeņi no Geiblsas atrada to mirušu lejā pludmalē, ser, tieši tajā vietā, kur nomira viņa saimnieks.»

«Tajā pašā vietā.» Šie vārdi man iespiedās atmiņā. Kaut kāda neskaidra nojauta, ka šis fakts ir ārkārtīgi svarīgs, ieplaiksnījās man prātā. Tas, ka suns varētu nomirt, būtu iespējams suņu dzimtas brīnišķīgās, uzticīgās dabas dēļ. Bet «tajā pašā vietā»? Kāpēc lai šī vientuļā pludmale būtu tik fatāla? Vai varētu būt, ka arī suns kļuvis par upuri kāda naidam un atriebībai? Vai bija iespējams, ka… Jā, šī nojauta bija vāja, bet kaut kas sāka manā prātā rosīties. Pēc dažām minūtēm es biju ceļā uz Geiblsu, kur atradu Stekherstu kabinetā. Pēc mana lūguma viņš aizsūtīja pēc Sadberija un Blaunta, abiem studentiem, kuri suni bija atraduši.

«Jā, viņš gulēja pie pašas peldvietas malas,» teica viens no viņiem. «Viņš droši vien bija gājis pa sava saimnieka pēdām.»

Es ieraudzīju nabaga uzticīgo radījumu, erdelterjeru guļam uz matrača hallē. Ķermenis bija stīvs, acis izspiedušās, locekļi savilkti. Varēja redzēt, ka viņam bijusi agonija. 278

No Geiblsas devos uz peldvietu. Saule bija norietējusi, un ēna no lielās klints krita pār ūdens klaidu, kas metāliski spīdēja kā tērauda loksne. Nebija nevienas dzīvas dvēseles, izņemot divas kaijas, kas lidinājās un ķērca virs galvas. Dziestošajā gaismā neskaidri saskatīju suņa pēdas smiltīs ap to pašu klinti, uz kuras bija atradies viņa saimnieka dvielis. Krietnu laiciņu es nostāvēju meditēdams, kamēr ēnas ap mani kļuva tumšākas. Man prātā ātri šaudījās domas. Jūs jau varat iedomāties, kas tie ir par murgiem, kad jūtat — tepat kaut kur ir kāda ļoti svarīga lieta, ko meklējat un par kuru zināt, ka tāda eksistē, tomēr tā nav notverama. Tā es jutos tovakar, kad stāvēju viens tajā vietā, kur bija valdījusi nāve. Beidzot pagriezos un lēni devos mājup.

Gandrīz jau biju uzkāpis augšā, kad tas notika. Kā zibens uzliesmojums man parādījās lieta, ko es tik cītīgi un veltīgi biju meklējis. No Vatsona stāstiem jūs jau zināt, ka esmu uzkrājis zināšanas bez īpašas sistēmas, vienkārši kā manā profesijā noderīgu informāciju. Mans prāts ir kā kastīte, tā ir tik pieblīvēta, ka es pats īsti neapzinos, kas tur atrodas. Es zināju, ka tur ir kaut kas tāds, kas var šajā lietā noderēt. Tas joprojām vēl bija neskaidrs, bet es vismaz zināju, kā varu to noskaidrot. Tas likās neticami, bet tomēr tā bija varbūtība. Tā bija jāpārbauda.

Manā nelielajā namiņā ir bēniņi, kas piebāzti ar grāmatām. Tur es nozudu uz kādu stundu. Tad es no turienes izniru ar nelielu sējumiņu šokolādes un sudraba krāsās. Steidzīgi atšķīru nodaļu, kuru kā pa miglu atcerējos. Jā, tas tiešām bija neticams un pārsteidzošs pieņēmums, tomēr es nelikos mierā, līdz pārliecinājos, ka tā varētu būt arī īstenība. Bija jau vēls, kad metu mieru, noskaņojies darbam nākamajā dienā.

Bet šis darbs tika nepatīkami iztraucēts. Tikko biju izdzēris tējas tasi un taisījos doties uz pludmali, kad ieradās inspektors Bērdlijs no Saseksas policijas — masīvs, nopietns, tūļīgs vīrs domīgām acīm, kurš lūkojās manī ar ļoti uztrauktu skatienu.

«Es zinu par jūsu milzīgo pieredzi, ser,» viņš teica. «Tas, protams, ir pilnīgi neoficiāli, un man izmeklēšana jāturpina. Bet es esmu kategoriski pret to šajā Makfersona lietā. Jautājums ir, vai man viņu arestēt?»

«Jūs domājat Janu Mērdoku?»

«Jā, ser. Tiešām nav neviena cita, kuru varētu iedomāties. Tā ir priekšrocība, ka viņš ir vienīgais kandidāts. Esam sašaurinājuši aizdomās turamo loku. Ja viņš to nav izdarījis, tad kurš?»

«Kādi jums ir pierādījumi pret viņu?»

Policists bija gājis pa to pašu ceļu, kādu biju nostaigājis es. Mērdoka raksturs un noslēpumainība, kas apņēma šo vīru. Viņa dusmu izvirdumi, ko apstiprināja incidents ar suni. Fakts, ka viņš pagātnē bija strīdējies ar Makfersonu. Bija iemesls uzskatīt, ka viņam nepatika drauga attiecības ar mis Belemiju. Tie bija visi manis jau apsvērtie argumenti, bet nekā jauna, izņemot to, ka Mērdoks gatavojas aizbraukšanai.

«Kādā stāvoklī es sevi nostādīšu, ja ļaušu viņam aizlaisties ar visiem tiem pierādījumiem, kas pret viņu vērsti?» Dūšīgais, flegmātiskais vīrs bija patiesi uztraucies.

«Ņemiet vērā,» es ieteicu, «visus nezināmos punktus jūsu izmeklēšanā. Attiecībā uz nozieguma rītu viņam noteikti būs alibi. Viņš bijis kopā ar studentiem līdz pēdējam brīdim, un dažas minūtes pēc Makfersona parādīšanās viņš pienāca pie mums no aizmugures. Turklāt ņemiet vērā, ka viņam nebija nekādas iespējas vienam pašam tādā veidā izgāzt dusmas uz cilvēku, kurš bija tikpat stiprs kā viņš. Beidzot jārunā par rīku, ar kuru izdarīti šie ievainojumi.»

«Kas cits tas varēja būt kā pletne vai kāda lokana rīkste?»

«Vai rētas apskatījāt?» es jautāju.

«Es tās redzēju. Arī ārsts apskatīja.»

«Bet es tās izpētīju ļoti rūpīgi ar palielināmo stiklu. Tās ir īpašas.»

«Kādas, mister Holms?» 280

Es iegāju kabinetā un iznesu palielinātu fotogrāfiju. «Tādos gadījumos man palīdz šī metode,» es paskaidroju.

«Jūs nu gan visu darāt rūpīgi, mister Holms!»

«Ja es tā nedarītu, tad diez vai būtu tas, kas tagad esmu. Apskatīsim šo švīku, kas stiepjas pāri labajam plecam. Vai jūs neatrodat neko ievērības vērtu?»

«Neteiktu gan.»

«Skaidri redzams, ka tā nav vienādi dziļa. Šeit ir sarecējušu asiņu punkts, un te vēl viens. Tādas pašas izskatās švīkas te, zemāk. Ko tas varētu nozīmēt?»

«Man nav ne jausmas. Un jums?»

«Iespējams, ka ir, bet varbūt arī nav. Drīz varēšu pateikt ko vairāk. Viss, kas norādīs uz to, kā radušās šis zīmes, vedīs mūs tuvāk nozieguma atrisinājumam.»

«Tā, protams, ir absurda ideja,» teica policists, «bet ja pret muguru būtu triekts nokaitēts stiepļu tīkls, tad šie dziļākie punktiņi norādītu, kurā vietā cilpas krustojušās.»

«Ļoti saprātīgs secinājums. Vai arī, teiksim, izmantota ļoti stingri savīta pletne ar maziem, asiem mezgliņiem.»

«Dieva vārds, mister Holms, liekas, ka jūs būsiet trāpījis.»

«Var atrasties arī vēl kāds cits izskaidrojums, mister Bērdlij. Katrā ziņā ar jūsu pierādījumiem ir krietni par maz arestam. Bez tam mums ir mirušā pēdējie vārdi — lauvas krēpes.»

«Esmu domājis, vai Jans…»

«Jā, esmu apsvēris arī to. Ja otrais vārds vairāk līdzinātos vārdam Mērdoks — bet tā nav. Viņš šo vārdu izkliedza. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas skanēja «krēpes».»

«Vai jums ir kāds cits variants, mister Holms?»

«Varbūt, ka ir gan. Bet negribu to apspriest, līdz nav nopietnāka pamata.»

«Un kad tāds būs?»

«Pēc stundas, varbūt ātrāk.»

Inspektors paberzēja zodu un šaubīdamies palūkojās manī.

«Kaut es zinātu, kas jums prātā, mister Holms. Varbūt tās ir zvejnieku laivas?»

«Nē, nē, tās atradās pārāk tālu.»

«Nu tad tas ir Belemijs un viņa pieaugušais dēls? Viņi pārāk labi vis neizturējās pret misteru Makfersonu. Vai tie būtu varējuši viņam nodarit pāri?»

«Jums neizdosies mani ievilkt sarunā, līdz man viss nebūs pilnīgi skaidrs,» es smaidīdams atteicu. «Tagad mums, inspektor, darāms katram savs darbiņš. Ja jūs atnāktu šurp ap dienas vidu…»

Tiktāl bijām tikuši, kad nāca tie ārkārtējie notikumi, kas izrādījās beigu sākums. Manas mājas ārdurvis atsprāga vaļā, gaitenī atskanēja smagi soļi, un istabā bāls un izspūris iestreipuļoja Jans Mērdoks. Viņš bija nekārtīgi ģērbies un ar vājajām rokām turējās pie mēbelēm, lai nenokristu. «Brendiju! Brendiju!» viņš elsa un vaidēdams nokrita uz dīvāna.

Viņš nebija viens. Viņam sekoja Stekhersts, bez cepures un arī aizelsies, gandrīz tādā pat šokā kā viņa ceļabiedrs.

«Jā, jā, brendiju!» viņš sauca. «Šim cilvēkam ir pēdējais elpas vilciens klāt. Vienīgais, ko es varēju, bija atvilkt viņu līdz šejienei. Pa ceļam viņš divreiz zaudēja samaņu.»

Pusglāze brendija darīja brīnumus. Mērdoks atspiedās uz elkoņa un nosvieda no pleciem peldmēteli.

«Dieva dēļ, opiju, morfiju!» viņš kliedza. «Jebko, kas remdētu šīs velnišķīgās mokas!»

Mēs ar inspektoru iekliedzāmies, ieraugot šo skatu. Krustām šķērsām pāri vīrieša kailajam plecam stiepās sarkanas tādas pašas dīvainas tīklveida rētas, kādas bija iezīmējušas Ficroja Makfersona nāvi. Sāpes acīmredzami bija šausmīgas un visaptverošas, jo uz brīdi cietēja elpa apstājās un viņa seja kļuva melna. Tad, skaļi elsdams, viņš ar roku tvēra pie sirds, bet uz pieres izspiedās sviedru lāses. Kuru katru brīdi viņš varēja nomirt. Vēl un vēl lējām viņam mutē brendiju, ar katru 282 devu atgriežot viņu tuvāk dzīvībai. Eļļā samērcētie vates tamponi, likās, remdēja sāpes. Beidzot viņa galva atkrita uz spilvena. Nomocītā miesa ieslīga pa pusei ģībonī, pa pusei snaudā, vismaz viņš nejuta sāpes. Nebija iespējams viņu iztaujāt, bet, tikko mēs pārliecinājāmies, ka viņš ir dzīvs, Stekhersts pagriezās pret mani.

«Mans Dievs,» viņš iekliedzās, «kas tas ir, Holms? Kas tas ir?»

«Kur jūs viņu atradāt?»

«Lejā pludmalē. Tieši tur, kur galu dabūja nabaga Makfersons. Ja šī vīra sirds būtu bijusi tikpat vāja, kā Makfersonam, tad viņa šeit nebūtu. Ceļā vairākas reizes domāju, ka viņš jau ir pagalam. Līdz Geiblsai bija pārāk tālu, tāpēc atvedu viņu pie jums.»

«Vai jūs viņu ieraudzījāt pludmalē?»

«Gāju uz klinti, kad izdzirdēju viņa kliedzienu. Viņš stāvēja ūdens malā, grīļodamies kā piedzēries. Es noskrēju lejā, uzmetu viņam kādas drēbes un vedu šurp. Dieva dēļ, Holms, lieciet lietā visas spējas, kas jums ir, un nežēlojiet spēkus, lai noņemtu lāstu no šīs vietas, jo tas kļūst neizturami. Vai jūs ar savu pasaules slavu neko nevarat darīt mūsu labā?»

«Domāju, ka varu, Stekherst. Nāciet man līdzi! Ari jūs, inspektor, nāciet! Paskatīsimies, vai nevaram nodot šo slepkavu jūsu rokās.»

Atstājuši Mērdoku bez samaņas manas saimniecības vadītājas uzraudzībā, visi trīs devāmies lejup uz nāvīgo lagūnu. Uz oļiem kaudzītē bija sakrauti dvieļi un apģērba gabali, ko bija atstājis cietušais. Lēnām gāju gar ūdens malu, mani biedri zosu gājienā sekoja. Peldvieta lielākoties bija sekla, bet zem klints, kur krasts izliecās lokā, bija četras vai piecas pēdas dziļš. Turp parasti dodas peldētāji, jo tur izveidojies skaists caurspīdīgi zaļš baseiniņš, kurā ūdens ir dzidrs kā kristais. Virs baseina bija akmeņu rinda, un gar to es devos uz priekšu,

sasprindzināti lūkodamies dziļumā zem sevis. Biju pienācis pie dziļākās un klusākās ieplakas, kad manām acīm pavērās tas, ko tās meklēja, un es nenoturējos triumfiāli neiesaucies:

«Cyanea! Cyanea! Saukta Lauvas krēpes!»

Dīvainais objekts, uz kuru es norādīju, tiešām atgādināja samudžinātu šķipsnu, kas izrauta lauvai no krēpēm. Tas gulēja akmeņainā šelfā trīs pēdas zem ūdens, savādi vīdamies un vibrēdams. Spalvains radījums ar sidrabotām svītrām starp zeltītām tresēm. Tas pulsēja, lēnām un smagi te izplešoties, te saraujoties.

«Pietiekami ļaunuma tas nodarījis! Tā mūžs beidzies!» es iekliedzos. «Palīdziet man, Stekherst! Iznīcināsim slepkavu uz mūžiem!»

Tieši virs klintsradzes atradās liels laukakmens, un mēs to pagrūdām, līdz tas ar varenu šļakstu iegāzās ūdenī. Kad ūdens virsma nomierinājās, redzējām, ka akmens uzgūlis radzei baseina dibenā. Dzeltenā plēvveida apmale liecināja, ka mūsu upuris atrodas apakšā. Biezas, eļļainas putas plūda no akmens apakšas un netīriem apļiem lēni cēlās augšup.

«Tas tikai ir kaut kas!» sauca inspektors. «Kas tas tāds ir, mister Holms? Es te esmu dzimis un uzaudzis, bet neko tādu nekad neesmu redzējis. Tas nav no Saseksas.»

«Tikpat labi var būt arī no Saseksas,» es piezīmēju. «Iespējams, ka šurp to atnesusi dienvidrietumu vētra. Dosimies atpakaļ uz manu māju, un jums būs iespēja uzklausīt tā cilvēka briesmīgo pieredzi, kuram būs dibināts iemesls atcerēties tikšanos ar pašu jūras nezvēru.»

Kad atgriezāmies manā kabinetā, mēs atradām Mērdoku tiktāl atguvušos, ka viņš jau varēja sēdēt. Viņa apziņa vēl bija neskaidra, un laiku pa laikam viņu sagrāba sāpju lēkmes, īsos vārdos viņš paskaidroja, ka viņam nav ne jausmas, kas noticis. Viņš atcerējās tikai pēkšņās sāpes, kas viņu sagrābušas. Ar pēdējiem spēkiem viņš sasniedzis krastu. 284

«Šajā grāmatā,» es teicu, paņemdams nelielo sējumiņu, «es atradu pirmo gaismas stariņu, kas šajā vispārējā neskaidrību tumsā varēja arī neparādīties. Tā saucas «Ārpus zināmā», un to sarakstījis slavenais pētnieks J. G. Vuds. Viņš pats bija cietis no saskarsmes ar šo nelietīgo radījumu, tāpēc rakstīdams izmantoja savu pieredzi. Ļaundara pilnais nosaukums ir cyanea capillata, un tas var būt tikpat bīstams dzīvībai, bet vēl daudzreiz sāpīgāks nekā kobra. Ļaujiet man nolasīt nelielu citātiņu.

Ja peldētājs ierauga ļenganu, apaļu masu ar dzeltenbrūnām plēvēm un šķiedrām, kaut ko līdzīgu lielai saujai lauvas krēpju uz sudrabaina papīra, tad lai viņš zina, ka šis draudīgais kodējs ir cyanea capillata.

