Konans Doils Arturs

Bāskervilu suns

A.KONANS DOILS

BĀSKERVILU SUNS

.

.

A.KONANS DOILS

BĀSKERVILU SUNS

I nodaļa

MISTERS SERLOKS HOLMSS

Misters Serloks Holmss, kas rītos parasti mēdza celties ļoti vēlu, atskaitot tās diezgan biežās reizes, kad viņš nakti nemaz negāja gulēt, sēdēja pie brokastgalda. Es stāvēju uz paklāja kamīna priekšā un grozīju rokās nūju, ko mūsu apmeklētājs te bija vakar vakarā aizmirsis. Tā bija glīta, masīva nūja — no tām, kuras mēdz dēvēt par «smagu argumentu». Zem apaļā roktura bija piesista apmēram collu plata sudraba plāksnīte. «Džeimsam Mortimeram, KCHBL, no viņa draugiem CKH», tā tur bija iegravēts kopā ar datumu «1884». Tādas nūjas — solīdas, smagas, izturīgas — parasti nēsā cienījami, vecmodīgi mājas ārsti.

—   Nu, Vatson, ko jūs par to domājat?

Holmss sēdēja ar muguru pret mani, un es biju pārliecināts, ka viņš manu nodarbošanos nemana.

— Kā jūs zināt, ko es daru? Jums laikam arī pakausī ir acis.

—   Nē, bet toties man priekšā stāv labi pulēta sudraba kafijas kanna, — viņš atbildēja. — Bet, sakiet, Vatson, — ko jūs domājat par mūsu apmeklētāja nūju? Tā kā mēs nelaimīgā kārtā nesastapām šo vīru un mums nav jausmas par viņa apmeklējuma nolūku, tad šādai nejaušai piemiņas lietai pievēršama sevišķa uzmanība. Aplūkojiet nūju labi vērīgi un pamēģiniet attēlot tās īpašnieku, — es paklausīšos.

—   Manuprāt, — es iesāku, cenzdamies lietot sava drauga metodi, — šis doktors Mortimers ir panākumiem bagāts mediķis pusmūža gados, kurš izpelnījies vispārēju cieņu, ja jau viņa draugi apveltī to ar šādām dāvanām.

—   Labi! — Holmss noteica. — Lieliski!

—  Turklāt man šķiet, ka viņš ir lauku ārsts, kam daudz jāstaigā kājām.

—   Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka viņa kādreiz gluži glītā nūja ir tā nobrāzta, ka grūti iedomāties tādu pilsētas ārsta rokās. Resnais dzelzs uzgalis pavisam nodilis, tātad doktors Mortimers mērojis ar šo nūju tālus ceļa gabalus.

—   Ļoti prātīgs spriedums, — Holmss atsaucās.

—   Un tad šis uzraksts: «No draugiem CKH.» Man šķiet, ka šie burti apzīmē klubu, visticamākais — kādu mednieku klubu, kura locekļiem viņš sniedzis medicīnisku palīdzību un tā izpelnījies šo mazo dāvanu.

—   Patiesi, Vatson, jūs pārspējat pats sevi, — Holmss sacīja, atbīdot krēslu un aizsmēķējot cigareti. — Uzskatu par pienākumu aizrādīt, ka visos gadījumos, kur jūs esat laipni aprakstījis manus necilos sasniegumus, jūs&gt; esat tīšām atstājis ēnā pats sevi. Ja arī jūs neesat spīdeklis, tad vismaz labs gaismas vadītājs. Ir tādi cilvēki, kuriem pašiem nepiemīt talants, bet toties apskaužamās spējas ierosināt citus uz talantīgiem darbiem. Man jāatzīstas, dārgais draugs, ka esmu jums daudz pateicības parādā.

Šādus vārdus es dzirdēju pirmo reizi, un jāteic, ka tie man sagādāja lielu prieku, jo bieži vien mani bija sarūgtinājusi Holmsa vienaldzība pret manu apbrīnu un mēģinājumiem popularizēt viņa darba metodes. Turklāt es izjutu lepnumu, ka man izdevies ne tikai apgūt Holmsa metodi, bet arī pielietot praksē, izpelnoties viņa uzslavu. Viņš paņēma nūju un vēroja to dažus mirkļus ar neapbruņotu aci. Tad, manāmi ieinteresēts, nolika cigareti, pienesa nūju pie loga un sāka vēlreiz pētīt ar palielināmā stikla palīdzību.

—   Kaut arī diezgan primitīvi, tomēr interesanti, — viņš noteica, atgriezdamies savā iemīļotajā vietā dīvāna stūrī. — Viens otrs norādījums par nūjas īpašnieku noteikti pareizs un noderēs mums par pamatu turpmākiem secinājumiem.

—  Vai man kas būtu paslīdējis garām? — es jautāju diezgan pašpaļāvīgi. — Ceru, ka nebūšu pametis neievērotu kaut ko svarīgu?

—   Baidos, ka lielākā daļa jūsu slēdzienu nepareiza, mans dārgais Vatson. Kad es sacīju, ka jūs mani ierosināt, tad tas, atklāti sakot, jāsaprot tā, ka jūsu kļūdas dažkārt norāda man pareizo ceļu. Tomēr šoreiz jūsu maldi nav pārāk lieli. Sis vīrs noteikti strādā uz laukiem un daudz staigā kājām.

—   Tad jau man taisnība!

—   Sai ziņā — jā.

—   Bet tas taču ir viss!

—   Nē, nē, mans dārgais Vatson, tas vēl nebūt nav viss. Es, piemēram, sacītu, ka tamlīdzīgu dāvanu ārsts drīzāk var saņemt no kādas slimnīcas nekā no mednieku kluba, un, ja slimnīcas nosaukums sākas ar burtiem «CK», tad, gluži dabiski, nāk prātā Cering-Krosas hospitālis.

—   Varbūt jums taisnība.

—Atrisinājums noteikti meklējams šai virzienā. Un, ja mēs pieņemsim to par izejas punktu, tad mums radīsies jauni norādījumi, kā noteikt nezināmā apmeklētāja personību.

—   Labi, pieņemsim, ka burti «CKH» nozīmē CeringKrosas hospitāli, — kādi tālākie secinājumi te izriet?

—   Vai jums nekas nenāk prātā? Jūs pazīstat manu metodi. Pielietojiet to!

—  Man skaidrs tikai viens: šim cilvēkam bijusi prakse pilsētā, iekāms viņš pārcēlies uz laukiem.

—   Manuprāt, mēs varētu iet vēl tālāk savos spriedumos. Aplūkosim šo gadījumu šādā aspektā: kad tādas dāvanas pasniegšana bija visiespējamākā? Kad viņa draugi vienojās pasniegt viņam šo savas labvēlības zīmi? Droši vien toreiz, kad doktors Mortimers pameta hospitāli, nolēmis nodarboties ar privātu praksi. Viņam pasniedza dāvanu, tas mums zināms. Domājams, ka darbu hospitālī viņš pārmainījis pret darbu uz laukiem. Vai tad būtu pārdroši secināt, ka dāvanu viņš saņēmis tieši šai gadījumā?

—  Tas šķiet visai ticami.

—   Tagad ņemiet vērā, ka viņš nevarēja būtu štata ārsts hospitālī, jo štatos sastāv vienīgi ārsti ar solīdu praksi Londonā, bet tādi nemēdz pārcelties uz laukiem. Kas tad viņš bija? Ja viņš strādāja hospitālī, nebūdams štatā, tad viņš varēja būt tikai ārsta palīgs, kas dzīvo slimnīcā, — apmēram tas pats, kas praktikants. Viņš aizgājis no turienes pirms pieciem gadiem, — to apliecina gada skaitlis uz mijas. Tādā kārtā, mans dārgais Vatson, jūsu solīdais pusmūža mājas ārsts izgaist, un tā vietā parādās jauns cilvēks ap trīsdesmit gadiem, simpātisks, bez godkāres, izklaidīgs un no sirds pieķēries savam sunim, kurš, kā es aptuveni vērtēju, ir lielāks par terjeru, bet mazāks par mastifu.

Es neticīgi iesmējos, bet Serloks Holmss atslējās pret dīvāna atzveltni un pūta pret griestiem mazus, virmojošus dūmu gredzenus.

—   Pēdējā punktā es jūs nekādi nevaru pārbaudīt, — es sacīju, — taču dažas ziņas par šā cilvēka vecumu un profesionālo karjeru mēs sameklēsim.

Es paņēmu no sava mazā medicīnisko grāmatu plaukta «Mediķa rokasgrāmatu» un uzmeklēju vajadzīgo uzvārdu. Tur bija vairāki Mortimeri, tomēr tikai viens atbilda mūsu apmeklētājam. Es izlasīju skaļi visu, kas par yiņu bija rakstīts:

«Mortimers Džeimss, kopš 1882. gada Karaliskās ķirurgu biedrības loceklis, Grimpena, Dārtmūra, Devonširas grāfiste. Palīgārsts Cering-Krosas hospitālī no 1882. līdz 1884. gadam. Saņēmis Džeksona prēmiju salīdzinošajā patoloģijā par rakstu «Vai slimības nav atavisms?». Zviedrijas patologu biedrības korespondējošais loceklis. Rakstu «Anomālas atavisma parādības» («Lancete», 1882. g.) un «Vai mēs progresējam?» («Psiholoģijas vēstnesis», 1883. g. marts) autors. Lauku ārsts Grimpenas, Torslijas un Hai-Berovas draudzēs.»

— Tur nav ne vārda par mednieku klubu, Vatson, — Holmss šķelmīgi nosmīnēja, — bet lauku ārsts gan viņš ir, kā jūs visai asprātīgi norādījāt. Manuprāt, mani minējumi pilnīgi attaisnojušies. Kas attiecas uz īpašības vārdiem, tad, ja nemaldos, es lietoju šādus: simpātisks, bez godkāres, izklaidīgs. No savas pieredzes zinu, ka tikai simpātiski cilvēki saņem dāvanas atvadoties, tikai cilvēks bez godkāres maina praksi Londonā pret praksi uz laukiem un tikai izklaidīgs cilvēks spējīgs atstāt vizītkartes vietā savu nūju, nogaidījis vairāk par stundu svešā viesistabā.

—   Bet suns?

—   Suns iemācīts nēsāt saimnieka nūju. Tā ir krietni smaga, suns to turējis cieši ap vidu, un viņa zobu pēdas vēl tagad skaidri redzamas. Suņa žokļi, kā norāda sprauga starp zobu zīmēm, ir pārāk plati terjeram, bet pārāk šauri mastifam. #Tas varētu būt — nudien, tas ir pinkainais spanjels!

Runājot Holmss staigāja pa istabu, tad apstājās loga iedobumā. Viņa pēdējie vārdi izskanēja tik pārliecināti, ka es izbrīnā palūkojos viņā.

—   Mīļais draugs, kāpēc jūs esat par to tik pārliecināts?

—   Aiz tā vienkāršā iemesla, ka es redzu suni pie mūsu durvīm un tas ir viņa saimnieks, kas zvana. Neejiet projām, Vatson, es jūs lūdzu! Jūs taču esat kolēģi, un jūsu klātbūtne palīdzēs man. Sis ir liktenīgs mirklis, Vatson, kad jūs dzirdat soļus kāpnēs, šie soļi ielaužas jūsu dzīvē, un jūs nezināt, vai tas uz labu vai Jaunu. Ko vajag zinātnes pārstāvim doktoram Džeimsam Mortimeram no Šerloka Holmsa, speciālista noziegumu atklāšanā? Iekšā!

Mūsu apmeklētāja āriene mani pārsteidza, jo es biju cerējis ieraudzīt tipisku lauku ārstu. Doktors Mortimers bija ļoti slaids, kalsnējs vīrs ar garu degunu, kas rēgojās kā knābis starp žirgtajām, pelēkajām, tuvu stāvošajām acīm aiz brillēm zeltītā ietvarā. Viņš bija ģērbies atbilstoši savai profesijai, kaut arī mazliet nevīžīgi: svārki bija stipri apdiluši, bikses — apspurušas. Kaut gan vēl jauns, viņš jau staigāja, kūkumu uzmetis, un dīvaini staipīja kaklu, raidīdams uz mūsu pusi labvēlīgus skatienus. Tikko pārkāpis pār slieksni, viņš jau pamanīja nūju Holmsa rokās.

—   Kāda laime! — viņš priecīgi iesaucās. — Es nekādi nevarēju atcerēties, kur to esmu pametis — pie jums vai kuģniecības kantorī. Šo nūju es neparko negribētu pazaudēt.

—   Laikam dāvana, — Holmss sacīja.

—   Jā, ser.

—   No Cering-Krosas hospitāļa?

—   No dažiem turienes draugiem manā kāzu dienā.

—   Ai, ai, tas ir slikti! — Holmss noteica, kratot galvu.

Dr.' Mortimers lēnprātīgā izbrīnā pavērās viņā caur

brillēm.

—   Kāpēc tas ir slikti?

—  Tikai tāpēc, ka jūs apgāzāt dažus mūsu slēdzienus. Tātad kāzu dāvana — jūs sakāt?

—  Jā, ser. Es apprecējos un pametu hospitāli reizē ar visām cerībām uz konsultanta vietu. Nekas cits neatlika, jo man vajadzēja iekārtot pašam savu māju.

—   Nu, tad mēs nemaz neesam pārāk kļūdījušies, — Holmss sacīja. — Tātad, doktor Džeims Mortimer…

—   Nē, ser, es neesmu doktors, tikai vienkāršs Karaliskās ķirurgu biedrības loceklis.

—   Un, kā redzams, visai nopietns zinātnieks.

—   Diletants zinātnē, mister Holms, tā sakot, gliemežvāku uzlasītājs neaptveramā atziņu okeāna krastos. Ceru, ka man gods runāt ar misteru Serloku Holmsu, nevis ar…

—   Nē, šis ir mans draugs doktors Vatsons.

—   Priecājos iepazīties, ser. Jūsu vārdu bieži min kopā ar jūsu drauga vārdu. Jūs mani ļoti interesējat, mister Holms. Nekad nebūtu domājis, ka jums tik garens galvaskauss un tik stipri attīstīti uzacu kauli. Vai jūs neatļautu man aptaustīt jūsu paura šuvi? Ģipša atlējums no jūsu galvaskausa, ser, noderētu par jebkura antropoloģijas muzeja rotu, kamēr pats oriģināls nav pieejams. Man nav tieksmes uz glaimošanu, taču jāatzīstas, ka apskaužu tādu galvaskausu.

Šerloks Holmss norādīja mūsu dīvainajam apmeklētājam uz krēslu.

—   Redzams, mēs abi jūsmojam par savu darbu, ser, — viņš sacīja. — Spriežot pēc jūsu rādītāja pirksta, jūs pats tinat sev cigaretes. Nekautrējieties, smēķējiet!

Dr. Mortimers izņēma no kabatas tabaku un papīru un pārsteidzoši veikli uztina cigareti. Viņa slaidie, mazliet nervozie pirksti kustējās tikpat naski un trauksmīgi ka kukaiņa taustekļi.

Holmss sēdēja klusēdams, bet ašie skatieni, ko viņš šad tad uzmeta mūsu ērmīgajam sarunu biedram, liecinaja par viņa interesi.

—   Es domāju, ser, — viņš beidzot ierunājās, — ka jūs mani nepagodinājāt ar savu apmeklējumu vakar un šodien, lai apbrīnotu manu galvaskausu.

—   Nē, ser, nē, kaut gan esmu laimīgs, ka man radās arī tāda izdevība. Es ierados pie jums tāpēc, mister Holms, ka, būdams nepraktisks cilvēks, esmu pēkšņi sastapies ar dīvainu un ārkārtīgi nopietnu problēmu. Uzskatīdams jūs nozīmības ziņā par otro kriminālekspertu Eiropā…

—  Tā, ser? Atļaujiet painteresēties, kam pieder gods būt pirmajam? — Holmss viņu pārtrauca diezgan dzēlīgi.

—  Monsieur Bertiljona darbi iedveš lielu cieņu ikvienam, kam nav svešs zinātniskais domāšanas veids.

—  Vai tad nav labāk griezties pie viņa?

—      Es sacīju, ser, «zinātniskais domāšanas veids», bet kā praktiķis jūs esat nepārspēts, to visi atzīst. Ceru, ser, ka neesmu atļāvies netīšām…

— Mazliet tomēr, — Holmss atbildēja. — Taču, doktor Mortimer, es domāju, ka prātīgāk būs, ja jūs man tūliņ skaidri un gaiši izstāstīsiet, kāda rakstura problēma tā ir, kuras atrisināšanai jums vajadzīga mana palīdzība.

II nodaļa

BASKERVILU DZIMTAS LĀSTS

—   Man kabatā atrodas kāds rokraksts, — Dr. Džeimss Mortimers iesāka.

—   To es ievēroju, līdzko jūs ienācāt istabā, — Holmss piezīmēja-.

—   Tas ir vecs rokraksts.

—   No astoņpadsmitā gadsimta sākuma, ja vien tas nav viltojums.

—   Kā jūs to zināt, ser?

—   Pāris collu plata mala rēgojās ārā no jūsu kabatas, un es to vēroju, kamēr jūs runājāt. Tas būtu slikts eksperts, kas nevarētu noteikt dokumenta izcelšanās laiku ar precizitāti līdz vienam vai diviem gadu desmitiem. Varbūt jums gadījies lasīt manu mazo monogrāfiju šai jautājumā? Es datēju jūsu rokrakstu ar 1730. gadu.

—   Precīzais datums ir 1742. gads. — Dr. Mortimers izvilka rokrakstu no savas krūšu kabatas. — Šo ģimenes dokumentu uzticēja manai glabāšanai sers Čārlzs Bāskervils, kura pēkšņā un traģiskā nāve tā satrauca visu Devonširu pirms trim mēnešiem. Es varu apgalvot, ka biju ne vien sera Čārlza mājas ārsts, bet arī viņa personiskais draugs. Viņš bija valdonīgas dabas, ser, gudrs, praktisks, ar tikpat mazu tieksmi uz fantazēšanu kā es. Taču viņš izturējās pret šo dokumentu visai nopietni un bija iekšēji sagatavojies tam galam, kādu liktenis bija viņam nolēmis.

Holmss pasniedzās pēc rokraksta un izklāja to uz ceļgala.

—   Ievērojiet, Vatson, kā te rakstīts garais un īsais «s»! Tā ir viena no īpatnībām, kas man palīdzēja noteikt rokraksta vecumu.

Es paskatījos pāri viņa plecam uz sadzeltējušajām lapām un pusdzisušajām rindiņām. Lappuses augšā bija rakstīts «Bāskervilholla» un zemāk ar prāviem, ķeburainiem cipariem — «1742».

—   Tas acīmredzot ir kāds nostāsts.

—   Jā, kāda leģenda, kam sakars ar Bāskervilu dzimtu.

—  Es gan sapratu, ka jūs gribat apspriesties ar mani par kaut ko praktiskāku un mūsdienām tuvāku.

—   Pavisam tuvu! Tas ir kas neatliekams, kas jāizlemj tuvākajās divdesmit četrās stundās. Šis stāsts ir pavisam īss un cieši saistīts ar visiem turpmākajiem notikumiem. Ar jūsu atļauju es to nolasīšu.

Holmss atlaidās pret krēsla atzveltni, salika pirkstgalus kopā un aizvēra acis ar padevīgas pacietības izteiksmi sejā. Dr. Mortimers pagriezās ar rokrakstu pret logu un sāka lasīt spalgā, čērkstošā balsī šādu dīvainu seno laiku vēstījumu:

—   «Par Bāskervilu suni ir daudz nostāstu, bet es, tiešs Hjūga Bāskervila pēcnācējs, esmu dzirdējis par šo suni no sava tēva, viņš atkal no savējā un esmu pierakstījis visu pilnā ticībā, ka tas noticis tā, kā tālāk būs minēts. Un es gribētu, mīļie dēli, lai jūs ticētu un paļautos uz to, ka tas augstais Soģis, kura varā ir sodīt mūs par mūsu grēkiem, var arī piedot mums tos savā žēlsirdībā un ka nav neviena tik briesmīga lāsta, kas ar lūgšanām un nožēlām nebūtu izpērkams. Tad nu mācieties no šā stāsta nebaidīties no pagātnes sekām un sargieties grēkot nākotnē, lai tās ļaunās kaislības, kas nodarījušas tik daudz nelaimes visai mūsu dzimtai, netiktu atkal atraisītas mums visiem par postu.

Tad nu ziniet, ka Lielā dumpja laikā (kura vēsturi, uzrakstītu no augsti mācītā lorda Klarendona, es visai nopietni ieteicu jums izlasīt) Bāskervilhollu valdīja Hjūgs no šās pašas cilts, vīrs, ko ar pilnām tiesībām var saukt par nevaldāmu trakuli un nocietinātu bezdievi. Kaimiņi gan viņam būtu piedevuši dažu labu viņa apgrēcību, jo ar svētajiem mūsu novads nekad nav varējis lepoties, ja vien Hjūgam nebūtu piemitusi dziņa uz tik negodīgiem un nežēlīgiem jokiem, ka viņa vārds kļuva par palamu visos Anglijas rietumos. Notika tā, ka Hjūgs iemīlēja (ja vien var ar tik cildenu vārdu apzīmēt viņa nekrietnās iegribas) kāda fermera meitu, kurš nomāja zemi Bāskervilhollas tuvumā. Taču šī tiklā un godīgā jaunava visādi vairījās no Hjūga, bīdamās no viņa ļaunās slavas. Tad nu gadījās, ka Miķeļa dienā šis Hjūgs, izraudzījies piecus vai sešus savus pārgalvīgākos un negantākos biedrus palīgos, ielavījās fermā un nolaupīja jaunavu, zinādams, ka viņas brāļu un tēva nav mājās. Atgriezies Bāskervilhollā, viņš ieslēdza jaunavu kādā no augšas istabām, bet pats ar biedriem nodevās plītēšanai, kā to ik nakti mēdza darīt. Nabaga bērns augšstāvā zaudēja vai prātu, klausīdamies dziesmas, bļaustīšanos un briesmīgos lāstus lejā, jo tiek stāstīts, ka Hjūgs Bāskervils dzērumā lietojis tādus zaimu vārdus, kas varētu pārvērst pīšļos cilvēku, kam tie nākuši pār lūpām. Beidzot, kad jaunavas bailes gāja pāri par mēru, viņa izdarīja to, no kā atsacītos pats veiklākais un drošākais vīrs, proti, izkāpa pa logu uz dzegas un nolaidās lejā pa vītenājiem, kas sedza (un vēl tagad sedz) pils mūri dienvidu pusē, un skriešus devās pāri tīrelim uz tēva mājām, kas atradās trīs jūdžu atstatumā no Bāskervilhollas.

Pēc neliela laika sprīža Hjūgs pameta savus viesus, lai uznestu savai gūsteknei ēdienu un dzērienu, un var būt, ka viņam padomā bija arī kas ļaunāks, bet atrada krātiņu tukšu un putniņu izbēgušu. Tad viņā laikam iemājoja velns, jo, noskrējis lejā dzīru istabā, viņš uzlēca uz galda un, notriecis zemē pudeles un traukus, skaļi nozvērējās nodot savu miesu un dvēseli nelabajam, ja vien izdotos panākt bēgli. Un, kamēr citi plītnieki stāvēja, pārsteigti par viņa negantajām dusmām, kāds, vai nu pats lielākais neģēlis, vai vairāk ieskurbis, iesaucās, ka jāpalaiž suņi pa bēgles pēdām. To izdzirdējis, Hjūgs izdrāzās pagalmā, pavēlēja zirgu puišiem apseglot savu ķēvi un palaist vaļā suņus un, iedevis suņiem paostīt jaunavas lakatu, aizauļoja pa mēnesnīcas apspīdēto tīreli,' suņu baram skaļi rejot.

Pārējie plītnieki kādu laiku stāvēja klusēdami, lāgā nesaprazdami, ko tas viss nozīmē. Bet tad viņu ieskurbušie prāti noskaidrojās un viņi apjauta, kāds neģēlīgs darbs tiks pastrādāts tīrelī. Nu sacēlās liels troksnis — citi sauca pēc pistolēm, citi pēc zirgiem, citi pieprasīja vēl pudeli vīna. Beidzot viņi tiktāl atguva saprātu, ka visi, skaitā trīspadsmit, uzlēca zirgos un sekoja vajātājiem. Mēness spīdēja spoži, un viņi rindā auļoja pa to ceļu, pa kuru, pēc viņu domām, bija jādodas jaunavai, ja tā gribēja nokļūt savās tēva mājās.

Nojājuši vienu vai divas jūdzes, viņi sastapa ganu, kas naktī sargāja ganāmpulku tīrelī, un uzsauca tam, vai šis neesot redzējis vajātājus. Sis vīrs, kā stāsta, sākumā neesot spējis, ne vārda izrunāt aiz pārbīļa, bet beidzot sacījis, ka patiešām redzējis nelaimīgo jaunavu, kam suņi dzinušies pa pēdām. «Bet es redzēju vēl ko vairāk,» viņš piemetinājis. «Hjūgs Bāskervils paauļoja man garām uz savas melnās ķēves, un viņam pakaļ dzinās suns — nedod dievs man kādreiz redzēt tādu elles izdzimumu aiz muguras!»

Piedzērušies skvairi nolamāja ganu un auļoja tālāk. Taču drīz vien šermuļi pārskrēja viņiem pār kauliem, jo viņi-izdzirdēja pakavus klaudzam, un viņiem garām, pavadām mētājoties, aizlēkšoja melnā ķēve bez jātnieka, visa vienās putās. Plītnieki saspiedās ciešāk kopā, jo viņus pārņēma lielas bailes, taču viņi joprojām jāja dziļāk tīrelī iekšā, kaut gan ikkatrs, ja būtu bijis viens, ar lielāko prieku būtu griezis zirgu atpakaļ. Lēnām virzoties uz priekšu, viņi beidzot ieraudzīja suņus, Viss bars, plaši izslavēts ar savu tīro sugu un niknumu, žēli smilkstēja, spiezdamies pie kraujas, zem kuras atradās dziļa grava vai dobe, kā pie mums to mēdz saukt, un, kamēr daži suņi lavījās projām, citi ar sacēlušos spalvu un zvērojošām acīm lauzās uz priekšu, lai nokļūtu šaurajā ieplakā.

Jātnieki apturēja zirgus — kā jūs paši nopratīsiet — daudz vairāk atskurbuši nekā tobrīd, kad uzsāka ceļu. Viss lielais vairums neuzdrīkstējās spert ne soli tālāk, taču trīs no viņiem, paši pārdrošākie vai, drīzāk ticams, visvairāk ieskurbušie, dzina savus zirgus gravā iekšā. Viņi nonāca paplatā laukumiņā, kur pacēlās divi akmens stabi, kādus šur tur redzam vēl tagad tīreļos, — tos vecos laikos cēluši sen aizmirsti ļaudis. Mēness spoži apspīdēja klajumiņu, kura vidū gulēja nelaimīgā jaunava, mirusi aiz bailēm un pārpūles. Taču tas nebija viņas līķis, ne arī Hjūga Bāskervila līķis tepat blakus, kas lika matiem sacelties stāvus uz šo trīs pārgalvīgo plītnieku galvām, bet gan kāds atbaidošs briesmonis — milzīgs nezvērs melnu spalvu, suņa izskatā, taču daudzkārt lielāks par jebkuru suni, ko skatījusi kāda mirstīgā acs. Un, kamēr viņi tā stāvēja, nezvērs pārkoda Hjūgam Bāskervilam rīkli, pagrieza pret viņiem asiņaino purnu un nozibināja zvērojošās acis. Tad viņi iebrēcās šausmās un, kliegdami vienā laidā, auļoja, ko mācēja, ārā no tīreļa. Viens no viņiem, kā stāsta, nomiris tai pašā naktī, pārbijies no visa redzētā, bet abi pārējie nav varējuši visu mūžu atžilbt no satricinājuma.