Nu, vai mūsu dīvainais paziņa nav pietiekami skaidri raksturots?»

«Tālāk aprakstīti paša piedzīvojumi, satiekot vienu tādu eksemplāru Kentas krastā. Viņš atklājis, ka šis radījums raidījis gandrīz neredzamus pavedienus piecdesmit pēdu attālumā, un katrs, kurš atrodas šādā rādiusā no centra, ir nāves briesmās. Pat no attāluma iedarbība uz Vudu bijusi gandrīz liktenīga.

«Neskaitāmie pavedieni uz ādas atstāja gaiši sarkanas svītras, kas pēc tuvākas izpētes izrādījās sīki punktiņi vai pustulas, katrs punktiņš tik uzlādēts, it kā lauztos caur nerviem kā karsti nokaitēta adata.»

Lokālās sāpes, kā viņš paskaidro, bijusi vieglākā skaudro mocību daļa.

«Krūtīs iesvēla sāpe, un es nokritu, kā lodes ķerts. Pulss palēninājās, sirds kādas sešas vai septiņas reizes salēcās, it kā gribēdama izlēkt no krūšu kurvja.»

Lauvas krēpes gandrīz nogalināja viņu, lai gan skāra atklātā okeānā, nevis šauras peldvietas ūdeņos. Viņš saka, ka vēlāk tik tikko sevi pazinis, tik bāla, grumbaina un sačokurota bijusi viņa seja. Viņš iedzēris brendiju, veselu pudeli, un, kā likās, tā izglābis savu dzīvību. Te ir grāmata, inspektor. Es jums to atstāju, un varat nešaubīties, ka tur pilnībā izskaidrota nabaga Makfersona traģēdija.»

«Un tā, starp citu, reabilitē mani,» piebilda Jans Mērdoks ar sāju smaidu. «Es nevainoju jūs, inspektor, nedz arī jūs, mister Holms, jo jūsu aizdomas bija dabiskas. Es jūtu, ka, dalīdamies liktenī ar savu nabaga draugu, esmu novērsis savu arestu.»

«Nē, mister Mērdok. Es jau biju uz pēdām, un ja butu paspējis to izdarīt nodomātajā laikā, aiztaupītu jums šo šausmīgo pieredzi.»

«Bet kā jūs to zinājāt, mister Holms?»

«Esmu kaislīgs lasītājs ar dīvaini labu atmiņu uz atsevišķām detaļām. Frāze «lauvas krēpes» vajāja mani. Es zināju, ka kaut kur esmu to redzējis negaidītā kontekstā. Jūs redzējāt, ka tā lietota šā radījuma aprakstā. Man nebija šaubu, ka tas peldējis ūdenī, kad Makfersons to ieraudzīja, un šī frāze bija vienīgā iespēja mūs brīdināt par radījumu, kas iedzinis viņu nāvē.»

«Es vismaz esmu reabilitēts,» teica Mērdoks, lēni pieceldamies kājās. «Es gribētu sniegt dažus paskaidrojumus, jo zinu, kādā virzienā ritēja jūsu izmeklēšana. Taisnība, ka es mīlēju šo lēdiju, bet, kopš viņa izvēlējās manu draugu Makfersonu, mana vienīgā vēlēšanās bija darīt visu, lai viņa būtu laimīga. Es samierinājos un atgāju malā, kļūdams par viņu uzticības personu. Es bieži nodevu viņu zīmītes, jo viņi man uzticējās. Tāpēc, ka viņa man bija tik dārga, es steidzos pirmais viņai paziņot par sava drauga nāvi, lai kāds cits mani neapsteigtu un neizdarītu to negaidītākā un cietsirdīgākā veidā. Viņa jums, 286 ser, nestāstītu par mūsu attiecībām, jo jūs varētu tās neatbalstīt un likt man ciest. Bet nu ar jūsu atļauju man jāmēģina atgriezties Geiblsā, jo labprāt vēlētos tikt savā gultā.»

Stekhersts pastiepa roku. «Mums visiem nervi bija ļoti saspringti,» viņš teica. «Piedodiet to, kas bijis, Mērdok! Turpmāk mēs sapratīsimies labāk.»

Abi aizgāja kopā, draudzīgi saķērušies. Inspektors palika, lūkodamies manī ar savām vērša acīm.

«Nu, jūs to izdarījāt!» viņš beidzot iesaucās. «Es biju par jums dzirdējis, bet nekad tam neticēju. Tas ir vareni!»

Biju spiests papurināt galvu. Pieņemt šādu uzslavu nozīmēja pazemināt sev izvirzītos kritērijus.

«Es biju pārāk gauss, nepiedodami gauss. Ja ķermenis būtu atrasts ūdenī, diez vai tad es kļūdītos risinājumā. Šis dvielis mani novirzīja uz nepareizām pēdām. Nabaga zēnam nebija ne prātā slaucīties, bet es nodomāju, ka viņš vispār nav bijis ūdenī. Kāpēc tad lai kaut kāda būtne ūdenī saistitu manu uzmanību? Šajā vietā es kļūdījos. Labi, labi, inspektor, es bieži esmu uzdrīkstējies paķircināt valsts policiju, bet cyanea capillata gandrīz atrieba Skotlendjardu.»

ĪRNIECE TUMŠĀ PLĪVURĀ

ja ņemam vērā, ka Šerloks Holmss aktīvi praktizējis divdesmit gadu un ka septiņpadsmit no tiem man bija ļauts ar viņu sadarboties un pierakstīt notikumu gaitu, tad kļūst skaidrs, ka manā rīcībā ir milzum daudz materiālu. Grūtības parasti ir nevis atrast sižetu, bet izvēlēties to. Plauktu aizņem gara rinda gadagrāmatu, bet atvilktnes pilnas ar dokumentiem, kuros studenti varētu jauki parakņāties, izzinot ne tikai kriminālnoziegumus, bet arī publiskos vēlīnā Viktorijas laikmeta skandālus. Kas attiecas uz pēdējiem, gribu sacīt, ka izmisīgo vēstuļu autoriem, kuri lūdzas, lai viņu senču reputācija netiktu sabojāta, nebūtu, ko baidīties. Diskrētums un augsta profesionālā godīguma izjūta, ar ko vienmēr izcēlies mans draugs, joprojām tiek ņemti vērā, sastādot šos memuārus, un uzticība netiek ļaunprātīgi izmantota. Tomēr es ārkārtīgi nosodu mēģinājumus piekļūt šiem papīriem un tos iznīcināt, kādi pēdējā laikā ir bijuši. Šo ļaundarību autori ir zināmi un, ja tās atkārtosies, tad, kā misters Holmss mani pilnvarojis darīt zināmu, viss šis stāsts, kas saistīts ar politiķi, bāku un mācīto jūras kraukli, tiks nodots atklātībai. Vismaz viens lasītājs sapratis, par ko es runāju.

Nebūtu pareizi uzskatīt, ka visas lietas devušas Holmsam iespēju demonstrēt brīnumainās intuitīvās un novērošanas spējas, kuras esmu pūlējies attēlot šajos memuāros. Dažreiz augļa noplūkšana viņam prasīja lielas pūles, dažreiz tas pats iekrita klēpī. Bet visšausmīgākās cilvēcīgās traģēdijas bieži vien saistījās ar tiem gadījumiem, kas deva viņam vismazākās iespējas izmantot savus talantus, un par vienu no šādām lietām 288 es tagad vēlos pastāstīt. Šajā stāstā mainīti personu vārdi un notikumu vieta, bet fakti balstās uz īstenību.

Kādu priekšpusdienu — tas bija 1896. gada nogalē — es saņēmu ziņu no Holmsa, kurā viņš lūdza mani atnākt. Kad es ierados, atradu viņu, ietinošos dūmos, un pretī viņam sēdēja pavecāka, mātišķa sieviete, kas atgādināja raženu īres nama saimnieci.

«Tā ir misis Merilova no Dienvidbrikstonas,» teica mans draugs, pamādams ar roku. «Misis Merilova neiebilst pret tabaku, Vatson, ja arī jūs vēlaties nodoties šim kaitīgajam netikumam. Misis Merilova mums var pastāstīt interesantu stāstu, kuru, iespējams, pētīsim tuvāk, un tad jūsu klātbūtne būtu noderīga.»

«Darīšu visu, kas būs manos spēkos.»

«Saprotiet, misis Merilova, ja es došos pie misis Ronderes, man būs vajadzīgs liecinieks. Jūs viņai to ieskaidrojiet, pirms mēs ierodamies.»

«Lai Dievs jūs svētī, mister Holms!» teica mūsu apmeklētāja, «viņa tik ļoti vēlas jūs satikt, ka varat ņemt sev līdzi kaut visu ciematu!»

«Mēs būsim agrā pēcpusdienā. Tātad, pirms kaut ko uzsākam, noskaidrosim, kādi fakti ir mūsu rīcībā. Ja mēs vēlreiz tos pārskatītu, Vatsons labāk aptvertu situāciju. Jūs sakāt, ka misis Rondere jau septiņus gadus ir jūsu īrniece, bet jūs tikai vienreiz esat redzējusi, kāda viņa izskatās.»

«Un labāk, Dieva vārds, vispār nebūtu redzējusi!» misis Merilova atsaucās.

«Cik saprotu, viņas seja bija pamatīgi sakropļota.»

«Mister Holms, to vispār par seju gandrīz nevarēja nosaukt. Tāda tā bija. Reiz mūsu piena vedējs viņu pamanīja, kad tā lūkojās pa augšistabas logu, un izmeta no rokām kannu, un piens izlija pa visu pagalmu. Tāda bija šī sejiņa. Kad viņu ieraudzīju — es nejauši uzskrēju viņai virsū —, viņa ātri 19 13262289 aizsedzās un teica: «Nu, misis Merilova, tagad jūs beidzot saprotat, kāpēc es nekad nenoņemu plīvuru.»»

«Vai jūs kaut ko zināt par viņas likteni?»

«Pilnīgi neko.»

«Vai viņai bija kādas rekomendācijas, kad viņa pie jums ieradās?»

«Nē, ser, bet viņa maksāja skaidrā naudā, pie tam labu summiņu. īre par ceturksni uz priekšu galdā, un nekādu strīdu par noteikumiem. Mūsdienās tāda nabadzīga sieviete kā es nevar atļauties atraidīt šādu izdevību.»

«Vai viņa minēja iemeslu, kāpēc izvēlējusies tieši jūsu māju?»

«Manējā stāv atstatu no ceļa un ir nomaļāka par citām. Bez tam es pieņemu tikai vienu īrnieku, un ari man pašai nav ģimenes. Nopratu, ka viņa izmēģinājusi ari citur un atklājusi, ka mana māja viņu apmierina vislabāk. Viņai vajadzīga vientuliba, un viņa gatava par to maksāt.»

«Jūs teicāt, ka viņa nekad neatsedza savu seju, sākot no pašas pirmās dienas līdz pēdējai, izņemot to vienu gadījumu. Tas tiešām ir ļoti interesants notikums, ļoti interesants, un es nebrīnos, ka jūs gribat to izmeklēt.»

«Es negribu, mister Holms. Man tas vienalga, lai tikai viņa maksā īri. Jūs nebūsiet redzējis klusāku un mierīgāku īrnieci.»

«Kas jūs tādā gadījumā atvedis uz šejieni?»

«Viņas veselība, mister Holms. Liekas, ka viņa dziest ārā. Un viņai prātā ir kaut kas šausmīgs. «Slepkavība!» viņa kliedz. «Slepkavība!» Un reiz es izdzirdēju: «Tu, cietsirdīgais mežoni! Tu, briesmoni!» viņa kliedza. Tas notika naktī un skanēja pa visu māju, man pārskrēja drebuļi. Tāpēc es no rīta gāju pie viņas skaidroties. «Misis Rondere,» es teicu, «ja kas nospiež jūsu sirdi, ir taču mācītājs, ir policija. Viens no tiem taču jums palīdzēs.» 290

«Dieva dēļ, tikai ne policiju!» viņa saka, «un mācītājs nevar labot to, kas bijis. Un tomēr,» viņa saka, «man kļūtu vieglāk, ja kāds zinātu patiesību, pirms es nomirstu.»

«Nu,» es saku, «ja jūs negribat oficiālos, ir viens detektīvs, par ko esam lasījuši,» — atvainojiet, mister Holms. Un viņa karsti pieķērās šai domai. «Tas ir īstais,» viņa teica, «brīnos, kā es pati to neiedomājos. Atvediet viņu šurp, misis Merilova, un, ja viņš negrib nākt, sakiet viņam, ka es esmu Rondera, plēsīgo zvēru cirka īpašnieka sieva. Pasakiet to, un arī šo vārdu — Abbas Parva.» Šeit viņa to uzrakstīja, Abbas Parva. «Tas viņu atvedīs šurp, ja viņš ir tas vīrs, ko es domāju.»

«Un aizvedīs arī,» piebilda Holmss. «Ļoti labi, misis Merilova. Es labprāt parunātu ar doktoru Vatsonu, tas varētu ilgt apmēram līdz pusdienām. Jūs mūs varat gaidīt sevā mājā Brikstonā ap trijiem.»

Mūsu apmeklētāja vēl nebija lāgā tikusi ārā pa durvīm — viņa kustējās gāzelēdamās —, kad Šerloks Holmss ārkārtīgi enerģiski metās pie grāmatu kaudzes istabas stūrī. Dažas minūtes bija dzirdama tikai lapu čerkstēšana, tad, aj'mierināti nogrudzinājies, viņš izvilka meklēto. Viņš bija tik uzbudināts, ka pat nepiecēlās, bet sēdēja uz grīdas kā dīvains Buda ar sakrustotām kājām, grāmatas visapkārt, bet viena atvērta uz ceļiem.

«Šis gadījums mani savā laikā satrauca, Vatson. Lūk, kur esmu atzīmējis savas piebildes uz malām. Atzīstos, ka netiku ar to galā. Un tomēr es biju pārliecināts, ka kriminālizmeklētājs kļūdījās. Vai atceraties Abbas Parva traģēdiju?»

«Nē, Holms.»

«Un tomēr jūs tad jau bijāt pie manis. Bet, protams, manis paša iespaidi bija ļoti virspusīgi. Jo nebija nekā, pie kā pieķerties, un neviena puse nelūdza manus pakalpojumus. Varbūt gribat palasīt avīzes?»

«Vai jūs neizstāstītu man svarīgāko?»

«Tas ir ļoti viegli izdarāms. Kad sākšu stāstīt, jūs, iespējams, atcerēsieties. Ronders, protams, bija ļoti populārs uzvārds. Viņš bija konkurents gan Vumbvelam, gan Sendžeram, viens no slavenākajiem sava laika cirka vadītājiem. Tomēr fakti liecina, ka viņš mīlēja iedzert, un tai laikā, kad notika traģēdija, viņš bija diezgan nolaidies, un viņa izrāžu līmenis zems. Cirka grupa bija apmetusies pārnakšņot Abbas Parvā, tas ir mazs ciematiņš Berkšīrā, kad notika šīs šausmas. Viņi bija ceļā uz Vimbldonu, ceļoja pa sauszemi, apstāšanās vietās neuzstājās, jo nelielā miestā neatmaksājās to darīt.

Starp citiem dzīvniekiem bija varens Ziemeļāfrikas lauva. Viņu sauca Sahāras Karalis. Viens no Rondera un viņa sievas numuriem bija uzstāšanās būra iekšienē. Te jūs redzat foto no izrādes, un var noprast, ka Ronders bija milzīgs, gaļīgs vīrs, bet viņa sieva brīnišķīga sieviete. Izmeklēšanā bija dažas liecības, kurās teikts: pazīmes rādījušas, ka lauva ir bīstams, bet šo faktu neņēma vērā.

Gan Ronders, gan viņa sieva lauvu parasti baroja naktī. Dažreiz ēdamo nesa viens, dažreiz gāja abi divi, bet nekad to neļāva darīt nevienam citam, jo domāja, ka, ja viņi paši nesīs lauvam ēst, tas uzskatīs viņus par barotājiem un izturēsies pret tiem labi. Liktenīgajā naktī pirms septiņiem gadiem gāja viņi abi, un tad notika tas šausmīgais gadījums, kurš visos sīkumos tā arī netika noskaidrots.

Likās, ka visa nometne pusnaktī uztrūkās kājās no dzīvnieka rēcieniem un sievietes kliedzieniem. Asistenti un citi darbinieki steidzās ārā no teltīm ar lukturiem rokās, un viņu skatam atklājās šausmīga aina. Ronders ar ielauztu galvaskausu un dziļām dzīvnieka nagu rētām galvvidū gulēja zemē kādu desmit jardu attālumā no būra, kura durvis bija atvērtas. Pie būra durvīm uz muguras gulēja misis Rondere, un viņai virsū tupēja un rēca plēsoņa. Tas bija saplosījis viņas seju tā, ka neviens 292 necerēja, ka viņa paliks dzīva. Vairāki cirka darbinieki, kurus izrīkoja Leonardo, spēcīgs vīrs, un klauns Grigs, dabūja radījumu nost, durot ar pīķiem, un tas iespruka atpakaļ būrī, kuram tūlīt pat aizslēdza durvis. Kā tās bija tikušas vaļā, nebija saprotams. Pieņēma, ka laulātie grasījušies ieiet būrī, bet, kad pavēruši durvis, plēsoņa meties tiem virsū. Liecībās nebija nekā īpaša, izņemot to, ka, sieviete, kad to nesa uz viņas guļvietu vagoniņā, mokās un murgos visu laiku kliedza: «Gļēvulis! Gļēvulis!» Viņa spēja nodot liecību tikai pēc sešiem mēnešiem, bet tiesas spriedums skanēja: nāve nelaimes gadījuma rezultātā.»

«Vai tad pastāvēja vēl kāda varbūtība?» es jautāju.

«It kā nē. Un tomēr bija daži apstākļi, kas uztrauca jauno Edmundu no Berkšīras policijas. Gudrs puisis! Vēlāk viņu aizsūtīja uz Elehebadu. Tā arī es tiku iejaukts šajā lietā, jo viņš atnāca pie manis, un mēs izpīpējām kādas pāris pīpes, to apspriezdami.»

«Tievais, blondais vīrietis?»

«Tieši tā. Es biju pārliecināts, ka jūs viņu atcerēsieties.»

«Bet par ko viņš uztraucās?»

«Nu, mēs abi uztraucāmies. Bija velnišķīgi grūti iztēloties notikušo. Aplūkosim visu no lauvas pozīcijām. Viņš tiek atbrīvots. Ko viņš dara? Viņš ar kādiem sešiem lēcieniem ir pie Rondera. Ronders mēģina bēgt — nagu skrāpējumi bija viņam uz muguras — bet lauva notriec viņu zemē. Tā vietā, lai drāztos prom, lauva atgriežas pie sievietes, kas stāv pie būra, notriec viņu zemē un saskrāpē viņai seju. Viņas saucieni liecina, ka viņa kaut kādā veidā vaino vīru, ka tas viņu nodevis. Ko tas nabags būtu varējis palīdzēt? Vai saprotat mūsu šaubas?»

«Pilnīgi.»

«Un vēl viena lieta. Kad es tagad visu pārdomāju, man tā nāk atmiņā. Bija liecības, ka tieši tajā brīdī, kad lauva rēca un sieviete spiedza, arī vīrietis no šausmām kliedza.»

«Tas, bez šaubām, bija Ronders.»

«Ja viņam bija sašķaidīta galva, kā tad viņš vēl bija spējīgs kliegt? Vismaz divi cilvēki liecināja, ka dzirdējuši vīrieša kliedzienus skanam reizē ar sievietes brēcieniem.»

«Nu, droši vien tad jau visa nometne bija sākusi kliegt. Kas attiecas uz pārējo, domāju, ka risinājumu varētu atrast.»

«Es labprāt to apsvērtu.»

«Viņi abi bija kopā un atradās desmit jardus no būra, kad lauva izlauzās. Vīrietis pagriezās un tika notriekts. Sievietei ienāca prātā ieskriet būrī un aiztaisīt durvis. Tā bija viņas vienīgā iespēja izglābties. Viņa metās turp, un tieši tajā brīdī, kad viņa bija to sasniegusi, lauva lēca tai pakaļ un notrieca zemē. Viņa sadusmojās uz savu vīru, kas bija sakaitinājis lauvu, pagriezdams tam muguru. Ja viņi būtu stāvējuši lauvam pretī, varbūt tas nebūtu uzbrucis. Tāpēc arī šis brēciens: «Gļēvulis!»»

«Spoži, Vatson! Tikai jūsu spožajā versijā ir viens trūkums.»

«Kāds, Holms?»

«Ja viņi abi bija desmit soļu attālumā no būra, kā lauva varēja izlauzties?»

«Iespējams, ka to izlaidis kāds viņu ienaidnieks?»

«Un kāpēc gan lauva būtu mežonīgi uzbrucis, ja paradis ar saimniekiem spēlēties un taisīt dažādus trikus būra iekšpusē?»

«Varbūt, ka tas pats ienaidnieks bija tīšām satracinājis viņu.»

Holmss kļuva domīgs un kādu brīdi klusēja.

«Nu, Vatson, es par jūsu teoriju varu teikt, lūk, ko. Rondersam bija daudz ienaidnieku. Edmunds man teica, ka dzērumā viņš bijis briesmīgs kā traks bullis. Viņš lamājies un kāvies ar katru, kas trāpījies ceļā. Domāju, misis Merilovas minētie kliedzieni par briesmoni bija atmiņu murgi par zaudēto dārgo tuvinieku. Tomēr tie pagaidām ir tikai tukši spriedelējumi, jo mums trūkst faktu. Uz bufetes ir auksts cepetis, 294

Vatson, un pudele Montrašē. Uzkrāsim enerģiju, un tad ar svaigiem spēkiem ķersimies pie lietas.»

Kad divriči mūs bija aizveduši līdz misis Merilovas mājai, apaļīgā kundze atvēra durvis un ieveda savā pieticīgajā, nomaļajā mājoklī. Bija pilnīgi skaidrs, ka viņas lielākās bažas ir nezaudēt naudīgo īrnieci, un viņa mūs nobrīdināja, lai mēs neteiktu un nedarītu neko tādu, kas varētu veicināt šādu zaudējumu. Nomierinājuši saimnieci, mēs tai sekojam pa stāvajām, ar lētu tepiķi klātajām kāpnēm un nonācām noslēpumainās īrnieces istabā. Tā bija noslēgta, slikti vēdināta telpa ar pelējuma smaku, kā to arī varēja gaidīt, jo tās iedzīvotāja reti izgāja no šejienes. Liktenim bija labpaticies šo sievieti, kas kādreiz bija turējusi būrī plēsoņas, tagad pašu turēt ieslodzītu. Viņa sēdēja saplēstā atzveltnes krēslā istabas tumšākajā stūrī. Garie mazkustīga dzīvesveida gadi bija viņas augumu padarījuši smagnēju, bet kādreiz tas bijis skaists un joprojām bija pilnīgs un izskatīgs. Seju klāja biezs, tumšs plīvurs, bet virs augšlupas tas bija nogriezts un atklāja skaisti veidotas lūpas un glītu, apaļu zodu. Sapratu, ka viņa patiešām reiz bijusi īsta skaistule. Arī viņas balss bija skanīga un patīkama.

«Mans vārds jums nebūs svešs, mister Holms,» viņa teica. «Domāju, ka tāpēc jūs arī atnācāt.»

«Tā ir, kundze, kaut gan nesaprotu, kāpēc jūs domājat, ka interesējos par jūsu lietu.»

«Es to uzzināju, kad ārstējos un mani pratināja misters Edmunds, vietējais izmeklētājs. Ziniet, es viņam sameloju. Droši vien būtu bijis prātīgāk stāstīt viņam patiesību.»

«Vienmēr prātīgāk ir teikt patiesību. Bet kāpēc jūs viņam melojāt?»

«Tāpēc, ka no tā bija atkarīgs vēl kāda cilvēka liktenis. Es zinu, ka viņš ir necienīgs radījums, un tomēr negribeju ņemt uz savas sirdsapziņas viņa iznīcināšanu. Mēs taču bijām tik tuvi, tik tuvi!»

«Bet vai šis šķērslis tagad ir likvidēts?»

«Jā, ser. Cilvēks, par ko es runāju, ir miris.»

«Tad kāpēc jūs negribat izstāstīt visu, ko zināt, policijai?»

«Jāņem vērā vēl kāds cilvēks. Es pati. Es nespētu izturēt skandālu un sabiedrības uzbāzību, kas sāktos, ja iejauktos policija. Man nav vairs ilgi atlicis dzīvot, bet es vēlos mierīgi nomirt. Un tomēr es gribēju atrast kādu taisnīgu cilvēku, kam varētu atklāt savu šausmīgo stāstu, lai tad, kad manis vairs nebūs, viss būtu nokārtots.»

«Jūs man glaimojat, kundze. Tajā pašā laikā esmu arī amatpersona. Es nevaru apsolīt, ka tad, kad jūs būsiet visu izstāstījusi, es neuzskatīšu par savu pienākumu nodot lietu policijai.»

«Domāju, ka tas jums nebūs jādara. Es labi pazīstu jūsu raksturu un metodes, jo vairākus gadus sekoju jūsu darbībai. Lasīšana ir vienīgais prieks, ko liktenis man atstājis, un es sekoju visam, kas notiek pasaulē. Katrā gadījumā es riskēšu. Man viss jāizstāsta, tas atvieglos manu sirdi.»

«Mēs ar draugu būsim priecīgi to dzirdēt.»

Sieviete piecēlās un izņēma no atvilktnes vīrieša fotogrāfiju. Bija skaidrs, ka tajā redzams profesionāls akrobāts, fiziski ļoti spēcīgs vīrs. Fotogrāfijā viņš bija smaidošs, kuplām ūsām, milzīgās rokas sakrustotas uz platajām krūtīm. Pašapmierinātais smaids liecināja, ka viņš pieradis pie uzvarām.

«Tas ir Leonardo,» viņa teica.

«Leonardo? Stiprinieks, kas arī deva liecības?»

«Tas pats. Un tas — tas ir mans vīrs.»

Tā bija atbaidoša seja — līdzīga cūkai vai drīzāk meža kuilim, tik mežonīga tā bija. Varēja iedomāties, kāda šī niknā mute izskatās dusmās — sašķobīta un ar putām uz lūpām, un kā šīs mazās, ļaunās ačteles zvēro, lūkodamās uz pasauli. Kauslis, mežonis, varmāka — to varēja lasīt šajā sejā ar milzīgo zodu. 296

«Šīs divas fotogrāfijas, kungi, ļaus jums labāk izprast manu stāstu. Es biju nabaga cirka meitene, kas uzaugusi zāģu skaidās, un līdz desmit gadu vecumam lēcu caur riņķi. Kad kļuvu sieviete, šis cilvēks iemīlēja mani, ja šo kaislību var saukt par mīlestību, un kādā vājuma brīdī piekritu kļūt par viņa sievu. Kopš tās dienas nonācu ellē, un viņš bija velns, kas mani mocīja. Visi mūsu trupā zināja, kā viņš izturas pret mani. Viņš mani krāpa ar citām. Kad es pārmetu, viņš piesēja mani un pēra ar savu jātnieka pātagu. Visi žēloja mani un nolādēja viņu, bet ko viņi varēja izdarīt? Visi kā viens baidījās no viņa. Jo viņš jau tāpat bija briesmīgs, bet dzērumā viņš varēja arī nogalināt. Neskaitāmas reizes viņu apsūdzēja par nežēlību un cietsirdību pret dzīvniekiem, bet viņam bija daudz naudas, un tiesa viņam neko nenozīmēja. Labākie mūsu trupas dalībnieki pameta viņu, un trupa sāka pagrimt. Tikai Leonardo un es to uzturējām, vēl mazais Džimijs Grigs, klauns. Nabadziņš, viņam nebija iemesla daudz priecāties, bet viņš darīja, ko varēja.

Leonardo aizvien vairāk ienāca manā dzīvē. Jūs redzat, kāds viņš izskatījās. Tagad es zinu, cik nožēlojama dvēsele slēpās šajā brīnišķīgajā augumā, bet, salīdzinot ar manu vīru, viņš likās kā eņģelis Gabriels. Viņš mani žēloja un palīdzēja man, līdz beidzot mūsu attiecības pārauga mīlestībā, dziļā, kaislīgā mīlestībā, tādā, par kuru es biju sapņojusi, bet nekad necerēju, ka šie sapņi varētu piepildīties. Mans vīrs to nojauta, bet man liekas, ka viņš bija ne tikai mežonis, bet arī gļēvulis un ka Leonardo bija vienīgais, no kā viņš baidījās. Viņš atriebās, mani aizvien vairāk mocīdams. Kādu nakti mani kliedzieni bija atsaukuši Leonardo uz mūsu vagoniņu. Tajā naktī mēs nebijām tālu no traģēdijas, un drīz vien mans mīļotais un es sapratām, ka tas vairs tā nevar turpināties. Mans vīrs nedrīkstēja dzīvot. Mēs nolēmām, ka viņam jāmirst.

Leonardo piemita gudrs, viltīgs prāts. Viņš visu izdomāja. Nesaku, ka nosodu viņu, jo biju gatava sekot viņam līdz pasaules malai. Bet es nekad nespētu kaut ko tādu izdomāt. Mēs izgatavojām nūju, Leonardo to izdarīja. Tās smagākajā galā viņš iedzina piecas garas metāla naglas, kas atbilda lauvas nagu platumam. Ar to bija paredzēts dot nāvējošu sitienu manam vīram. Lai paliktu iespaids, ka to izdarījis lauva, mēs zvēru atbrīvotu.

Bija piķa melna nakts, kad mēs ar vīru, kā parasti, devāmies barot lauvu. Līdzi nesām cinkotu spaini ar jēlu gaļu. Leonardo gaidīja pie vagoniņa, kuram mums bija jāiet garām. Viņš nepaspēja iesist un uz pirkstgaliem sekoja mums. Es dzirdēju troksni, ar kādu viņš pāršķēla manam vīram galvu. Mana sirds līksmoja, izdzirdot šo skaņu. Es pielēcu un attaisīju lauvas būra aizbīdni.

Un tad notika šis šausmīgais gadījums. Jūs droši vien būsiet dzirdējis, ka zvēri momentā saož cilvēka asinis un ka tās viņus satracina. Kaut kāds dīvains instinkts bija pamodies lauvā, un viņš sajuta, ka nogalināts cilvēks. Kad es atgāju no restēm, viņš metās man virsū. Leonardo būtu varējis mani izglābt. Ja viņš būtu pieskrējis klāt un iesitis lauvam ar nūju, viņš būtu to nobiedējis. Bet šim cilvēkam neizturēja nervi. Es dzirdēju, ka viņš šausmās iekliedzās, tad pagriezās un aizskrēja. Tajā pašā brīdī lauvas zobi skāra manu seju. Karstā, pretīgā elpa jau bija mani apdullinājusi, un es tikpat kā vairs nejutu sāpes. Es centos ar rokām atgrūst milzīgos, dvakojošos, asinīm aptraipītos žokļus no sevis un kliedzu pēc palīdzības. Es manīju, ka nometne sacelta kājās, un kā pa miglu atceros cilvēku baru. Leonardo, Grigs un citi vilka mani ārā no nezvēra ķepām. Tās ir manas pēdējās atmiņas, mister Ilolms, uz ilgiem, grūtiem mēnešiem. Kad es atjēdzos un ieraudzīju sevi spogulī, es nolādēju lauvu. Ak, kā es viņu lādēju — ne tāpēc, ka viņš bija man atņēmis skaistumu, bet tāpēc, ka viņš 298 nebija atņēmis man dzīvību. Man bija tikai viena vēlēšanās, mister Holms, un man pietika naudas to piepildīt. Aizklāt manu nabaga seju, lai neviens nekad to vairs neredzētu, un apmesties tādā vietā, kur neviens paziņa nekad mani nevarētu atrast. Tas bija vienīgais, kas man atlika, un to es ari esmu izdarījusi. Nabaga ievainots zvērs, kas saritinājies savā alā, lai nomirtu — tādas ir Eiženijas Ronderes dzīves beigas.»

Kad nelaimīgā sieviete bija beigusi savu stāstu, mes brīdi sēdējām klusu. Tad Holmss izstiepa savu slaido roku un noglāstīja viņas delnu ar tādu līdzjūtību, kādu es reti kad biju pie viņa novērojis.

«Nabaga meitene!» viņš teica. «Nabaga meitene! Tiešām, atliek tikai brīnīties par likteņa pavērsieniem. Ja mūsu ciešanas netiek kaut kā atlīdzinātas, tad dzīve ir pārāk cietsirdīgas pret mums. Bet kas notika ar Leonardo?»

«Es nekad vairs par viņu neko netiku dzirdējusi, nedz ari redzējusi viņu. Varbūt es kļūdos, viņu tik ļoti nosodīdama. Tikpat labi viņš būtu varējis iemīlēt kādu no tiem punduriem, ar kuriem mūsu trupa braukāja pa pasauli, nekā to radījumu, kas iznāca no lauvas ķetnām. Bet sievietes mīlestība tik ātri nezūd. Viņš bija atstājis mani lauvas nagos, viņš nebija man sniedzis palīdzīgu roku, tomēr es nespēju viņu nosūtīt uz karātavām. Kas attiecas uz mani, mans liktenis man pašai bija vienaldzīgs. Kas varēja būt vēl šausmīgāks par dzīvi, kādu es dzīvoju? Bet manās rokās bija Leonardo liktenis.»

«Un tagad viņš ir miris?»

«Viņš pagājušomēnes noslīka, peldoties netālu no Mergeitas. Es lasīju avīzē par viņa nāvi.»

«Un kur viņš lika to nagloto nūju, kas ir visdīvainākā un atjautīgākā jūsu stāsta detaļa?»