Tāds, mīļie dēli, ir šis stāsts par suni, kurš, kā stāsta, kopš tā laika nodarījis tik daudz posta mūsu dzimtai. Un, ja esmu apņēmies to uzrakstīt, tad tikai cerībā, ka zināmais sagādā mums mazāk baiļu nekā visādi minējumi un piedomājumi. Nav noliedzams, ka daudzi mūsu dzimtā miruši piepešā, briesmīgā un noslēpumainā nāvē. Tad nu lūgsim, lai tā Augstākā vara savā bezgalīgajā žēlsirdībā nepamet mūs, jo tā negribēs atriebt pie nevainīgiem, kas dzimuši pēc trešā un ceturtā auguma, kā tas sacīts svētajos rakstos. Un šās Augstākās varas gādībā es nododu jūs, mīļie dēli, un zvērinu jūs nespert kāju tīrelī nakts laikā, kad tam ļaunam dots neierobežots spēks.

(To rakstījis Hjūgs Bāskervils saviem dēliem Rodžeram un Džonam līdz ar piekodinājumu nekā nesacīt par to visu viņu māsai Elizabetei.)»

Izlasījis šo ērmīgo stāstu, Dr. Mortimers pastūma brilles uz pieres un sāka blenzt Serlokā Holmsā. Tas nožāvājās un iemeta cigaretes galu kamīnā.

—   Un tālāk? — viņš vaicāja.

—   Vai jums šis stāsts nelikās interesants?

—   Pasaku cienītājam — varbūt.

Dr. Mortimers izvilka no kabatas salocītu avīzi.

—   Labi, mister Holms, es jūs iepazīstināšu ar laikmetīgāku materiālu. Tā ir «Devonširas hronika», šā gada 14. jūnija numurs. Te ir īsas ziņas par sera Čārlza Bāskervila nāvi, kurš nomira pirms dažām dienām.

Mans draugs mazliet paliecās uz priekšu, un viņa seja atspoguļojās uzmanība. Mūsu apmeklētājs sakārtoja brilles un sāka lasīt:

—   «Visa grāfiste dziļi sēro, jo pēkšņi miris sers Čārlzs Bāskervils, liberāļu partijas paredzētais kandidāts no Vidusdevonširas nākamajās vēlēšanās. Lai gan sers Čārlzs apmeties Bāskervilhollā samērā nesen, viņš tomēr ar savu laipnību un lielo devību prata iemantot visu to cilvēku mīlestību un cieņu, kam bija ar viņu kādas darīšanas. Mūsu dienās, kad pie varas nākuši iznireļi, ļoti iepriecina tāds gadījums, kad senas, grāfistē kādreiz slavenas dzimtas pēcnācējs pratis pats saviem spēkiem tikt pie bagātības un nolēmis to izlietot savas cilts vārda senā diženuma atjaunošanai. Kā visiem zināms, sers Čārlzs bija veicis visai ienesīgas finansiālas operācijas Dienvidāfrikā. Būdams gudrāks par tiem, kas ātrāk nemet mieru, iekāms laime pagriež muguru, sers Čārlzs pārvērta savus īpašumus naudā un atgriezās Anglijā ar solīdu kapitālu. Pagājuši tikai divi gadi, kopš viņš apmetās Bāskervilhollā, bet valodas par visādiem uzlabojumiem un muižas pārbūves plāniem, ko tagad pārtraukusi viņa nāve, paguva izplatīties jo plaši. Būdams bez pēcnācējiem, viņš vairākkārt tika izpaudis vēlēšanos, lai viņa bagātība sagādātu labklājību visai šai grāfistes daļai, viņam vēl dzīvam esot, un daudziem vietējiem iedzīvotājiem ir personisks pamats apraudāt sava labdara priekšlaicīgo nāvi. Sera Čārlza bagātīgie ziedojumi labdarības nolūkos kā vietējā, tā visas grāfistes mērogā jau daudzkārt tikuši atzīmēti mūsu avīzes slejās.

Nevar sacīt, ka izmeklēšanai būtu izdevies pilnīgi noskaidrot sera Čārlza nāves apstākļus, taču tā vismaz izbeiguši baumas, ko radījusi vietējā māņticība. Mums nav nekādu iemeslu domāt par noziegumu vai apšaubīt, ka nāvei bijuši paši dabiskākie cēloņi. Sers Čārlzs bija atraitnis un, ja tā var izsacīties, cilvēks ar zināmām dīvainībām. Neskatoties uz lielo bagātību, viņš bija ļoti pieticīgs personiskajā dzīvē, un visu Bāskervilhollas mājkalpotāju štatu sastādīja precēts pāris — Berimori, vīrs bija namzinis, sieva — saimniecības vadītāja. Savās liecībās, ko apstiprina nelaiķa tuvāko draugu izteicieni, Berimori aizrāda, ka sera Čārlza veselība pēdējā laikā manāmi pasliktinājusies, — viņš cietis nt&gt; sirdskaites, uz ko norādījusi krasa sejas krāsas maiņa, aizdusa un laikiem nomākts garastāvoklis. To apstiprinājis savā liecībā arī Dr. Džeimss Mortimers, nelaiķa tuvs draugs un mājas ārsts.

Pats nāves gadījums faktiski visai vienkāršs. Sers Čārlzs Bāskervils mēdzis ik vakarus pirms došanās pie miera pastaigāties pa slaveno Bāskervilhollas īvju aleju. Kā liecina Berimoru laulātais pāris, šai parašai viņš vienmēr bijis uzticīgs. 4. jūnijā sers Čārlzs paziņojis savu nodomu braukt otrā dienā uz Londonu un licis Berimoram sakārtot līdzi ņemamās mantas. Vakarā viņš, kā parasti, devies uz īvju aleju, kur pastaigas laikā mēdzis izsmēķēt cigāru. Mājās sers Čārlzs nav vairs atgriezies. Pusnaktī Berimors, ieraudzījis, ka nama durvis joprojām vaļā, uztraucies, aizdedzinājis lukturi un gājis meklēt savu kungu. Todien bijis mitrs un sera Čārlza pēdas bijušas skaidri saredzamas. Alejā apmēram ap vidu ir vārti, kas ved uz tīreli. Spriežot pēc dažām pazīmēm, sers Čārlzs kādu laiciņu uzkavējies pie šiem vārtiem. Tad viņš devies tālāk un pašā alejas galā atrasts viņa līķis. Nenoskaidrots paliek Berimora apgalvojums, ka viņa kunga pēdu nospiedumi krasi pārmainījušies, kad tas pagājis garām vārtiem, — sers Čārlzs it kā gājis tālāk uz pirkstgaliem. Ap to laiku pa tīreli netālu no alejas gājis kāds čigāns, vārdā Merfijs, zirgu pircējs. Viņš dzirdējis kliedzienus, bet nav varējis noteikt, no kuras puses tie nākuši, jo, kā pats atzīstas, bijis stipri iereibis. Uz sera Čārlza miesas nav atrastas nekādas varas darbu zīmes, un, lai gan medicīniskā ekspertīze atzīmē, ka nelaiķa seja pārvērtusies līdz nepazīšanai — tik stipri, ka Dr. Mortimers sākumā nav gribējis ticēt, ka viņa priekšā atrodas tā draugs un pacients, — tomēr tamlīdzīgi gadījumi nereti sastopami, ja nāves cēlonis ir aizdusa un sirdsdarbības izbeigšanās. Šo pieņēmumu apstiprināja arī līķa sekcija, kas sniedza pilnīgu ieilgušas organiskas sirdskaites ainu, un, pamatojoties uz šiem medicīniskās ekspertīzes datiem, izmeklēšana pievienojās slēdzienam par nāvi aiz sirdskaites. Tas atvieglo stāvokli, jo ļoti vēlams, lai sera Čārlza mantinieks ap'metas Bāskervilhollā un turpina sava priekšgājēja labos pasākumus, ko nāve tik traģiski pārtraukusi. Ja izmeklētāja prozaiski precīzie secinājumi nebūtu darījuši galu romantiskajiem minējumiem, kas klīst pa visu grāfisti sakarā ar sera Čārlza nāvi, tad Bāskervilhollai nāktos grūti atrast saimnieku. Kā runā, tad tuvākais radinieks seram Čārlzam ir misters Henrijs Bāskervils, nelaiķa jaunākā brāļa dēls (ja viņš ir dzīvs). Pēc pēdējām ziņām jaunais cilvēks dzīvo Amerikā, un patlaban tiek darīts viss iespējamais, lai viņu tur uzmeklētu un paziņotu par gaidāmo lielo mantojumu.»

Dr. Mortimers salocīja avīzi un iebāza kabatā.

—  Tas ir viss, ko ziņoja presē par sera Čārlza Bāskervila nāvi, mister Holms.

—  Esmu jums pateicīgs, ka iepazīstinājāt mani ar lietu, kas nav gluži bez intereses, — Šerloks Holmss sacīja. — Par šo notikumu es kādreiz lasīju avīzēs, bet tolaik biju tā aizņemts ar Vatikāna kameju zādzību un tā centos izdarīt pakalpojumu pāvestam, ka palaidu garām šo to interesantu Anglijā. Tātad tas ir viss, kas atklātībā zināms par sera Čārlza nāvi?

—   Viss.

—   Tad iepazīstiniet mani ar tiem faktiem, kas nav iekļuvuši presē. — Viņš atlaidās pret krēsla atzveltni, salika pirkstgalus kopā un pauda stingra un objektīva tiesneša stāju.

—   To, ko tagad stāstīšu, es neesmu uzticējis nevienam, — Dr. Mortimers iesāka skaidri redzamā uzbudinājumā. — Es daudz ko noklusēju izmeklētājam aiz tā vienkāršā iemesla, ka zinātnes darbiniekam neklājas atbalstīt māņticības radītas baumas. Es arī domāju, ka avīzei taisnība, jo pastiprināt jau tā ļauno Bāskervilhollas slavu nozīmē pamest pili bez saimnieka. Visu to sīki apsverot, es domāju, ka man tiesības šo to noklusēt, jo nevajadzīga vaļsirdība nenestu nekāda labuma, taču, runājot ar jums, nav iemesla, kāpēc man vajadzētu kaut ko slēpt.

Purvainais apgabals ir ļoti reti apdzīvots, un tāpēc tuvākie kaimiņi cenšas biežāk sastapties. Tāpēc es pavadīju krietni daudz laika sera Čārlza Bāskervila sabiedrībā. Izņemot misteru Frenklendu no Lefterhollas un misteru Stepltonu, naturālistu, vairāku jūdžu apkārtnē nav sastopams neviens izglītots cilvēks. Sers Čārlzs mīlēja vientulību, bet viņa slimība mūs tuvināja, un kopīgās intereses par zinātni nostiprināja šo tuvību. Viņš bija atvedis visai vērtīgus zinātniskus materiālus no Dienvidāfrikas, un mēs pavadījām dažu labu jauku vakaru, apcerot bušmeņu un hotentotu salīdzinošo anatomiju.

Pēdējos mēnešos man kļuva ar katru dienu skaidrāks, ka sera Čārlza nervi saspīlēti līdz pēdējai iespējai. Viņš no sirds ticēja leģendai, ko nule jums nolasīju, un, kaut gan mēdza apstaigāt savus īpašumus, tomēr nekas viņu nevarētu piespiest doties naktī tīrelī. Jums tas liksies neticami, mister Holms, bet sers Čārlzs bija stingri pārliecināts, ka viņa dzimtu vajā briesmīgs lāsts, un tiešām tie piemēri, ko viņš minēja no savu senču pagātnes, nevarēja nevienā modināt drosmi. Viņam nedeva miera uzmācīga doma, ka viņam pa pēdām seko kāds rēgs, un viņš pastāvīgi taujāja, vai es, naktī apstaigājot slimniekus, neesot manījis kaut ko dīvainu vai dzirdējis suni rejam. Pēdējo jautājumu viņš atkārtoja ļoti bieži, un viņa balss pie tam drebēja uztraukumā.

Kā šodien atceros to vakaru, kad nedēļas trīs pirms traģiskā notikuma iebraucu Bāskervilhollā. Sers Čārlzs stāvēja nama durvīs. Izkāpis no ratiem un piegājis pie viņa, es pēkšņi pamanīju, ka viņš raugās kaut kur pāri manam plecam ar ārprātīgām šausmām skatienā. Es aši apsviedos un paguvu pavirši pamanīt alejas galā kaut ko līdzīgu prāvam melnam teļam. Sers Čārlzs bija tik uztraukts un pārbiedēts, ka man vajadzēja aiziet līdz tai vietai, kur biju manījis šo dzīvnieku, un apskatīties, kur tas palicis. Alejas galā nekā tomēr neredzēju. Šis notikums ļoti ļauni ietekmēja manu draugu. Es pavadīju kopā ar viņu visu vakaru, un šī-bija tā reize, kad viņš paskaidroja man sava uztraukuma iemeslu un lūdza pārņemt savā glabāšanā rokrakstu, ar ko es jūs nule iepazīstināju. Es pieminu šo nenozīmīgo gadījumu tieši tāpēc, ka tam ir sava nozīme turpmākajā traģēdijā, kaut toreiz es to uzskatīju par tīrām blēņām, kas nekādi neattaisno mana drauga uztraukumu.

Sekojot manam padomam, sers Čārlzs nolēma doties uz Londonu. Sirds viņam nebija kārtībā, un pastāvīgās bailes, kādās viņš dzīvoja, visai nopietni ietekmēja viņa veselību, lai arī šo baiļu iemesls, manuprāt, bija gluži nereāls. Es cerēju, ka pāris mēnešu, pavadīti pilsētā, izklaidēs viņu un padarīs atkal par citu cilvēku. Misters Stepltons, kas vienmēr ļoti rūpējās par mūsu kopīgā drauga veselību, bija tādās pašās domās, taču pēdējā brīdī notika šī drausmīgā katastrofa.

Namzinis Berimors, kas nakti bija atradis sera Čārlza līķi, nekavējoties atsūtīja jāšus pēc manis zirgu puisi Perkinsu, un, tā kā es vēl strādāju, tad jau stundu pēc notikuma ierados Bāskervilhollā. Es pārbaudīju un apkopoju visus izmeklēšanas materiālos minētos faktus. Es izstaigāju pa sera Čārlza pēdām visu īvju aleju, aplūkoju to vietu pie vārtiņiem, kur viņš acīmredzot bija apstājies, ievēroju, kā pārmainījušies viņa pēdu nospiedumi, pārliecinājos, ka mīkstajā grantī redzamas tikai viņa pēdas, un beidzot rūpīgi apskatīju līķi, ko neviens nebija aizticis pirms manas ierašanās. Sers Čārlzs gulēja uz mutes, izpletis rokas, ar pirkstiem ieķēries zemē, un krampji tā bija izķēmojuši viņa seju, ka es pirmajā mirklī nespēju identificēt mironi. Kaut kādu fizisku ievainojumu tomēr nebija. Bet Berimors izmeklēšanā sniedza nepareizas zi•vņas. Pēc viņa vārdiem, līķa tuvumā nav bijušas redzamas "nekādas pēdas. Viņš tās vienkārši nebija pamanījis, bet «s tās redzēju gabaliņu tālāk pilnīgi svaigas un labi saskatāmas.

—   Pēdas?

—   Pēdas.

—  Vīrieša vai sievietes?

Dr. Mortimers uzmeta mums dīvainu skatienu un gandrīz čukstēdams atbildēja:

—   Mister Holms, tās bija milzu suņa pēdas!

III nodaļa

PROBLĒMA

Atzīstos, ka, šos vārdus dzirdot, man pārskrēja tirpas pār muguru. Doktora balss trīcēja, kas liecināja, ka arī viņu pašu dziļi satraucis šis stāsts. Holmss bija saliecies ar visu augumu uz priekšu, un viņa acis dzirkstīja dzestri un skaudri kā vienmēr, kad viņa interese bija pamodināta.

—   Jūs pats redzējāt šīs pēdas?

—   Tikpat skaidri, kā patlaban redzu jūs.

—   Un jūs nevienam nekā neteicāt par to?

—   Kāda tam būtu nozīme?

—       Kā tas gadījās, ka neviens tās netika pamanījis, atskaitot jūs?

—       Pēdas atradās jardus divdesmit no līķa, un nevienam neienāca prātā tik tālu meklēt. Arī es pats nekā nebūtu ievērojis, ja neatcerētos leģendu.

— Tīrelī laikam ir daudz ganu suņu?

—   Protams, bet tas nebija nekāds ganu suns.

— Jūs sakāt, ka pēdas bija lielas?

—   Milzīgas.

—   Bet līķim tās nebija tuvojušās?

—   Nē.

—   Kads laiks bija tonakt?

—   Mitrs un dzestrs.

—   Bet lietus nelija?

—   Nē.

—   Kada izskatas šī aleja?

—        Divas rindas cieši kopā saaugušu vecu īvju, kas izveido ap divpadsmit pēdas augstu žogu, kam nekur nevar izlauzties cauri. Vidū atrodas ap astoņas pēdas plats celiņš.

—  Vai starp žogu un celiņu arī kas atrodas?

—       Jā, abās pusēs celiņam ir apmēram sešas pēdas platas maura strēmeles.

—       Ja es pareizi sapratu, tad šim necaurejamam žogam vienā vietā ir vārti?

—   Jā, un pa šiem vārtiem var iziet uz tīreli.

—   Un nekādu citu izeju nav?

—   Nē.

—       Tātad īvju aleja var nokļūt vai nu tieši no majas, vai caur vārtiem, kas ved uz tīreli?

—   Ir vēl viena izeja — caur lapeni pašā aleja-s galā.

—  Vai sers Čārlzs bija aizgājis līdz turienei?

—   Nē, viņš gulēja jardu piecdesmit šaipus lapenes.

—       Tagad sakiet man, doktor Mortimer, — tas ir ļoti svarīgi, — pēdas, ko jūs redzējāt, bija uz celiņa, nevis zālē?

—   Zālē parasti nekādas pēdas nav redzamas.

—   Un tās bija tai pusē celiņam, kur vārti?

—   Jā, pašā celiņa malā, pavisam tuvu pie vārtiem.

—       Ļoti interesanti! Vēl viens jautājums: vai vārti bija ciet?

—       Ne tikai aizvērti, bet arī aizslēgti ar priekškaramo slēdzeni.

—   Cik augsti ir vārti?

—   Apmēram četras pēdas.

—   Tātad tiem var pārkāpt pāri?

—   Jā.

—   Vai jus vēl kaut ko ievērojāt pie vārtiem?

—   Nē, nekā sevišķa.

—   Augstais dievs! Vai tad neviens tur nepalukojās?

—   Es pats tur visu apskatīju.

—   Un nekā neatradāt?

—       Bija grūti kaut ko noskaidrot. Acīmredzot sers Čārlzs bija nostāvējis pie vārtiem minūtes piecas vai desmit.

—   Kā jūs to zināt?

—       Tāpēc, ka no viņa cigāra bija divas reizes nobiruši pelni.

—       Lieliski! Tāds kolēģis ir ko vērts, Vatson, vai ne? Bet pēdas?

—       Mazajā, grantētajā laukumiņā bija tikai sera Čārlza pēdas. Nekādas citas es neredzēju.

Serloks Holmss nepacietīgi uzsita ar plaukstu sev pa ceļgalu.

—   Būtu nu es bijis jūsu vietā! — viņš izsaucās. — Tā acīmredzot ir visai interesanta lieta, kas sniedz bagātīgas iespējas zinātniskiem pētījumiem. Grants, šī lappuse, kur es būtu varējis tik daudz izlasīt, nu ir lietus noskalota un ziņkāro fermeru tupeļu izmīdīta. Ak, doktor Mortimer, doktor Mortimer, kāpēc jūs neaicinājāt mani tūliņ? Uz jums gulstas pārāk liela atbildība.

—   Es nevarēju jūs aicināt, mister Holms, jo tad man vajadzēja nodot atklātībai visus minētos faktus, bet jūs jau zināt, kas mani atturēja no šāda soļa. Turklāt, turklāt…

—   Kāpēc jūs vilcināties?

—   Ir tāda sfēra, kur bezspēcīgs ikviens detektīvs, lai cik ass viņa saprāts un lai cik bagāta viņa pieredze.

—  Jūs gribat sacīt, ka te ir darīšana ar pārdabiskiem spēkiem?

—   To es neesmu teicis.

—   Pareizi, bet jūs tā domājat.

—   Kopš notikusi šī traģēdija, mister Holms, man ir stāstīti vairāki gadījumi, kurus grūti izskaidrot ar notikumu dabisko gaitu.

—   Piemēram?

—   Es noskaidroju, ka pirmš šā briesmīgā notikuma vairāki cilvēki redzējuši tīrelī baismīgu radījumu, kura apraksts pilnīgi atbilst tam, kas zināms par Bāskervilu dēmonu, un kurš nelīdzinās nevienam zinātnei pazīstamam dzīvniekam. Visi kā vienā balsī liecina, ka tas bijis milzīgs, spokains dzīvnieks, kas izstaro gaismu. Es iztaujāju šos vīrus: vieņs no tiem ir kāds zemturis, brīvs no māņticības, otrs — vietējais kalējs un trešais — kāds fermeris no tīreļa. Visi stāsta vienu un to pašu par šo briesmīgo parādību, vārdu pa vārdam atkārtojot leģendā minētā elles suņa aprakstu. Varat man ticēt, mister Holms, ka visu mūsu novadu pārņēmušas šausmas, un tam jābūt pārdrošam vīram, kas naktī iedrošinātos doties cauri tīrelim.

—  Un jūs, rūdīts zinātnieks, ticat, ka tā ir pārdabiska parādība?

—   Es pats nezinu, kam ticēt.

Holmss paraustīja plecus.

—  Līdz šim mana detektīva darbība noritējusi šās pasaules robežās, — viņš sacīja. — Esmu apkarojis ļaunumu, cik mani vājie spēki atļāvuši, taču uzstāties pret pašu ļaunuma tēvu, šķiet, būs pārāk liela pašpaļāvība no manas puses. Tomēr jums jāpiekrīt, ka pēdas uz celiņa ir reāla parādība.

—   Leģendā minētais suns arī bija reāla parādība, ja tas varēja pārkost cilvēkam rīkli, un tomēr viņam piemita kaut kas dēmonisks.

—   Redzu, ka jūs esat pilnīgi pārgājis pārdabisko parādību atzinēju pusē. Bet, ja tā, doktor Mortimer, ja jūs turaties pie tādiem uzskatiem, kāpēc tad jūs vispār ieradāties pie manis? Jūs apgalvojat, ka mēģināt noskaidrot sera Čārlza nāves cēloņus ir veltīgs darbs, un tomēr vēlaties, lai es to daru.

—   Es neesmu izsacījis tādu vēlēšanos.

—   Ar ko tad es jums varu palīdzēt?

—   Ar padomu, ko lai iesāku ar seru Henriju Bāskervilu, kas ieradīsies Vaterlo stacijā, — Dr. Mortimers paskatījās pulkstenī, — tieši pēc stundas ar ceturksni.

—  Vai tas ir mantinieks?

—   Jā. Pēc sera Čārlza nāves mēs ievācām ziņas par šo jauno džentlmeni un noskaidrojām, ka viņš nodarbojas_ar zemkopību Kanādā. Spriežot pēc saņemtajām atsauksmēm, viņš ir caur un cauri krietns cilvēks. Es tagad runāju nevis kā ārsts, bet kā sera Čārlza uzticības persona un testamenta izpildītājs.

—   Vai mantojumam citu pretendentu nav?

—   Nē. Vienīgais tuvākais radinieks, par kuru izdevās ko saklaušināt, vēl būtu Rodžers Bāskervils, nelaiķa sera Čārlza jaunākais brālis. Vidējais, kas miris agrā jaunībā, ir jau minētā Henrija tēvs. Jaunākais, Rodžers, uzskatīts par ģimenes kauna traipu. Viņš mantojis Bāskervilu despotisko raksturu un esot izskatā pilnīgi līdzīgs vecajam Hjūgam Bāskervilam. Anglijā viņam zeme sākusi degt zem kājām, viņš aizbēdzis uz Vidusameriku un tur 1876. gadā miris no dzeltenā drudža. Henrijs ir Bāskervilu dzimtas pēdējā atvase. Pēc stundas un piecām minūtēm es viņu sastapšu Vaterlo stacijā. Viņš man atsūtīja telegrammu, ka šorīt ieradies Saushemptonā. Dodiet nu padomu, mister Holms, ko lai es iesāku ar viņu?

—   Kāpēc tad viņš nevarētu braukt uz savu senču pili?

—   Tas liekas dabiski, vai ne? Taču atcerieties, ka visus Bāskervilus, kas tur mituši, piemeklējis ļauns liktenis. Es esmu pārliecināts, ka sers Čārlzs, ja tam būtu bijusi iespēja aprunāties ar mani pirms nāves, noteikti aizliegtu man vest pēdējo dzimtas atvasi, lielās bagātības mantinieku, uz šo nolādēto vietu. Bet tai pašā laikā nav noliedzams, ka visa mūsu nabadzīgā, nožēlojamā apvidus labklājība atkarīga no tā, vai sers Henrijs apmetīsies tur uz dzīvi. Visi labie sera Čārlza pasākumi sabruks, ja Bāskervilholla paliks bez saimnieka. Baidos, ka mana vēlēšanās pieredzēt vietējo apstākļu uzlabošanos neņem pār mani virsroku, tāpēc apņēmos jums visu izstāstīt un lūgt jūsu padomu.

Holmss mirkli apsvēra dzirdēto.

—   īsi sakot, stāvoklis ir šāds, — viņš sacīja. — Pēc jūsu domām, pastāv kāds velnišķīgs spēks, kas padara Dārtmūru par bīstamu apmešanās vietu Bāskerviliem, vai ne?

—  Vismaz es iedrošinos apgalvot, ka zināms pamats šādām bažām man ir.

—   Noteikti. Bet, ja jūsu teorija par pārdabisko spēku pastāvēšanu pareiza, tad tie var pazudināt šo jauno cilvēku tikpat labi Londonā, kā Devonširā. Grūti iedomāties velnu, kam pieder šaura vietējā vara kā kādam draudzes padomes loceklim.

—  Jūs nejokotu, mister Holms, ja jums pašam būtu nācies ar visu to sadurties. Tātad, pēc jūsu domām, jaunajam cilvēkam vienalga, kur uzturēties, — Londonā vai Devonširā. Viņš ierodas pēc piecdesmit minūtēm. Ko jūs ieteicat man darīt?

—  Es jums ieteicu, ser, pasaukt savu spanjelu, kurš skrāpējas pie manām ārdurvīm, iesēsties kebā un braukt uz Vaterlo staciju sagaidīt seru Henriju Bāskervilu.

—   Un pēc tam?

—  Pēc tam jūs nogaidīsiet, kamēr es izdomāšu turpmāko darbības plānu, bet nekā nesakiet seram Henrijam.

—   Cik ilgs laiks jums būs vajadzīgs?