«Nevaru to pateikt, mister Holms. Nometnei blakus bija krīta raktuves un dziļš, zaļš dīķis. Varbūt šā dīķa dzelmē…»

«Nu, tagad tam maza nozīme. Lieta ir izbeigta.»

«Jā,» piebilda sieviete, «lieta izbeigta.»

Mēs jau piecēlāmies, lai ietu prom, bet kaut kas sievietes balsi bija piesaistījis Holmsa uzmanību. Viņš ātri pagriezās.

«Jūsu dzīvība nepieder vienīgi jums,» viņš teica. «Jūs nedrīkstat pati to sev atņemt.»

«Kam tā vajadzīga?»

«Kā jūs to varat zināt? Jūsu pacietīgās ciešanas pašas par sevi ir visizcilākais paraugs nepacietīgajai pasaulei.»

Sievietes atbilde bija briesmīga. Viņa pacēla plīvuru un iznāca gaismā.

«Gribu redzēt, kā jūs to izturēsiet,» viņa teica. Skats bija šausmīgs. Nav vārdu, ar kuriem aprakstīt seju, ja sejas vispār nav. Divas dzīvas un skaistas brūnas acis, kas skumji lūkojās no šaušalīgā vraka, darīja šo skatu jo baismīgāku. Holmss pacēla roku nožēlā un protestā, un mēs abi izgājām no istabas.

pēc divām dienām, kad apciemoju savu draugu, viņš mazliet lepni norādīja uz mazu pudelīti uz kamīna malas. Es paņēmu to. Uz tās bija sarkana etiķete, norādot, ka tur ir inde. Kad es to atvēru, saodu patīkamu mandeļu aromātu.

«Zilskābe?» es jautāju.

«Tieši tā. Tā atsūtīta pa pastu. «Aizsūtu jums, lai tā mani nekārdinātu. Sekošu jūsu padomam.» Šāda zīmīte bija pielikta klāt. Domāju, Vatson, ka mēs varam uzminēt brašās sievietes vārdu, kura to atsūtījusi.»

PIEDZĪVOJUMS ŠOSKOMBAS OLDPLEISĀ

gerloks Holmss jau ilgu laiku noliecies lūkojās mikroskopā.

Nu viņš atliecās un triumfējoši palūkojās uz mani.

«Tā ir līme, Vatson,» viņš teica. «Tā noteikti ir līme. Paskatieties uz šiem izkaisītajiem objektiem!»

Es noliecos pie mikroskopa un koncentrēju skatienu.

«Tie matiņi ir diedziņi no tvīda auduma mēteļa. Neregulārā pelēkā masa ir putekļi. Pa kreisi ir epitēlija šūnas. Brūnās lāses centrā noteikti ir līme.»

«Nu,» es teicu un iesmējos. «Esmu gatavs noticēt jūsu teiktajam. Vai no tā kas mainīsies?»

«Tas ir pilnīgi skaidri redzams,» viņš atbildēja. «Santpenkresa lietā, ja jūs atceraties, blakus mirušajam policistam tika atrasta cepure. Apsūdzētais neatzīst to par savu. Bet viņš ir gleznu ierāmētājs, kas bieži saskaras ar līmi.»

«Vai tā ir kāda no jūsu lietām?»

«Nē, mans draugs Meriveils no Skotlendjarda palūdza man apskatīt šo lietu. Kopš es pieķēru to naudas viltotāju pēc cinka un vara daļiņām viņa piedurkņu vīlēs, viņi sākuši novērtēt mikroskopa nozīmi.» Holmss nepacietīgi palūkojās pulkstenī. «Vajadzēja atnākt kādam jaunam klientam, bet viņš kavējas. Starp citu, Vatson, vai jūs kaut ko zināt par zirgu skriešanās sacīkstēm?»

«Man vajadzētu zināt. Es tajās tērēju apmēram pusi no savas ievainojuma pensijas.»

«Tad es jūs izmantošu kā «Zirgu skriešanās sacīkšu mazo enciklopēdiju». Kas ir sers Roberts Norbertons? Vai šis vārds jums kaut ko izsaka?»

«Jā, varētu teikt, ka izsaka. Viņš dzīvo Šoskombas Oldpleisā, un es viņu labi pazīstu, jo kādreiz tur netālu vasarās dzīvoju. Reiz Norbertonam iznāca saskarties ar jūsu profesijas ļaudīm.»

«Kā tā?»

«Viņš ar pātagu piekāva Semu Brūveru, slaveno Karzonstrītas augļotāju no Ņūmārkethītas. Viņš gandrīz nogalināja šo vīru.»

«Oho, tas izklausās interesanti! Vai viņš bieži tā uzvedas?»

«Nu, viņam ir bīstama cilvēka slava. Viņš ir viens no trakulīgākajiem jātniekiem Anglijā. Pirms dažiem gadiem viņš bija otrais Lielajā Nacionālajā turnīrā. Viņš pieder tiem cilvēkiem, kuriem vajadzējis piedzimt citā laikā. Viņš būtu bijis īsts dendijs Reģenta laikā — bokseris, sportists, sacīkšu čempions, siržu lauzējs, un noteikti tā iestidzis parādos, ka nekad netiktu no tiem ārā.»

«Lieliski, Vatson! Ļoti izsmeļošs portrets. Liekas, it kā pats viņu pazītu. Bet vai tagad jūs varētu raksturot Šoskombas Oldpleisu?»

«Varu pateikt tikai to, ka tā atrodas Šoskombas parkā un tur atrodas slavenākie Šoskombas staļļi un treniņlaukumi.»

«Un galvenais treneris,» Holmss piebilda, «ir Džons Meisons. Nebrīnieties par manām zināšanām, Vatson, jo šī vēstule, ko es pašlaik atveru, ir no viņa. Bet parunāsim vēl par Šoskombu. Liekas, ka būšu uzdūries interesantai lietai.»

«Tur audzē Šoskombas spanielus,» es teicu. «Viņi izceļas visās suņu izstādēs. Visievērojamākā suņu šķirne Anglijā. Tie ir Šoskombas Oldpleisas saimnieces īpašs lepnums.»

«Tā laikam ir sera Roberta Norbertona sieva?»

«Sers Roberts nav precējies. Varbūt tā arī labāk, ņemot vērā viņa izredzes. Viņš dzīvo kopā ar savu māsu atraitni lēdiju Beatrisi Folderi.»

«Jūs gribat teikt, ka viņa dzīvo pie brāļa?»

«Nē. īpašums piederēja viņas mirušajam vīram seram Džeimsam. Norbertonam nav uz to nekādu tiesību. Ienākumi tiek atdoti viņas mirušā vīra brālim. Pagaidām viņa katru gadu saņem īres naudu.»

«Un brālītis Roberts, droši vien, šo naudu iztērē?»

«Uz to pusi ir. Viņš ir īsts velns, un viņai acīmredzot nav viegla dzīve. Bet tomēr esmu dzirdējis, ka viņa esot brālim pieķērusies. Bet kas Šoskombā noticis?»

«Tieši to es arī gribu uzzināt. Un ceru, ka šis vīrs mums to pastāstīs.»

Durvis atvērās, un istabā ienāca garš, gludi skūts vīrietis ar stingru, drūmu sejas izteiksmi, kāda var būt vienīgi tādiem cilvēkiem, kuru pakļautībā ir zirgi vai zēni. Misteram Džonam Meisonam bijusi bieža saskare ar abiem, un viņa izskats pilnīgi atbilda šim uzdevumam. Viņš vēsi un pašapzinigi paklanījās un apsēdās krēslā, uz kuru Holmss bija norādījis.

«Vai saņēmāt manu zīmīti, mister Holms?»

«Jā, bet tur nekas nebija paskaidrots.»

«Lieta ir pārāk delikāta, lai uzticētu to papīram. Un pārāk sarežģīta. To es varu jums pastāstīt tikai personīgi.»

«Esam jūsu rīcībā.»

«Pirmkārt, mister Holms, man liekas, ka mans saimnieks sers Roberts ir sajucis prātā.»

Holmss sarauca uzacis. «ŠI ir Beikerstrlta, nevis Hārleistrīta,» viņš teica. «Bet kāpēc jūs tā uzskatāt?»

«Nu, ja cilvēks izdara vienu dīvainību vai divas, to vēl varētu saprast, bet, ja viss, ko viņš dara, ir dīvaini, tad jāsāk domāt. Man šķiet, ka Šoskombas Princis un zirgu skriešanās sacīkstes ir sajaukuši viņam prātu.»

«Jūs runājat par kumeļu, ar kuru jūs jājat?»

«Tas ir labākais Anglijā, mister Holms. Ja kāds to vispār spēj novērtēt, tad vienīgi es. Bet būšu ar jums atklāts, jo zinu, ka jūs esat godīgi džentlmeņi un ka tas paliks starp mums.

Sers Roberts ir nodomājis vinnēt šīs sacīkstes. Viņš ir parādos līdz ausīm, un tā ir viņa pēdējā izdevība. Viņa vienīgā cerība ir šis zirgs — un ar lielām izredzēm! Tagad varbūt četrdesmit, bet kad viņš sāka, izredzes bija tuvu simtam.»

«Kā tas iespējams, ja jau šis zirgs ir tik labs?»

«Publika nezina, cik viņš ir labs. Sers Roberts ir pārāk gudrs, lai sniegtu ziņas par savu zirgu. Izbraukumos viņš dodas ar Prinča pusbrāli. Viņus abus nevar atšķirt. Bet auļos starp viņiem ir kāda astotdaļjūdze. Viņš domā tikai par zirgu un šīm sacīkstēm. Tā ir visa viņa dzīve. Viņš nelaiž nevienu tuvumā. Ja Princim nepaveiksies, tad ar seru Robertu ir cauri.»

«Izklausās, ka viņš izmisīgi riskē, bet kā izpaužas viņa vājprāts?»

«Pietiek tikai paskatīties uz viņu. Liekas, ka viņš naktīs vispār vairs neguļ. Viņš ir stallī visos diennakts laikos. Viņa acis ir trakas. Tas viss atstājis pārāk lielu iespaidu uz viņa nerviem. Bez tam, kā viņš izturas pret lēdiju Beatrisi!»

«Nu! Kā tad?»

«Viņi vienmēr bijuši vislabākie draugi. Abiem ir vienādas gaumes, un viņa mīl zirgus tāpat kā viņš. Katru dienu vienā un tajā pašā laikā viņa mēdza doties tos aplūkot, un par visiem vairāk viņa mīlēja Princi. Kad zirgs izdzirdēja riteņu klaboņu uz ceļa, viņš saspicēja ausis, un katru rītu viņš pierikšoja pie karietes, lai saņemtu cukura graudu. Bet nu tam ir beigas.»

«Kāpēc?»

«Liekas, ka viņai zudusi interese par zirgiem. Jau kādu nedēļu viņa brauc garām staļļiem un pat nesasveicinās!»

«Jūs domājat, ka viņi sastrīdējušies?»

«Pamatīgi, un strīds bijis rupjš un ļauns. Kāpēc tad citādi viņš būtu aizdevis prom viņas spanielu, ko viņa mīlēja kā savu bērnu? Pirms dažām dienām viņš atdeva to vecajam Bārnsam, kam pieder «Zaļais pūķis», trīs jūdzes tālāk, Krendolā.» 304

«Tas tiešām liekas dīvaini.»

«Protams, ar viņas slimo sirdi un tūsku nevar gaidīt, ka viņa varētu kaut kā pretoties tā plāniem, bet viņš katru vakaru divas stundas pavadīja viņas istabā. Viņa bija tam reti labs draugs. Bet nu ari tam beigas. Viņš māsai pat neiet klāt. Un viņai tas sāp. Viņa ir nomākta, skumja un dzer. Mister Holms, dzer kā zivs.»

«Vai viņa dzēra ari agrāk?»

«Nu, kādu glāzi jau iedzēra, bet tagad bieži vien tā ir pudele vienā vakarā. Tā man teica Stlvens, sulainis. Viss pārmainījies, mister Holms, un tur ir kaut kas varen nelāgs. Bez tam, ko saimnieks naktīs dara vecajās kapenēs? Un kas tas par viru, ar ko viņš satiekas?»

Holmss berzēja rokas.

«Turpiniet, Meison! Kļūst aizvien interesantāk.»

«Sulainis redzējis, ka viņš iet uz turieni. Pulkstenis divpadsmit naktī, un pamatīgi līst lietus. Nākamajā naktī es paliku nomodā, un, kā tad, saimnieks atkal aizgāja. Mēs ar Stīvenu gājām viņam nopakaļ, bet visu laiku baidījāmies, jo mums būtu klājies plāni, ja viņš mūs pamanītu. Viņš kļūst briesmīgs, kad laiž darbā dūres. Tāpēc neuzdrošinājāmies pieiet par tuvu, bet redzējām viņu labi. Viņš devās uz spoku kapenēm, un tur viņu gaidīja kāds vīrs.»

«Kas tās par spoku kapenēm?»

«Nu, ser, parkā atrodas veca, pussagruvusi kapela. Tā ir tik veca, ka neviens nezina, kad tā celta. Un zem tās ir kapenes, kurām pie mums ir slikta slava. Tā ir tumša, mitra, vientuļa vieta pat dienā, un mūsu apvidū tikai retais uzdrošinātos turp doties naktī. Bet saimnieks nebaidās. Viņš nekad savā dzīvē ne no kā nav baidījies. Bet ko viņš tur dara nakti?»

«Pagaidiet drusku!» teica Holms. «Jūs teicāt, ka tur bija vēl kāds cilvēks. Tam jābūt kādam no jūsu pašu staļļu puišiem vai kādam no mājas! Jums tikai jāuzzina, kurš tas ir, un viņš jāizjautā.»

«Es viņu nepazīstu.»

«Kā jūs to zināt?»

«Jo es viņu redzēju, mister Holms. Tas bija otrajā vakarā. Sers Roberts pagriezās un pagāja mums garām — mēs ar Stīvenu bijām paslēpušies krūmos kā divi nobijušies truši, jo tajā nakti mazliet spīdēja mēness. Bet mēs dzirdējām, ka otrs tur aizmugurē kustas. No viņa mums nebija bail. Tāpēc, kad sers Roberts aizgāja, mēs piecēlāmies un izlikāmies, ka vienkārši pastaigājamies mēnesnīcā, un piegājām tieši pie viņa, it kā tas nebūtu nekas sevišķs. «Sveiks, draugs! Kas jūs esat?» es jautāju. Domāju, ka viņš nebija dzirdējis mūs nākam, tāpēc palūkojās pār plecu ar tādu sejas izteiksmi, it kā būtu ieraudzījis pašu nelabo. Viņš iekliedzās un metās tumsā, cik ātri vien varēdams. Un viņš skrēja! Tas tik bija skrējiens! Pēc brīža viņš vairs nebija ne redzams, ne dzirdams, un kas viņš tāds bija, mēs neuzzinājām.»

«Bet vai jūs viņu mēness gaismā skaidri saskatijāt?»

«Varu apzvērēt, ka viņš bija dzeltenādainais — nelietīgs suns, jāsaka. Kas tādam var būt kopīgs ar seru Robertu?»

Holmss brīdi sēdēja, iegrimis domās.

«Kas lēdijai Beatrisei Folderei palīdz saimniecībā?» viņš beidzot jautāja.

«Viņai ir istabene, Kerija Evansa. Viņa tur strādā jau piecus gadus.»

«Viņa, bez šaubām, ir uzticama?»

Misters Meisons neveikli izvairījās.

«Nu, pietiekami uzticama,» viņš beidzot novilka. «Bet neteikšu, kuram.»

«Aha!» teica Holmss.

«Es negribu nest baumas ārpus mājas.» 306

«Es jūs pilnīgi saprotu, mister Meison. Situācija, protams, ir pietiekami skaidra. No doktora Vatsona stāstītā es noprotu, ka viņš nelaiž garām nevienu sievieti. Vai jūs nedomājat, ka te varētu meklēt braļa un māsas strīdu iemeslu?»

«Nu, bet strīds turpinās jau labu laiku.»

«Var būt, ka viņa agrāk nebija neko manījusi. Pieņemsim, ka viņa to atklājusi pēkšņi. Viņa grib atbrīvoties no šīs sievietes. Brālis neļauj viņai to atlaist. Slimā sieviete ar savu vājo sirdi nespēj salauzt viņa gribu. Ienīstā istabene joprojām saistīta ar viņu. Lēdija atsakās runāt un, bēdu nomākta, sāk dzert. Sers Roberts dusmās atņem viņai mīļoto sunīti. Vai viss nesakrīt?»

«Nu, varētu būt — tiktāl.»

«Tieši tā! Kāds tam sakars ar nakts vizītēm vecajās kapenēs? Tās mūsu stāstā neiederas.»

«Nē, ser, un ir vēl kāda lieta, kas neiederas. Kāpēc seram Robertam jārok augšā mironis?»

Holmss pielēca kājās.

«Mēs to atklājām tikai vakar, kad jau biju jums uzrakstījis. Vakar sers Roberts aizbrauca uz Londonu, tāpēc mēs ar Stīvenu devāmies uz kapenēm. Viss bija kārtibā, izņemot to, ka vienā stūrī bija cilvēka līķa atliekas.»

«Jūs, cerams, ziņojāt policijai?»

Mūsu viesis pasmīnēja.

«Nu, ser, domāju, ka diez vai tas spētu viņus ieinteresēt. Tā bija tikai mūmijas galva un daži kauli. Tā varēja būt kādus tūkstoš gadus veca. Bet agrāk tur tāda nemētājās. To es varu zvērēt, un Stīvens arī. Tā iebāzta stūrī un pārklāta ar deli, bet pirms tam tas stūris bija tukšs.»

«Ko jūs ar to darījāt?»

«Nu, tāpat arī atstājām.»

«Prātīgi darīts. Jūs teicāt, ka sers Roberts vakar bija prom. Vai viņš atgriezies?»

«Mēs domājam, ka viņš būs šodien.»

«Kad sers Roberts atdeva prom māsas suni?»

«Tieši pirms nedēļas. Dzīvnieks ārā pie vecās akas gaudoja, un seram Robertam tajā rītā bija slikts garastāvoklis. Viņš saķēra to, un es domāju, ka viņš to nositīs. Viņš iedeva to Sendijam Beinam, žokejam, un lika aiznest suni vecajam Bārnsam uz «Zaļo pūķi», jo nekad vairs negribot to redzēt.»

Holmss brīdi sēdēja kluss, domās iegrimis. Viņš bija aizdedzis kādu no savām vecajām, aizsērējušajām pīpēm.

«Es īsti nesaprotu, mister Meison, ko jūs gribat. Ko lai es šai lietā daru?» viņš beidzot noteica. «Vai jūs nevarētu konkretizēt?»

«Varbūt, ka šis jums liksies kas konkrētāks, mister Holms,» teica mūsu viesis. Viņš izņēma no kabatas papīra vīstokli un, uzmanīgi to attinis, atklāja pārogļojušos kaula fragmentu. Holmss ar interesi to apskatīja.

«Kur jūs to ņēmāt?»

«Zem lēdijas Beatrises istabas pagrabā ir centrālapkures katls. Tas kādu laiku nebija kurināts, bet sers Roberts sūdzējās, ka ir auksts, un iekūra to. To uzmana Hārvejs — viens no maniem puišiem. Tajā rītā viņš atnāca pie manis un parādīja, ko atradis, grābdams pelnus. Viņam tas bija liecies aizdomīgi.»

«Man arī,» apstiprināja Holmss. «Ko jūs par to domājat, Vatson?»

Kauls bija pamatīgi pārogļojies, bet nebija šaubu par tā anatomisko piederību.

«Tas ir cilvēka augšstilba kauls,» es teicu.

«Tieši tā!» Holmss bija kļuvis ļoti nopietns. «Kad šis puisis mēdz iet uz kurtuvi?»

«Viņš to katru vakaru iekur un tad atstāj.»

«Tātad naktī tur var ieiet jebkurš?»

«Jā, ser.»

«Vai tur var iekļūt ari no ārpuses?»

«Vienas durvis ved uz āru. Otras — uz kāpnēm, pa kurām var nonākt gaiteni, kur atrodas lēdijas Beatrises istaba.»

«Tie ir dziļi ūdeņi, mister Meison; dziļi un diezgan netiri. Jūs teicāt, ka sers Roberts pagājušo nakti nebija mājās?»

«Jā, ser.»

«Tātad, lai kas ari šos kaulus dedzinājis, viņš tas nebija.»

«Taisnība, ser.»

«Kā sauc viesnīcu, kuru jūs pieminējāt?»

««Zaļais pūķis».»

«Vai tajā Berkšīras pusē ir labas zvejas vietas?»

Trenera godīgajā sejā varēja lasīt, ka viņa mokpilnajā dzīvē parādījies vēl viens trakais.

«Esmu dzirdējis, ka pie dzirnavām bijušas foreles, bet Hola ezerā līdakas.»

«Tas ir labi. Mēs ar Vatsonu esam kaislīgi makšķernieki, vai ne, Vatson? Turpmāk meklējiet mūs «Zaļajā pūķī». Tur mēs apmetīsimies jau šovakar. Negribu sacīt, ka mēs nevēlamies jus redzēt, bet pietiktu ar zīmīti, un mēs, bez šaubām, zināsim, kur jūs meklēt, ja būsiet vajadzīgs. Kad būsim uzzinājusi mazliet vairāk, iepazīstināsim jūs ar pārdomātu viedokli.»

Un tā jaukā maija vakarā mēs ar Holmsu vieni paši pirmās klases vagonā devāmies uz nelielo Šoskombas staciju, kur vilciens pieturēja «uz pieprasījumu». Plauktā virs mums bija sakrautas makšķeres, spoles un grozi. Tālākais ceļš aizveda līdz vecmodīgai tavernai, kur rosīgais namatēvs Džošua Bārns aktīvi iesaistījās mūsu plānos par zivju iznīcināšanu kaimiņu novadā.

«Kādas Hola ezerā ir izredzes uz līdakām?» apjautājās Holmss.

Viesnīcnieka seja satumsa. «Tas neies cauri, ser. Pirms vēl būsiet kādu zivi noķēris, var gadīties, ka pats atradisieties ezerā.» «Kā tā?»

«Sers Roberts, ser. Viņš ir ļoti neiecietīgs. Ja jūs, divi svešinieki, atrādīsieties tik tuvu viņa treniņlaukumiem, viņš noteikti būs tūlīt klāt. Viņš nepieļauj nekādus kompromisus, nekādus.»

«Esmu dzirdējis, ka viņš pieteicis zirgu lielajām sacīkstēm.»

«Jā, labu kumeļu. Viņš ieguldījis šajās sacīkstēs visu musu naudu un arī savu daļu. Starp citu,» saimnieks aizdomīgi palūkojās uz mums, «jūs taču neesat saistīti ar jāšanas sacīkstēm?»

«Nē, tiešām ne. Esam divi noguruši londonieši, kam ļoti vajadzīgs Berkšīras svaigais gaiss.»

«Te būs īstā vieta. Te tā ir pārpārēm. Bet, ņemiet vērā, ko es teicu par seru Robertu. Viņš ir no tās sugas ļaudīm, kuri vispirms dara, pēc tam runā. Turieties tālāk no parka!»

«Protams, mister Bārns! Mēs noteikti tā rīkosimies. Starp citu, tas ir ļoti jauks spaniels, kas hallē gaudo.»

«Jā, tiešām. Tas ir īsts Šoskombas sugas eksemplārs. Anglijā labāku nav.»

«Es interesējos par suņiem,» teica Holmss. «Vai drīkst jautāt, cik tāds medaļnieks varētu maksāt?»

«Vairāk, nekā man būtu pa kabatai, ser. Pats sers Roberts man viņu iedeva. Tāpēc man tas jāpieskata. Ja es viņam ļautu vaļu, viņš vienā mirklī aizbēgtu atpakaļ.»

«Mūsu rokās jau ir daži trumpji, Vatson,» teica Holmss, kad viesnīcnieks bija aizgājis. «Šī spēle nav vienkārša, bet pēc pāris dienām mēs tiksim skaidrībā. Starp citu, kā dzirdēju, sera Roberta joprojām nav mājās. Varbūt mēs šonakt varētu apmeklēt svētvietu, nebaidoties, ka tiksim noslepkavoti. Man jāpārliecinās par pāris lietām.»

«Vai jums ir kāda hipotēze, Holms?»

«Tikai tāda, Vatson, ka pirms nedēļas noticis kaut kas tāds, kas dziļi satricinājis dzīvi Šoskombā. Kas tas ir? Par to mēs varam nojaust tikai pēc sekām. Tās ir ļoti komplicētas. Bet tā noteikti ir priekšrocība. Tikai bezkrāsaina lieta bez neparastiem notikumiem ir bezcerīga. Apkoposim faktus. Brālis vairs neap310 ciemo savu slimo māsu. Viņš atdod prom viņas mīļoto suni. Viņas suni, Vatson! Vai tas jums ne par ko neliecina?»

«Tikai par brāļa spītību.»

«Labi, lai būtu tā. Ir vēl cits variants. Turpinot mūsu situācijas analīzi, sāksim no brīža, kad izcēlās, ja vispār izcēlās, strīds. Lēdija neiziet no savas istabas, maina savus paradumus, gandrīz nav redzama. Kad izbrauc ar istabeni, vairs neapstājas pie staļļiem, lai sasveicinātos ar iemīļoto zirgu, un acīmredzami sākusi dzert. Tas ir viss šajā lietā, vai ne?»

«Izņemot notikumus kapenēs.»

«Tas jau ir otrs virziens. Mums ir divi, un es ludzu abus nejaukt kopā. Pavedienam A, kas saistīts ar lēdiju Beatrisi, ir nedaudz draudiga nokrāsa, vai ne?»

«Es nekādus secinājumus nevaru izdarīt.»

«Labi, tagad ņemsim pavedienu B, kas saistīts ar seru Robertu. Viņš ir neprātīgi apņēmies uzvarēt sacīkstēs. Viņš ir kreditoru rokās un jebkurā bridi var tikt izputināts, un viņa staļļus var pārņemt šie kreditori. Viņš ir bezbailīgs un nežēlīgs cilvēks. Viņu uztur māsa. Viņš iekāro savas māsas istabeni. Tiktāl it kā viss skaidrs, vai ne?»

«Bet kapenes?»

«Ak, jā, kapenes! Pieņemsim, Vatson — tas ir tikai drosmīgs pieņēmums, hipotēze, ka sers Roberts nogalinājis savu māsu.»

«Dārgais, Holms, tas ir izslēgts!»

«Ļoti iespējams, Vatson. Sers Roberts ir no godājamas dzimtas. Bet starp ērgļiem bieži iemaldās kāda vārna. Apspriedīsim tagad šo pieņēmumu. Viņš nevar aizlaisties no šejienes, neizmēģinājis laimi, un laime sasniedzama tikai ar Šoskombas Princi. Tāpēc viņam vēl jāpaliek. Tāpēc viņam jātiek vaļā no upura līķa un jāatrod kāds, kas spētu notēlot māsu. Ja kalpone nebūtu viņa sabiedrotā, tas nebūtu iespējams. Sievietes līķi varēja aiznest uz kapenēm, kur reti kāds iegriežas, un naktī nemanāmi iznīcināt centrālapkures krāsnī, kur atrasti attiecīgi pierādījumi. Ko jūs par to teiksiet, Vatson?»

«Ja jūs pastāvat uz šādu briesmīgu pieņēmumu, tad viss ir iespējams.»

«Domāju, ka rīt mēs varētu veikt nelielu eksperimentu, Vatson, lai šai lietā gūtu zināmu skaidrību. Pagaidām, ja gribam stiprināt savu garu, es ierosinu uzaicināt saimnieku uz glāzi viņa paša vīna un krietni izrunāties par zušiem un raudām, ar ko mēs, liekas, iekarosim viņa simpātijas. Tā varbūt arī uzzināsim kādu svarīgu vietējo tenku.»

No rīta Holmss atklāja, ka neesam paņēmuši līdzi vizuļus, tāpēc makšķerēšana bija jāatliek. Ap vienpadsmitiem izgājām pastaigāties, un viņš dabūja atļauju paņemt līdzi melno spanielu.

«Šī ir tā vieta,» Holmss teica, kad nonācām pie augstiem parka vārtiem, no kuriem nolūkojās divi karaliskie grifi. «Misters Bārns man pastāstīja, ka vecā lēdija ap pusdienlaiku mēdzot izbraukt pastaigā un kariete gaidot, līdz tiek atvērti vārti. Kad tā izbrauks, bet vēl nebūs uzņēmusi gaitu, lūdzu jūs, Vatson, kučieri aizkavēt ar kādu jautājumu. Mani neņemiet vērā. Es stāvēšu aiz šā krūma un mēģināšu saskatīt to, ko man nepieciešams ieraudzīt.»

Ilgi nebija jāgaida. Pēc stundas ceturkšņa mēs ieraudzījām lielu, dzeltenu četrvietīgu karieti, kas lēni tuvojās pa garo aleju. To vilka divi stalti, pelēki zirgi, augstu cilādami kājas. Holmss ar suni noslēpās aiz krūma. Es stāvēju uz ceļa, šūpodams nūju. Kamēr vērās vārti, es varēju labi apskatīt karietes pasažierus. Kreisajā pusē sēdēja stipri izkrāsojusies jauna sieviete ar gaišiem matiem un nekaunīgām acīm. Viņai pie labās rokas bija kāda vecīga būtne sakumpušu muguru un ietinusies šallēs, kas aizsedza viņas seju un plecus, kuri likās deformēti. Kad zirgi bija izbraukuši pa vārtiem, es noteiktā žestā pastiepu roku. Kučieris pieturēja, un es jautāju, vai sers Roberts atrodas Šoskombas Oldpleisā. Tajā pašā brīdī Holmss iznira no krūma 312 un palaida vaļā suni. Ar priecīgu rējienu tas pieskrēja pie karietes un uzlēca uz pakāpieniem. Jau nākamajā bridi dzīvnieka priecīgais sveiciens pārvērtās niknās dusmās, un viņš ieķērās melnajos svārkos.

«Brauciet! Brauciet!» iekliedzās nikna balss. Kučieris uzsita zirgiem ar pātagu, un mēs palikām stāvot uz ceļa.

«Nu, Vatson, tas ir padarīts,» teica Holmss, piestiprinādams siksnu saniknotajam spanielam. «Viņš domāja, ka tā ir viņa saimniece, bet atrada citu. Suņi nekļūdās.»

«Tā bija vīrieša balss!» es iesaucos.

«Tieši tā! Mūsu rokās ir vēl viens trumpis, Vatson, bet, vienalga, mums jāspēlē uzmanīgi.»

Likās, ka manam partnerim šodien vairāk nekas nav paredzēts, tāpēc straumē pie dzirnavām izmēģinājām zvejas rīkus, un tā vakariņās mums bija forele. Tikai pēc maltītes Holmss atkal kļuva aktīvāks. Aizgājām uz to pašu ceļu, kas veda uz parka vārtiem. Tur mūs gaidīja gara, tumša figūra, kas izrādījās mūsu Londonas paziņa misters Džons Meisons, treneris.

«Labvakar, džentlmeņi,» viņš teica. «Saņēmu jūsu zīmīti, mister Holms. Sers Roberts vēl nav atgriezies, bet dzirdēju, ka viņš šovakar būšot.»

«Cik tālu no mājas ir kapenes?» jautāja Holmss.

«Krietnu ceturtdaļu jūdzes.»

«Domāju, ka mēs visi varētu iet kopā.»

«Es nevaru, mister Holms. Tikko viņš atgriezīsies, viņš gribēs dzirdēt, kā pa šo laiku gājis Šoskombas Princim.»

«Skaidrs! Tādā gadījumā jāiztiek bez jums, mister Meison. Jūs mums parādīsiet kapenes un tad varēsiet iet.»

Bija piķa melna bezmēness nakts. Meisons mūs veda pa zāli apaugušiem klajumiem, līdz priekšā iznira tumšas kontūras. Tā ari bija senā kapela. Mēs iegājām pa izlauztu šķirbu, kur kādreiz atradies lievenis, un pavadonis, uzmanīgi likdams kājas starp mūra gabaliem, taustīja ceļu uz ēkas stūri, kur stāvas kāpnes veda lejup kapenēs. Aizdedzis sērkociņu, viņš apgaismoja skumjo vietu — nomācošu un smacīgu, ar apdrupušām sienam no rupji cirstiem akmeņiem. Zārki, daži no cinka, daži no akmens, bija sakrauti labajā pusē līdz pat velvētajiem griestiem, kas izgaisa tumsā mums virs galvas. Holmss bija iededzis laternu un ar spilgti dzelteno staru kūli izgaismoja šo sērīgo ainu. Gaisma atspīdēja zārku vākos, kas bija rotāti ar grifiem un senās dzimtas kroni; tā ar saviem simboliem gribējusi izrotāt pat nāves vārtus.

«Jūs runājāt par kauliem, mister Meison. Vai jūs tos neparādītu, pirms aizejat?»

«Tie ir šajā stūrī.» Treneris pagāja uz priekšu, bet tad pārsteigts apstājās un klusi lūkojās kaktā, ko izgaismoja laterna. «To vairs nav,» viņš noteica.

«Tā jau domāju.» Holms iesmējās. «Manuprāt, to pelnus tagad varētu meklēt centrālapkures krāsnī.»

«Bet kāpēc gan jādedzina pirms tūkstoš gadiem miruša cilvēka kauli?» nesaprata Džons Meisons.

«Tāpēc mēs te esam, lai to noskaidrotu,» teica Holmss. «Tas var prasīt daudz laika, tāpēc mēs jūs neaizkavēsim. Domāju, ka no rīta risinājums būs gatavs.»