—  Divdesmit četras stundas. Būšu ļoti pateicīgs, ja jūs apmeklēsiet mani rīt pulksten desmitos. Maniem turpmākajiem plāniem nāktu par labu, ja jūs atvestu līdzi seru Henriju Bāskervilu.

—   Es tā izdarīšu, mister Holms.

Viņš pierakstīja sastapšanās laiku uz sastīvinātās krekla aproces un, tikpat izklaidīgi vērdamies kaut kur tukšumā, metās ārā pa durvīm. Viņš jau bija kāpņu laukumā, kad Holmss viņu aizturēja:

—  Vēl viens jautājums, doktor Mortimer. Jūs sacījāt, ka parādība redzēta tīrelī arī agrāk?

—   Trīs cilvēki to redzējuši.

—   Bet pēc sera Čārlza nāves?

—   Nekā neesmu par to dzirdējis.

—   Pateicos. Visu labu!

Holmss atkal apsēdās dīvāna stūrī, un viņa seja pauda dziļu apmierinājumu, kas liecināja, ka viņš sastapies ar sevis cienīgu uzdevumu.

—   Vai jūs ejat projām, Vatson?

—   Domāju, ka patlaban neesmu jums vajadzīgs.

—       Tiesa, mans dārgais, es jūs aicināšu palīgā, kad būs pienācis laiks rīkoties. Bet kas tā par lielisku lietu! Daudzējādā ziņā vienreizēja! Kad iesiet garām Bredlijam, palūdziet viņu uzsūtīt man mārciņu pašas stiprākās tabakas. Pateicos! Būtu ļoti labi, ja jūs varētu tā iekārtoties, ka atgrieztos tikai vakarā. Tad es ar lielāko prieku dalīšos ar jums savos iespaidos par šo ārkārtīgi interesanto problēmu, ar ko mūs šorīt iepazīstināja.

Es zināju, ka manam draugam spraiga garīga darba brīžos ļoti nepieciešama vientulība un miers, — tad viņš klusībā apsvēra it visus problēmas sīkumus, radīja dažādas teorijas, salīdzināja tās un izlēma, kādi fakti svarīgi un kādi bez nozīmes. Tāpēc es pavadīju visu dienu savā klubā un atgriezos Beikerstrītā tikai vakarā. Bija jau devītā stunda, kad es ienācu viesistabā.

Atvēris durvis, es pārbijos, d(j&gt;mādams, ka pie mums izcēlies ugunsgrēks, jo telpa bija tādu biezu dūmu pilna, ka lampas gaisma tikko vīdēja tiem cauri. Taču manas bailes bija veltīgas, jo man tūliņ aizcirta elpu sīva lētas tabakas smaka, tā ka man rīkle sāka sūrstēt un uzmācās kāss. Caur blīvajiem dūmiem es ar pūlēm saskatīju Holmsu, kas, uzmetis rītasvārkus, bijā ērti iekārtojies atzveltnī un smēķēja savu melno māla pīpi. Viņam apkārt mētājās vairāki saritināti papīra tīstokļi.

—   Vai esat saaukstējies, Vatson? — viņš ievaicājās.

—   Nē, bet šajos indīgajos dūmos taču nevar elpot.

—   Ja, šķiet gan, ka te ir mazliet pavairāk piesmēķēts.

—   Mazliet! Te nav izturams!

—       Tad atveriet logu! Kā redzu, jūs esat visu dienu nosēdējis klubā.

—   Bet dārgais Holms!

—   Vai man taisnība?

—   Protams, bet kā tad…

Viņš iesmējās, vērojot manu apmulsušo seju.

—   Jūsu vientiesība,, Vatson, ir tik valdzinoša, ka man liels prieks pārbaudīt pie jums savas nelielās spējas. Džentlmenis iziet no mājas lietainā, dubļainā laikā. Vakarā viņš atgriežas tīrs un spodrs, cilindrs un zābaki laistās vien. Tātad viņš visu dienu kaut kur nosēdējis. Tuvu draugu viņam nav. Kur tad viņš varēja būt? Vai tas nav pilnīgi skaidrs?

—   Jā, ir gan.

—   Pasaule ir pilna ar šādiem pilnīgi skaidriem faktiem^ kurus neviens neprot saredzēt. Kā jūs domājat, kur es tikmēr biju?

—  Arī tāpat nosēdējāt uz vietas.

—   Nebūt ne, es paspēju apmeklēt Devonširu.

—   Domās?

—   Pilnīgi pareizi. Mana miesa palika šai pašā atzveltnī un, kā tagad ar nožēlu redzu, iztukšojusi divas lielas kannas kafijas un izsmēķējusi neticami daudz tabakas. Pēc jūsu aiziešanas es aizsūtīju pie Stenforda pēc Dārtmūras tīreļu kartes, un mans gars klejoja pa tiem visu dienu. Varu sevi apsveikt, ka esmu ar šo apvidu labi iepazinies.

—   Laikam liela mēroga karte?

—   Krietni liela. — Viņš attina vienu kartes sektoru un uzlika uz ceļgala. — Te atrodas tas apgabals, kas mūs interesē. Bāskervilholla ir pašā vidū.

—   Un visapkārt mežs?

—   Pilnīgi pareizi. Manuprāt, īvju aleja, kaut ar tādu nosaukumu tā te nav apzīmēta, stiepjas līdztekus tīrelim labajā pusē. Sis mazais ēku pudurītis ir Grimpenas ciems, kur atrodas mūsu drauga doktora Mortimera galvenā mītne. Kā redzat, piecu jūdžu rādiusā ir tikai pāris apdzīvotu vietu. Te ir Lefterholļa, ko minēja doktors. Te acīmredzot atrodas naturālista Stepltona māja, ja esmu pareizi atcerējies viņa vārdu. Šīs ir divas fermas — «Augstie stabi» un «Sūneklis». Četrpadsmit jūdzes tālāk ir lielais Prinstaunas katordznieku cietums. Starp šiem atsevišķajiem punktiem un ap tiem plešas vienmuļš tīrelis bez jebkādām dzīvības zīmēm. Tāda ir tā skatuve, uz kuras norisinājusies šī traģēdija, kas varbūt atkārtosies vēlreiz ar mūsu palīdzību.

—  Tā, šķiet, ir diezgan drūma vieta.

—  Jā, skatuves iekārta teicama. Ja velns patiešām gribējis iejaukties cilvēku darīšanās…

—   Tātad jūs arī esat noskaņots saskatīt šai gadījumā kaut ko pārdabisku?

—   Bet vai tad velna palīgi nevar būt radījumi ar miesu un asinīm? Vispirms mums jāizlemj divi jautājumi. Pirmais — vai noziegums vispār noticis, otrais — kāds ir šis noziegums, un kā tas izdarīts. Protams, ja doktora Mortimera pieņēmums pareizs un mums darīšana ar tādiem spēkiem, kas stāv ārpus dabas likumiem, tad mums vajadzēs nolikt ieročus. Taču, iekāms to darām, mums jāpārbauda visi pārējie pieņēmumi. Ja jums nav iebildumu, tad aizvērsim logu. Tas gan dīvaini, bet koncentrēts gaiss palīdz man koncentrēt domas. Tiktāl es vēl neesmu nonācis, lai ieslēgtos kastē, kad gribu ko pārdomāt, taču tāds ir manu apsvērumu loģiskais secinājums. Nu, vai jūs arī pārdomājāt visu šo gadījumu?

—   Man tas visu dienu bija prātā.

—   Un pie kāda slēdziena jūs nācāt?

—   Ka tas ir visai sarežģīts.

—   Jā, gadījums ir diezgan savdabīgs, it īpaši daži sīkumi. Piemēram, pārmainījušies pēdu nospiedumi. Ko jūs par tiem domājat?

—  Mortimers sacīja, ka sers Čārlzs gājis krietnu gabalu pa aleju uz pirkstgaliem.

—   Viņš tikai atkārtoja to, ko kāds muļķis bija sacījis izmeklēšanā. Kāpēc cilvēkam jāiet pa aleju uz pirkstgaliem!

—   Kas tad tur noticis?

—   Viņš skrējis, Vatson, skrējis, bēdzis, cik jaudas, skrējis uz dzīvību un nāvi, skrējis, kamēr sirds vairs n^v izturējusi un viņš pakritis nedzīvs.

—   No kā tad viņš bēdzis?

—   Taisni tas mums jānoskaidro. Spriežot pēc dažiem norādījumiem, šo cilvēku sagrābušas bailes, iekāms viņš meties bēgt.

—   Kāpēc jūs tā-domājat?

—   Manuprāt, tas, kas viņu nobiedēja, tuvojies no tīreļa puses. Acīmredzot tā tas arī bijis, jo bēgt nevis uz mājām, bet projām  no mājām var tikai galīgi pārbijies cilvēks. Ja čigāna liecībai var ticēt, tad sers Čārlzs skrējis, saukdams pēc palīdzības, uz to pusi, kur palīdzība bija vismazāk gaidāma. Tad vēl — ko viņš gaidīja tonakt, un 'jāpēc sastapšanās bija norunāta alejā, nevis namā?

— Jūs domājat, ka viņš kādu gaidīja?

—   Šis cilvēks bija krietni gados un slims. Var jau saprast, ka viņš negribēja atteikties no savas ikvakara pastaigas, bet tovakar zeme bija mitra un nakts salta. Un kāpēc viņam vajadzēja stāvēt pie vārtiņiem piecas vai desmit minūtes, kā to apgalvo doktors Mortimers, kas ievērojis cigāra pelnus. Starp citu, šim doktoram vairāk praktiska saprāta, nekā es būtu domājis.

—   Sers Čārlzs gāja pastaigāties katru vakaru.

—   Nav gan ticams, ka viņš katru vakaru būtu kādu gaidījis pie vārtiem. Taisni otrādi, ir ziņas, ka viņš centies turēties tālāk no tīreļa. Taču tonakt viņš tur kādu gaidījis. Un tas notika pirms viņa paredzētās braukšanas uz Londonu. Šis notikums sāk noskaidroties, Vatson. Un nu esiet tik laipns un pasniedziet man vijoli! Atliksim visas domas par šo notikumu līdz rītdienai, kad mums būs izdevība sastapties ar doktoru Mortimeru un seru Henriju Bāskervilu.

IV nodaļa

SERS HENRIJS BĀSKERVILS

Mēs paēdām brokastis agri, un Holmss, ietērpies rītasvārkos, gaidīja norunāto sastapšanos. Mūsu klienti nenokavējās ne par sekundi, jo, līdzko pulkstenis sita desmit, doktors Mortimers ienāca kabinetā jaunā baroneta pavadībā. Pēdējais bija neliela auguma mundrs, plecīgs vīrietis, gadus trīsdesmit vecs, tumšām acīm zem biezām, melnām uzacīm un drosmīgu, apņēmīgu sejas izteiksmi. Viņa vienkāršais, sarkanbrūnais uzvalks un vēja aprautā seja rādīja, ka viņš pavada daudz laika svaigā gaisā, bet nosvērtais skatiens un mierīgā stāja apliecināja džentlmeni.

—   Sers Henrijs Bāskervils, — Dr. Mortimers mūs iepazīstināja.

—   Jā, mister Šerlok Holms, — baronets sacīja, — dīvainākais ir tas, ka es pats būtu jūs uzmeklējis, ja mans draugs nebūtu uzaicinājis mani to darīt. Man stāstīts, ka jūs protot uzminēt visādas mīklas, un es šorīt sadūros ar tādu, kas man nav pa spēkam,

—    Lūdzu, sēstieties, ser Henrij. Ja esmu jūs pareizi sapratis, tad, ierodoties Londonā, jums gadījies kāds neparasts piedzīvojums.

—    Nevar sacīt, ka tas būtu kas svarīgs, mister Holms. Droši vien kāds dzen ar mani jokus. Es šorīt saņēmu šādu vēstuli, ja to vispār var tā apzīmēt.

Viņš uzlika uz galda aploksni, un mēs visi noliecāmies pār to. Tā bija lēta, pelēka papīra aploksne. Adrese «Nortamberlendas hotelī, seram Henrijam Bāskervilam» bija rakstīta lieliem, drukātiem burtiem, pasta nodaļa bija Cering-Krosa un izsūtīšanas laiks — iepriekšējais vakars.

—   Vai kāds zināja, ka jūs apmetīsieties Nortamberlendas hotelī? — Holmss jautāja, uzmezdams pētošu skatienu mūsu viesim.

—    To neviens nevarēja zināt. Savu apmešanās vietu es izraudzījos pēc sastapšanās ar doktoru Mortimeru.

—    Bet doktors Mortimers acīmredzot pats tur ir apmeties.

—   Nē, es dzīvoju pie paziņām, — doktors atbildēja.

—   Neviens nevarēja iepriekš paredzēt, ka mēs dosimies tieši uz to hoteli.

—    Hm! Acīmredzot kāds ļoti nopietni interesējas par jūsu gaitām.

Holmss izņēma no aploksnes četrkārtīgi salocītu papīra lapu un izklāja uz galda. Lapas vidū atradās viens vienīgs teikums, sastādīts no uzlīmētiem drukātiem vārdiem: «Ja jums dārga jūsu dzīvība vai prāts, turieties tālāk no tīreļa.» Vārds «tīreļa» bija rakstīts ar tinti.

—    Nu, mister Holms, — sacīja sers Henrijs Bāskervils, — varbūt jūs man pasacītu, kas, pie velna, tā interesējas par manām darīšanām, un ko tas nozīmē?

—    Ko jūs par to domājat, doktor Mortimer? Šķiet, ka šinī faktā nav nekā pārdabiska.

—   Tiesa, ser, bet varbūt vēstuli sūtījis cilvēks, kas pārliecināts, ka viss šis notikums ir pārdabisks.

—   Kas par notikumu? — sers Henrijs skarbi uzprasīja.

—   Man tā liekas, ka jūs, džentlmeņi, daudz labāk pārzināt manas darīšanas nekā es pats.

—    Mēs jums atklāsim visu, ser Henrij, iekāms jūs būsiet atstājis šo istabu, to es jums apsolu, — Šerloks Holmss sacīja. — Bet tagad ar jūsu atļauju izpētīsim šo visai interesanto dokumentu, kas vakar vakarā sastādīts un iemests pasta kastītē. Vatson, vai mums ir vakardienas Times?

—  Jā, tur kaktā.

—   Vai varu jūs mazliet apgrūtināt? Lūdzu to lappusi, kur ievadraksti. — Viņš aši pārlaida tai acis. — Lielisks ievadraksts — «Brīva tirdzniecība». Atļaujiet man izlasīt skaļi vienu rindkopu: «Ja kāds censtos iestāstīt jums, ka to rūpniecības vai amatniecības nozari, kurā jūs esat personiski ieinteresēts, tarifi labvēlīgi ietekmē, turieties tālāk no tādiem cilvēkiem, jo jūsu prāts jums apliecinās, ka ar tamlīdzīgas sistēmas palīdzību nekāda dzīvība mūsu tirdzniecībā nav ieviešama un maksa par šādu mēģinājumu var būt pārāk dārga.» Ko jūs par to teiksiet, Vatson? — Holmss lielā priekā iesaucās un apmierināts saberzēja rokas. — Vai tās nav ievērības cienīgas domas?

Doktors Mortimers paskatījās uz Holmsu ar skaidri jaušamu profesionālu interesi, bet sera Henrija Bāskervila brūnās acis pievērsās man dziļā neizpratnē.

—   Tarifu sistēma un tamlīdzīgi jautājumi man diezgan sveši, — viņš sacīja, — bet man šķiet, ka mēs esam mazliet novirzījušies no mūsu temata.

—   Gluži otrādi! Manuprāt, mēs ejam pa vienīgi pareizo ceļu, ser Henrij. Vatsonam zināma mana metode, taču baidos, ka šoreiz arī viņš nebūs pietiekami novērtējis šā teikuma nozīmi.

—  Atzīstos, ka neredzu nekāda sakara starp teikumu un vēstuli.

—   Un tomēr, mans dārgais Vatson, sakars ir ļoti ciešs, jo īstenībā viens izriet no otra. «Ja», «jums», «prāts», «dzīvība», «dārga» — vai redzat tagad, no kurienes šie vārdi ņemti?

—   Sasodīts, jums taisnība! Nu, vai tas nav lieliski! — izsaucās sers Henrijs.

—   Ja jums vēl ir kādas šaubas, tad paskatieties uz vārdiem «turieties tālāk no» — tie izgriezti visi vienuviet.

—   Pag, jā, patiesi!

—   Ziniet, mister Holms, tas pārsniedz visu, ko es spētu iedomāties, — sacīja Dr. Mortimers, apbrīnā vērdamies manā draugā. — Es vēl saprastu, ja kāds būtu sacījis, ka vārdi izgriezti no avīzes, bet nosaukt avīzi un pat norādīt ievadrakstu, no kurienes šie vārdi ņemti, tas ir lielākais brīnums, kādu vispār esmu pieredzējis. Kā jūs to uzzinājāt?

—  Es domāju, doktor, ka jūs protat atšķirt nēģera galvaskausu no eskimosa galvaskausa?

—   Zināms.

—   Un kādā kārtā?

—  Bet tā taču mana specialitāte! Starpība taisni acīm redzama. Uzacu loks, sejas leņķis, žokļa veidojums…

—   Šī savukārt ir mana specialitāte, un starpība tāpat acīm redzama. Borgiss, kurā saliek Times slejas, tāpat atšķiras no lēto vakara avīzīšu šrifta kā jūsu nēģeris no eskimosa. Pazīt šriftus — tā ir viena no elementārākām prasībām, kādas uzstāda kriminālekspertam, kaut gan man jāatzīstas, ka reiz agrā jaunībā es sajaucu Lidsas Merkuriju ar Rietumu rita ziņām. Taču Times ievadrakstu nevar sajaukt ne ar ko citu, un šie vārdi varēja tikt izgriezti vienīgi no turienes. Un, tā kā vēstule izsūtīta vakar, tad viss norādīja uz to, ka vārdi meklējami vakardienas numurā.

—  Ja es jūs pareizi saprotu, mister Holms, — ierunājās sers Henrijs Bāskervils, — tad kāds sastādījis vēstuli, izgriežot vārdus ar šķērēm …

—  Ar nagu šķērītēm, — Holmss pārtrauca. — Skaidri redzams, cik īsi asmeņi tām bijuši, jo griezējs bijis spiests divos paņēmienos griezt vārdus «turieties tālāk no».

—   Pareizi. Tātad kāds izgriezis šos vārdus ar nagu šķērītēm, uzlīmējis ar …

—   Gumiarābiku, — Holmss papildināja.

—  Ar gumiarābiku uz papīra. Bet kāpēc tad vārds «tīreļa» rakstīts ar roku?

—  Tāpēc, ka vēstules autors to nav atradis avīzē. Pārējie vārdi ir vienkārši un sastopami jebkurā tekstā, bet «tīrelis» gadās diezgan reti.

—  Gluži ticams izskaidrojums. Vai jūs vēl kaut ko atradāt šai vēstulē, mister Holms?

—   Šo to atradu, lai gan rakstītājs pūlējies visiem spēkiem iznīcināt pēdas. Kā redzat, adrese rakstīta ar lieliem iespiedburtiem. Taču tāda avīze kā Times reti nokļūst vienkāršu ļaužu rokās. Tāpēc jāsecina, ka vēstuli sastādījis izglītots cilvēks, kas pūlējies izlikties par neizglītotu un tīšuprāt mainījis rokrakstu, lai jūs gadījumā nepazītu to. Turklāt ievērojiet, ka vārdi nav salīmēti taisnā līnijā — citi stāv augstāk, citi zemāk. Piemēram, vārds «dzīvība» nemaz nav īstā vietā. Tas norāda uz vēstules autora paviršību vai uztraukumu un steigu. Es visumā sveros uz pēdējā pieņēmuma pusi, jo maz ticams, ka šādas vēstules sastādītājs būtu paviršs tādā acīm redzami nopietnā lietā. Ja viņš ir steidzies, tad interesanti zināt — kāpēc, jo ikviena vakarrīt iemesta vēstule nonāktu sera Henrija rokās, iekāms viņš pagūtu atstāt hoteli. Varbūt vēstules sastādītājs baidījās tikt pārsteigts, — bet no kā?

—   Šķiet, mēs esam nokļuvuši minējumu sfērā, — Dr. Mortimers piezīmēja.

—   Sakiet labāk — sfērā, kur apsver visas iespējas, lai izraudzītos atbilstošāko. Tā ir iztēles zinātniska izmantošana, jo mūsu pieņēmumiem vienmēr ir stingrs materiāls pamats. Jūs neapšaubāmi nosauksiet to par minējumu, bet es esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka adrese rakstīta kādā hotelī.

—   Kā jūs to varat apgalvot?

—   Aplūkojiet vērīgi aploksni — un jūs redzēsiet, ka tiklab spalva, kā tinte sagādājušas rakstītājam grūtības. Spalva divreiz aizķērusies vienā vārdā, un to nācies trīsreiz iemērkt tintē, lai uzrakstītu tik īsu adresi. Tātad pudelītē bijis ļoti maz tintes. Paša spalvai un tintnīcai reti ļauj nonākt tādā stāvoklī, un tas ir izņēmuma gadījums, kad tiklab spalva, kā tintnīca atsakās klausīt. Taču, kā jūs zināt, hoteļos citādu spalvu un tintnīcu gandrīz nemaz nav. Jā, es gandrīz nevilcinādamies teikšu: ja mēs varētu izpētīt visu papīrkurvju saturu Cering-Krosas apkaimes hoteļos, kamēr atrastu Times sagraizītā ievadraksta atliekas, tad šī dīvainā sūtījuma autors būtu mums rokā. Pag, pag! Kas tad tas?

Viņš vērīgi aplūkoja lapu ar uzlīmētajiem vārdiem, turēdams to pavisam tuvu pie acīm.

—   Kas tur ir?

— Nekas, — Holmss atbildēja, nolikdams vēstuli uz galda. — Pilnīgi gluds papīrs, pat bez ūdenszīmēm. Domāju, ka esam izdabūjuši visu iespējamo no šīs interesantās vēstules, un tagad, ser Henrij, pastāstiet, vai ar jums nav noticis kas interesants, kopš esat Londonā.

—   Laikam ne, mister Holms, nekā neatceros.

—  Vai neviens nav jūs uzmanījis vai jums sekojis?

—   Es laikam būšu kļuvis par kāda bulvāru romāna varoni, — mūsu viesis pasmīnēja. — Kam, pie visiem velniem, .būtu kāda vajadzība man sekot vai mani novērot?

—  Par to mēs vēl parunāsim. Tātad jums patiešām nav nekā ko mums pastāstīt?

—   Atkarībā no tā, ko jūs uzskatāt par stāstīšanas vērtu.

—   Stāstīšanas vērts ir viss, kas neiederas ikdienas dzīves gaitā.

Sers Henrijs pasmaidīja.

—   Es diezin cik labi nepazīstu dzīvi Anglijā, jo esmu bērnību un jaunību pavadījis Savienotajās Valstīs un Kanādā, tomēr domāju, ka pēkšņa vienas kurpes pazaudēšana it kā neiederētos ikdienas dzīves gaitā.

—   Jūs esat pazaudējis vienu kurpi?

—   Dārgais ser, — iesaucās Dr. Mortimers, — tas ir vienkārši pārpratums! Jūs noteikti atradīsiet savu kurpi, līdzko atgriezīsieties hotelī. Kāda jēga apgrūtināt misteru Holmsu ar tādām blēņām?

—  Bet viņš pats jautāja, vai ar mani nav atgadījies kaut kas neparasts.

—   Pilnīgi pareizi, — Holmss piekrita. — Lai cik aplams šis gadījums būtu, bet mani tas interesē. Tātad jums pazudusi kurpe?

—  Jā, kaut arī tas var būt pārpratums. Vakarā es izliku abas kurpes aiz durvīm, bet šorīt tur bija tikai viena. No apavu tīrītāja man nekā neizdevās uzzināt. Nepatīkamākais tas, ka es tikai aizvakar tās nopirku Strendā un pat nepaguvu uzvilkt kājās.

—   Kāpēc jūs iz'likāt tās nospodrināt, ja nebijāt pat kājās uzvilcis?

—  Tās bija no miecētas ādas, nekrāsotas, tāpēc es tās izliku gaitenī.

—  Tātad, ieradies Londonā, jūs tūliņ devāties pirkt kurpes?

—   Es vispār daudz ko iepirkos. Doktors Mortimers mani pavadīja. Redziet, ja cilvēkam lemts kļūt par muižas īpašnieku, tad arī attiecīgi jāģērbjas, bet, Rietumos dzīvojot, es savai ārienei nepievērsu daudz uzmanības. Starp citām mantām nopirku arī šīs brūnās kurpes, samaksāju par tām sešus dolārus, un nu viena nozagta, iekāms esmu sācis tās valkāt.

Diezgan aplama zādzība, — Šerloks Holmss piemetināja. — Jāatzīstas, ka esmu vienis prātis ar doktoru Mortimeru: jūsu kurpe drīz atradīsies.

—   Bet tagad, džentlmeņi, — baronets apņēmīgi iesāka, — man pietiek runāt par tiem niekiem, ko es zinu. Laiks jums pildīt savu solījumu un atklāti pastāstīt man, kāds nolūks visām šīrn pārrunām.

—   Pilnīgi dibināta prasība, — Holmss piekrita. — Doktor, jums, manuprāt, vajadzētu izstāstīt seram Henrijam visu to, ko stāstījāt mums.

Tā uzmundrināts, mūsu mācītais draugs izvilka no kabatas rokrakstu.un avīzi un atkārtoja savu vakardienas stāstu. Sers Henrijs klausījās dziļā nopietnībā, šad tad pārtraucot doktoru ar izbrīna pilniem izsaucieniem.

—   Kā redzams, esmu kļuvis par lāstiem apkrauta mantojuma īpašnieku, — viņš noteica, kad garais stāsts bija galā. — Par suni, protams, es tiku dzirdējis jau bērna gados. Tas bija iecienīts nostāsts mūsu ģimenē, kaut gan līdz šim es to neuztvēru nopietni. Bet, ja runā par tēvoča nāvi, tad es tur netieku, vismaz šobrīd, pie skaidrības. Un man liekas, jūs arī nezināt, pie kā griezties — pie drošības iestādēm vai pie baznīcas.

—   Pilnīgi pareizi.

—   Un nu vēl šī vēstule, kas tāpat šķiet saistīta ar pēdējiem notikumiem.

—   Spriežot pēc tās, kāds labāk par mums zina, kas notiek tīrelī, — Dr. Mortimers sacīja.

—   Un šis nezināmais ir acīmredzot jums labvēlīgs, — Holmss piebilda, — citādi viņš nebūtu jūs brīdinājis no briesmām.

—   Bet varbūt kādam izdevīgi mani iebiedēt?

—   Arī tas iespējams. Esmu ļoti pateicīgs jums, doktor Mortimer, ka jūs mani iepazīstinājāt ar problēmu, kam var būt vairāki interesanti atrisinājumi. Bet tagad, ser Henrij, mums jāizlemj praktiskas dabas jautājums: vai jums ieteicams braukt uz Bāskervilhollu vai ne?

—   Kāpēc lai es nebrauktu?

—   Liekas, tur jums draud briesmas.

—   No kā — no mūsu ģimenes spoka vai no cilvēkiem?

—   Tas mums vēl jānoskaidro.