Kad Džons Meisons bija aizgājis, Holmss ķērās pie ļoti rūpīgas kapu izpētes. Viņš steidzās no ļoti sena sakšu šķirsta uz vidu, kur garā rindā bija normaņu Hugo un Odo, un pie astoņpadsmitā gadsimta sera Viljama un sera Denisa Folderiern. Pēc vairāk nekā stundas Holmss nonāca pie cinka zārka, kas stāvēja pie ieejas velvē. Izdzirdēju klusu, apmierinātu saucienu un no Holmsa steidzīgajām, bet mērķtiecīgajām kustībām sapratu, ka viņš cerēto atradis. Ar palielināmo stiklu viņš cītīgi pētīja smagā vāka malas. Tad izņēma no kabatas nelielu mūķīzeri un iegrūda to spraugā, paceļot augšup vāka priekšējo daļu. Tā, kā likās, turējās tikai pāris stiprinājumos. Vākam krītot, atskanēja dobja skaņa, bet, tikko tas nokrita, 314 daļēji atsedzot zārka saturu, tikām negaidot iztraucēti. Kads staigāja augšā pa kapelu. Tie bija stingri, strauji soļi kā cilvēkam, kuram ir noteikts nolūks un kurš labi pazīst vietu, pa kuru staigā. Kāpnes apspīdēja gaisma, un pēc brīža gotiskajā velvē varēja saskatīt tās nesēju. Tas bija šausmīgs tēls; milzīgs augums un draudīgas kustības. Lielā laterna, ko viņš turēja sev priekšā, apgaismoja bargu seju ar kuplām ūsām un dusmīgām acīm, kas nopētīja katru kaktu. Beidzot briesmīgais skatiens apstājās pie Šerloka Holmsa un manis.

«Kas, pie velna, jūs tādi esat?» viņš grandošā balsī jautāja. «Un ko jūs darāt manā privātīpašumā?» Kad Holmss neatbildēja, vīrs paspēra pāris soļu uz mūsu pusi un pacēla nuju, kas viņam bija rokā. «Vai jūs mani dzirdat?» viņš kliedza. «Kas jūs esat? Ko jūs šeit darāt?» Viņš savicināja nuju.

Tā vietā, lai bailēs sarautos, Holmss devās uzbrukumā.

«Man ir jautājums jums, ser Robert,» viņš teica savā visbargākajā balsī. «Kas tas ir? Un kāpēc tas te mētājas?»

Viņš pagriezās un sagrāba nokritušo vāka gabalu. Zārks atvērās līdz galam vaļā. Laternas gaismā es ieraudzīju līķi, kas bija no galvas līdz kājām ievīstīts palagā, ar šausmīgu, raganai līdzīgu seju, kura izslējās deguns un zods, aizmiglotas, blāvas acis lūkojās no pelēkas, krunkainas sejas. Baronets iekliegdamies atkāpās un atspiedās pret akmens sarkofāgu.

«Kā jūs par to uzzinājāt?» viņš iebļāvās. Tad atguva savu kundzisko toni: «Kāda jums par to daļa?»

«Mans vārds ir Šerloks Holmss,» teica mans kompanjons. «Varbūt, ka tas jums ir pazīstams. Katrā gadījumā mans pienākums ir aizstāvēt likumu kā katram godīgam pilsonim. Liekas, jums nāksies par daudz ko atbildēt.»

Sers Roberts brīdi lūkojās Holmsā, taču mierīgā balss un vēsā, pārliecinošā izturēšanās bija atstājusi iespaidu.

«Dieva dēļ, mister Holms, viss kārtībā,» viņš teica. «Pierādījumi ir pret mani, atzīstos, bet citādi es nevarēju rīkoties.»

«Es priecātos, ja tā būtu, bet baidos, ka jūsu paskaidrojumus nāksies uzklausīt policijai.»

Sers Roberts paraustīja platos plecus.

«Nu, ja tā, tad tā! Nāciet līdzi uz māju, un jūs pats varēsiet spriest, kādas ir tās lietas.»

Pēc stundas ceturkšņa mēs sēdējām, kā es nopratu pēc pulētajiem stobriem aiz stikla vitrīnām, vecās mājas ieroču telpā. Tā bija omulīgi iekārtota, un sers Roberts te mūs uz dažām minūtēm pameta vienus. Kad viņš atgriezās, viņam līdzi bija divi cilvēki; viena no tām bija ziedošā jaunā sieviete, ko bijām redzējuši karietē; otrs bija neliela auguma vīrs ar žurkas seju un nepatīkamām, zaglīgām manierēm. Abi izskatījās ārkārtīgi pārsteigti, un tas liecināja, ka baronetam nav bijis laika viņiem paskaidrot, kādu pavērsienu notikumi ņēmuši.

«Tie,» teica sers Roberts, pamādams ar roku, «ir misters un misis Norieti. Misis Norlete, meitas vārdā Evansa, dažus gadus bija manas māsas uzticamā istabene. Esmu viņus atsaucis tāpēc, ka jūtu, labāk būs jums visu izstāstīt, un šie abi cilvēki apstiprinās, ka es runāju patiesību.»

«Vai tas vajadzīgs, ser Robert? Vai jūs saprotat, ko darāt?» sieviete iesaucās.

«Kas attiecas uz mani, es pilnīgi atsakos no jebkādas atbildības,» piebilda viņas vīrs.

Sers Roberts uzmeta viņam nicinājuma pilnu skatienu. «Es pats uzņemšos visu atbildību,» viņš noteica. «Tagad, mister Holms, uzklausiet patiesos faktus. Jūs diezgan pamatīgi esat iepazinies ar manu lietu, citādi es jūs neatrastu tur, kur atradu. Tāpēc jūs jau droši vien zināt, ka es ar melnu zirgu piedalīšos sacensībās un ka viss atkarīgs no manas veiksmes. Ja es vinnēšu, viss kārtībā. Ja zaudēšu — nu, es pat neuzdrošinos par to domāt!»

«Es saprotu jūsu stāvokli,» teica Holmss.

«Es visādā ziņā esmu bijis atkarīgs no savas māsas, lēdijas Beatrises. Bet muiža viņu interesēja tikai kā pašas īpašums. Kas attiecas uz mani, esmu lielos parādos. Esmu vienmēr zinājis: ja māsa nomirs, tad kreditori īpašumam uzkritīs kā maitasputnu bars. Paņems visu — manus staļļus, manus zirgus —, visu. Mister Holms, māsa pirms nedēļas nomira.»

«Un jūs nevienam neteicāt!»

«Ko es varēju darīt? Mani gaidīja pilnīga sagrāve. Ja es varētu šo lietu noklusēt kādas trīs nedēļas, viss būtu labi. Viņas istabenes vīrs — šis cilvēks — ir aktieris. Mums iešāvās prātā — man iešāvās prātā —, ka viņš kādu laiciņu varētu tēlot manu māsu. Tas bija nepieciešams tikai ikdienas izbraukumos ar karieti, jo viņas istabā neviens neieiet, izņemot istabeni. To nebija grūti noorganizēt. Mana māsa nomira no tūskas, kas jau ilgi bija viņu mocījusi.»

«To noteiks tiesu ārsts.»

«Viņas pašas ārsts var apliecināt, ka simptomi liecināja par gaidāmo iznākumu.»

«Un ko jūs darījāt?»

«Līķis nevarēja te palikt. Pirmajā naktī mēs ar Norietu aiznesām to uz veco akas namiņu, kas stāv neizmantots. Tomēr mums sekoja viņas spaniels, kas visu laiku pie durvīm gaudoja, tāpēc es atradu drošāku vietu. Es tiku vaļā no spaniela, un mēs aiznesām līķi uz kapelas kapenēm. Nedomājiet, ka tā bija necieņa vai godbijības trūkums pret aizgājēju, mister Holms. Es nejūtos, ka būtu līķu apgānītājs.»

«Jūsu izdarīto es tomēr nespēju attaisnot, ser Robert.»

Baronets nepacietīgi papurināja galvu. «Ir jau viegli sprediķot,» viņš teica. «Ja jūs būtu manā vietā, varbūt domātu savādāk. Nav iespējams noskatīties, kā vienā brīdī sabrūk visas cerības un plāni, un neko nedarīt, lai tos glābtu. Man likās, ka tā viņai nebūs necienīga atdusas vieta, ja mēs uz laiku ieliksim to kādā viņas vīra senču zārkā uz zemes, kas joprojām skaitās iesvētīta.

Mēs atvēram vienu zārku, izmetām ārā tā saturu un ielikām tur māsu. Kas attiecas uz senajiem pīšļiem, mēs nevārējām tos vienkārši pamest uz kapeņu grīdas. Mēs ar Norietu tos izņēmām, un viņš naktī sadedzināja tos centrālapkures krāsnī. Tāds ir mans stāsts, mister Holrns, tomēr jāatzīst, ka nespēju saprast, kā jūs varējāt mani piespiest to visu izstāstīt.»

Holmss brīdi sēdēja, iegrimis domās.

«Jūsu stāstā ir viena neskaidrība, ser Robert,» viņš beidzot noteica. «Jūsu uzvara sacensībās un līdz ar to jūsu nākotnes cerības varētu būt nodrošinātas ari tad, ja kreditori sagrābtu muižu.»

«Zirgs ir īpašuma daļa. Kas viņiem par manām derībām? Viņi noteikti neļautu man vispār piedalīties sacīkstēs. Mans galvenais kreditors, par nelaimi, ir mans lielākais ienaidnieks — nelietīgs puisis Sems Brūvers, kuru es reiz Ņūmarkethītā iepēru ar jātnieka pātagu. Vai jūs domājat, ka viņš mēģinātu mani glābt?»

«Nu, ser Robert,» teica Holmss pieceldamies, «lieta, protams, būs jāiesniedz policijā. Mans pienākums bija atklāt faktus, un ar to mans darbs beidzas. Kas attiecas uz jusu rīcības morālo pusi, tā nav manā kompetencē. Ir gandrīz pusnakts, Vatson, un domāju, ka varam doties atpakaļ uz savu pieticīgo mājokli.»

Tagad ir zināms, ka šī dīvainā epizode beidzās daudz laimīgāk, nekā sers Roberts būtu pelnījis. Šoskombas Princis uzvarēja sacensībās, viņa saimnieks derībās nopelnīja astoņdesmit tūkstošus. Kreditori neatkāpās, līdz parāds tika pilnībā atmaksāts, taču palika pietiekami, lai sers Roberts atgūtu pienācīgu stāvokli. Ne policija, ne tiesu ārsts notikušo nevērtēja pārāk bargi, un, ja neskaita nopēlumu par novēlotu lēdijas nāves fakta reģistrāciju, laimīgais mantinieks no savādā notikuma izkļuva sveikā. Viņa dzīve, no kuras pazudusi tumšā ēna, nu, liekas, beigsies ar godajamu mūža nogali. 318

PENSIONĒTAIS KRĀSOTĀJS

"yai rītā Šerloks Holmss bija melanholiski filozofiskā noskaņojumā. Viņa modrais, praktiskais prāts šad tad pakļāvās šādām izjūtām.

«Vai redzējāt viņu?» viņš jautāja.

«Jūs domājat veco zēnu, kurš tikko izgāja?»

«Jā.»

«Es satiku viņu pie durvīm.»

«Ko jūs domājat par viņu?»

«Aizkustinošs, nožēlojams, satriekts radījums.»

«Tieši tā, Vatson. Aizkustinošs un nožēlojams. Bet vai visa dzīve nav aizkustinoša un nožēlojama? Vai viņa dzīve nav mikroskopisks visuma attēls? Mēs kaut ko sasniedzam. Mēs ķeram, grābjam. Un kas mums paliek beigās? Ēna. Vai vēl kaut kas bēdīgāks par ēnu — nožēla.»

«Vai viņš ir jūsu klients?»

«Nu, pieņemsim, ka tā. Viņu atsūtīja Skotlendjards. Tāpat, kā ārsti mēdz savus neārstējamos pacientus nosūtīt pie pūšļotājiem. Viņi aizbildinās, ka neko vairāk nav iespējams darīt, un, lai kas arī notiktu, pacientam sliktāk nekļūs.»

«Kas noticis?»

Holmss paņēma no galda notraipītu vizītkarti. «Džošua Emberlejs. Viņš esot bijis jaunākais kompanjons firmā «Brikfols & Emberlejs», kas ražo materiālus gleznotājiem. Šie uzvārdi lasāmi uz krāsu kārbām. Viņš kļuva diezgan turīgs, sešdesmit viena gada vecumā aizgāja pensijā, nopirka Levišemā māju un pēc garā darba mūža cerēja atpūsties. Varētu domāt, ka viņa dzīve ir nodrošināta.»

«Jā, tiešām.»

Holmss uzmeta skatienu piezīmēm, ko bija uzkricelējis aploksnes otrā pusē.

«Aizgājis pensijā 1896. gadā, Vatson. 1897. gada sākumā apprecējis par sevi divdesmit gadus jaunāku sievieti; cik redzams fotogrāfijās, glītu sievieti. Likās, ka viņa dzīves ceļš nu ir nogludināts — pārticība, jauna sieva, brīvs laiks. Un tomēr divos gados viņš kļuvis, kā jūs redzējāt, par satriektu un nožēlojamu būtni.»

«Bet kas ar viņu noticis?»

«Sens stāsts, Vatson. Nodevīgs draugs un neuzticiga sieva. Izrādās, ka Emberlejam ir kāds hobijs, un tas ir šahs. Netālu no viņa Levišemā dzīvo kāds jauns ārsts, kas arī aizrāvies ar šaha spēli. Esmu pierakstījis viņa vārdu — Rejs Ernests. Ernests bija biežs viesis viņu mājā, un likumsakarīgi, ka starp viņu un Emberleja sievu izveidojās tuvas attiecības. Jāatzīst, lai cik vērtīgas būtu mūsu nelaimīgā klienta rakstura īpašības, ar ārējiem dotumiem viņš nevar lepoties. Pagājušonedēļ pārītis aizlaidies nezināmā virzienā. Vēl vairāk, neuzticīgā sieva paņēmusi līdzi vecā vīra dokumentu mapi ar lielu viņa mūža ietaupījumu daļu. Vai mēs atradīsim lēdiju? Vai atgūsim naudu? Mums tā ir sadzīviska problēma, bet Džošua Emberlejam — vitāli svarīgs jautājums.»

«Ko domājat iesākt?»

«Diemžēl man tūlīt jāatbild ar pretjautājumu — ko jūs domājat iesākt? — ja jūs būtu tik laipns un mani aizstātu. Jūs zināt, ka esmu aizņemts ar to divu koptu patriarhu lietu, kura šodien jāpabeidz. Man tiešām nav laika braukt uz Levišemu, bet liecībai, kas saņemta uz vietas, ir īpaša vērtība. Vecais zēns ļoti gribēja, lai es braucu, bet es izskaidroju situāciju. Viņš piekrita gaidīt manu aizvietotāju.»

«Katrā ziņā,» es atbildēju, «atzīstos, ka neesmu pārāk augstās domās par savām spējām, bet darīšu, ko varēšu.» 320

Un tā šai vasaras pēcpusdienā devos uz Levišemu, un man nenāca ne prātā, ka par šo notikumu, kurā iesaistījos, pēc nedējas runās visa Anglija. Vēlu vakarā atgriezos Beikerstritā un ziņoju par misijas izpildi. Holmsa kalsnais stāvs bija izstiepies dziļi krēslā, no viņa pīpes lēni cēlās stipras tabakas dūmi, bet acu plakstiņi bija pievērti; likās, ka viņš iesnaudies, tomēr, uzklausot manu stāstījumu, pie katras pauzes vai nesaprotamas vietas plaksti pacēlās, un divas pelēkas acis, spožas kā rapieri, caururba mani ar pētošu skatienu.

«Mistera Džošua Emberleja māju sauc Patvērums,» es paskaidroju. «Man liekas, ka tā jūs ieinteresētu, Holms. Tā izskatījās kā trūcīgs patricietis, kas izceļas uz plebeju fona. Jūs zināt šo rajonu, vienmuļās bruģētās ielas, apnicīgos nomales ceļus. Pašā vidū kā senas kultūras un ērtību saliņa paceļas šī vecā māja, ko ieskauj augsts, saulē kveldēts žogs, izraibināts ar ķērpjiem un apaudzis ar sūnu.»

«Bez dzejiskām atkāpēm, Vatson,» Holmss pārtrauca. «Man atzīmēts, ka tā ir augsta ķieģeļu siena.»

«Tieši tā. Es nebūtu atradis, kura māja ir Patvērums, ja nebūtu pajautājis kādam dīkdienim, kas uz ielas smēķēja. Ne bez iemesla pieminu viņu. Viņš bija gara auguma, tumšiem matiem, kuplām ūsām, izskatījās pēc armijas cilvēka. Viņš ar galvas mājienu norādīja uz māju un uzmeta man jautājošu skatienu, kā vēlāk atcerējos. Tikko biju iegājis pa vārtiņiem, kad man jau nāca pretī misters Emberlejs. Šorīt biju viņu redzējis tikai īsu mirkli, un viņš jau tad atstāja diezgan dīvainu iespaidu, bet, kad aplūkoju viņu dienas gaismā, viņš man likās vēl jocīgāks.»