—   Lai būtu kā būdams, mana atbilde ir negrozāma, mister Holms: ne velns ellē, ne cilvēki zemes virsū mani neaizkavēs doties uz manu senču pili. Tā ir mana galīgā atbilde. — Viņa melnās uzacis savilkās vienā līnijā un tumšā seja pietvīka. Bāskervilu cilts nevaldāmais raksturs pietiekami skaidri izpaudās šai viņu pēdējā pārstāvī. — Es vēl neesmu paspējis apdomāt visu, ko šeit dzirdēju. Nav viegli visu izprast un uzreiz izlemt. Man gribētos palikt kādu stundiņu vienatnē un klusībā apsvērt dzirdēto. Ziniet ko, mister Holms? Patlaban ir pusdivpadsmit, un es došos tūliņ atpakaļ uz hoteli. Vai jūs un jūsu draugs doktors Vatsons nevarētu iegriezties tur ap pulksten diviem, tad mēs kopīgi pabrokastotu? Līdz tam laikam es būšu izlēmis, kā man šai gadījumā jārīkojas.

—  Vai jums nav iebildumu, Vatson?

—   Nebūt ne.

—   Tad varat mūs gaidīt. Vai lai lieku pasaukt jums kebu?

—   Es labāk iešu kājām. Pastaiga mani nomierinās.

—   Es ar prieku jums pievienošos, — viņa ceļabiedrs sacīja.

—   Tātad sastapsimies pulksten divos. Uz redzi — un visu labu!

Mēs dzirdējām, kā mūsu apmeklētāji nokāpa lejā un ka aizcirtās ārdurvis. Holmss mirklī pārvērtās — viņa apātiskais miers izgaisa, viņš taisni kūsāja aiz enerģijas pārpilnības.

—   Ģērbieties ātrāk, Vatson! Mēs nedrīkstam zaudēt ne minūti!

Viņš ieskrēja savā istabā rītasvārkos un pēc dažām sekundēm izsteidzās apģērbies. Mēs noskrējām pa kāpnēm lejā uz ielas. Dr. Mortimdrs un Bāskervils vēl bija redzami kādus divsimt soļus atstatu. Viņi devās uz Oksfordstrītas pusi.

—  Vai lai panāku un apturu viņus?

—   Nekādā gadījumā, dārgais Vatson! Esmu pilnīgi apmierināts ar jūsu sabiedrību, ja jūs ar mieru paciest manējo. Mūsu draugi gudri rīkojušies, jo pastaigāties tik skaistā rītā ir liels baudījums.

Viņš paātrināja soļus, kamēr atstatums samazinājās uz pusi.' Ieturot šādu atstarpi, mēs sekojām gājējiem pa Oksfordstrītu un tad pa Ridžentstrītu. Pie kāda skatloga mūsu draugi apstājās, un Holmss darīja to pašu. Pēc mirkļa viņš apmierināts nokrekšķinājās, un, raugoties viņa vērīgā skatiena virzienā, es redzēju, ka divriču kebs, kurš bija apstājies otrpus ielas un kurā sēdēja kāds vīrietis, sāka lēnām virzīties uz priekšu.

—   Šis vīrs mums taisni vajadzīgs, Vatson! Ejam ašāk! Pamēģināsim viņu vismaz labi apskatīt, ja neka vairāk nevaram izdarīt.

Tai pašā brīdī keba sānlogā pavīdēja kupla, melna bārda un manī pavērās caururbjošas acis. Tūliņ atdarījās priekšējais lodziņš, braucējs kaut ko uzsauca kebmenam, un kebs aizauļoja pa Ridžentstrītu. Holmss meta visapkārt skatienus, bet tuvumā nebija neviena brīva keba. Tad viņš drāzās pašā ielas satiksmes jūklī pakaļ aizbraucošajam kebam, bet atstatums bija par lielu, un'kebs drīz vien nozuda mūsu acīm.

— Sasodīts! — Holmss rūgti noteica, kad aizelsies un bāls aiz dusmām iznira no pūļa. — Tādu neveiksmi un turklāt aiz paša vainas! Vatson, Vatson, ja jūs esat godīgs cilvēks, tad turpmāk jums jāmin šis gadījums līdzās maniem sasniegumiem.

—   Kas bija šis cilvēks?

—  Man nav ne jausmas.

—   Kāds novērotājs?

—   Jā, spriežot pēc visa dzirdētā, Bāskervilu ļoti rūpīgi novēro kopš viņa ierašanās Londonā. Kā citādi būtu tik ātri kļuvis zināms, ka viņš apmeties Nortamberlendas hotelī? Es spriedu tā: ja viņam sekojuši pirmajā dienā, tad sekos arī otrā. Jūs droši vien ievērojāt, ka es divas reizes piegāju pie loga, kamēr doktors Mortimers lasīja savu leģendu?

—  Jā, atceros.

—   Man gribējās zināt, vai kāds neslaistās ap namu, bet nekā aizdomīga neredzēju. Mums darīšanas ar gudru cilvēku, Vatson. šis gadījums ir visai nopietns, un, kaut man vēl šobrīd nav skaidrs, vai te darbojas labi vai ļauni spēki, es tomēr nepārtraukti jūtu kādu svešas varas iedarbību un aprēķinu. Kad mūsu draugi aizgāja, es tūliņ steidzos viņiem pakaļ, cerēdams ieraudzīt viņu nenotveramo ēnu. Bet šis viltnieks nepalaidās pats uz savām kājām un paņēma kebu, lai pēc vajadzības varētu vai nu braukt nopakaļ, vai steigties līdzi, pats paliekot neredzams. Viņa metodei ir vēl tā priekšrocība, ka viņš nepazaudētu mūsu draugus no acīm arī tad, ja tie iesēstos kebā. Taču šai metodei ir arī sava vājā vieta.

—  Viņš kļūst atkarīgs no kebmena.

—   Pareizi.

—   Cik žēl, ka neievērojām kebmena numuru!

—  Mans dārgais Vatson! Lai cik neveikls es biju šodien, bet jūs taču nopietni nedomājat, ka es būtu pametis neievērotu kebmena numuru? Lūdzu: 2704. Tomēr šobrīd tas mums nekā nelīdz.

—   Tad jūs esat izdarījis visu iespējamo.

—   Nē. Pamanot kebu, man vajadzēja nogriezties uz pretējo pusi, bez steigas iesēsties citā kebā un sekot pirmajam cienīgā atstatumā vai, vēl labāk, braukt tieši uz Nortamberlendas hoteli un gaidīt turpmākos notikumus. Kad noslēpumainais svešinieks būtu pavadījis Bāskervilu līdz hoteļa durvīm, mēs varētu izsekot ar viņa paša metodes palīdzību, kur viņš paliek. Bet tagad mūsu pretinieks pārsteidzoši izveicīgi izmantoja manu neapvaldīto ziņkāri un steigu nevietā, un rezultātā mēs esam atmaskojuši sevi un pazaudējuši viņa pēdas.

Tā sarunājoties, mēs lēni soļojām pa Ridžentstrītu. Dr. Mortimers un viņa biedrs vairs nebija redzami.

—  Tagad nav vairs nozīmes viņiem sekot, — Holmss sacīja. — Viņu ēna ir nozudusi un neatgriezīsies. Palūkosimies, kādas kārtis mums rokās, un izspēlēsim tās, kā pienākas. Vai jūs labi iegaumējāt cilvēku, kas sēdēja kebā?

—   Es ievēroju tikai bārdu.

—   Es arī, — tāpēc var droši secināt, ka bārda bija neīsta. Kad gudrs cilvēks uzsāk tādu riskantu dēku, tad bārda viņam vajadzīga vienīgi tāpēc, lai noslēptu seju. Iegriezīsimies šeit, Vatson!

Mēs iegājām kādā no šā rajona izsūtāmo kantoriem, kura vadītājs Holmsu visai silti apsveica.

—  Ā, Vilson, kā redzu, jūs neesat aizmirsis mazo pakalpojumu, ko man laimējās jums izdarīt.

—  Protams, ne, ser. Jūs izglābāt manu labo vārdu un varbūt arī dzīvību.

—  Jūs pārspīlējat, mans dārgais! Pie reizes, Vilson, man prātā, ka starp jūsu zēniem bija kāds Kārtraits, kurš toreiz izmeklēšanā izrādījās diezgan atjautīgs.

—   Jā, ser, viņš joprojām strādā pie manis.

—  Vai jūs nevarētu viņu atsaukt? Pateicos! Un vai jūs nebūtu tik laipns izmainīt man šīs piecas mārciņas?

Paklausot priekšnieka aicinājumam, istabā ienāca gadus četrpadsmit vecs zēns ar žirgtu, gudru seju un palika stāvam, godbijīgi vērojot slaveno detektīvu.

—   Dodiet man «Vadoni pa hoteļiem»! — Holmss sacīja. — Pateicos. Nu, Kārtrait, te ir divdesmit trīs hoteļi, kas atrodas Cering-Krosas apkaimē. Redzat?

—   Jā, ser.

—   Jūs apstaigāsiet visus pēc kārtas.

—   Jā, ser.

—  Jūs iesāksiet ar to, ka pasniegsiet šveicaram šiliņu.' Te ir divdesmit trīs šiliņi.

—   Jā, ser.

—  Jūs sacīsiet, ka jums jāapskata vakardienas papīrkurvju saturs. Paskaidrojiet, ka vakar kāda svarīga telegramma aizsūtīta pēc nepareizas adreses un jums šī telegramma jāatrod. Sapratāt?

—   Jā, ser.

—   īstenībā jūs meklēsiet Times lappusi, kas vairākās vietās sagraizīta ar šķērēm. Te ir avīze, — jums vajadzīga šī lappuse. Vai pratīsiet atšķirt šo avīzi no citām?

—   Jā, ser.

—   Šveicars jūs sūtīs pie gaiteņa pārziņa, arī tam jūs pasniegsiet šiliņu. Te ir vēl divdesmit trīs šiliņi. Divdesmit gadījumos no divdesmit trim droši vien izrādīsies, ka papīrkurvju saturs sadedzināts vai izmests. Taču trīs pārējos gadījumos jums var parādīt papīru kaudzi, un tur jūs pameklēsiet šo Times lappusi. Izredžu uz panākumiem gaužām maz. Katrā gadījumā te būs vēl desmit šiliņu. Vakarā atsūtiet telegrammu man uz Beikerstrītu, kā jums veicies. Un mums, Vatson, tagad atliek tikai apvaicāties par kebmenu Nr. 2704 un pēc tam iegriezīsimies kādā Bondstrītas gleznu galerijā un pakavēsimies tur, kamēr vajadzēs doties uz hoteli.

V nodaļa

TRĪS PĀRTRŪKUŠI PAVEDIENI

Šerlokam Holmsam visaugstākā mērā piemita spējas pēc vēlēšanās aizmirst darīšanas. Veselas divas stundas viņš acīmredzot nemaz nedomāja par dīvaino notikumu, kurā mēs izrādījāmies iejaukti, un ar visu sirdi nodevās šolaiku beļģu mākslinieku gleznu apskatei. Visu ceļu no gleznu galerijas līdz Nortamberlendas hotelim viņš runāja tikai par glezniecību, kaut viņa priekšstati šai mākslas nozarē bija visai primitīvi.

—   Sers Henrijs Bāskervils gaida jūs augšstāvā, — sacīja vestibila dežurants. — Viņš lūdza tūliņ uzvest viesus pie viņa.

—  Vai jūs man neatjautu apskatīties jūsu viesu sarakstu? — Holmss jautāja.

—   Lūdzu, ser.

Pēc Bāskervila viesu grāmatā bija tikai divi ieraksti: Teofiluss Džonsons ar ģimeni no Ņūkāslas un misis Oldmora ar istabeni no Hailodžas Eltonā.

—   Šķiet, ka šo Džonsonu man vajadzētu pazīt, — Holmss sacīja dežurantam. — Viņš ir advokāts, sirms un mazliet klibo, vai ne?

—  Nē, ser, misters Džonsons ir ogļraktuvju īpašnieks, ļoti možs džentlmenis jūsu gados.

—  Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts par viņa nodarbošanos!

—   Pilnīgi, ser. Misters Džonsons bieži apmetas pie mums, mēs viņu pazīstam jau vairākus gadus.

—   Tad nav ko strīdēties. Misis Oldmora… Pazīstams vārds! Piedodiet manu ziņkārību, taču bieži gadās, ka, vienu draugu meklējot, atrod otru.

—   Misis Oldmora ir slimīga dāma, ser. Viņas vīrs kādreiz bija Glosteras mērs. Viņa apmetas tikai pie mums, kad ierodas pilsētā.

—   Pateicos, baidos, ka nevaru pretendēt uz pazīšanos ar viņu. Ar šiem jautājumiem mēs noskaidrojām ļoti svarīgu faktu, Vatson, — Holmss turpināja klusā balsī, kad mēs devāmies pa kāpnēm augšup. — Mēs tagad zinām, ka ļaudis, kas interesējas par mūsu draugu, neuzturas šai hotelī. Tātad, lai gan tie visai cītīgi uzmana katru viņa soli, tie tomēr tikpat cītīgi slēpjas no viņa. Tas ir ļoti svarīgs fakts.

—   Ko tas norāda?

—   Tas norāda … Ei, mans draugs, kas jums noticis?

Kāpņu augšējā laukumiņā mēs saskrējāmies ar seru

Henriju Bāskervilu. Viņa seja bija pietvīkusi tumši sarkana. Viņš turēja rokā vecu, noputējušu kurpi un bija tik uztraukts, ka stostījās un runāja ar stipru amerikāņu akcentu, ko šorīt nemaz nebijām novērojuši.

—   Viņi šai hotelī laikam uzskata mani par nelgu, — viņš skaļi sirdījās. — Es viņiem rādīšu, ko nozīmē dzīt ar' mani jokus! Sasodīts, ja šis stulbenis neuzies manu kurpi, tad es sacelšu kārtīgu traci! Man netrūkst humora izjūtas, mister Holms, bet šādi joki iet pāri visām robežām.

—   Vai jūs vēl vienmēr meklējat savu kurpi?

—   Meklēju un nerimšos, kamēr atradīšu.

—   Bet jūs taču runājāt par jaunu brūnu kurpi?

—   Jā, ser, bet nu tas ir noticis ar vecu melnu.

—   Kā? Vai patiešām?

—       Pilnīgi pareizi. Man ir trīs pāri apavu — jaunās brūnās kurpes, vecās melnās un lakkurpes,_ kas man patlaban kājās. Vakar man pazuda viena brūna kurpe, šodien kāds pievācis arī vienu melno. Nu, vai atradāt? Runājiet un neblenziet manī! ,

tikmēr bija piesteidzies pagalam uztrauktais gaiteņa pārzinis — vācietis.

—       Nē, ser! Es apvaicājos visiem, bet neviens nekā nezina.

—       Nu, tad klausieties: vai nu kurpe līdz vakaram bus atrasta, vai es iešu pie pārvaldnieka un paziņošu, ka atstāju šo hoteli.

—       Kurpe atradīsies, ser… Dodu vārdu, ka atradīsies.. . tikai mazdrusciņ pacietības, ser.

—       Lai tā būtu pēdējā reize, kad man kaut kas pazūd šai zagļu midzenī! Piedodiet, mister Holms, ka es jūs apgrūtinu ar tādiem sīkumiem …

—   Šie sīkumi tomēr pelna, ka par tiem raizējas.

—   Nu, jūs izturaties pret tiem pārāk nopietni.

—   Bet kā jūs to izskaidrojat?

—       Es pat nepūlos neko izskaidrot. Visā manā mūžā man nav atgadījies kaut kas tik aplams un ērmīgs.

—   Ērmīgs gan, — Holmss domīgi noteica.

—   Bet ko jūs pats par to sakāt?

—       Es īstenībā te vēl nekā nesaprotu. Gadījums ļoti sarežģīts, ser Henrij. Ja to saista ar jūsu tēvoča nāvi, tad tā būs pati sarežģītākā no tām pieci simti lietām, ko man nācies atrisināt. Taču viens otrs pavediens man ir rokās, un kādam no tiem noteikti jānoved pie mērķa. Mēs varam veltīgi izšķiest laiku, sekojot nepareizajam pavedienam, bet agri vai vēlu mēs atradīsim īsto.

Mēs ļoti patīkami pavadījām laiku pie brokastgalda, tikai garām ejot pieskardamies tiem jautājumiem, kas bija mūs saveduši kopā. Holmss tikai tad apvaicājās par Bāskervila turpmākajiem plāniem, kad visa mūsu sabiedrība atgriezās viņa istabās.

—   Es braukšu uz Baskervilhollu.

—   Kad?

—   Uz nedējas beigām.

—  Visumā jūsu lēmums ir pareizs, — Holmss piekrita.

—  Man vairs nav šaubu, ka Londonā jūs izseko, un šādā miljonu pilsētā grūti atklāt, kas ir šie izsekotāji un kas viņiem no jums vajadzīgs. Ja tie rīkojas ļaunos nolūkos, tad jums var draudēt briesmas, ko mēs nespēsim novērst. Jūs droši vien nezināt, doktor, ka jums sekoja, kad jūs izgājāt no mana dzīvokļa.

Dr. Mortimers vai salēcās.

—   Sekoja? Kas tad?

—       To es diemžēl nevaru pateikt. Vai starp jūsu Dārtmūras kaimiņiem un paziņām ir kāds vīrietis ar kuplu, melnu bārdu?

—       Nē … kaut gan … pag! Berimoram — sera Čārlza x namzinim ir kupla, melna bārda.

—   Hm! Kur šis Berimors patlaban atrodas?

—   Bāskervilhollā, kas atstāta viņa uzraudzībā.

—       Mums vajadzētu pārliecināties, vai viņš patiešām atrodas tur, nevis Londonā.

—   Bet kā to lai izdara?

—       Dodiet man telegrammas veidlapas! «Vai viss gatavs sera Henrija atbraukšanai?» Ar to pietiks. Adresēsim misteram Berimoram Bāskervilhollā. Kur atrodas tuvākais telegrāfa kantoris? Grimpenā? Ļoti labi, otru telegrammu nosūtīsim Grimpenas kantora priekšniekam: «Misteram Berimoram adresēto telegrammu lūdzu nodot personiski adresātam. Ja izbraucis, sūtīt atpakaļ uz Nortamberlendas hoteli seram Henrijam Bāskervilam.» Pievakarē mēs jau zināsim, vai Berimors atrodas savā postenī Devonširā vai ne.

—       Tas ir kārtībā, — Bāskervils noteica. — Pie reizes, doktor, kas ir šis Berimors?

—       Viņš ir nelaiķa muižas pārvaldnieka dēls. Tā jau ceturtā Berimoru paaudze, kas dzīvo Bāskervilhollā. Cik man zināms, tiklab viņš, kā viņa sieva ir visai cienījami cilvēki.

—   Taču man skaidrs arī tas, "— sers Henrijs sacīja,

—   ka šie cilvēki dzīvo bez rūpēm un raizēm, kamēr Bāskervilhollā nav saimnieka.

—   Tas ir pareizi.

—       Vai sers Čārlzs kaut ko novēlējis Berimoram testamentā? — apvaicājās Holmss.

—       Tiklab Berimors, kā viņa sieva saņem pieci simti mārciņas.

—   Hm! Vai viņi zināja par to jau agrāk?

—       Jā. Seram Čārlzam labprāt patika runāt par saviem testamentā izdarītajiem novēlējumiem.

—   Ļoti interesanti.

—       Ceru, ka jūs nesāksiet turēt aizdomās visus, ko apveltījis sers Čārlzs, — ierunājās Dr. Mortimers. — Man arī novēlētas tūkstoš mārciņas.

— ,Ak tā! Un vai vēl kādam?

—       Testamentā minētas daudzas sīkas summas atsevišķām personām un prāvi ziedojumi labdarīgiem mērķiem. Toties viss mantojums pilnībā atstāts seram Henrijam.

—   Un cik liels ir šis mantojums?

—   Septiņi simti četrdesmit tūkstoši mārciņu.

Holmss izbrīnā sacēla uzacis.

—       Man nebija pat jausmas, ka runa par tik lielu kapitālu, — viņš sacīja.

—        Seru Čārlzu visi daudzināja par bagātu vīru, tomēr īstie bagātības apmēri noskaidroti tikai pēc iepazīšanās ar vērtspapīriem. Visa mantojuma summa sastāda apmēram miljonu.

—       Oho! Šādas milzu summas dēļ patiešām vērts sākt riskantu spēli. Vēl viens jautājums, doktor Mortimer. Ja nu kaut kas notiktu ar mūsu jauno draugu — jūs man piedosiet šo nepatīkamo pieņēmumu! — kas tad mantotu Bāskervilhollu?

—       Tā kā sera Čārlza jaunākais brālis sers Rodžers miris neprecējies, tad Bāskervilhollu mantotu attāli radinieki Desmondi. Džeimss Desmonds ir jau pusmūža vīrs, garīdznieks, un dzīvo Vestmorlendā.

—       Pateicos. Sie sīkumi ir ārkārtīgi interesanti. Vai esat kādreiz sastapis Džeimsu Desmondu?

—       Jā, viņš reiz bija atbraucis pie sera Čārlza. Ļoti cienījama izskata vīrs ar nevainojamu dzīves veidu. Atceros, ka viņš kategoriski atteicās pieņemt no sera Čārlza kādu pabalstu, par spīti visām pierunām.

—       Un tāds pieticīgs cilvēks mantotu visus sera Čārlza tūkstošus?

—       Viņš mantotu Bāskervilhollu, jo tā ir dzimtmuiža, bet naudu saņemtu tikai tādā gadījumā, ja līdzšinējais

īpašnieks nebūtu piešķīris to kādam citam, ko darīt viņam ir likumīgas tiesības.

—   Un vai jūs esat jau sastādījis savu testamentu, ser Henrij?

—   Nē, mister Holms, neesmu. Man vienkārši nebija laika, jo tikai vakar es uzzināju par visu. Bet es gan domāju, ka naudu nedrīkst šķirt no titula un muižas. Tādos pašos uzskatos bija arī mans nabaga tēvocis. Kā Bāskervilhollas īpašnieks varēs atjaunot savas cilts seno slavu, ja viņam trūks līdzekļu? Muižai, zemei un naudai jāpaliek kopā.

—   Pilnīgi pareizi. Nu, ser Henrij, tad es arī uzskatu, ka jums nekavējoties jādodas uz Dcvonširu, tikai ar vienu iebildumu — jūs nedrīkstat braukt viens.

—   Doktors Mortimers brauc kopā ar mani.

—   Doktoram Mortimeram prakse aizņem daudz laika, bez tam viņš dzīvo vairākas jūdzes atstatu no Bāskervilhollas. Nē, doktors nevarēs jums palīdzēt, pat ja gribēs. Jums jāņem līdzi uzticams cilvēks, ser Henrij, kurš pastāvīgi būtu jūsu tuvumā.

—   Mister Holms, vai patiešām jūs būtu ar mieru braukt man līdzi?

—   Ja pienāks krīze, tad es papūlēšos atbrīvoties un ierasties pie jums, bet jūs pats saprotat, ka mana plašā prakse un pastāvīgie pieprasījumi, kas pienāk no visām pusēm, neļauj man pamest Londonu uz nenoteiktu laiku. Piemēram, patlaban kāda no~cienījamākām personām Anglijā atrodas izspiedēja varā, un tikai es varu novērst draudošo katastrofu. Nē, es nekādi nevaru braukt uz Dārtmūru.

—   Ko tad jūs man ieteicat?

Holmss uzlika man roku uz pleca.

—   Ja šo pienākumu uzņemsies mans draugs, tad jums būs cilvēks, uz ko var paļauties grūtā brīdī. To es varu teikt pats no savas pieredzes.

Sis priekšlikums bija man pavisam negaidīts, bet, iekāms es paguvu atbildēt, Bāskervils jau satvēra manu roku un sirsnīgi spieda to.

—   Cik laipni tas no jums, doktor Vatson! Jūs redzat, kādā stāvoklī es esmu, un viss šis notikums jums zināms tikpat labi kā man. Ja jūs brauksiet uz Bāskervilhollu un paliksiet tur kopā ar mani, es to nekad neaizmirsīšu!

Dēkas man vienmēr šķitušas vilinošas, turklāt man ļoti glaimoja Holmsa ieteikums un baroneta dedzīgā piekrišana.

—   Es labprāt braukšu uz Bāskervilhollu. Labāk izlietot savu-laiku es nemaz nevarētu.

—   Un jūs-man sūtīsiet izsmeļošus ziņojumus, —Holmss papildināja. — Kritiskā mirklī — un tāds ir neizbēgams! — es došu norādījumus, kā jums jārīkojas. Domāju, ka jums vajadzētu izbraukt sestdien.

—   Vai doktoram Vatsonam nav iebildumu?

—   Nekādu.

—   Nu, ja nekādu izmaiņu nebūs, tad izbrauksim sestdien pulksten desmitos trīsdesmit no Padingtonas stacijas.

Mēs piecēlāmies un gribējām atvadīties, kad pēkšņi Bāskervils uzvaras priekā iesaucās un izvilka no skapja apakšas brūnu kurpi.

—   Tā pati, kas man pazuda! — viņš triumfēja.

—   Kaut visas pārējās grūtības arī atrisinatos tik vienkārši! — noteica Šerloks Holmss.

—   Tas tomēr diezgan dīvaini, — piezīmēja Dr. Mortimers. — Es vēl pirms brokastīm rūpīgi pārmekleju visu istabu.

—   Es tāpat, — Bāskervils piebilda. — Ieskatījos katrā kaktiņā. Kurpes noteikti nekur nebija.

—   Tātad apkalpotājs to nolicis, kamēr mēs brokastojām &lt;

Atsauca vācieti, bet tas neko nevarēja paskaidrot, un arī turpmākā taujāšana palika bez panākumiem. Mazo, šķietami bezjēdzīgo mīklu sērijai, kura strauji papildinājās, pievienojās vēl viena. Nemaz nerunājot par sera Čārlza traģisko nāvi, šajās divās dienās bija radusies vesela virkne neizskaidrojamu notikumu: vēstule, melnbārdis spiegs kebā, vispirms jaunās brūnās kurpes, pēc tam vecās melnās nozušana un šodien jaunās brūnās kurpes atrašanās. Braucot atpakaļ uz Bcikerstrītu, Holmss klusēdams sēdēja kebā, un, spriežot pēc viņa savilktajām uzacīm un saspringtā skatiena, viņš, tāpat kā es, pūlējās iekļaut vienā sistēmā šos dīvainos un šķietami nesakarīgos faktus. Visu pārējo dienas daļu viņš nosēdēja kabinetā, iegrimis domās un tabakas dūmos

Pirms pašām pusdienām mums pasniedza divas telegrammas. Pirmā skanēja: «Tikko paziņots Berimors mājās,» — bet otrā: «Apstaigāju divdesmit trīs hoteļus diemžēl sagraizīto Times lappusi neatradu Kārtraits.»

—       Divi pavedieni jau pārtrūkuši, Vatson. Nav nekā ierosinošāka par tādām lietām, kur visi liekas pret tevi sazvērējušies. Jāmeklē citas pēdas.

—   Mums ir vēl rezervē kebmens, kas veda nepazīstamo.

—       Pareizi. Es pieprasīju viņa uzvārdu un adresi Reģistrācijas kantorī un nebrīnīšos, ja šī būs atbilde uz manu pieprasījumu.

Zvaniņa šķindas pavēstīja vēl ko labāku par gaidāmo atbildi, jo kabineta durvīs parādījās plecīgs vīrs, acīmredzot pats kebmens.

—       Man uzdeva šito adresi kantorī un teica, ka te kāds džentlmenis apvaicājies par Nr. 2704, — viņš iesāka. — Septiņus gadus jau braucu, un ka jel viens būtu par mani sūdzējies! Nu, tad es domāju, pienākšu pats, lai tad man acīs pasaka, ko es tādu esmu pastrādājis!

—       Es jums nekā nedomāju pārmest, labais cilvēk, — Holmss sacīja. — Gluži otrādi, es jums samaksāšu pussoverena, ja jūs skaidri un gaiši atbildēsiet uz maniem jautājumiem.

—       Tad nu gan šodien man būs laimīga diena, — kebmens nosmīnēja. — Un ko jūs gribētu zināt, ser?

—       Vispirms jūsu uzvārdu un adresi, ja man gadījumā atkal jūs ievajadzētos.

—       Džons Kleitons, Tarpīstrītā Nr. 3, Borovā. Mans kebs stāv Siplī-Jardā, pie Vaterlo stacijas.

Serloks Holmss atzīmēja sacīto.

—       Un tagad, Kleiton, pastāstiet man par jūsu pasažieri, kas šorīt pulksten desmitos novēroja šo namu un tad izsekoja divus džentlmeņus pa Ridžentstrītu!

Vīrs pārsteigts un mazliet satrūcies raudzījās Holmsā.

—       Ko lai es jums stāstu, kad jūs pats visu zināt labāk par mani, — viņš atbildēja. — Taisnību sakot, tas džentlmenis teica, ka viņš esot detektīvs, un piekodināja, lai es nepalaižot muti.

—       Labais cilvēk, lieta ir visai nopietna, un jūs varat nonākt nepatīkamā stāvoklī, ja mēģināsiet kaut ko slēpt. Tātad jūsu pasažieris nosaucās par detektīvu?

—  Jā, ser.

—   Kad viņš jums to pateica?

—   Kad samaksāja par braucienu.

—   Vai viņš vēl kaut ko sacīja?

—  Viņš nosauca savu vārdu.

Holmss uzmeta man uzvaras prieka pilnu skatienu.

—       Savu vārdu? Ļoti neapdomīgi no viņa puses! Kā tad viņu sauca?

—       Viņu sauca, — kebmens sacīja, — par misteru Serloku Holmsu.

Nekad visā mūžā nebiju redzējis savam draugam tādu apmulsušu seju kā pēc kebmena atbildes. Mirkli viņš sēdēja kā mēms aiz pārsteiguma, bet tad viņam izlauzās skaļi smiekli.

—       Trāpīgs cirtiens, Vatson, nudien! — viņš noteica. — Rapieris ir cienījama pretinieka rokās. Tātad viņa vārds ir Šerloks Holmss, vai ne?

—  Jā, ser, tā šo džentlmeni sauca.

—       Lieliski! Pastāstiet, kur viņš iesēdās pie jums un kas notika tālāk!

—       Viņš uzrunāja mani pusdesmitos no rīta Trafalgarskvērā. Teica, ka esot detektīvs, un solīja man divas ginejas, ja es visu dienu darīšu, ko viņš liks, un nekā nejautāšu. Es piekritu ar prieku, kā nu ne. Vispirms mēs aizbraucām pie Nortamberlendas hoteļa un gaidījām, kamēr iznāca divi džentlmeņi, pasauca no biržas kebu un atbrauca šurp uz jūsu ielu.

—   Pie šī paša nama, — Holmss piemetināja.

—       Nu, to es tik smalki nezinu, tā bija mana pasažiera darīšana. Viņš man lika apstāties apmēram ielas vidū, un tur mēs stundas pusotras nogaidījām. Tad abi džentlmeņi pagāja mums garām, mēs braucām viņiem pakaļ pa Beikerstrītu, iegriezāmies …

—   To es zinu, — Holmss pārtrauca.

—       Bet, kad bijām gabalu pabraukuši pa Ridžentstrītu, viņš pacēla lodziņu un uzsauca, lai drāžot, cik jaudas, uz Vaterlo staciju. Es salaidu ķēvei pa sāniem, un pēc desmit minūtēm mēs bijām galā. Viņš samaksāja man divas ginejas, gods, kam gods nākas, un gāja iekšā stacijā, bet tad atskatījās un teica: «Jums varbūt interesēs zināt, ka jūs vedāt Šerloku Holmsu.» Tā es dabūju zināt viņa vārdu.

Skaidrs. Un vairāk jūs viņu neesat redzējis?

—   Nē, kā viņš iegāja stacijā, tā palika.

—   Kāds izskatījās misters Serloks Holmss?

Kebmens pakasīja pakausi.

—       Nu, to nemaz nav tik viegli pateikt! Es viņam dotu gadus četrdesmit, viņš bija vidēja auguma, divas trīs collas mazāks par jums, ser. Švīti ģērbies, melna, stūraina bārda, ģīmis bāls. Nezinu, ko es tur vēl varētu sacīt.

—   Kādā krāsā viņam acis?

—   To gan nevaru pateikt.

—  Vai neko vairāk neatceraties?

—   Nē, ser, neko.

—       Labi. Te būs jūsu pussoverens. Otro pusi saņemsiet, ja uzzināsiet vēl kaut ko par šo cilvēku. Arlabvakaru!

—  Arlabvakaru, ser, un paldies jums!

Džons Kleitons izgāja pasmiedamies, bet Holmss paraustīja plecus un pievērsās man. Viņa smaids pauda vilšanos.

—       Arī trešais pavediens neizturēja, un mēs esam turpat, kur sākām, — viņš sacīja. — Slīpēts blēdis, nudien! Uzzinājis mūsu nama numuru, uzzinājis, ka sers Henrijs Bāskervils ieradies te pēc padoma, pamanījis mani Ridžentstrītā, nopratis, ka keba numurs ievērots un kebmenu sameklēs, un nolēmis mani izjokot. Es jums saku, Vatson, šoreiz mums darīšanas ar cienījamu pretinieku. Londonā viņš mani uzveicis, atliek tikai novēlēt jums labākus panākumus Devonširā. Bet raizes man lielas.

—   Par ko?

—       Par jūsu braucienu. Šī lieta ir ļoti nejauka, Vatson, nejauka un bīstama. Jo vairākļes par to domāju, jo mazāk man tā patīk. Jā, dārgais draugs, smejieties, cik patīk, bet, goda vārds, es ļoti priecāšos, ja jūs atgriezīsieties Beikerstrītā sveiks un vesels.

VI n o d a Ļ a

BĀSKERVILHOLLĀ

Sers Henrijs Bāskervils un Dr. Mortimers bija nokārtojuši visas savas darīšanas līdz norunātajai dienai, un mēs izbraucām, kā vienojušies, uz Devonširu. Misters Šerloks Holmss pavadīja mani līdz stacijai un sniedza pēdējos norādījumus un padomus.

— Es jums nestāstīšu, ko turu aizdomās un kādas man teorijas, Vatson, — viņš sacīja, — lai neietekmētu jūs.

Ziņojiet sīki un pamatīgi par visu notiekošo, gan es izdarīšu vajadzīgos secinājumus.

—   Kas jūs vairāk interesē? — es jautāju.

—   Viss, kam tiešs vai netiešs sakars ar zināmo notikumu, galvenokārt attieksmes starp jauno Bāskervilu un viņa kaimiņiem, un, ja uzzināt ko jaunu par sera Čārlza nāvi, atzīmējiet arī to! Pēdējās dienās man izdevās šo to noskaidrot, bet rezultāti nav nekādi iepriecinošie. Varu teikt tikai to, ka tuvākais mantinieks misters Džeimss Desmonds ir džentlmenis jau krietni gados un patiesi godīgs cilvēks, tā ka no viņa nekādas intrigas nav gaidāmas. Domāju, ka varam pilnīgi svītrot viņu no mūsu apsvērumiem. Tātad paliek tie ļaudis, kas sastādīs sera Henrija Bāskervila tuvāko sabiedrību.

—  Vai nebūtu labāk, ja mēs tūliņ -atbrīvotos no abiem Berimoriem?

—   Nekādā gadījumā! Tā būtu pati lielākā kļūda. Ja viņi nav vainīgi, tad šāda rīcība būs ārkārtīgi netaisna, turpretim, ja viņi vainīgi, tad mēs vēlāk nevarēsim vairs to pierādīt. Nē, nē, lai viņi paliek aizdomīgo sarakstā. Ja nemaldos, muižā vēl dzīvo zirgu puisis, kaimiņos — divi fermeri un mūsu draugs doktors Mortimers, kuru es gan uzskatu par absolūti godīgu cilvēku, un viņa sieva, par kuru mums nekas nav zināms. Nepiemirstiet arī naturālistu Stepltonu un viņa māsu, kas esot visai pievilcīga jauna lēdija. Tad vēl ir misters Frenklends no Lefterhollas, arī nezināma persona, un daži citi kaimiņi. Sie cilvēki jums jānovēro.

—   Darīšu visu, cik būs manos spēkos.

—  Vai kādu ieroci, paņēmāt?

—  Jā, domāju, ka'tas var noderēt.

—   Neapšaubāmi. Turiet revolveri pie sevis dienu un nakti un nezaudējiet modrību ne uz mirkli!

Mūsu draugi bija jau iegādājušies pirmās klases biļetes un gaidīja mūs uz perona.

—   Nē, mums nav nekādu jaunu ziņu, — Dr. Mortimers atbildēja uz mana drauga jautājumu — To gan varu apzvērēt, ka pēdējās divās dienās mums neviens nesekoja. Mēs nepiemirsām to ne mirkli, un mūsu uzmanībai nekas nebūtu varējis paslīdēt garām.

—   Ceru, ka jūs visur gājāt divatā?

—  Jā, izņemot vakardienu. Esmu paradis, iebraucot

Londonā, ziedot vienu dienu izpriecām, tāpēc vakar aizgāju uz Ķirurģijas koledžas muzeju.

—   Bet es aizgāju uz parku paskatīties publiku, — Bāskervils sacīja. — Nekas ļauns man neatgadījās.

—   Tā tomēr bija neapdomīga rīcība, — Holmss saīdzis kratīja galvu. — Es jūs lūdzu, ser Henrij, turpmāk nekur neiet bez pavadoņa, citādi jūs var piemeklēt liela nelaime. Vai otro kurpi atradāt?

—   Nē, ser, tā pazudusi bez vēsts.

—   Patiešām? Tas ir ļoti interesanti. Nu, visu labu, — viņš piemetināja, kad vilciens sāka kustēties. —r Ser Henrij! Paturiet prātā pamācību no senās leģendas, ko mums nolasīja doktors Mortimers, un nestaigājiet pa tīreli naktī, kad tam ļaunam dots neierobežots spēks!

Es atskatījos un iztālēm vēl redzēju Holmsa slaido, askētisko augumu; viņš nekustēdamies stāvēja uz perona un raudzījās mums nopakaļ.

Mēs braucām ātri, es jutos labi, omulīgi tērzēju ar ceļabiedriem un rotaļājos ar Dr. Mortimera spanjelu. Pēc dažām stundām augsne bija pārmainījusi brūno krāsu pret iesarkanu, ķieģeļu vietā parādījās granīts, un labi iežogotās leknās pļavas, kur brūnas govis plūca sulīgo zāli, liecināja, ka šejienes klimats, par spīti valgumam, ir labāks nekā austrumos. Jaunais Bāskervils neatkāpās no loga un skaļi jūsmoja par dziijntajām Devonširas ainavām.

—   Esmu daudz ko redzējis, kopš aizbraucu no šejienes, doktor Vatson, — viņš sacīja, — tomēr šim novadam nekas nevar līdzināties.

—   Parādiet man tādu devonširieti, kas nejūsmotu par savu grāfisti, — es piezīmēju.

—   Grāfistei šeit tikpat liela loma kā tās iedzīvotājiem, — sacīja Dr. Mortimers. — Pietiek uzmest skatienu mūsu drauga apaļajam galvaskausam, lai pazītu ķeltu rases pārstāvi, kam raksturīga jūsmošana un tieksme uz spēcīgām jūtām. Nabaga seram Čārlzam bija visai reti sastopams galvaskauss — pa pusei ar gailu, pa pusei ar īru raksturīgajām pazīmēm. Bet jūs, ser Henrij, laikam kopš bērnības neesat redzējis Bāskervilhollu?

—   Es nekad neesmu redzējis Bāskervilhollu, jo biju vēl zēns, kad nomira tēvs. Mēs dzīvojām mazā kotedžā dienvidu piekrastē. Pēc tēva nāves es aizbraucu pie draugiem uz Ameriku. Sis apvidus man tikpat neredzēts kā

doktoram Vatsonam, un es nevaru vien sagaidīt, kad beidzot parādīsies tīrelis.

— Tā? Nu, tad jūsu vēlēšanās piepildījusies — tīrelis jau redzams, — sacīja Dr. Mortimers, pamājot uz vagona loga pusi.

Tālumā aiz zajajiem ganību četrstūriem un viļņotās meža līnijas kā sapnī skatīts fantastisks rēgs parādījās sērīgs, pelēks kalns ar dīvaini izrobotu virsotni. Bāskervils labu brīdi nenolaida no tā acis, un viņa alku pilnā seja liecināja, cik svarīga viņam šī pirmā iepazīšanās ar svešādo novadu, kur viņa asinsradinieki tik ilgi valdījuši un atstājuši tik dziļas pēdas. Šis jaunais vīrietis ar amerikāņu izrunu, ģērbies sporta tērpā, sēdēja man līdzās, prozaiskā dzelzceļa vagona kupejā, bet, raugoties viņa tumšajā, izteiksmīgajā sejā, es jutu, cik tuvs viņš ir saviem straujajiem, karstasinīgajiem un valdonīgajiem senčiem. Viņa biezās uzacis, plānās nāsis un lielās, brūnās acis pauda lepnumu, drosmi un spēku. Ja nemīlīgais tīrelis nostādīs mūs aci pret aci ar sarežģītu un bīstamu uzdevumu, tad šāda cilvēka dēļ vērts riskēt, jo viņš būs grūtā brīdī uzticams biedrs.

Vilciens piestājās pie mazas, nomaļas stacijas, un mēs izkāpām uz perona. Aiz zema, balta žoga mūs gaidīja ekipāža, kurā bija iejūgts pāris nelielu, spēcīgu zirgu. Mūsu ierašanās acīmredzot bija liels notikums, jo tiklab stacijas priekšnieks, kā nesēji pulcējās ap mums, piedāvājot savus pakalpojumus. Tas bija mīlīgs, vienkāršs lauku stūrītis, bet, sev par lielu pārsteigumu, pie perona noejas es ieraudzīju divus zaldātus tumšos formas tērpos, atspiedušos uz karabīnēm; viņi vērīgi aplūkoja mūs, kad gājām garām. Kučieris, neliela auguma neveikls puisis ar stūrainu seju, noņēma cepuri, sveicinot seru Henriju Bāskervilu, un pēc dažām minūtēm mēs jau traucāmies tālāk pa platu, baltu ceļu. Tam abās pusēs slējās zaļie ganību pauguri, senlaicīgu māju smailie jumti rēgojās ārā no kuplās lapotnes, bet tālumā aiz šīs miermīlīgās, saulainās ainavas novakara debess pamalē melnoja tīreļa izliektā drūma līnija, ko šur tur pārtrauca baigu pakalnu robotās virsotnes.

Ekipāža nogriezās kādā sānceļā, kas veda mūs augšup pa dziļām, gadsimtos iebrauktām grambām; abpus ceļa pacēlās augsti uzbērumi, apauguši ar valgu sūnu un treknām skostām. Brūnganas ērgļpapardes un kazenāju atvases vizēja rietošās saules staros. Joprojām dodoties kalnup, mēs pa šauru granīta tiltu pārbraucām pāri straujai upītei, kas aši traucās lejup, putodama un krākdama starp pelēkajiem akmens bluķiem. Tiklab ceļš, kā upīte meta līkumus pa ozoliem un balteglēm biezi aizaugušu ieleju. Katrā ceļa līkumā Bāskervils sajūsmā uzgavilēja jaunajai ainavai,'kāri vērdamies visapkārt, un apbēra mūs neskaitāmiem jautājumiem. Viņam viss šeit likās skaists, bet es nespēju atbrīvoties no skumjām, ko dvesa rudenīgais apvidus. Dzeltenas lapas krita no kokiem, laidelējās ap mums un noklāja takas. Riteņu grandoņa pamazām apklusa biezajā trūdošo augu kārtā, — bēdīgas dāvanas, tā man šķita, daba meta zem kājām jaunajam Bāskervilas īpašniekam.

—   Skat! Kas tad tas? — pēkšņi iesaucās Dr. Mortimers.

Mūsu priekšā slējās stāva, viršiem noaugusi krauja — tīreļa tuvuma pirmā vēstniece. Kraujas ^ugšā kā jātnieka statuja uz pjedestāla asi un skarbi iezīmējās apvārsnī zaldāts uz zirga, ar šauteni kaujas gatavībā. Viņš uzmanīja ceļu, pa kuru mēs braucām.

—   Ko tas nozīmē, Perkins? — Dr. Mortimers jautāja.

Mūsu kučieris pagriezās atpakaļ.

— Cietumnieks izbēdzis no Prinstaunas, ser. Nu jau trešā diena, kā viņu meklē. Sargi nolikti uz visiem ceļiem un visās stacijās, bet līdz šim nekādas jēgas no tā nav. Mūsu fermeriem tas nemaz nepatīk, ser, un tā tas ir.

—   Cik man zināms, katrs, kas var kaut ko paziņot par bēgli, saņems piecas mārciņas.

—   Jā, ser, bet uz tām piecām mārciņām mazāk cerību nekā uz to, ka viņš tev pārgriezīs rīkli. Redziet, tas vis nav kāds kabatas zaglis, tas ir cilvēks, kas ne ar ko nerēķinās.

—   Kas viņš tāds ir?

—   Seldens, Notinghillas slepkava.

Es labi atcerējos Seldena lietu, jo kādreiz par to bija interesējies Holmss, pārsteigts par nežēlību, ar kādu bija pastradata slepkavība, un bezmērķīgo zvēriskumu, kas iezīmēja visu slepkavas rīcību. Noziegums bija tik šaušalīgs, ka tiesneši apšaubīja Seldena normālo saprātu, tāpēc nāves spriedumu pārmainīja pret mūža ieslodzīšanu.

Ekipāža uzbrauca kraujā, un mūsu priekšā izpletās milzīgais tīreļa līdzenums, ko šur tur pārtrauca no klinšu bluķiem sakrauti kapakmeņi un granīta stabi. Saltais vējš, kas traucās no turienes, lika mums nodrebēt. Kaut kur šai vienmuļajā plašumā kā meža zvērs migā bija noslēpies drausmīgais slepkava, perinādams negantu naidu pret cilvēkiem, kas to izstūmuši no savas sabiedrības. Tā vien vēl trūka, lai pastiprinātu to baigumu, kas slēpās kailajā klajumā, brāzmainajā vējā un tumstošajās debesīs. Pat Bāskervils apklusa un ciešāk ietinās mētelī.

Auglīgais apvidus palika lejāk aiz mums. Kad mēs atskatījāmies atpakaļ, slīpie rieta saules stari pārvērta strautiņus par zelta pavedieniem un spoži liesmoja uz nule uzartajiem rudajiem tīrumiem un biezajiem krūmājiem. Jo tālāk, jo vairāk nolaists un drūms vērtās ceļš, šķērsojot rūsganas un zaļganas kraujas ar izmētātiem milzu laukakmeņiem. Sur tur mūsu priekšā izslējās no akmens celtas un ar akmeņiem jumtas kotedžas; neviens vītenis nerotāja to skarbo ārieni. Pēkšņi mūsu skatieniem pavērās dziļam kausam līdzīga ieplaka ar pazemiem ozoliem un balteglēm, ko viņu garajā mūžā valdošie vēji bija visādi izlocījuši un izkropļojuši. Pāri kokiem slējās divi augsti, šauri torņi. Kučieris norādīja uz tiem ar patagas kātu.

—   Bāskervilhollā, — viņš sacīja.

Bāskervilhollas īpašnieks izslējās stāvus, — vaigi viņam tvīka un acis mirdzēja. Pēc dažiem mirkļiem mēs sasniedzām galvenos vārtus — fantastiskus čuguna režģus ar laikazoba apgrauztām un apsūnojušām kolonnām katrā pusē, ko rotāja Bāskervilu ģerbonis — meža cūkas galva. No melna granīta celtais vārtsarga namiņš bija pārvērties graustā, pat sijas bija redzamas, toties tā priekšā jau slējās vēl nepabeigta jauna celtne — pirmais auglis, ko nesis sera Čārlza Dienvidāfrikas zelts.

Aiz vārtiem mēs iebraucām alejā, kur riteņu troksnis pamira kritušajās lapās, un vecie koki savija zarus tumšā velvē virs mūsu galvām. Bāskervils nodrebēja, ielūkojoties alejas garajā, drūmajā gaitenī, kura galā spokaini rēgojās nama kontūras.

—   Vai tas notika te? — viņš klusi apvaicājās.

—   Nē, nē, īvju aleja atrodas otrā pusē.

Jaunais mantinieks pavērās apkārt ar satumsušu seju.

—   Nav brīnums, ka mans tēvocis, te dzīvodams, visu laiku gaidīja nelaimi uzbrūkam, — viņš sacīja. — Te kuram katram uzmāksies bailes. Pagaidiet, pēc pusgada jūs vairs nepazīsiet šejieni, kad būšu ievilcis elektrību un man pie vārtiem degs Edisona un Svana lukturi, katrs pa tūkstoš sveču gaismas.

Aiz alejas izpletās plašs maurs, un aiz tā pacēlās nams. Krēslā varēja saskatīt tikai masīvu fasādi un terasi. Visu namu bija apvijušas efejas, un cauri vīteņu biežņai tikai šur tur rēgojās logu iedobumi vai ģerboņu ovāli. Virs šās nama daļas slējās divi senlaicīgi, roboti torņi ar šaujamām lūkām. Nama labajā un kreisajā spārnā bija modernāka izskata piebūves no melna granīta. Caur sīkrūšu logiem plūda blāva gaisma, un virs stāvā, smailā jumta augstajiem, skursteņiem cēlās augšup viens pats melnu dūmu stabs.

—   Esiet sveicināts, ser Henrij! Esiet sveicināts Bāskervilhollā!

Slaids vīrietis, kas bija stāvējis terases ēnā, pienāca atvērt ekipāžas durtiņas. Vestibila iedzeltenajā gaismā durvīs parādījās sievietes siluets. Arī viņa iznāca ārā un palīdzēja vīrietim saņemt mūsu bagāžu.

—   Vai neņemsiet ļaunā, ser Henrij, ja braukšu taisnā ceļā uz mājām? — Dr. Mortimers jautāja. — Mani gaida sieva.

—   Vai tad jūs nepaēdīsiet pusdienas kopā ar mums?

—   Nē, man nav laika. Droši vien būs sakrājies daudz darba. Es labprāt būtu izrādījis jums namu, bet Berimors to izdarīs labāk par mani. Palieciet sveiki, un, ja jums ievajagas manis, tad sūtiet ziņu, vienalga, dienu vai nakti.

Riteņu troksnis pamazām izgaisa alejā, kamēr mēs ar seru Henriju atgriezāmies vestibilā un smagās durvis klaudzot aizcirtās. Vestibils bija ļoti glīta, ērta un augsta telpa ar masīvām, ilgajos gados nomelnējušām ozolkoka sijām. Lielajā, senlaicīgajā kamīnā aiz augstām čuguna margām sprakšķēja un sīca milzu šķilas. Juzdamies nosaluši pēc ilgā brauciena, mēs piestājāmies pie kamīna sasildīties un tad aplūkojām vestibila ozolkoka paneļus, augsto, šauro logu ar krāsainiem stikliem, briežu ragus un ģerboņus pie sienām, kuri krēslā blāvi vīdēja griestu lampas nespodrajā gaismā.

—   Viss tieši tā, kā biju iedomājies, — sers Henrijs sacīja. — Vai tas nav raksturīgs vecas cilts mājoklis? Un iedomājieties vien — mani senči te dzīvojuši veselus piecus gadsimtus! Gribot negribot jāizjūt zināma svetbijība.

Viņa tumšā seja staroja bērnišķīgā sajūsmā. Viņš stāvēja lampas gaismas lokā, bet garas ēnas gūlās uz sienām un biezēja virs viņa galvas kā melns aizkars. Berimors bija novietojis mūsu bagāžu un atgriezies godbijīgi nostājās mūsu priekšā, kā jau labi skolots kalpotājs. Viņš bija ievērības cienīgs vīrs, stalts, izskatīgs, ar stūrainu, melnu bārdu un bālu, cildenu seju.

—   Vai vēlaties, lai tūliņ pasniedz pusdienas, ser?

—   Vai tās jau gatavas?

—   Būs pēc dažām minūtēm, ser. Karsts ūdens ir jūsu istabās. Mēs ar sievu būsim laimīgi, ser Henrij, palikt pie jums, kamēr iekārtosieties, bet jaunajos apstākļos jums vajadzēs krietni lielāku kalpotāju skaitu.

—   Kādos jaunajos apstākļos?

—   Es gribēju tikai sacīt, ser, ka sers Čārlzs dzīvoja ļoti noslēgti un ar mums abiem pietika, lai viņu apkalpotu. Jūs droši vien vēlēsieties redzēt šeit vairāk sabiedrības, un tāpēc jums nāksies pārkārtot pašreizējo saimniecību.

—   Vai tas nozīmē, ka jūs ar sievu gribat aiziet no manis?

—   Ja vien tas jums nesagādā neērtības, ser.

—   Bet jūsu senči taču vairāku paaudžu laikā dzīvojuši Bāskervilhollā, vai ne? Man ļoti negribētos sākt. savas gaitas šeit ar vecu ģimenes sakaru saraušanu.

Man šķita, ka namziņa bālajā sejā izpaudās zināms aizkustinājums.

—   Mums ar sievu tas arī nesagādā prieku, ser, bet, patiesību sakot, mēs bijām ļoti pieķērušies seram Čārlzam, un viņa nāve bija mums smags pārdzīvojums, tāpēc mums grūti te palikt. Baidos, ka mēs nēkad vairs nevarēsim justies Bāskervilhollā tik labi kā agrāk.

—   Ko tad jūs domājat uzsākt?

—   Esmu pārliecināts, ser, ka mums laimēsies uzsākt kādu veikalu, pateicoties sera Čārlza augstsirdībai. Bet tagad atļaujiet parādīt jums jūsu telpas.

Augšā ap senlaicīgo vestibilu stiepās četrstūraina; margām nožogota galerija, uz kuru veda divposmu kāpnes. No šī izejas punkta divi gari gaiteņi veda cauri visam namam. Šajos gaiteņos atradās visas guļamtelpas, manējās bija pavisam tuvu Bāskervila telpām. Istabas te nebūt nebija tik senlaicīgas kā nama galvenā daļa, turklāt gaišās tapetes un daudzo sveču gaisma tūliņ pagaisināja drūmo iespaidu, kas bija radies, iebraucot Bāskervilhollā,

Taču ēdamistaba apakšstāvā izskatījās krēslaina un drūma. Tā bija gara telpa, kuras viens gals, domāts nama īpašniekam ar ģimeni, bija vienu pakāpienu augstāks nekā apakšniekiem paredzētais gals. Sai telpas galā atradās lukta menestreļiem. Augstu virs mūsu galvām melnoja smagas sijas, aiz kurām slēpās apkvēpuši griesti. Iespējams, ka liesmojošu lāpu rindas, senlaiku dzīru gleznainība un pārgalvīgā līksmība padarītu gaišāku nemīlīgo telpu, bet tagad, kad vienīgās segtās lampas šaurajā gaismas lokā sēdēja divi melni ģērbti džentlmeņi, viņu balsis neviļus kļuva apspiestas un oma nomākta. No sienām mūs vēroja gara virkne senču daždažādos tērpos, no Elizabetes laika augstmaņa līdz reģentu laika švītam, un nomāca mūs ar savu klusēšanu. Saruna pie galda neveicās, un es jutos atvieglots, kad pēc pusdienām iegājām uzsmēķēt gluži laikmetīgajā biljarda istabā.