«Es, protams, viņu nopētīju, tomēr man būs interesanti uzklausīt jūsu iespaidus,» teica Holmss.

«Viņš man atgādināja cilvēku, kuru burtiski nospiež bēdu nasta. Viņa mugura bija salīkusi, it kā viņš nestu kādu smagumu. Tomēr viņš nebija tāds vārgulis, kā biju iedomājies, jo viņa pleci un krūtis bija kā milzim, lai gan stāvs balstījās uz tievām, garām kājām.»

«Kreisā kurpe krunkaina, labā gluda.»

«To es neievēroju.»

«Droši vien, ka ne. Māniju, ka viņam ir protēze. Bet turpiniet.»

«Mani pārsteidza cirtainās, sirmās matu šķipsnas, kas rēgojās no salmu cepures apakšas, un viņa sejas uzbudinātā, kvēlā izteiksme, un izvagotie vaibsti.»

«Ļoti labi, Vatson. Ko viņš teica?»

«Viņš izplūda savā bēdu stāstā. Mēs sākām iet pa celiņu, un es, protams, cītīgi vēroju apkārtni. Nebiju redzējis nekoptāku pagalmu. Dārzs bija aizaudzis nezālēm, un radās iespaids, ka augi te aug savvaļā, nevis stādīti skaistumam. Kā viena kārtīga sieviete varēja kaut ko tādu pieļaut, nezinu. Arī māja bija līdz pēdējam nolaista, bet likās, ka nabaga vīrs to apzinājies un centies kaut ko labot, jo halles vidū stāvēja liels pods ar zaļu krāsu, bet viņam kreisajā rokā bija pamatīga ota. Viņš ieveda mani pieputējušā darbistabā, un mums bija gara saruna. Viņš, protams, bija vīlies, ka jūs nevarējāt tikt pats. «Es nedrīkstēju cerēt,» viņš teica, «ka tik neievērojamu personu kā es, it īpaši pēc mana finansiālā kraha, ar savu uzmanību pagodinās tāds ievērojams cilvēks kā Šerloks Holmss.»

Es viņu pārliecināju, ka finansiālajam jautājumam nav nozīmes. «Protams, zinu, ka viņu interesē pats izmeklēšanas process,» Emberlejs teica, «bet šajā notikumā viņam būtu, ko pētīt, nemaz nerunājot par cilvēka dabu, doktor Vatson — šī melnā nepateicība! Kad esmu noraidījis kaut vienu viņas lūgumu? Vai kāda sieviete jebkad tā tikusi lutināta? Un šis jaunais cilvēks — viņš man varētu būt dēls. Viņš manā mājā varēja nākt un iet pēc patikas. Un tomēr, redziet, kā viņi izturējās pret mani! Ak, doktor Vatson, pasaule ir šausmīga, šausmīga!» 322

«Tā viņš žēlojās kādu stundu vai ilgāk. Viņš, kā liekas, nekā nebija nojautis par viņu attiecībām. Viņi dzīvoja vieni paši, tikai kāda sieviete katru dienu nāca uzkopt telpas, bet sešos devās prom. Tajā vakarā vecais Emberlejs, gribēdams sievu izklaidēt, bija paņēmis divas biļetes otrajā balkonā Heimārketas teātrī. Pēdējā brīdī viņa aizbildinājās ar galvassāpēm un atteicās iet. Viņš aizgāja viens. Par šo faktu, liekas, nevarētu būt nekādu šaubu, jo viņš uzrādīja sievas neizmantoto biļeti.»

«Vareni, tiešām vareni!» teica Holms, kuru, kā šķita, notikums sāka ieinteresēt. «Lūdzu, turpiniet, Vatson! Man jusu stāstījums liekas ļoti intriģējošs. Vai apskatījāt biļeti? Vai gadījumā nepierakstījāt vietas numuru?»

«Pierakstīju,» teicu ne bez lepnuma. «Sagadīšanās dēļ tas sakrita ar manas skolas numuru, trīsdesmit pirmā, tāpēc labi palika atmiņā.»

«Teicami, Vatson! Tātad viņš sēdēja vai nu trīsdesmitajā, vai trīsdesmit otrajā vietā.»

«Tieši tā,» es atbildēju mazliet noslēpumaini. «Un B rindā.»

«Ar to pilnīgi pietiek. Ko vēl viņš jums pastāstīja?»

«Viņš man parādīja savu seifa istabu, kā viņš to nosauca. Tas tiešām bija kā seifs — tur bija dzelzs durvis un aizbīdņi kā bankā. Droši pret zagļiem, kā viņš paziņoja. Tomēr sievietei laikam bijusi otra atslēga, un pavisam nozagtas kādas septiņtūkstoš mārciņas skaidrā naudā un vērtspapīri.»

«Vērtspapīri! Ko ar tiem var iesākt?»

«Viņš teica, ka policijai iedevis šo vērtspapīru sarakstu un cer, ka tos pārdot neizdosies. Viņš atgriezies no teātra ap pusnakti un atklājis, ka aplaupīts, durvis un logs bijuši vaļā, bet bēgļi prom. Nebija atstāta nekāda ziņa vai vēstule, un kopš tā laika par viņiem nekas nav dzirdēts. Viņš tūlīt pat izsaucis policiju.»

Holmss uz dažām minūtēm iegrima pārdomās.

«Jūs teicāt, ka viņš krāsoja. Ko viņš krāsoja?»

«Gaiteni. Bet viņš jau bija nokrāsojis minētās istabas durvis un citas koka daļas.»

«Vai jums tāda nodarbe šajā gadījumā neliekas dīvaina?»

«Kaut kā taču jānovirza domas no sāpošās sirds. Tā vismaz viņš pats izskaidroja. Dīvains izskaidrojums, protams, bet viņš ari pats ir dīvains. Manā klātbūtnē viņš demonstratīvi saplēsa sievas fotogrāfiju, saplēsa to mežonīgā dusmu uzliesmojumā. «Nekad vairs nevēlos redzēt šo nolādēto ģīmi,» viņš kliedza.»

«Kas vēl, Vatson?»

«Jā, ir viena lieta, kas mani satrieca visvairāk. Es jau biju aizbraucis līdz Blekhitas stacijai un iekāpis vilcienā, kad manīju, ka blakusvagonā, jau vilcienam ritot, ielēca kāds vīrietis. Jūs zināt, ka es labi atceros sejas, Holms. Tas noteikti bija tas pats garais, tumšmatainais vīrs, kuru biju uzrunājis uz ielas. Vēlreiz manīju viņu uz Londonas tilta, bet tad viņš nozuda pūlī. Esmu pārliecināts, ka viņš man sekoja.»

«Protams! Protams!» teica Holmss. «Gara auguma tumšmatis ar kuplām ūsām, jūs teicāt, un ar pelēcīgām saulesbrillēm?»

«Holms, jūs esat burvis. Es to nepateicu, bet viņam tiešām bija pelēcīgas saulesbrilles.»

«Un masonu piespraude?»

«Holms!»

«Tas ir pavisam vienkārši, Vatson. Bet tagad runāsim par svarīgāko. Man jāatzīst, ka lieta man šķita līdz absurdam vienkārša, es pat domāju, ka tā nav manas uzmanības vērta. Nu parādījies pavisam cits aspekts. Lai gan jūs savā misijā esat palaidis garām svarīgāko, tomēr pat tie fakti, kas dūrušies jums acīs, liek nopietni padomāt.»

«Ko tad esmu palaidis garām?»

«Neapvainojieties, mans dārgais draugs. Jūs taču zināt, ka es to nedomāju kā pārmetumu. Cits nebūtu rīkojies labāk. Daži pat vēl sliktāk. Bet jūs acīm redzami esat palaidis garām dažus ļoti svarīgus momentus. Ko kaimiņi domā par šo Emberleju un 324 viņa sievu? Tas noteikti ir ļoti svarīgi. Ko par doktoru Ernestu? Vai viņš ir tas jautrais Lotārs, par kādu viņu uzskata? Ar jūsu dabiskajiem dotumiem, Vatson, neviena sieviete jums neatteiktu savu palīdzību un sadarbību. Kā ar pasta meiteni vai dārzeņu pārdevēja sievu? Iedomājos, kā jūs «Pie zilā enkura» čukstat muļķības kādai jaunai lēdijai, bet viņa savukārt jums sniedz vērtīgu informāciju. Neko no tā jūs neesat paveicis.»

«Es vēl varu to izdarīt.»

«Jau izdarīts. Pateicoties telefonam un Skotlendjardam, varu noskaidrot svarīgāko, neizejot no mājas. Informācija, ko esmu ieguvis, apstiprina šā vīra stāstu. Kaimiņu vidū viņam ir skopuļa, kā arī barga un prasīga dzīvesbiedra slava. Tas, ka seifa istabā viņš glabājis lielu naudas summu, ir taisnība. Taisnība arī tas, ka jaunais doktors Ernests, neprecējies vīrietis, spēlējis ar Emberleju šahu un, iespējams, savaldzinājis viņa sievu. Liekas, ka viss skaidrs un nav vairāk ko piebilst — un tomēr, un tomēr!»

«Kur ir problēma?»

«Iespējams, ka manā iztēlē. Labi, lai tas paliek, Vatson. Labāk atslēgsimies no nogurdinošās darba dienas un paklausīsimies mūziku. Šovakar Alberta zālē dzied Karino, un mums vēl ir laiks pārģērbties, paēst un tad baudīt mūziku.»

No rīta es pamodos agri, bet grauzdētu maizīšu drupatas un divu olu čaumalas uz galda liecināja, ka draugs mani apsteidzis. Atradu zīmīti.

Dārgais Vatson!

Ir daži jautājumi, kas man ar misteru Džošua Emberleju jānokārto personīgi. Kad būšu to paveicis, varēsim lietu pabeigt — vai arī ne. Es tikai lūgtu, lai jūs būtu brīvs ap pulksten trijiem, kad, domāju, būsiet man vajadzigs.

Š.H.

Es Holmsu neredzēju visu dienu, bet norunātajā stundā viņš atgriezās, nopietns, norūpējies un atturīgs. Tādos brīžos viņu labāk neiztaujāt.

«Vai Emberlejs jau bija šeit?»

«Nē.»

«Ā! Es viņu gaidu.»

Viņš nebija vīlies, jo tūlīt pat ieradās vecais vīrs; askētiskā seja izskatījās ļoti satraukta un samulsusi.

«Es saņēmu telegrammu, mister Holms. Es neko nesaprotu.» Viņš pasniedza papīru Holmsam, un tas skaļi izlasīja:

Tūlīt pat noteikti nāciet šurp! Varu sniegt jums informāciju par nolaupīto.

Elmens Mācītājmājā.

«Izsūtīta divos desmit no Mazās Pērlingtonas,» teica Holmss. «Mazā Pērlingtona laikam ir Eseksā, netālu no Frintonas. Jūs, protams, tūlīt dosieties turp. Telegramma acīmredzami ir no amatpersonas, vietējā vikāra. Kur ir mana izziņu grāmata? Jā, te viņš ir: J.C. Elmens, M.A., Mūsmorkemā, Mazajā Pērlingtonā. Palūkojieties, cikos iet vilciens, Vatson.»

«Piecos divdesmit no Liverpūlstrītas.»

«Teicami! Jūs dosieties līdzi, Vatson. Mūsu klientam, iespējams, būs vajadzīga palīdzība vai padoms. Acīmredzot lieta nonākusi strupceļā.»

Mūsu klients pat netaisījās nekur doties.

«Tas ir galīgs absurds, mister Holms,» viņš teica. «Ko gan šis cilvēks var zināt par notikušo? Tikai lieks laika un naudas tēriņš.»

«Viņš nebūtu jums sūtījis telegrammu, ja neko nezinātu. Aizsūtiet atbildi, ka jūs braucat.»

«Nedomāju, ka braukšu.» 326

Holmss kļuva stingrs.

«Gan uz policiju, gan mani šāds jūsu solis atstātu vissliktāko iespaidu, mister Emberlej, jo, kad atrisinājums tik tuvu, jūs no tā atsakāties. Atliek domāt, ka jūs nemaz neesat ieinteresēts šis lietas atrisināšanā.»

Klientu šis secinājums nobiedēja.

«Protams, ka es braukšu, ja reiz jūs to nostādāt šādā gaismā,» viņš teica, «kaut gan liekas absurdi, ka šis garīdznieks varētu kaut ko zināt.»

«Es tā uzskatu,» Holmss uzsvērti noteica, un mēs devāmies ceļā. Pirms izgājām no istabas, Holmss paveda mani sāņus un deva pēdējos norādījumus, kas liecināja, ka viņš šo lietu uzskata par ļoti svarīgu. «Dariet, ko gribat, bet lūkojiet, lai viņš uz turieni noteikti aiziet,» Holmss teica. «Ja viņš ceļā pārdomā un atgriežas, dodieties uz tuvāko telefona centrāli un paziņojiet man vienu vienīgu vārdu «Aizbultēts». Parūpēšos, lai es to uzzinātu, vienalga, kur ari atrastos.»

Uz Mazo Pērlingtonu nav viegli aizbraukt, jo tā ir nomaļa vieta. Man par šo ceļojumu nav patīkamu atmiņu, jo laiks bija karsts, vilciens vilkās lēni, bet saīgušais un klusējošais ceļabiedrs tikpat kā nerunāja, izņemot dažas sarkastiskas piezīmes par mūsu mērķa bezjēdzīgumu. Kad beidzot bijām nonākuši mazajā stacijā, vēl bija jāveic divas jūdzes, līdz sasniedzām mācītājmāju, kur liela auguma, svinīgs, diezgan pompozs mācītājs mūs pieņēma savā kabinetā. Viņam priekšā bija telegramma.

«Nu, kungi,» viņš jautāja, «ar ko varu jums pakalpot?»

«Mēs atbraucām,» es paskaidroju, «sakarā ar jūsu telegrammu.»

«Manu telegrammu? Es neesmu sūtījis nekādu telegrammu.»

«Es runāju par telegrammu, ko jūs sūtījāt misteram Džošua Emberlejam attiecībā par viņa sievu un naudu.»

«Ja tas ir joks, tad ļoti dīvains,» vikārs dusmīgi noteica. «Es nekad neesmu dzirdējis šādu uzvārdu un nevienam neesmu sūtījis telegrammu.»

Mēs ar klientu pārsteigti saskatījāmies.

«Varbūt, ka te ir kāda kļūda,» es teicu, «varbūt te ir divas mācītājmājas? Te ir telegramma, ko parakstījis Elmens, un tā sūtīta no mācītājmājas.»

«Šeit ir tikai viena mācītājmāja, un šī telegramma ir nekaunīgs viltojums, kura sūtītāju noteikti atradīs policija. Pagaidām neredzu iemesla sarunu turpināt.»

Mēs ar misteru Emberleju atkal atradāmies uz ielas, kā likās, vienā no Anglijas nožēlojamākajiem ciematiņiem. Mēs devāmies uz telegrāfa centrāli, bet tā jau bija slēgta. Tomēr nelielajā dzelzceļa stacijā bija telefons, es sazinājos ar Holmsu, un arī viņš izteica pārsteigumu par ceļojuma rezultātiem.

«Ārkārtīgi dīvaini!» tālumā skanēja balss. «Ārkārtīgi interesanti! Man ir lielas bažas, dārgo Vatson, ka šovakar vairs neviens vilciens atpakaļ nenāk. Es negribot esmu pakļāvis jūs lauku viesnīcas neērtībām. Taču paļaujieties uz likteni, Vatson, likteni un Džošua Emberleju. Jums būs iespēja sazināties ar abiem.» Dzirdēju, ka viņš līnijas otrā galā sausi iesmējās, un saruna pārtrūka.

Drīz pārliecinājos, ka klienta izslavētais skopums atbilst patiesībai. Viņš bija žēlojies par ceļa izdevumiem un pieprasījis braukt trešās klases vagonā, un tagad protestēja pret viesnīcas rēķinu. Nākamajā rītā, kad beidzot atgriezāmies Londonā, bija grūti pateikt, kuram no mums ir sliktāks garastāvoklis.

«Tā kā tas ir tuvu, jums vēlams iegriezties Beikerstrītā,» es teicu. «Varbūt misteram Holmsam ir kādi jauni norādījumi.»

«Ja tie ir tādi paši kā šis pēdējais, tad tiem nav nekādas jēgas,» Emberlejs izsmējīgi noteica, tomēr nāca man līdzi. Es Holmsam biju nosūtījis telegrammu ar ziņu, cikos ieradīsimies, 328 bet viņš bija atstājis zīmīti, ka atrodas Levišemā un gaidīs mūs tur. Tas bija pārsteigums, bet vēl lielāks pārsteigums bija tas, ka viņš mūsu klienta viesistabā nebija viens. Viņam blakus sēdēja jau pazīstamais bargā izskata tumšmatainais vīrietis ar pelēcīgajām saulesbrillēm, viņa kaklasaitē bija iesprausta paliela masonu piespraude.