— Nudien, šī vieta nav iepriecinoša, — sers Henrijs sacīja. — Zināms, var jau pierast, bet patlaban es te nejūtos omulīgi. Nebrīnos, ka tēvocim nervi niķojās, vienam dzīvojot tādā namā. Nu, ja jums nav iebildumu, dosimies šovakar ātrāk pie miera, varbūt rīt dienas gaismā mums radīsies cits iespaids.

Iekāms gāju gulēt, es atvilku aizkarus un paskatījos ārā. Aiz loga bija redzams maurs parādes durvju priekšā. Viņpus maura divi koku puduri locījās pieaugošā vēja brāzmā un brakšķēja. Atri skrejošo mākoņu plaisā pavīdēja mēness. Tā saltajā gaismā es aiz kokiem saskatīju klinšu izlauzīto līniju un bēdīgā tīreļa nelīdzeno klaju. Es aizvilku aizkarus., pārliecinājies, ka mans pēdējais iespaids no Bāfskervilhollas nebūt nav pretrunā ar iepriekšējiem.

Izrādījās tomēr, ka tas nebija pēdējais. Par spīti nogurumam, es nevarēju iemigt un, nemierīgi svaidoties pa gultu, ilgojos pēc miega, kas negribēja nākt. Kaut kur tālu pulkstenis atzīmēja ik stundas ceturksni, citādi gan nekas netraucēja mēmo klusumu vecajā namā. Te pēkšņi dziļā pusnaktī manu dzirdi skāra pilnīgi skaidras un nepārprotamas skaņas. Tās bija sievietes raudas, apspiestas, krampjainas elsas, kas izlaužas cilvēkam, kad tā sirds lūst sāpēs. Es pacēlos gultā sēdus un sapringti klausījos. Raudātāja nevarēja būt tālu, tā bija šai pašā namā. Nogaidīju kādu pusstundu, sasprindzinājis nervus līdz pēdējai iespējai, taču nekā cita vairs nedzirdēju, izņemot pulksteņa sitienus un efeju čabēšanu, trinoties pret mūri.

VII nodaļa

STEPLTONI NO MERIPITHAUZAS

Rīta svaigā daile izdzēsa mūsu atmiņā tās pelēkās un nemīlīgās krāsas, kādas piemita pirmajam iespaidam no Bāskervilhollas* Kad mēs ar seru Henriju sēdāmies pie brokastīm, saule plūdin plūda iekšā pa augstajiem sīkrūšu logiem, metot caur ģerboņiem stiklā spilgtkrāsainus plankumus uz grīdas. Tumšais ozolkoka panelis laistījās zelta staros kā bronza, un bija grūti iedomāties, ka vēl vakar šī pati telpa bija padarījusi mūs tik grūtsirdīgus.

—   Māja te nav vainīga, tā ir mūsu pašu vaina, — baronets sacīja. — Mēs bijām ceļā noguruši, nosaluši, tāpēc viss mums rādījās tumšās krāsās. Nu mēs esam spirgti un mundri, un apkārtne arī šķiet jauka.

—   Visu tomēr nevarēs likt uz sliktas omas rēķina, — es atbildēju. — Piemēram, vai jūs naktī nedzirdējāt sievieti raudam?

—   Cik dīvaini! Es tiešām snaudā dzirdēju kaut ko tamlīdzīgu. Klausījos pēc tam labu brīdi, bet raudas neatkārtojās, un es nodomāju, ka esmu sapņojis.

—   Es dzirdēju raudas pavisam skaidri un esmu pārliecināts, ka tur raudāja sieviete.

—   Tas mums tūliņ jānoskaidro.

Bāskervils pazvanīja un griezās pēc paskaidrojuma pie ienākušā Berimora. Man likās, ka namziņa jau tā bālā seja kļuva vēl bālāka, dzirdot sava kunga jautājumu.

—   Namā ir tikai divas sievietes, ser Henrij, — Berimors atbildēja. — Viena ir trauku mazgātāja, kas guļ nama pretējā spārnā, otra — mana sieva, bet es galvoju, ka viņa nav raudājusi.

Un tomēr viņš bija melojis, jo pēc brokastīm es nejauši sastapu misis Berimoru garajā gaitenī, kur saule spīdēja viņai tieši sejā. Es ieraudzīju ražena auguma sievieti parupjiem sejas pantiem, ļoti nosvērtu, ar skarbu vilcienu ap stingri sakniebtajām lūpām. Bet acis nodeva viņu — tās bija iekaisušas un plaksti uztūkuši. Tātad viņa bija nakti raudājusi, un, ja tā, tad viņas vīrs nevarēja to nezināt. Un viņš pat bija uzņēmies acīm redzamu risku melodams! Kāpēc? Un kāpēc misis Berimora bija tik rūgti raudājusi? Kaut kas noslēpumains un baigs dvesa no šā

bālā, izskatīgā, melnbārdainā vīra. Viņš pirmais bija atradis sera Čārlza līķi, un viss, ko zinājām par vecā Bāskervila nāvi, dibinājās uz viņa vārdiem. Vai tikai tas galu galā nebija Berimors, ko mēs redzējām kebā Ridžentstrītā? Vismaz bārda bija tāda pati. Kebmens gan runāja par vidēja auguma vīrieti, taču viņš varēja kļūdīties. Kā es varētu noskaidrot patiesību? Vispirms gan vajadzēs uzmeklēt Grimpenas pasta kantora priekšnieku un uzzināt, vai mūsu telegramma nodota Berimoram pašam. Lai atbilde būtu kāda būdama, man vismaz būs ko paziņot Šerlokam Holmsam.

Seram Henrijam pēc brokastīm vajadzēja izskatīt dažādus papīrus, tāpēc es varēju brīvi rīkoties ar savu laiku. Ar patiku nostaigājis jūdzes četras gar tīreļa malu, es sasniedzu neizskatīgu ciematiņu, kurā tūliņ dūrās acīs divas lielākas ēkas — viesnīca un Dr. Mortimera nams. Pasta kantora priekšnieks, kas bija arī ciemata bodnieks, labi atcerējās mūsu telegrammu.

—   Protams, ser, — viņš sacīja, — es nodevu telegrammu misteram Berimoram, kā bija norādīts.

—   Kas to aiznesa?

—  Mans dēlēns. Džeims, tu taču nodevi pagājušo nedēļu telegrammu misteram Berimoram Bāskervilhollā?

—   Jā, tēt.

—   Pašam Berimoram? — es jaiitāju.

—   Viņš tobrīd bija kaut kur bēniņos, un es nevarēju viņam to nodot, bet es to nodevu pašai misis Berimorai, un viņa solījās tūliņ iedot to misteram Berimoram.

—   Vai misteru Berimoru tu redzēji?

—   Nē, ser, es jau teicu, ka viņš bija bēniņos.

—   Kā tu to zini, ja pats viņu netiki redzējis?

—   Vai tad nu sieva nezinās, kur atrodas viņas vīrs, — pasta kantora priekšnieks ērcīgi iejaucās sarunā. — Telegramma taču ir saņemta, vai ne? Un, ja noticis kāds pārpratums, lai tad sūdzas pats misters Berimors.

Turpināt iztaujāšanu nebija nozīmes. Par spīti Holmsa atjautīgajam paņēmienam, mēs tomēr nedabūjām zināt, vai Berimors bijis todien mājās. Pieņemsim, ka ne, pieņemsim, ka Berimors bijis pēdējais, kas redzējis seru Čārlzu dzīvu, un pirmais, kas izsekojis viņa mantinieku, līdzko tas ieradies Anglijā. Kas no tā izriet? Vai Berimors rīkojas kāda uzdevumā, vai viņam pašam savi ļauni nodomi? Kāda viņam vajadzība vajāt Bāskervilus? Es atcerējos dīvaino brīdinājumu, sastādīju no avīzes izgriezumiem. Vai tas bija Berimora darbs, vai to sūtījis kāds cits, kas grib izjaukt Berimora plānus? Vienīgais ticamais izskaidrojums visam bija tas, ko minēja sers Henrijs, proti, ka Berimoru laulātais pāris varētu nodrošināt sev netraucētu un pārtikušu dzīvi līdz mūža galam, ja Bāskervilus izdotos turēt atstatu no dzimtā īpašuma. Tomēr pat šāds izskaidrojums nebija pietiekami nopietns, ja ņem vērā tās sarežģītās un izsmalcinātās intrigas, kas šķitās iepinām neredzamā tīklā jauno baronetu. Holmss pats atzinās, ka starp visām sensacionālajām lietām, ko viņš izmeklējis, šī ir visneskaidrākā un sarežģītākā. Nākdams atpakaļ pa tukšo, vienmuļo ceļu, es klusībā lūdzu dievu, lai mans draugs ātrāk atbrīvotos no saviem pienākumiem un ieradies noņemtu no maniem pleciem smago atbildības nastu.

Manas pārdomas pēkšņi pārtrauca aši soļi aiz muguras un kāda balss, kas sauca manu vārdu. Es atskatījos, cerēdams ieraudzīt Dr. Mortimeru, bet pārsteigts redzēju, ka nācējs bija neliela auguma kalsnējs gaišmatis, gadus trīsdesmit piecus vai četrdesmit vecs, gludi noskuvies, ar garu zodu un mazliet uzpūtīgu sejas izteiksmi, ģērbies pelēkā uzvalkā, ar salmeni galvā. Pār plecu viņam karājās botānika skārda kārbiņa, bet rokā viņš turēja zaļu tauriņu ķeramo tīkliņu.

—   Ceru, ka piedosiet manu pārdrošību, doktor Vatson, — viņš aizelsies ierunājās, panācis mani. — Te tīrelī mēs esam vienkārši ļaudis un negaidām oficiālu iepazīstināšanu. Jūs varbūt esat dzirdējis manu vārdu no mūsu kopējā drauga Mortimera. Es esmu Stepltons no Meripithauzas.

—   Es jūs būtu pazinis pēc kārbiņas un tīkliņa, — es sacīju, jo zināju, ka Stepltons ir naturālists, — bet kā jūs pazināt mani?

—   Es biju iegājis pie Mortimera, un viņš man parādīja jūs, kad gājāt garām viņa pieņemšanas istabas logam. Mums ir pa ceļam, tāpēc nolēmu panākt jūs un iepazīties. Ceru, ka seru Henriju nebūs pārāk nogurdinājis garais ceļojums?

—   Pateicos, viņš jūtas labi.

—  Mēs visi bažījāmies, vai tikai jaunais baronets gribēs te dzīvot pēc sera Čārlza bēdīgā gala. Grūti prasīt no turīga cilvēka, lai viņš apmetas uz dzīvi tādā nomalē,

bet jūs pats sapratīsiet, cik svarīgi tas būtu visam apgabalam. Jādomā, šis notikums nebūs modinājis serā Henrijā māņticīgas bailes?

—   Liekas, ka tas nav iespējams. r

—       Jūs, protams, zināt leģendu par elles suni, kas vajājot Bāskervilu dzimtu?

—   Esmu dzirdējis.

—       Taisni pārsteidzoši, cik šejienes fermeri māņticīgi! Gandrīz vai visi gatavi apzvērēt, ka redzējuši savām acīm šo briesmoni. — Stepltons runāja smaidot, bet viņa skatiens rādīja, ka runātājs izturas pret šo tematu nopietni. — Sers Čārlzs bija pilnīgi šās leģendas varā, un es nešaubos, ka tā bija par iemeslu viņa traģiskajai nāvei.

—   Kādā kārtā?

—       Viņa nervi bija tiktāl sasprindzināti, ka jebkura suņa parādīšanās varēja liktenīgi iespaidot viņa slimo sirdi. Man liekas, ka viņš patiešām ko tamlīdzīgu būs redzējis īvju alejā naktī pirms savas nāves. Es biju ļoti pieķēries vecajam vīram, un viņa veselības stāvoklis man jau sen radīja bažas.

—   Kā jūs zinājāt, ka viņš nav vesels?

—   To man pateica mans draugs Mortimers.

—Tātad jūs domājat, ka seram Čārlzam uzbrucis kāds suns un viņš nomiris aiz bailēm?

—  Vai jums ir padomā labāks izskaidrojums?

—       Es vēl neesmu paguvis nonākt pie kādiem slēdzieniem.

—   Bet misters Šerloks Holmss?

Dzirdot šādus vārdus, man uz mirkli aizrāvās elpa, taču sarunu biedra mierīgā seja un stingrais skatiens liecināja, ka viņš nav domājis pārsteigt mani ar šo jautājumu.

—       Nav nekādas nozīmes izlikties, ka mēs jūs nepazīstam, doktor Vatson, — viņš sacīja. — Valodas par slaveno detektīvu atkļuvušas arī līdz šejienei, un jūs, viņu cildinādams, esat arī pats savu vārdu darījis pazīstamu. Mortimers, nosaukdams jūs, nedomāja noliegt man, kas jus esat. Un, ja nu jūs esat šeit, tad jādomā, ka arī misters Holmss ieinteresējies par šo gadījumu, un man, protams, ļoti gribas zināt, kādi ir viņa uzskati.

—   Diemžēl uz šo jautājumu nevarēšu atbildēt.

—       Tad atļaujiet jautāt — vai viņš pagodinās mūs ar savu apmeklējumu?

—   Pašlaik viņš nevar atstāt Londonu. Viņam daudz citu darīšanu.

—   Cik žēl! Viņš varētu gan ienest gaismu tur, kur mums viss liekas tīts aklā tumsā. Bet, tā kā jūs pats pētāt šo lietu, tad esmu jūsu rīcībā, ja vien man iespējams kaut kā jums pakalpot. Ja man būtu kāda jausma, ko jūs turat aizdomās vai kā esat nodomājis vadīt izmeklēšanu, tad varbūt jau tūliņ varētu dot jums kādu padomu vai norādījumu.

—   Ticiet man, ka esmu tikai viesos pie sava drauga sera Henrija un ka man nav vajadzīga nekāda palīdzība.

—   Lieliski! — Stepltons izsaucās. — Jūs rīkojaties pilnīgi pareizi: uzmanība vienmēr pirmajā vietā. Esmu saņēmis pelnītu mācību par savu neattaisnojamo uzbāzību un dodu vārdu, ka turpmāk šim jautājumam vairs nepieskaršos.

Šaura, ar zāli aizaugusi taciņa atdalījās no ceļa un līčloču aizvijās pāri tīrelim. Pa labi pacēlās stāvs, ar akmens bluķiem nokaisīts kalns, kur kādreiz bija atradušās granīta lauztuves. Mums pievērstā nogāze bija tumša klints, kur visās plaisās un iedobumos kupli ceroja papardes un kazenāji. Tālumā pie apvāršņa cēlās augšup pelēki dūmu mutuļi.

—   Šī purva taka pēc neliela brītiņa novedīs mūs Meripithauzā, — Stepltons sacīja. — Ziedojiet kādu stundu laika un sagādājiet man prieku iepazīstināt jūs ar savu māsu!

Manas pirmās domas bija steigties atpakaļ pie sera Henrija. Bet tad es atcerējos milzīgo papīru un rēķinu grēdu uz viņa galda. Skaidrs, ka tur es viņam nekā nevarēju palīdzēt. Turklāt Holmss bija nepārprotami aizrādījis, ka man jāiepazīstas ar apkārtējiem iedzīvotājiem. Es pieņēmu Stepltona ielūgumu, un mēs nogriezāmies pa taciņu.

—   Šāds tīrelis ir tiešām brīnišķīgs, — Stepltons sacīja, raudzīdamies uz viļņoto pakalnu līniju, uz zaļo pauguru virteni, kam pāri kā jūras bangas fantastiski slējās robotās granīta virsotnes. — Tas nekad nevar apnikt. Jūs nevarat iedomāties, cik noslēpumu tas glabā! Tik bezgalīgs, tik tuksnesīgs un tik mīklains!

—  Vai jūs to labi pazīstat?

—   Esmu te nodzīvojis tikai divus gadus. Vietējie iedzīvotāji laikam vēl sauc mani par jaunpienācēju. Mēs apmetāmies te drīz vien pēc sera Čārlza ierašanās, bet manas intereses spiedušas mani izpētīt te katru stūrīti, un man šķiet, ka nebūs daudz tādu, kas pazītu tīreli labāk par mani.

—   Vai tik grūti ar to iepazīties?

—   Ļoti grūti. Piemēram, paskatieties uz plašo klajumu ziemeļu pusē, kur rēgojas daži ērmīgi pauguri. Kas jums tur šķiet ievērojams?

—   Šis klajums kā izmeklēts, lai palaistu zirgu auļos.

—   Tā katrs sacītu jūsu vietā, bet šāds spriedums jau daudziem maksājis dzīvību. Vai redzat, cik daudz šai klajumā koši zaļu laukumiņu?

—   Tur laikam auglīgāka zeme.

Stepltons iesmējās.

—   Tas ir lielais Grimpenas muklājs, — viņš sacīja. — Viens neuzmanīgs solis, un cilvēks vai dzīvnieks pagalam. Vēl vakar redzēju, ka tur bija ieklīdis kāds ponijs. Skaidrs, ka viņš tur arī palika. Viņš vēl ilgi staipīja kaklu virs muklāja, kamēr striegonis viņu ievilka iekšā. Pat sausā laikā tur bīstami staigāt, bet pēc rudens lietavām tā ir drausmīga vieta. Un tomēr es vairākkārt esmu iekļuvis pašā Grimpenas muklāja centrā un katrreiz dzīvs atgriezies atpakaļ. Kad tevi nelabais! Atkal viens no tiem nelaimīgajiem ponijiem!

Kaut kas brūns valstījās un iķepurojās zaļajos grīšļos. Tad izslējās augšup nāves mokās izstiepts kakls un tīrelī atskanēja drausmīgs brēciens. Man sirds vai sastinga šausmās, bet manam ceļabiedram acīmredzot bija stiprāki nervi.

—   Pagalam! — viņš noteica. — Iegrima striegonī. Šis jau otrais pēdējās divās dienās, un droši vien vēl daudz vairāk te atraduši savu galu. Viņi mēdz tur klaiņot sausā laikā un ātrāk nerimstas, kamēr muklājs tos pievāc. Jā, Grimpenas muklājs ir bīstama vieta.

—   Un jūs sakāt, ka varat pa to staigāt?

—   Jā, tur ir pāris taciņu, kuras var lietot visai izveicīgs cilvēks. Es tās atradu.

—   Bet kāpēc jums jāstaigā pa tik bīstamu vietu?

—   Vai redzat tālumā tos uzkalnus? Tās ir īstas brīnumsalas, atšķirtas no ārpasaules ar neizbrienamo muklāju, kas tās pamazām ielencis no visām pusēm. Bet, ja jums laimējas tur nokļūt, tad cik daudz tur ir reti sastopamu augu un tauriņu!

— Tad man ari būs kādudien jāizmēģina laime.

Viņš pārsteigts uzlūkoja mani.

—       Dieva dēļ, metiet tādas domas pie malas. Jūsu nāve tad būs uz manas sirdsapziņas. Varu galvot, ka jums nav ne mazāko izredžu atgriezties dzīvam atpakaļ. E§ tikai tāpēc iedrošinos uz turieni doties, ka vados no veselas sarežģītas orientieru sistēmas.

—   Klau! — es iesaucos. — Kas tad tas?

Zems, stiepts, neaprakstāmi sērīgs kauciens atskanēja pāri visam tīrelim. Tas vibrēja gaisā, un tomēr nebija iespējams pateikt, no kurienes tas nāca. Tas sākās ar tikko dzirdamu nopūtu, pieauga līdz dobjam rēcienam un atkal atslīga līdz skumji trīsošam vaidam. Stepltons uzmeta man savādu skatienu.

—   Dīvaina vieta šāds tīrelis, — viņš piezīmēja.

—   Kas tas bija?

—       Fermeri stāsta, ka tur Bāskervilu suns prasot sev upuri. Vienu vai divas reizes esmu jau dzirdējis šādas skaņas, bet nekad tik skaļi kā šodien.

Juzdams pārskrienam saltas baiļu tirpas, es vērīgi aplūkoju plašo līdzenumu, ka,s stiepās līdz apvārsnim, kā piebārstīts ar zaļiem grīšļu laukumiņiem. Tur nemanīja ne mazākās dzīvības zīmes, tikai divi kraukļi skaļi kramšķināja, sēdēdami uz granīta staba aiz mums.

—       Jūs taču esat izglītots cilvēks, jūs tādām blēņām neticat, — es sacīju. — Kā jūs izskaidrojat šīs skaņas?

—       Muklājs dažkārt rada visai dīvainus trokšņus. Varbūt tur nosēžas dūņas vai ūdens ceļas augšup, vai kas cits.

—   Nē, nē, tā bija dzīvas būtnes balss!

—       Varbūt. Vai jums nekad nav gadījies dzirdēt, kā mauro dumpis?

—   Nē, nav gadījies.

—       Anglijā tas ir reti sastopams putns, gandrīz pilnīgi izmiris, bet purvos tas vēl šad tad atrodams. Es nemaz nebrīnītos, ja izrādītos, ka esam dzirdējuši pēdējā šo putnu pārstāvja balsi.

—       Savā mūžā neesmu dzirdējis tik baigu un ērmīgu brēcienu.,

—       Jā, šī apkārtne vispār diezgan baismīga. Paskatieties uz to nogāzi! Ko jūs tur redzat?

Visu stāvo nogāzi sedza vienādi pelēku akmens bluķu loki, vismaz divdesmit skaitā.

—   Kas tie ir? Aitu aploki?

—   Nē, tās ir mūsu cienījamo senču mītnes. Aizvēstures laikos šie tīreļi bijuši biezi apdzīvoti, un, tā kā pēc tam neviens te vairs nav apmeties, tad visa iekārta palikusi neskarta, tikai mitekļiem nav vairs jumtu. Ja vēlaties, varat tur apbrīnot mūsu senču guļvietas un pavardus.

—   Bet tā taču vesela pilsētiņa! Kas to apdzīvojis?

—   Neolīta laikmeta cilvēks — periods precīzi nav noteikts.

—   Ko viņš te darīja?

—   Ganīja lopus šajās nogāzēs un mācījās iegūt alvu, kad akmens cirvi sāka nomainīt bronzas šķēps. Vai redzat to augsto valni pretējā pakalnā? Tas ir viņa roku darbs. Jā, doktor Vatson, tīrelī jūs atradīsiet daudz ko interesantu. Ai! Piedodiet, lūdzams! Tā noteikti ir ciklopida!

Pār taciņu pārlaidās kāda mušiņa vai spārīte, un Stepltons ar pārsteidzošu straujumu un veiklību metās tai pakaļ. Es šausmās ievēroju, ka kukainītis lidoja taisni uz lielo muklāju, bet mans paziņa, ne mirkli nesvārstījies, joņoja tam pakaļ, lēkdams no viena ciņa uz otru un mētādams zaļo tīkliņu. Pelēkās drēbes un straujie lēcieni te uz vienu, te otru pusi padarīja viņu pašu līdzīgu milzīgai spārei. Es vēroju viņu, Sajūsmināts par viņa neticami veiklajām kustībām un reizē nobažījies, vai kāds kļūmīgs solis neieved viņu nodevīgajā muklājā, kad pēkšņi izdzirdēju soļus aiz muguras un atskatījies ieraudzīju gandrīz līdzās kādu sievieti. Viņa bija nākusi no tās puses, kur dūmu strūkla apzīmēja Meripithauzas atrašanās vietu, bet aiz viršu pauguriem es viņu nebiju agrāk pamanījis.

Es nešaubījos, ka tā ir mis Stepltone, jo diezin vai šai purvainajā apvidū bija daudz lēdiju, turklāt viņu man bija aprakstījuši kā skaistuli. Sieviete, kas tuvojās man, patiešām bija skaista, jāteic, neparasti skaista. Lielāku pretstatu starp māsu un brāli grūti iedomāties, jo Stepltons bija bezkrāsains gaišmatis ar pelēkām acīm, kamēr viņa māsa varēja lepoties ar tik tumšiem matiem, kādus Anglijā vispār nebiju redzējis. Viņa bija slaida, eleganta, stalta, ar lepnu, smalku un tik pareizi veidotu seju, ka tā atgādinātu tēlu, ja to neatdzīvinātu izteiksmīgā mute un skaistās, tumšās, možās acis. Ideālais stāvs un greznais tērps padarīja šo sievieti par neparastu parādību vientuļajā tīreļa takā. Kad es atskatījos, viņas acis sekoja Stepltonam, bet tad viņa aši tuvojās man. Es pacēlu cepuri, grasīdamies izskaidrot savu atrašanos šeit, bet viņas vārdi pēkšņi ievirzīja manas domas pavisam citās sliedēs.

—       Brauciet projām! — viņa uzsauca, — Brauciet nekavējoties atpakaļ uz Londonu!

Par atbildi es varēju tikai blenzt viņā kā apstulbis. Viņas acis nozibsnīja, un viņa nepacietīgi piespēra kāju.

—   Kāpēc man jābrauc? — es jautāju.

—       To es nevaru paskaidrot. — Viņas balss bija zema, viņa runāja ātri un mazliet svepstēja. — Dieva dēļ, klausiet, ko jums saku! Brauciet atpakaļ un nekad vairs nesperiet kāju tīrelī!

—   Bet es tikai nupat kā atbraucu!

—       Cilvēks, vai jūs patiešām nesaprotat, ka es jums vēlu labu? Brauciet atpakaļ uz Londonu! Šo pašu dienu! Jūs nedrīkstat te palikt ne mirkli! Tss! Tur nāk mans brālis! Ne vārda par to, ko jums sacīju! Vai jūs nebūtu tik laipns un nenoplūktu man to orhideju tur starp kosām? Mums te vispār daudz orhideju, kaut gan, protams, jūs esat ieradies mazliet par vēlu, lai iepazītos ar šā novada jaukumiem.

Stepltons bija pārtraucis medības un atgriezās pie mums sakarsis un aizelsies.

—       Hello, Beril! — viņš uzrunāja māsu, bet šai sveicienā es nesaklausīju nekādas sirsnības.

—  Tu esi gluži sakarsis, Džek.

—       Jā, es džinos pakaļ ciklopidai. Lielisks eksemplārs un reti sastopams tik vēlā rudenī. Zēl gan, ka neizdevās noķert!

Viņš runāja nevērīgā tonī, bet viņa gaišās actiņas nemitīgi šaudījās no mis Stepltones uz mani.

—   Kā redzu, jūs esat paspējuši iepazīties.

—       Jā. Es nupat stāstīju seram Henrijam, ka tagad jau pārāk vēlu, lai iepazītos ar tīreļa jaukumiem.

—   Ko? Kam tu stāstīji?

—   Seram Henrijam Bāskervilam.

—       Nē, nē! — es iesaucos. — Esmu vienkāršs mirstīgais bez tituliem. Mani sauc doktors Vatsons, un es esmu sera Henrija draugs.

Viņas izteiksmīgā seja sašutumā pietvīka.

—  Tad mēs esam runājuši katrs par savu, — viņa noteica.

—   Jums gan bija pārāk maz laika sarunai, — brālis piezīmēja, joprojām vērdamies viņā ar jautājošu skatienu.

—   Es runāju ar doktoru Vatsonu kā ar šejienes iedzīvotāju, nevis kā ar nejaušu ciemiņu, — viņa paskaidroja. — Bet viņam, jādomā, pilnīgi vienalga, vai te orhidejas zied vai ne. Nu, bet jūs taču iegriezīsieties Meripithauzā?

Pēc brītiņa mēs sasniedzām neizskatīgu namu, laikam senos labos laikos kāda lopkopja fermu, kas tagad bija pārbūvēta par mūsu dienām piemērotu mītni. Ap namu pletās augļu dārzs, taču koki bija līki un vārgi kā vispār tīrelī, un kopumā viss šķita nožēlojams un grūtsirdīgs. Mūs saņēma ērmīgs, vecs, grumbains sulainis noplukušos svārkos, dīvaini līdzīgs pašam namam. Tomēr lielās istabas bija iekārtotas visai eleganti, kas laikam apliecināja namamātes gaumi. Kad palūkojos pa logu uz bezgalīgajiem, ar granīta bluķiem piebārstītajiem purvainajiem klajumiem, kas sniedzās līdz pašam apvārsnim, tad gribot negribot pabrīnījos, kas piespiedis šo izglītoto vīrieti un skaisto sievieti apmesties šai vietā.

—   Mēs esam izraudzījušies dīvainu dzīves vietu, vai ne? — jautāja Stepltons, it kā uzminējis manas domas. — Bet mēs tomēr jūtamies te pavisam labi. Vai nav tiesa, Beril?

—   Jā, pavisam labi, — viņa piebalsoja, taču bez īstas pārliecības.

—   Man bija skola kādā ziemeļu grāfistē, — Stepltons turpināja. — Cilvēkam ar manu temperamentu skolotāja darbs likās mehānisks un nepievilcīgs, bet mani šai darbā saistīja ciešā saskare ar jauniešiem, iespēja veidot jaunos raksturus, sniegt kaut ko no saviem ideāliem un pārliecības. Taču liktenis bija mums nelabvēlīgs. Skolā izcēlās epidēmija, trīs zēni nomira. Pēc tāda trieciena iestāde vairs nevarēja atplaukt, lielākā daļa ieguldītā kapitāla bija neglābjami zudusi. Un tomēr, ja nebūtu šķiršanās no maniem dārgajiem zēniem, es būtu priecājies par savu nelaimi, jo cilvēkam, kas tik kaislīgi pieķēries botānikai un zooloģijai, te ir neierobežots darba lauks, tāpat mana māsa ir dedzīga dabas cienītāja. Un šo atzīšanos, doktor Vatson, jūs bijāt spiests uzklausīties tāpēc, ka tik sērīgi noraudzījāties uz tīreli aiz mūsu loga.

—  Jā, man patiešām ienāca prātā, ka te ir garlaicīgi dzīvot — ne tik daudz jums, cik jūsu māsai.

—   Nē, es nekad negarlaikojos, — viņa aši attrauca.

—   Mums ir bibliotēka, zinātnisks darbs un interesanti kaimiņi. Doktors Mortimers ir cilvēks ar plašām zināšanām savā nozarē. Nabaga sers Čārlzs arī bija lielisks sarunu biedrs. Mēs bijām ļoti tuvi, un es nemaz nevaru izteikt, cik ļoti mums viņa trūkst. Kā jūs domājat, vai es neapgrūtinātu seru Henriju, ja apmeklētu viņu šodien?

—   Domāju, ka viņam tas sagādās lielu prieku.

—   Tad esiet tik laipns un brīdiniet viņu, ka dzīros viņu apciemot. Varbūt mēs ar savu vienkāršo draudzību spēsim viņam palīdzēt drīzāk iejusties jaunajos apstākļos. Bet vai jūs tagad neuznāktu augšstāvā, doktor Vatson, lai apskatītu manu zvīņspārņu kolekciju? Iedrošinos apgalvot, ka tik pilnīgas kolekcijas nebūs nevienam Anglijas dienvidrietumos. Tikmēr arī brokastis būs galdā.

Taču man bija jāsteidzas atpakaļ pie sera Henrija. Grūtsirdīgā apkārtne, nelaimīgā ponija nāve, baigās skaņas, kas saistījās ar Bāskervilu cilts drūmo leģendu, — tas viss mani padarīja skumju. Turklāt šiem diezgan neskaidrajiem iespaidiem pievienojās mis Stepltones nepārprotamais brīdinājums, izsacīts tik pārliecinoši, ka man prātā nenāca šaubīties, ka tam pamatos nopietni un sva-' rīgi iemesli. Es noraidīju visus uzstājīgos lūgumus palikt uz brokastīm un devos mājup pa to pašu zālaino taciņu, pa kuru biju nācis šurp.

Tomēr izrādījās, ka ļaudis zina vēl īsāku ceļu, jo, kad iznācu no tīreļa, tad pārsteigts ieraudzīju priekšā mis Stepltoni, kas sēdēja uz akmens ceļmalā un gaidīja mani. Viņas seja bija koši pietvīkusi, un viņa spieda roku pie krūtīm.

—   Es skrēju visu ceļu, lai aizsteigtos jums priekšā, doktor Vatson, — viņa teica. — Pat cepuri nepaguvu uzlikt. Nedrīkstu kavēties, lai brālis nepamanītu manu prombūtni. Man tikai gribējās atvainoties par muļķīgo pārpratumu, ka noturēju jūs par seru Henriju. Lūdzu, aizmirstiet visu, ko sarunāju, jo tam nav nekāda sakara ar jums!

—   Es nevaru to aizmirst, mis Stepltone, — es atbildēju. — Sers Henrijs ir mans draugs, un viņa labklājība ir mana sirdslieta. Sakiet man — kāpēc jūs tik ļoti vēlējāties, lai sers Henrijs braucatpakaļ uz Londonu?

—   Sievietes untumi, doktor Vatson! Kad mēs iepazīsimies_ tuvāk, jūs pārliecināsieties, ka es dažu labu reizi nespeju izskaidrot savus vārdus un rīcību.

—   Nē, nē! Es atceros, cik satraukta bija jūsu balss, es atceros jūsu acu skatienu. Es jūs ļoti lūdzu, mis Stepltone, esiet vaļsirdīga pret mani! Līdzko es ierados šeit, tūliņ nojautu, ka ap mani biezē dīvainas ēnas. Es jūtos ka lielajā Grimpenas muklājā, kur ik mirkli var iebrukt kadā no zaļajiem laukumiņiem, un man nav neviena, kas noradīju īsto taku. Pasakiet man, ko jūs domājāt ar savu brīdinājumu, un es svēti solos paziņot to seram Henrijam.

Šaubu ēna pārslīdēja pār mis Stepltones seju, bet jau pec mirkļa viņas acis kļuva skarbas, un viņa atbildēja:

—   Jūs piešķirat pārāk lielu nozīmi maniem vārdiem, doktor Vatson. Sera Čārlza nāve mūs ar brāli ļoti satricinājusi. Mēs mēdzām bieži sastapties ar nelaiķi, jo viņš labprāt pastaigājās pa šo taciņu pāri tīrelim uz mūsu mājām. Viņu bija dziļi ietekmējusi leģenda par Bāskervilu cilts lāstu, un, kad katastrofa beidzot notika, es sapratu, ka viņa bažām ir bijis kāds pamats. Tāpēc mani ļoti uztrauca vēsts, ka cits ģimenes loceklis ieradies, lai apmestos šeit, un es uzskatīju par nepieciešamu brīdināt viņu no briesmām, kas viņam te draud. Tas ir viss, kas man bija sakāms.

—   Bet kas tās ir par briesmām?

—  Vai tad jūs nezināt leģendu par suni?

—   Es neticu tādām blēņām!

—   Bet es ticu. Ja jūs varat kaut kā ietekmēt seru Henriju, tad vediet viņu projām no šīs vietas, kas liktenīga viņa ģimenei. Pasaule ir plaša. Kāpēc viņam jādzīvo taisni tur, kur viņam draud briesmas?

—   Taisni tāpēc viņš grib te dzīvot. Seram Henrijam ir tāds raksturs, un, ja jūs nevarat sniegt man skaidrākas ziņas, tad man neizdosies aizvest viņu no šejienes.

—   Nekādas skaidrākas ziņas es nevaru sniegt tāpēc, ka pati nekā skaidrāka nezinu.

—   Tad atļaujiet man tikai vēl vi nu jautājumu, mis Stepltone. Ja tas ir viss, kas jums pirmīt bija man sakāms, kāpēc tad jūs nevēlējāties, lai to dzird jūsu brālis? Manuprāt, te nav nekā tāda, pret ko viņš vai kāds cits varētu celt iebildumus.

— Mans brālis ļoti baidās, ka Bāskervilhollā nepaliek bez saimnieka, jo tas nāktu par sliktu šejienes trūcīgajiem iedzīvotājiem. Viņš būtu ļoti nikns, ja uzzinātu, ka esmu centusies ietekmēt seru Henriju braukt projām. Bet nu es esmu savu pienākumu izpildījusi un vairāk neteikšu ne vārda. Nu man jāiet, citādi viņš pamanīs, ka manis nav mājās, un nopratīs, ka esmu runājusi ar jums. Ardievu!

Viņa apgriezās un drīz vien pazuda starp_ klinšu bluķiem, bet es, neskaidru baiļu pilns, turpināju ceļu uz Bāskervilhollu.

VIII nodala

PIRMAIS DR. VATSONA ZIŅOJUMS

Turpmākā notikumu gaita būs vislabāk redzama no manām vēstulēm misteram Serlokam Holmsam, kuras atrodas manā priekšā uz galda. Viena lapa pazudusi, bet pārējās saglabājušās un skaidrāk paudīs manas izjūtas un aizdomas, nekā to darītu es pats, paļaujoties tikai uz atmiņu, kaut no tās vēl nav izdzēstas traģisko notikumu pēdas.

«Bāskervilhollā 13. oktobrī Dārgais Holms!

No manām iepriekšējām vēstulēm un telegrammām Jums zināms viss, kas pēdējā laikā noticis šai dieva aizmirstajā pasaules stūrītī. Jo ilgāk es te dzīvoju, jo vairāk mani ietekmē milzu tīreļa grūtsirdība, neaptveramais plašums un, jāsaka, arī drūmā burvība. Līdzko nokļūstu tīrelī, tā jūtu, ka mūsdienu Anglija paliek kaut kur tālu aiz muguras, un man visapkārt redzamas tikai aizvēsturisko cilvēku mitekļu un darbības pēdas. Lai kur eju, visur man acu priekšā šī sen izzudusī ģints, — te ir tās mājokļi, te kapenes, te milzu klintsbluķi, kas acīmredzot stāvējuši pie ieejas svētnīcās. Raugoties uz kalnu nogāzēm, kur ar primitīviem darba rīkiem uzceltas pelēkās akmens būdas, es aizmirstu, kādā gadsimtā dzīvoju, un, ja pēkšņi pa zemajām būdas durvīm izlistu zvērādās tērpusies pinkaina būtne un ieliktu lokā bultu ar krama uzgali, es tikai justu, ka šis radījums te vairāk iederas nekā es. Visdīvainākais tas, ka šie ļaudis tik biezi apdzīvojuši tik neauglīgu novadu. Neesmu arheologs, bet man šķiet, ka tā nav bijusi kareivīga, drīzāk gan vajāta cilts, kas spiesta apmierināties ar to, no kā atteikušies citi.

Tam visam gan nav nekāda sakara ar uzdevumu, kādā Jūs mani esat sūtījis, un tas droši vien nemaz neinteresē Jūsu izcili praktisko prātu. Es vēl līdz šim nevaru aizmirst Jūsu pilnīgo vienaldzību pret jautājumu, vai Saule griežas ap Zemi vai Zeme ap Sauli. Tāpēc pievērsīsimies faktiem, kas skar seru Henriju Bāskervilu.

Pēdējās dienās Jūs neesat saņēmis no manis nekādas ziņas gluži vienkārši tāpēc, ka man nebija ko ziņot. Bet nu ir atgadījies kaut kas dīvains, par ko tūliņ pastāstīšu, tikai iepriekš iepazīstināšu Jūs ar dažiem citiem faktoriem, kas mums diezgan svarīgi.

Viens no šiem faktoriem, ko gandrīz nekad neesmu pieminējis vēstulēs, ir izbēgušais katordznieks, kas slēpjas tīrelī. Ir gan pilnīgs pamats domāt, ka viņš pametis šo apvidu, par lielu prieku šejienes vientuļo fermu iemītniekiem. Kopš viņa izbēgšanas pagājušas divas nedēļas, un šai laikā neviens nav viņu Redzējis un nekas par viņu nav dzirdēts. Grūti iedomāties, ka visu šo laiku viņš varētu būt uzturējies tīrelī. Tiesa, paslēptuves tur labu labās — katra no akmens būdām ir piemērota mājvieta, taču bez uztura nevar iztikt, ja vien viņš neķer un neapkauj aitas, kas ganās tīrelī. Bet, tā kā nekas tamlīdzīgs nav zināms, tad mēs domājam, ka viņš sen projām un nomaļo fermeru miegu nekas netraucē.

Bāskervilhollā mēs esam četri spēcīgi, veselīgi vīrieši un vajadzības gadījumā prastu aizstāvēties, bet, jāatzīstas, ka bieži esmu raizējies par Stepltoniem. Tuvu kaimiņu viņiem nav, tāpēc grūti cerēt uz kādu palīdzību. IstabeneL -vecs sulainis, māsa un brālis, turklāt pēdējais nav nekāds spēkavīrs, — tie ir visi Meripithauzas iemītnieki, kas būtu pilnīgi bezspēcīgi Notinghillas slepkavas rokās, ja viņam ienāktu prātā tur ielauzties. Mēs ar seru Henriju ļoti bažījāmies par viņiem un pat gribējām, lai kučieris Perkinss iet tur gulēt pa nakti, bet Stepltons negribeja par to ne dzirdēt.

Jā, nav noliedzams, ka mūsu draugs baronets sāk stipri interesēties par savu daiļo kaimiņieni. Nav ari brīnums, jo tik rosīgam un darbīgam cilvēkam kā viņam garlaicīgi tādā nomalē, bet mis Stepltone ir visai pievilcīga un skaista sieviete. Viņai piemīt kaut kas dienvidniecisks, eksotisks, it īpaši salīdzinājumā ar aukstasinīgo un bezjūtīgo brāli, kaut arī šai vīrā kvēlo kāda slēpta uguns. Viņam, kā nomanu, ir liels iespaids uz māsu, jo esmu vairākkārt novērojis skatienus, ko viņa met uz brāli sa, runas laikā, it kā gaidot viņa piekrišanu. Gribu cerēt, ka brālis labi izturas pret māsu. Tāds dzestrs spīdums acīs un tādas plānas, cieši sakniebtas lūpas bieži liecina par stingru un varbūt pat skarbu raksturu. Jums viņš noderētu par interesantu pētījumu objektu.

Stepltons ieradās Bāskervilhollā tai pašā dienā un nākamā rītā aizveda mūs abus uz to vietu tīrelī, kur pēc leģendas gājis bojā negantais Hjūgs Bāskervils. Nostaigājuši pa tīreli vairākas jūdzes, mēs nonācām nelielā ieplakā, kas ir tik baismīga, ka pati varētu veicināt šādas leģendas rašanos. Šaura eja starp apdrupušiem granīta stabiem noveda mūs nelielā, zaļā pļaviņā, kas bija aizaugusi ar baltajām purva spilvām. Pļaviņas vidū slējās divi milzu akmeņi, kuru apdrupušie, asie gali atgādināja kāda baismīga nezvēra pussatrunējušusilkņus. Viss te pilnīgi atbilda senās traģēdijas notikumiem. Sers Henrijs ziņkāri lūkojās apkārt un vairākkārt apjautājās Stepltonam, vai tas patiešām ticot, ka pārdabiski spēki varot iejaukties cilvēku dzīvē. Viņš runāja šķietami nevērīgi, bet man radās iespaids, ka viņš izturas pret šo jautājumu visai nopietni. Stepltons atbildēja atturīgi, bet bija skaidri redzams, ka viņš pamet daudz ko neizteiktu, saudzēdams jaunā baroneta jūtas. Viņš minēja vairākus līdzīgus gadījumus, kad atsevišķas ģimenes paaudzēm ilgi izjutušas kādas ļaunās varas ietekmi, un es nopratu, ka Stepltons tic plaši izplatītajiem uzskatiem par ļauno garu esamību.

Atceļā mēs iegriezāmies Meripithauzā uz brokastīm, un te sers Henrijs iepazinās ar mis Stepltoni. Jaunā lēdija viņam iepatikās no pirmā acu uzmetiena, un diezin vai kļūdīšos, ja teikšu, ka simpātijas ir abpusējas. Mājup ejot, viņš nemitējās runāt par mis Stepltoni, un kopš tā laika nepaiet ne diena, kad mēs nesastaptos ar māsu vai brāli. Šodien viņi būs pusdienās pie mums, un sers Henrijs jau runā par nākamo Meripithauzas apciemojumu.

Domāju, visi būs vienis prātis, ka piemērotāku viru savai māsai Stepltons nemaz nevarētu atrast, taču vairākkārt esmu novērojis visai nelabvēlīgus skatienus, ko Stepltons met uz seru Henriju, kad tas veltī lielāku uzmanību mis Stepltonei. Jādomā, Stepltons ļoti pieķēries māsai un neapšaubāmi jutīsies vientuļš, kad viņa apprecēsies, taču tā būtu neiedomājama pašmīlība stāties ceļā tik izdevīgām laulībām. Tomēr es esmu pārliecināts, ka Stepltons nevēlas, lai jauno ļaužu draudzība pārvēršas mīlestībā, un , esmu bieži novērojis, ka viņš pūlas visiem spēkiem, lai nepieļautu tiem abiem palikt divatā. Ja visām mūsu pārējām grūtībām vēl pievienosies romantika, tad nezinu gan, kā lai izpildu Jūsu aizrādījumu nepamest seru Henriju vienu. Bet, ja burtiski sekošu Jūsu rīkojumam, tad mana reputācija drīz vien tiks iedragāta!

Nākamajā dienā — tā bija ceturtdiena — pie mums brokastoja Dr. Mortimers. Viņš bija atracis kādas kapenes Garaja zemienē un atradis aizvēsturiskā cilvēka galvaskausu, kas viņam sagādāja neaprakstāmu prieku. Otru tādu entuziastu, kas tā pieķēries savam darbam, laikam būs grūti uziet. Vēlāk ieradās abi Stepltoni, un pēc sera Henrija lūguma lāga doktors aizveda mūs visus uz īvju aleju parādīt, kā tur viss noticis liktenīgajā naktī. Aleja ir gara un tumša, to no abām pu$ēm kā mūris ieslēdz augstas, apcirptas īves un šauras maura strēmelītes. Alejas viņā galā redzama pussagruvusi lapene. Apmēram alejas vidū ir vārtiņi, pa kuriem var iziet tīrelī, — te vecais džentlmenis nobirdinājis cigāra pelnus. Vārtiņi ir no koka, balti krāsoti, aizšauti ar bultu. Aiz tiem plešas neaptveramais tīrelis. Atcerējos, kā te viss norisinājies pēc Jūsu teorijas, un mēģināju to iztēloties. Stāvot pie vārtiņiem, vecais Bāskervils ieraudzījis kaut ko tuvojamies no tīreļa puses, šī parādība viņu tā nobiedējusi, ka viņš zaudējis galvu, meties bēgt un skrējis tik ilgi, kamēr pakritis beigts aiz pārpūles un šausmām. Viņš skrējis pa garo, tumšo eju. Kas piespiedis viņu bēgt? Kāds aitu suns no tīreļa? Vai spoku suns — milzīgs, mēms, melns? Jeb vai te iejaucies kāds ļaundaris? Varbūt bālais, modrais Berimors zina vairāk nekā izsaka? Viss tik izplūdis un miglā tīts, bet aiz tā kā melna ēna rēgojas noziegums.

Kopš pēdējās vēstules esmu iepazinies vēl ar vienu no mūsu kaimiņiem. Tas ir misters Frenklends no Lefterhollas, kurš dzīvo četras jūdzes uz dienvidiem no Bāskervilhollas. Tas ir jau pusmūža vīrs sarkanu seju, sirmiem matiem, žultains pēc dabas. Mistera Frenklenda vājība ir Anglijas likumi, un viņš izšķiedis vai visu savu īpašumu tiesādamies. Viņš prāvojas galvenokārt sava prieka dēļ, vienalga, kā sūdzētājs vai kā apsūdzētais, tāpēc nav brīnums, ka šī izprieca viņam dārgi maksā. Dažreiz viņš pēkšņi noslēdz braucamo ceļu caur savu īpašumu, lai draudzes padome piespiež viņu noņemt aizkārtni. Citkārt viņš pats savām rokām izlauž kāda kaimiņa vārtus un paziņo, ka te sensenis bijis braucamais ceļš, — lai kaimiņš sūdz viņu tiesā par sveša īpašuma aizskaršanu. Viņš zina no galvas vecos feodālos un tagadējos komunālos likumus un piemēro šīs zināšanas dažreiz par labu, dažreiz par ļaunu tuvīnajam Fernvorsijas ciematiņam, tā ka ciematiņa iedzīvotāji vai nu gavilēdami nēsā viņu uz rokām pa ielu, vai sarīko viņam simbolisku sadedzināšanu atkarībā no viņa pēdējiem sasniegumiem. Stāsta, ka pašlaik viņš ierosinājis kādas septiņas prāvas, kas droši vien aprīs viņa līdzekļu pēdējās paliekas, un tad viņš, zaudējis savu dzeloni, kļūs par gluži nekaitīgu večuku. Atskaitot kaislību uz prāvošanos, viņš ir labsirdīgs un laipns, un es viņu pieminu tikai tāpēc, ka Jūs vēlējāties, lai iepazīstos ar tuvākajiem kaimiņiem. Patlaban misters Frenklends atradis dīvainu nodarbošanos. Viņš ir amatieris-astronoms, viņam pieder teicams teleskops, un viņš augas dienas pavada uz sava nama jumta, pārlūkodams tīreli, cerībā atrast izbēgušo katordznieku. Viss būtu labi, ja viņš izlietotu savu enerģiju tikai šim mērķim, taču klīst baumas, ka viņš grasoties saukt pie atbildības Dr. Mortimeru par kapa atrakšanu bez mirušā tuvinieku piekrišanas, — runa ir par neolīta cilvēka galvaskausu, kas izrakts Garās zemienes kapenēs. Tā misters Frenklends ievieš mazliet komisma mūsu vienmuļajā dzīvē, nn tas mums patiešām lieti noder.

Un tā nu, paziņojis Jums visu iespējamo par izbēgušo katordznieku, Stepltoniem, Dr. Mortimeru un misteru Frenklendu no Lefterhollas, es pievērsīšos pašam svarīgakajam notikumam un pastāstīšu par Berimoriem, galvenokārt par dīvaino atgadījumu pagājušajā naktī.

Sākšu ar telegrammu, ko Jūs sūtījāt no Londonas, lai pārliecinātos, vai Berimors bijis todien mājās. Jūs jau zināt par manu sarunu ar pasta kantora priekšnieku, kurā noskaidrojās, ka mūsu pārbaude palikusi bez panākumiem un vajadzīgās ziņas nav iegūtas. Es pastāstīju par šo neveiksmi seram Henrijam, un viņš bez kādiem aplinkiem tūliņ ataicināja Berimoru un jautāja, vai tas saņēmis telegrammu. Berimors atbildēja piekrītoši.

«Vai zēns jums nodeva to taisni rokās?» sers Henrijs vaicāja.

Berimors uzmeta viņam pārsteigtu skatienu un mirkli pārdomāja.

«Nē,» viņš sacīja. «Es tobrīd atrados bēniņos, un telegrammu man uznesa sieva.»

«Vai atbildi jūs uzrakstījāt pats?»

«Nē, es pateicu sievai, kas jāatbild, viņa nogāja lejā un uzrakstīja.»

Vakarā Berimors pats atgriezās pie šā jautājuma.

«Es lāgā nesaprotu, ser Henrij, kāpēc jūs mani tā iztaujājāt par šo telegrammu. Ceru, ka neesmu izdarījis nekā tāda, kas man laupītu jūsu uzticību?»

Sers Henrijs pacentās iegalvot viņam, ka tā tas nav, un, lai viņu pilnīgi nomierinātu, iedāvināja viņam labu dalu savu apvalkāto drēbju, jo Londonā izdarītie iepirkumi bija jau piesūtīti.

Mani ļoti interesē misis Berimora. Viņa ir pilnīga auguma, solīda, visai cienījama sieviete ar puritāniskām tieksmēm un stipri aprobežota. Grūti iedomāties, ka cilvēks varētu izskatīties vēl nejūtīgāks. Bet, kā jau sacīju, pirmo nakti es dzirdēju viņu rūgti raudam, un arī vēlāk šad tad esmu ievērojis asaru pēdas viņas sejā. So sievieti kremt kādas slepenas bēdas. Dažreiz man liekas, ka viņu moka netīra sirdsapziņa, dažreiz atkal mostas aizdomas, ka Berimors viņu tiranizē. Viņš man vienmēr šķitis šaubīgs un dīvains, un pagājušās nakts notikumi manus uzskatus vēl pastiprinājuši.

Pats par sevi notikums nav tik svarīgs. Jūs zināt, ka ar ciešu miegu es nevaru lepoties un, kopš esmu Bāskervilhollā, guļu tikai, kā saka, ar vienu aci. Pagājušajā naktī ap pulksten diviem es izdzirdēju kādu klusi zogamies garam manai istabai. Piecēlos, pavēru durvis un palūkojos ārā. Pa gaiteni slīdēja gara, melna ēna — kāds vīrietis klusiņām gaja ar sveci rokā. Viņš bija apakšveļā un basām kājām. Gājējs krēslā bija tikko jaušams, bet pēc auguma es spriedu, ka tas ir Berimors. Viņš soļoja lēni, piesardzīgi, un viņa kustībās jautās kas zaglīgs un bikls.

Kā jau rakstīju, abus gaiteņus pārdala galerija, kas ved apkārt vestibilam. Es pagaidīju, kamēr Berimors attālinās, un tad sekoju viņam. Kad iznācu galerijā, viņš jau atradās gaiteņa viņā galā, un tad kādas istabas vaļējās durvīs pavīdēja gaisma, — viņš iegāja tur. Visas tās telpas ir neapdzīvotas, tur nav pat mēbeļu, tāpēc Berimora rīcība kļuva vēl mīklaināka. Viņš stāvēja istabā acīmredzot nekustēdamies, jo sveces liesma neplīvoja. Aizlavījos viņam pakaļ, cik vien klusu varēju, un ieskatījos gar stenderi istabā.