«Tas ir mans draugs Bārkers,» teica Holmss. «Viņš arī interesējas par jūsu lietu, mister Džošua Emberlej, lai gan darbojāmies atsevišķi. Bet mums abiem jums jāuzdod viens un tas pats jautājums!»

Misters Emberlejs smagi apsēdās. Viņš nojauta briesmas. To es lasīju viņa uztrauktajā skatienā un sejā, kas sāka raustīties.

«Kāds ir šis jautājums, mister Holms?»

«Kur jūs likāt līķus?»

Vīrs ar skaļu kliedzienu pielēca kājās. Viņš vicināja pa gaisu kaulainās dūres. Viņa mute bija vaļā, un viņš atgādināja plēsīgu putnu. Vienā brīdī mums atklājās īstais Džošua Emberlejs, nelaimīgs dēmons ar tikpat izkropļotu dvēseli, kāda bija viņa miesa. Atkritis krēslā, viņš aizspieda ar rokām muti, it kā aizturēdams klepu. Holmss pielēca kā tīģeris un nolieca viņa seju pie grīdas. No gārdzošās mutes izkrita balta tabletīte.

«Nekādus trikus, Džošua Emberlej! Lietām jārisinās noteiktā secībā. Viss sagatavots, Bārker?»

«Pie durvīm gaida kebs,» atsaucās mūsu nerunīgais sabiedrotais.

«Līdz policijas iecirknim ir tikai divsimt jardu. Mēs brauksim kopā. Jūs varat palikt šeit, Vatson. Es būšu atpakaļ pēc kādas pusstundas.»

Vecā krāsotāja lielajā rumpī bija lauvas spēks, bet viņš nespēja pretoties diviem pieredzējušiem profesionāļiem. Viņš tika aizvilkts uz kebu, un es paliku viens pieskatīt šo nelaimes apsēsto māju. Holmss atgriezās agrāk, nekā bija solījis, un līdzi viņam bija glīts, jauns policijas inspektors.

«Formalitātes atstāju Bārkera ziņā,» teica Holmss. «Jūs Bārkeru agrāk nebijāt saticis. Viņš ir mans konkurents Sarejas krastā. Kad jūs teicāt, ka tas bija garš, tumšmatains vīrs, nebija nekādu grūtību viņu atpazīt. Viņa kontā ir vairākas veiksmīgas lietas, vai ne, inspektor?»

«Viņš tiešām ir vairākas reizes piedalījies,» inspektors rezervēti atbildēja.

«Viņš darbojas neoficiāli, bez šaubām, tāpat kā es. Ziniet, dažreiz šādi neoficiāli darbinieki ir ļoti noderīgi. Jus, piemēram, ar savu strikto brīdinājumu, ka «viss, ko jūs teiksiet, var tikt izmantots pret jums», nekad nebūtu piedabūjuši šo nelieti atzīties.»

«Varbūt tā. Bet mēs ari paši pie tā nonācām, mister Holms. Nedomājiet, ka mums šajā lietā nebija savas versijas un ka mēs šo vīru būtu palaiduši sveikā. Atvainojiet, bet mēs esam sarūgtināti, ka jūs iejaucaties ar tādām metodēm, kādas mums nav pieņemamas, un mazināt mūsu nopelnus.»

«Tas vairs neatkārtosies, Makkinon. Ticiet man, ka turpmāk es stāvēšu malā, bet, kas attiecas uz Bārkeru, viņš tikai sekoja maniem norādījumiem.»

Inspektors jutās jūtami atvieglots.

«Ļoti jauki no jūsu puses, mister Holms. Jums ir vienalga, vai jūs slavē vai peļ, bet ar mums ir citādi, sevišķi, kad avīžnieki sāk uzdot jautājumus.»

«Tieši tā. Bet viņi jautājumus noteikti uzdos. Ko jūs, piemēram, atbildēsiet, kad kāds gudrs un uzņēmīgs reportieris jautās, kuri fakti radīja jūsos aizdomas un gala rezultātā pārliecināja jūs, ka tās apstiprinājušās?»

Inspektors izskatījās samulsis.

«Liekas, ka nekas vēl nav apstiprinājies, mister Holms. Jus sakāt, ka apcietinātais triju liecinieku klātbūtnē, mēģinādams 330 izdarīt pašnāvību, ar to faktiski ir atzinies, ka nogalinājis savu sievu un viņas mīļāko. Kādi vēl fakti ir jūsu rīcībā?»

«Vai esat uzsācis meklēšanu?»

«Strādā trīs policisti.»

«Tad drīzumā jūsu rīcībā būs paši galvenie fakti. Līķi nevar būt tālu. Pārmeklējiet pagrabus un dārzu. Tas neaizņems ilgu laiku. Šī māja ir vecāka nekā tajā ierīkotais ūdensvads. Kaut kur jābūt neizmantotai akai. Pamēģiniet ielūkoties tajā.»

«Bet kā jūs to zināt, un kā viss izdarīts?»

«Vispirms izstāstīšu, kā tas tika izdarīts, un tad paskaidrošu jums un vēl jo vairāk manam pacietīgajam draugam, kurš man bija nenovērtējams palīgs, to, kas man jums jāpaskaidro. Bet vispirms aicinu ielūkoties šā cilvēka iekšējā pasaulē. Tā ir ļoti neparasta, tik neparasta, ka domāju, viņa vieta drīzāk būtu Brodmūras garīgi slimo klīnikā, nevis uz ešafota. Viņš ir tāda tipa cilvēks, kāds varētu būt dzīvojis viduslaiku Itālijā, nevis mūsdienu Anglijā. Viņš bija nožēlojams skopulis, un ar savu sīkstulību bija tā nomocījis sievu, ka viņa bija gatava ielaisties attiecībās ar jebkuru citu vīrieti. Emberlejs bija teicams šahists — tā ir viena no viltīga prāta pazīmēm. Kā visi skopuļi, viņš bija arī greizsirdīgs, un viņa greizsirdība jau bija kļuvusi maniakāla. Vai nu pamatoti, vai nē, bet viņam radās aizdomas par romānu. Viņš bija nolēmis atriebties, un šo atriebību viņš plānoja velnišķīgi gudri. Nāciet šurp!»

Holmss mūs pa gaiteni veda tik zinoši, it kā dzīvotu šajā mājā, un apstājās pie atvērtajām durvīm uz «seifa istabu».

«Fui! Kāda šausmīga krāsas smaka!» iesaucās inspektors.

«Tās bija pirmās nozieguma pēdas,» teica Holmss. «Par to varam pateikties Vatsona novērošanas spējām, lai gan viņš no redzētā neizdarīja nekādus secinājumus. Els sāku pētīt, kurp ved šīs pēdas. Kāpēc cilvēkam pēkšņi vajadzētu piesmirdināt māju ar stiprām smakām? Acīmredzot, lai noslēptu kādu citu smaku, kādu nodevīgu smaku, kas varētu radīt aizdomas. Tad parādījās fakts par šo istabu, ko jūs redzat — ar dzelzs durvīm un aizbīdni, hermētiski izolētu istabu. Apvienojiet šos abus faktus; pie kā tie noved? To es varēju noteikt, tikai apskatot māju. Es jau biju pārliecināts, ka lieta nopietna, jo biju izpētījis Heimārketas teātrī tai vakarā pārdotās biļetes — vēl viens Vatsona vērīgās acs pamanītais fakts — un pārliecinājies, ka ne B trīsdesmitā, ne trīsdesmit otrā vieta otrajā balkonā tajā vakarā nebija aizņemta. Tātad Emberlejs nebija gājis uz teātri, un viņa alibi bija zudis. Viņš izdarīja lielu kļūdu, kad atļāva manam vērīgajam draugam iegaumēt vietas numuru sievai pirktajā biļetē. Radās jautājums, kā apskatīt māju. Es aizsūtīju savu aģentu uz visnomaļāko ciematu, kādu vien varēju izdomāt, un aizdabūju turp Emberleju tik vēlā stundā, ka viņam nebija iespējams tai pašā dienā atgriezties. Lai novērstu kļūmi, doktors Vatsons viņu pavadīja. Vikāra goda vārdu es, protams, izlasīju savā izziņu grāmatā. Vai es stāstu saprotami?»

«Tas ir meistariski nostrādāts,» atsaucās inspektors godbijības pilnā tonī.

«Tā kā biju drošs, ka mani neviens neiztraucēs, devos apgaitā pa māju. Ja vien es kādreiz izvēlētos kādu citu profesiju, tad tā būtu laupīšana. Man nebija šaubu, ka jāmeklē mājas priekšpusē. Raugiet, ko es atradu. Jūs redzat pie grīdlīstēm gāzesvada cauruli. Tā iznāk no šīs sienas, un stūrī ir krāns. Šī caurule, kā redzat, iestiepjas «seifa istabā», un sniedzas griestos, kur tā ir noslēpta zem dekoratīva rotājuma. Tās gals ir vaļā. Tikko ārpusē atgriež krānu, istabā ieplūst gāze. Kad durvis un aizbīdnis šai istabai ciet un gāzes krāns līdz galam atvērts, nevajadzētu vairāk par divām minūtēm, lai tas, kurš atrastos šajā mazajā kambarīti, būtu beigts. Ar kādu velnišķīgu triku viņš tos tur ievilinājis, es nezinu, bet, tur nonākuši, tie bija viņa rokās.» Inspektors pētīja savu pīpi. «Viens no mūsu policistiem bija ievērojis gāzes smaku,» viņš teica, «bet logi un durvis, protams, tad jau bija atvērti un krāsas smaka izplatījusies pa visu māju. Viņš pats stāsta, ka uzsācis krāsošanu jau iepriekšējā dienā. Bet tālāk, mister Holms?»

«Sekoja incidents, kas bija diezgan negaidīts man pašam. Es agri no rīta jau līdu ārā pa pieliekamā logu, kad sajutu, ka kāds satver manu piedurkni un kāda balss saka: «Nu, nelieti, ko tu te dari?» Kad pagriezu galvu, ieraudzīju sava drauga un konkurenta mistera Bārkera tonētās brilles. Tā bija jocīga satikšanās, un mums abiem nāca smiekli. Viņu nolīgusi doktora Reja Ernesta ģimene, un viņš pēc dažiem izmeklēšanas pasākumiem bija nonācis pie tā paša secinājuma, ka Emberlejs melo. Viņš bija pāris dienu vērojis māju un izlēmis, ka doktors Vatsons ir acīm redzami aizdomīgs personāžs. Viņam nebija tiesību arestēt Vatsonu, bet, kad viņš ieraudzīja, ka pa pieliekamā logu kāpj ārā cilvēks, viņa savaldībai pienāca gals. Es, protams, viņam izstāstīju, kāda ir situācija, un mēs turpinājām izmeklēt šo lietu kopīgi.»

«Kāpēc ar viņu? Kāpēc ne ar mums?»

«Tāpēc, ka biju nodomājis sarīkot šo nelielo pārbaudi, kas deva tik žilbinošus rezultātus. Baidos, ka jūs tai nebūtu piekrituši.»

Inspektors pasmaidīja.

«Varbūt arī nebūtu. Kā es sapratu, mister Holms, jūs devāt vārdu, ka ar šo brīdi no izmeklēšanas izstājaties un ka mēs pārņemam visu jūsu iegūto informāciju.»

«Protams, kā vienmēr.»

«Policijas vārdā es jums pateicos. Liekas, ka lieta skaidra, kā jūs teicāt, un nevarētu būt nekādu grūtību līķu atrašanā.»

«Es jums došu dažus neapgāžamus pierādījumus,» teica Holmss, «un esmu pārliecināts, ka Emberlejs pats par tiem nav iedomājies. Rezultātus var sasniegt, inspektor, ja iedomājas sevi otra cilvēka vietā un mēģina iztēloties, kā būtu rīkojies viņš. Tam vajadzīga fantāzija, bet tas ir to vērts. Tātad iedomāsimies, ka jūs būtu ieslēgti mazajā istabiņā, jums atlikušas divas minūtes, ko dzīvot, ar jums grib izrēķināties pats nelabais, kas varbūt jau aiz durvīm tīksminās par jūsu nāvi. Ko jūs darītu?»

«Uzrakstītu zīmīti.»

«Tieši tā. Jūs gribētu cilvēkiem darīt zināmus savas nāves apstākļus. Nav jēgas rakstīt uz papīra. To bende tūlīt pamanītu. Ja jūs rakstītu uz sienas, varbūt kāds pamanītu. Palūkojieties šurp! Tieši virs grīdlīstes kaut kas uzšņāpts ar sarkanu ķīmisko zīmuli: «Mūs no…» Vairāk nekā.»

«Ko jūs no tā secināt?»

«Uzraksts ir tikai pēdu no zemes. Nabaga cilvēks to rakstījis jau mirstot, gulēdams uz grīdas. Viņš zaudēja samaņu, tāpēc nepaspēja pabeigt.»

«Viņš gribēja rakstīt: mūs nogalināja.»

«Tā es to saprotu. Ja jūs atrastu pie līķa ķīmisko zīmuli…»

«Mēs to atradīsim, varat būt pārliecināts. Bet vērtspapīri? Skaidrs, ka nekādas laupīšanas nav bijis. Un tomēr, viņam taču bija obligācijas. Mēs pārbaudījām.»

«Varat būt pārliecināti, ka viņš tās noglabājis drošā vietā. Kad šī noslēpumainā bēgšana jau būtu kļuvusi par vēsturi, viņš tās sameklētu un paziņotu, ka vainīgie apžēlojušies un atsūtījuši laupījumu atpakaļ, vai arī tas atrasts izmests kaut kur pa ceļam.»

«Jūs tiešām esat padomājis par visu,» teica inspektors. «Labi, viņam bija jāgriežas pie mums, bet kāpēc viņš iesaistīja arī jūs, to es nesaprotu.»

«Nabaga plātīzeris!» Holmss atbildēja. «Viņš domāja, ka visu izdarījis gudri, un bija pārliecināts, ka nevienam pat prātā neienāks turēt aizdomās viņu pašu. Viņš tad varētu paziņot jebkuram kaimiņam, kam rastos aizdomas: «Esmu spēris visus 334 soļus. Es griezos ne tikai policijā, bet arī pie Šerloka Holmsa.»»

Inspektors iesmējās.

«Piedošu šo «ne tikai», mister Holms,» viņš teica, «jo šis tiešām ir viens no meistarīgākajiem darbiem, kādu vien atceros.»

Pēc pāris dienām draugs pasniedza man North Surrey Observer, kas iznāk katru otro nedēļu. Skaļo virsrakstu sērija sākās ar «Pagājušās šausmas» un beidzās ar «Žilbinošā policijas izmeklēšana». Zem tās blīvi iespiestā slejā bija aprakstīts šis notikums.

Pēdējā rindkopa izteica visu. Tā skanēja:

Inspektora Makkinona izcilais prāts secināja, ka krāsas smaka bijusi vajadzīga tāpēc, lai apslēptu kādu citu smaku, piemēram, gāzes; spožais dedukcijas piemērs, izsecinot, ka seifa istaba varētu būt nāves kamera, un sekojošā izmeklēšana, kas atklāja, ka līķi atrodas vecā akā, ko uzgāja policijas suns, var tikt ierakstīti noziedzības apkarošanas vēsturē kā izcils mūsu profesionālo detektīvu gudrības piemērs.

«Nu, Makkinons ir jauks zēns,» teica Holmss ar iecietīgu smaidu. «Varat šo lietu nolikt arhīvā. Kādu dienu pastāstīsim, kā bija īstenībā.»

Arturs Konans Doils baiļu ieleja Šerloka holmsa piezīmju grāmatiņa

Redaktors apolinārs Čilipāns Mākslinieks Andris Nikolajevs Maketētājs Viktors Adamovičs

Izdevniecība «Iljus», Kr. Barona iela 24/26, Rīga, LV-1050 Iespiests Talsu tipogrāfijā, «Jantarnij skaz», Kaļiņingrada

Content

Konans Doils Arturs Baiļu ieleja. Šerloka Holmsa piezīmju grāmatiņa

Saturs

BAIĻU IELEJA

1.daļa . TRAĢĒDIJA BIRLSTONĀ

1. nodaļa ; Brīdinājums

2. nodaļa Šerloka Holmsa pārrunas

3. nodaļa Mīklainā nāve

4. nodaļa Tumsa

5. nodaļa Drāmas dalībnieki

6. nodaļa Austošā gaisma

7. nodaļa. Atrisinājums

2. daļa . SKAURERI

1. nodaļa Mīklainais vīrs

2. nodaļa Vadonis

3. nodaļa 341. Vermisas loža

4. nodaļa baiļu ieleja

5. nodaļa vistumšākā stunda

6. nodaļa briesmas

7. nodaļa bērdijam Edvardsam izliktās lamatas

Epilogs

ŠERLOKA HOLMSA PIEZĪMJU GRĀMATIŅA

TRlS GERIDEBI

NOTIKUMS PIE TORA TILTA

RĀPOJOŠAIS CILVĒKS

LAUVAS KRĒPES

PIEDZĪVOJUMS ŠOSKOMBAS OLDPLEISĀ

PENSIONĒTAIS KRĀSOTĀJS