Berimors stāvēja, piespiedies pie palodzes, un turēja sveci pie pašas rūts. Es redzēju viņu profilā — seja sastingusi saspringtās gaidās, acis blenž tīreļa aklajā tumsā. Brītiņu viņš cieši lūkojās ārā, tad dziļi nopūtās un ar nepacietīgu kustību izdzēsa sveci. Es tūliņ steidzos atpakaļ uz savu istabu un drīz vien dzirdēju aizslīdam gar durvīm tos pašus piesardzīgos soļus. Pēc krietna brīža, kad jau biju iegrimis vieglā snaudā, dzirdēju kaut kur aizslēdzam durvis, taču man bija grūti noteikt, no kurienes nāca šī skaņa. Ko tas nozīmē, to es nesaprotu, bet šai drūmajā namā notiek kaut kas slepens, un to mēs agrāk vai vēlāk atklāsim. Negribu Jūs apgrūtināt ar savām teorijām, jo Jūs lūdzāt sniegt tikai faktus. Šorīt mēs ar seru Henriju ilgi apspriedāmies un izstrādājām veselu darbības plānu, balstoties uz maniem pagājušās nakts novērojumiem. Taču par to tagad nerunāšu, jo tad mana nākamā vēstule nebūs tik interesanta.»

IX nodaļa

OTRAIS DR. VATSONA ZIŅOJUMS

«Bāskervilhollā 15. oktobrī

Mans dārgais Holms, ja pirmajās dienās pēc atbraukšanas es nevarēju sniegt Jums daudz jaunu ziņu par savu uzdevumu, tad patlaban es cenšos panākt nokavēto, jo notikumi aši seko cits citam. Pēdējā ziņojumā minēju par Berimora nakts gaitām, un kopš tās reizes man uzkrājusies vesela gūzma jaunumu, kas Jūs stipri pārsteigs, par to nav šaubu. Nekādi nebiju domājis, ka viss ievirzīsies tādās sliedēs. Pēdējās divās dienās stāvoklis no vienas puses noskaidrojies, no otras — tapis vēl sarežģītāks. Taču stāstīšu pēc kārtas, lai Jūs varētu spriest par visu pats.

Nākamajā rītā pēc nakts notikumiem es jau pirms brokastīm aizgāju pa gaiteni uz viņu galu un apskatīju istabu, kurā Berimors bija naktī iegriezies. Logam rietumu pusē, kurā viņš tik vērīgi lūkojās, ir viena priekšrocība salīdzinājumā ar citiem logiem šai namā — no tā vislabāk pārskatāms viss tīrelis. Spraugā starp diviem kokiem tīrelis te redzams kā uz delnas, kamēr no citiem logiem nekas liels nav saskatāms. Tātad Berimors izraudzījies šo logu kā piemērotāko, lai kaut ko novērotu tīrelī. Nakts gan bija tumša, un es šaubos, vai tur vispār kas bija redzams. Man ienāca prātā, ka te slēpjas kāda mīlestības intriga. Tad kļūtu saprotama ir viņa piesardzība, ir misis Berimoras ciešanas. Cilvēkam ar tik pievilcīgu ārieni kā Berimoram nenāktos grūti savaldzināt kādas ciema skaistules sirdi, tāpēc šī teorija nav bez pamata. Naktī, atgriezies savā istabā, es dzirdēju kaut kur slēdzam durvis, — varbūt Berimors devās uz slepenu satikšanos. Tā es prātoju visu rītu, un, kaut manas aizdomas var izrādīties nepamatotas, es tomēr uzskatu par vajadzīgu darīt Jums tās zināmas.

Jutu, ka uzņemšos pārāk lielu atbildību, ja noklusēšu nakts notikumus, gaidot, kamēr Berimora rīcība kļūs man skaidra. Pēc brokastīm mēs ar baronetu iegājām kabinetā, un es viņam visu izstāstīju. Man par brīnumu, viņš nebija diezin cik pārsteigts.

—   Es zinu, ka Berimors staigā apkārt pa naktīm, un jau dzīros runāt ar viņu par to, — viņš sacīja. — Vairākkārt esmu dzirdējis viņu ejam un nākam apmēram tai pašā laikā kā jūs.

—   Varbūt viņš katru nakti ierodas pie šā loga, — es prātoju.

—   Iespējams. Bet, ja tā,.tad viņš jāizseko un jāuzzina, kas viņam padomā. Interesanti, kā rīkotos šādā gadījumā jūsu draugs Holmss.

—   Domāju, ka viņš rīkotos taisni tāpat, — es atbildēju. — Izsekotu Berimoru un noskaidrotu, kas tam tur darāms.

—   Tad izsekosim viņu abi.

—   Bet ja viņš izdzird mūsu soļus?

—   Viņš ir pakurls, un to mēs izmantosim. Gaidīsim manā istabā, kamēr viņš paiet garām.

Sers Henrijs labpatikā saberzēja rokas, acīmredzot priecādamies par iespēju ieviest mazliet dažādības vienmuļajā dzīves ritmā.

Baronets jau paspējis sazināties ar arhitektu, kas gatavoja seram Čārlzam pārbūves plānus, un ar būvuzņēmēju no Londonas, tā ka drīzumā šeit gaidāmas lielas pārmaiņas. No Plimutas ataicināti dekoratori un mēbelētāji, un tas liecina, ka mūsu draugam plašs vēriens un ka viņš netaupīs ne pūļu, ne līdzekļu, lai atjaunotu savas cilts seno godību. Kad nams būs par jaunu izbūvēts un iekārtots, baronetam vajadzēs vēl tikai sievas, lai aina būtu pilnīga. Mūsu starpā runājot, var pilnīgi droši sacīt, ka viss būs atkarīgs no lēdijas vēlēšanās, jo man reti gadījies redzēt vīrieti, kas tā būtu iemīlējies kā mūsu draugs savā daiļajā kaimiņienē mis Stepltonē. Tomēr šis mīlestības ceļš nav tik gluds, kā to mūsu apstākļos varētu gaidīt. Piemēram, šodien jau gadījās neliels šķērslis, kas ļoti pārsteidza un nokaitināja mūsu draugu.

Pēc minētās sarunas sers Henrijs uzlika cepuri un dzīrās doties pastaigāties. Es, protams, darīju to pašu.

—  Vai tad jūs arī nāksiet, Vatson? — viņš vaicāja, dīvaini palūkodamies manī.

—  Atkarībā no tā, vai jūs iesiet uz tīreli, — es atbildēju.

—   Jā, es iešu.

—   Jūs jau zināt, kādas instrukcijas esmu saņēmis. Es neveletos jūs traucēt, bet jūs pats dzirdējāt, cik nopietni Holmss man piekodināja neatstāt jūs vienu, it īpaši, ja jus ejat uz tīreli.

Sers Henrijs, mīļi smaidot, uzlika man roku uz pleca.

—   Dārgais draugs, — viņš sacīja, — Holmss, par spīti visai savai tālredzībai, nevarēja iepriekš zināt, kā izveidosies šeit mana dzīve. Jūs taču saprotat, vai ne? Esmu pārliecināts, ka jums prātā nenāk būt man par traucēkli. Man jāiet vienam.

Biju nonācis visai neērtā stāvoklī. Kamēr vēl prātoju, ko sacīt un kā rīkoties, sers Henrijs jau bija paķēris nūju un izgājis.

Taču pēc neilgām pārdomām mani sāka mocīt sirdsapziņa, kāpēc esmu pametis viņu bez uzraudzības. Iztēlojos, kā jutīšos, ja, atgriezies Londonā, būšu spiests Jums atzīties, ka mana paša nevērība pret Jūsu norādījumiem sagādājusi mums nelaimi. To iedomājoties, man vaigi saka svilt. Vēl nav par vēlu, lai viņu panāktu, un es tūliņ devos Meripithauzas virzienā.

Es_ ātri soļoju uz priekšu, taču seru Henriju neredzēju, kamēr nonācu tai vietā, kur no ceļa atzarojas taciņa, kas ved pāri tīrelim. Te es sāku apšaubīt, vai esmu devies pareizā virziena* un uzkāpu pakalnā, no kura pārredzama visa apkārtne, — tai pašā pakalnā, kur kādreiz lauzts granīts. Tad es tūliņ ieraudzīju meklēto. Sers Henrijs gāja pa tīreļa taku apmēram ceturtdaļjūdzes attālumā, un viņam blakus soļoja sieviete, kas varēja būt tikai mis Stepltone. Bija skaidrs, ka viņiem viss norunāts un šī sastapšanās nav nejauša. Viņi gāja lēni, iegrimuši sarunā, un, spriežot pēc mis Stepltones žestiem, viņa visai nopietni centās par kaut ko pārliecināt seru Henriju, kurš vērīgi klausījās un šad tad noraidoši kratīja galvu. Es stāvēju starp klints bluķiem, vērodams viņus, un lauzīju galvu, ko man darīt. Sekot viņiem un izjaukt intīmo sarunu būtu negodīgi, taču mans pienākums lika neizlaist seru Henriju ne uz mirkli no acīm. Izspiegot draugu ir neglīti, bet citas izejas man nebija, tāpēc nolēmu uzraudzīt viņu no kalna virsotnes un vēlāk atvieglot sirdi un atzīties, ko esmu darījis. Protāms, ja seram Henrijam uzbruktu kādas briesmas, es nebūtu spējīgs palīdzēt, jo atrados pārāk tālu, bet domāju, Jūs piekritīsiet, ka nekas cits nebija darāms.

Pēc brītiņa mūsu draugs sers Henrijs un lēdija apstājās uz takas, dziļi iegrimuši sarunā, un tad es pamanīju, ka neesmu vienīgais šās satikšanās liecinieks. Starp klintīm pavīdēja kaut kas zaļš, un ieskatījies es nopratu, ka tā ir zaļa drēbes strēmele nūjas galā un nūju nes cilvēks, kas nāk takas virzienā. Tas bija Stepltons ar savu tauriņu ķeramo tīklu. Viņš bija daudz tuvāk mūsu pārim nekā es un steidzās taisni pie tiem. Tobrīd sers Henrijs apskāva mis Stepltoni, bet viņa pūlējās atbrīvoties, novērsusi seju. Sers Henrijs pieliecās pie viņas, viņa kā protestējot pacēla roku. Nākamajā mirklī viņi atrāvās viens no otra Un aši atskatījās. Te bija vainīgs Stepltons kas skrēja pie viņiem, cik jaudas, tīklam smieklīgi kulstoties. Stepltons nesavaldīgi mētājās ar rokām un gandrīz vai lēkāja iemīlējušos priekšā. Ko tas nozīmēja, man bija grūti izprast, taču likās, ka Stepltons par kaut ko apvaino seru Henriju, bet pēdējais taisnojas un pamazām iekaist, redzot, ka viņa atvainošanās tiek noraidīta. Lēdija stāvēja līdzās, augstprātīgi klusēdama. Beidzot Stepltons apsviedās un valdonīgi pamāja māsai, kas, pametusi neapņēmīgu skatienu uz seru Henriju, sekoja brālim. Naturālista niknie žesti rādīja, ka viņa dusmas vēršas arī pret lēdiju. Baronets mirkli lūkojās viņiem pakaļ, tad nāca uz mājām, galvu nokāris, — īsts nomāktības iemiesojums.

Kas īstenībā norisinājās starp visiem trim, man nebija pilnīgi skaidrs, taču es izjutu dziļu kaunu, ka esmu bijis tik intīmas scēnas liecinieks bez sava drauga ziņas. Man neatlika nekas cits kā noskriet no kalna un sagaidīt baronetu lejā. Viņa seja bija dusmās pietvīkusi, piere saraukta kā cilvēkam, kas nespēj tikt pie skaidrības.

—  Hallo, Vatson! Kāds vējš jūs te atnesis? Vai tiešām jūs esat man sekojis?

Biju spiests izskaidrot visu: kā jutu, ka nedrīkstu pamest.viņu vienu, kā sekoju un kļuvu par liecinieku visiem turpmākajiem notikumiem. Sera Henrija acis uz mirkli iezvērojās dusmās, bet mana vaļsirdība viņu atbruņoja, un viņš rūgti iesmējās.

—  Varēja gan domāt, ka šādā tuksnesīgā vietā cilvēks jutīsies netraucēts, bet kas to deva! Zibeņi un pērkoni! Šķiet, visa grāfiste saskrējusi noskatīties manu flirtu — un turklāt visai bēdīgu flirtu! Kur jūs bijāt pasūtījis sev vietu?

—   Tur kalna galā.

—   Tātad galerijā, vai ne? Bet viņas brālis bija iekārtojies* pirmajā rindā. Vai redzējāt, kā viņš bruka mums virsū?

—   Jā, redzēju.

—  Vai jums kādreiz nav licies, ka viņš nav pie pilna prāta, šis brālītis?

—   Nē, to gan nevaru teikt.

—   Es arī ne. Līdz šai dienai es uzskatīju Stepltonu par gluži normālu cilvēku, bet nu esmu guvis pārliecību, ka vienam no mums jāvelk trako krekls mugurā — viņam vai man. Kādi trūkumi man piemīt? Jūs esat nodzīvojis kopā ar mani vairākas nedēļas, Vatson. Runājiet atklāti! Vai ir kāds iemesls, kas man liedz kļūt par labu vīru sievietei, kuru es mīlu?

—   Manuprāt, nav.

—   Pret manu sabiedrisko stāvokli viņš nevar celt nekādus iebildumus, tātad vaina meklējama manī pašā. Kas viņam ir pret mani? Savā mūžā nevienam neesmu pāri nodarījis, bet viņš pat negrib laist mani savai māsai tuvumā.

—   Vai viņš tā sacīja?

—   Jā, un vēl daudz ko vairāk. Ziniet, Vatson, es taču iepazinos ar mis Stepltoni tikai pirms dažām nedējām, bet jau pirmajā mirklī man kļuva skaidrs, ka šī sieviete radīta man, un viņa … viņa arī jutās labi manā sabiedrībā, to es varu apzvērēt. Sievietes acis runā skaidrāk par vārdiem. Bet viņš nekad neļāva palikt mums divatā, un tikai šodien man izdevās apmainīt ar mis Stepltoni pāris vārdu bez lieciniekiem. Viņa ar prieku ieradās uz satikšanos, bet negribēja ne vārda runāt par mīlestību un nebūtu arī man ļāvusi vārdiņa bilst, ja tas būtu viņas spēkos. Viņa daudzina tikai vienu: te ir bīstama vieta, un viņai ātrāk nebūs miera, kamēr nebūšu pametis Bāskervilhollu. Es atbildēju, ka pēc iepazīšanās ar viņu nekur vairs nedomāju braukt, un, ja viņa tik ļoti vēlas panākt manu aizbraukšanu, lai tad iekārtojas tā, ka var braukt man līdzi. Vārdu sakot, es viņu bildināju, bet, iekāms viņa paspēja ko atbildēt, mums uzbruka šis viņas brālis, pilnīgi kā vājprātīgs. Viņš bija bāls aiz dusmām, un viņa pelēkās ačeles zvēroja niknumā. Ko es atļaujoties! Kā es iedrīkstoties uzmākties sievietei ar savu lakstošanos, kas viņai esot pretīga! Es droši vien domājot, ka baronetiem viss atļauts? Nebūtu viņš mis Stepltones brālis, tad gan es zinātu, kā viņam atbildēt! Paguvu tikai pateikt, ka man nav jākaunas no savām jūtām pret viņa māsu un es turklāt ceru, ka vrņa mani pagodinās, tapdama par manu sievu. Tas tomēr nelīdzēja, un beidzot es arī iekaisu un atbildēju skarbāk, nekā pieklājas, ievērojot vēl, ka viņa stāvēja turpat blakus. Pēc tam viņi aizgāja, kā jūs redzējāt, un es paliku galīgi neapskaužamā stāvoklī. Tagad izskaidrojiet man, Vatson, ko tas nozīmē, un es būšu jūsu parādnieks uz mūžīgiem laikiem!

Es lauzīju galvu gan šā, gan tā, bet, taisnību sakot, biju apmulsis ne mazāk par seru Henriju. Mūsu drauga tituls, viņa bagātība, viņa gadi, viņa raksturs, viņa āriene — viss runā viņam par labu, un vienīgais iebildums varētu būt ļaunais liktenis, kas vajā viņa dzimtu.

Dīvaini gan, ka sera Henrija bildinājums nora.Jīts tik rupji, nemaz neinteresējoties par pašas lēdijas domām, un dīvaini arī, ka viņa izturējusies pret notikušo tik vienaldzīgi. Tomēr mūsu šaubas tai pašā dienā izgaisināja Stepltons, kas ieradās atvainoties par savu rupjo uzvešanos. Sekoja ilga saruna ar seru Henriju viņa kabinetā, strīds tika pilnīgi likvidēts, un nākamajā piektdienā mēs ieradīsimies Meripithauzā uz pusdienām.

—   Es vēl joprojām apšaubu šā vīra veselo saprātu, — sers Henrijs man sacīja, — jo nevaru aizmirst, kāda viņam bija seja, kad viņš šorīt pieskrēja mums klāt. Tomēr jāatzīst, ka diezin vai vēl kāds cits prastu tik lieliski atvainoties.

—   Kā tad viņš izskaidro savu uzvešanos?

—   Viņš saka, māsa esot viss viņa dzīves saturs. Tas ir dabiski, un es varu tikai priecāties, ka viņš prot savu māsu pareizi novērtēt. Viņi vienmēr dzīvojuši kopā un, ja Stepltonam var ticēt, tad neviena tuvāka cilvēka viņam nav bijis, tāpēc paredzamā šķiršanās no māsas viņam ir liels trieciens. Viņš stāsta, ka neesot manījis manas simpātijas pret mis Stepltoni, bet, kad pārliecinājies pats savām acīm par stāvokli, tad sabijies, ka māsu viņam varot atņemt, un šī doma viņam laupījusi saprātu. Viņš ļoti nožēlojot notikušo un atzīstot, ka būtu ļoti aplami un pašmīlīgi censties paturēt pie sevis uz visiem laikiem tik skaistu sievieti. Ja nu šķiršanās neizbēgama, lai tad labāk šķīrējs esot tuvākais kaimiņš nekā svešinieks. Bet šā vai tā, šī ziņa viņam esot smags sitiens, un paiešot krietns laika sprīdis, iekāms viņš ar to samierināšoties. Tomēr viņš mums nelikšot neka 11s šķēršļus ceļā, ja es apsoloties trīs mēnešus apmierināties ar mis Stepltones draudzību un necilāt jautājumu par mīlestību. To es apsolījos, un ar to mūsu saruna beidzās.

Tādā kārtā viens no mūsu mazajiem noslēpumiem atrisināts. Tas nozīmē zināmu sasniegumu, jo nav viegli sataustīt dibenu tai muklājā, kurā mēs ķepurojamies. Tagad mums skaidrs, kāpēc Stepltons tik nelabvēlīgi izturas pret savas māsas pielūdzēju, kaut arī tas ir tik apskaužams pielūdzējs kā sers Henrijs. Un nu es ķeršos pie cita diedziņa, ko man izdevies izvilkt no samudžinātā kamola, un pastāstīšu par noslēpumainajām elsām naktī, par misis Berimoras saraudāto seju un namziņa mīklainajām naktsgaitām uz istabu rietumu pusē. Varat mani apsveikt, dārgais Holms, un atzīt, ka neesat vīlies savā aģentā. Uzticība, ko Jūs man veltījāt, sūtot mani uz šejieni, ir attaisnojusies. Lai uzminētu šo mīklu, pietika ar vienu nakti.

Es teicu «viena nakts», lai gan pareizāk būtu runāt par divām, jo pirmajā naktī mēs neko neuzzinājām. Sēdējām abi ar seru Henriju viņa istabā līdz pulksten trim naktī, bet nekā cita nedzirdējām kā vien pulksteņa sitienus kāpnēs. Šī bēdīgā sardze beidzās ar to, ka mēs abi iemigām atzveltnes krēslos. Par laimi, neveiksme mūs neietekmēja, un mēs nolēmām izmēģināt vēlreiz. Nākamajā naktī mēs nogriezām labi zemu lampas degli un sēdējām kā mēmi, smēķēdami cigaretes. Laiks vilkās neticami lēni, bet mūs uzturēja modrus tā kvēlā interese, kas piemīt medniekam, kad viņš pacietīgi gaida uz medījumu, kam jāiekrīt izliktajos slazdos. Pulkstenis nosita vienu, tad divus, un mes jau atkal nebijām vairs tālu no izmisuma, kad pēkšņi viss nogurums pazuda un mēs saslējāmies krēslos. Mes skaidri izdzirdām, ka gaitenī iečīkstas grīda.

Zaglīgi soļi tuvojās mūsu istabas durvīm un pamazām izgaisa tālāk gaitenī. Baronets piesardzīgi atvēra durvis, un mēs sekojām medījumam. Tas jau bija paguvis iziet cauri galerijai, un gaitenis grima dziļā tumsā. Mēs klusām lavījāmies nopakaļ, kamēr nonācām nama otrā spārnā. Te mūsu priekšā pavīdēja gar^ auguma vīrs ar melnu bārdu, kurš uzkumpis zagās uz pirkstgaliem pa gaiteni. Viņš iešmauca pa tām pašām durvīm, kuras uz mirkli apspīdēja sveces liesmiņa, un tad tikai tievs, dzeltens gaismas stariņš stiepās pa durvju spraugu ārā tumšajā gaitenī. Mēs uzmanīgi tuvojāmies durvīm, iepriekš pārbaudot katru grīdas dēli, vai tas neiečīkstēsies. Mēs bijām bez kurpēm, bet tomēr vecie dēļi liecās un brakšķēja zem mūsu soļiem. Man jau likās pilnīgi neiespējami, ka Berimors nedzird mūsu tuvošanos, taču, par laimi, viņš patiešām ir pakurls un turklāt bija iegrimis savā darbā. Kad mēs beidzot tikām pie durvīm un ieskatījāmies istabā, viņš stāvēja saliecies ar sveci rokā pie loga, bālo, saspringto seju gandrīz piekļāvis pie rūts, taisni tāpat kā pirms divām naktīm.

Mums nebija iepriekš norunāts, kā rīkosimies, bet baronets pieder pie tiem cilvēkiem, kam tieša rīcība šķiet visdabiskākā. Viņš iegāja istabā, Berimors salēcās, strauji ieraudams elpu, un palika stāvam drebēdams. Viņa tumšās acis, kas dega baltajā sejas maskā, bija šausmu pilnas, kad viņš mulsumā vērās te serā Henrijā, te manī.

—   Ko jūs te darāt, Berimor?

—       Neko, ser. — Viņš tikko varēja parunāt aiz uztraukuma, un svece viņa rokā drebēja tā, ka ēna šaudījās pa sienu augšup, lejup. — Logs, ser. Es naktī pārbaudu, vai visi logi ciet.

—   Arī otrā stāvā?

—Jā, ser, visā namā.

—   Paklau, Berimor, — sers Henrijs stingri iesāka,

—   mēs esam nolēmuši izdabūt no jums patiesību, tāpēc labāk neliedzieties. Nu? Melus pie malas! Ko jūs te darījāt pie loga?

Namzinis izmisis raudzījās uz mums un lauzīja rokas kā cilvēks, kas nonācis bezizejas stāvoklī.

—       Es nekā slikta nedarīju, ser. Es tikai turēju sveci pie rūts.

—   Un kāpēc jūs turējāt sveci pie rūts?

—       Nejautājiet man to, ser Henrij, nejautājiet man to! Es jums zvēru, ka tas nav mans noslēpums un ka es to nevaru atklāt! Ja tas būtu mans, es jums nenieka neslēptu.

Man pēkšņi ienāca prātā negaidīta doma, un es paņēmu sveci, ko Berimors nupat bija nolicis uz palodzes.

—       Tas droši vien ir norunāts signāls. Paskatīsimies, vai kāds nedos atbildi.

Es pieliku sveci pie pašas rūts, kā to bija darījis Berimors, un sāku lūkoties nakts tumsā. Mēness bija noslēpies aiz mākoņiem, un pirmajā mirklī man izdevās saskatīt tikai melno koku puduri un mazliet gaišāko tīreļa klaju. Bet tūliņ es uzgavilēju, jo ieraudzīju loga melnajā četrstūrī sīciņu, dzeltenu uguntiņu, kas izlauzās cauri tumsas plīvuram.

—   Rau, rau!

—   Nē, nē, ser… tas nav nekas…— namzinis stostījās.

—  Es jums galvoju, ser…

—       Pavirziet sveci uz labo pusi, Vatson! — baronets uzsauca. — Vai redzat? Uguns arī pavirzījās. Nu, nelieti, vai jūs vēl domājat noliegt, ka tas ir signāls? Runājiet! Kas ir jūsu sabiedrotais, un kas tā par sazvērestību, kurā jūs piedalāties?

Namziņa seja pauda atklātu spītību.

—  Tā ir mana darīšana, jums tur nav nekādas daļas. Es nekā neteikšu.

—   Tad es jūs tūliņ atbrīvoju no darba,

—   Ļoti labi, ser. Kas jādara — jādara.

—   Es jūs izdzīšu ar negodu! Zibeņi un pērkoni, jums gan vajadzēja kaunēties! Mūsu senči vairāk nekā simt gadus dzīvojuši zem viena jumta, un man tagad jāpieredz, ka jūs plānojat kādu negodīgu sazvērestību pret mani!

—   Nē, nē, ser, pret jums ne!

Tā bija sievietes balss, un atskatījušies mēs„ ieraudzījām durvīs līdz nāvei pārbiedēto misis Berimori* kas bija vēl bālāka par savu vīru. Viņas tūļīgais augums apakšsvārkos, ar plecos uzmestu lakatu būtu modinājis smieklus, ja viņas seja nepaustu tādu uztraukumu.

—  Mums uzteica darbu, Eliza. Tā tas viss beidzās. Ej sakravā mantas! — namzinis uzrunāja viņu.

—  Ak, Džon, Džon, tad tiktāl es esmu tevi novedusi! Tā ir mana vaina, ser Henrij, mana vien! Viņš tikai manis dēļ to darīja, tāpēc ka es viņu lūdzu!

—   Tad runājiet taču! Ko tas viss nozīmē?

—  Mans nelaimīgais brālis mirst badā tīrelī. Mēs nevarējām pieļaut, ka viņš nobeidzas mūsu durvju priekša. Svece viņam ziņo, ka ēdiens sagatavots, un viņš savukārt norāda, kur to var aiznest.

—   Tātad jūsu brālis ir…

—   Izbēgušais katordznieks, ser… slepkava Seldens.

—   Tas viss ir tiesa, ser, — Berimors apstiprināja. — Es jums sacīju, ka nevaru atklāt cita noslēpumu, bet nu jūs visu dzirdējāt un zināt, ka tā nav nekāda sazvērestība pret jums.

Tad tāds ir izskaidrojums noslēpumainajām nakts gaitām un svecei pie rūts! Mēs ar seru Henriju pārsteigti raudzījāmies uz misis Berimoru. Vai tiešām šī flegmātiskā, cienījamā matrona ir asinsradiniece vienam no rūdītākajiem noziedzniekiem mūsu zemē?

—  Jā, ser, es agrāk saucos Seldena, un viņš ir mans jaunākais brālis. Mēs viņu lutinājām kopš bērna kājas un ļāvām visur pilnu vaļu, un tā viņš nāca uz domām, ka viņam pieder visa pasaule un viņš var darīt visu, kas iekrīt prātā. Pieaudzis viņš iekļuva ļaunā sabiedrībā un nodevās velna varā, kamēr salauza mātes sirdi un iemina mūsu godīgo vārdu dubļos. Jo tālāk, jo ļaunāk, noziegums sekoja noziegumam, un tikai dieva žēlastība paglāba viņu no karātavām, bet man, ser, viņš palicis tas pats mazais, sprogainais puisēns, ko es auklēju un loloju, kā tas vecākajai māsai piederas. Tāpēc viņš arī izbēga no cietuma, ser. Viņš zināja, ka es dzīvoju tuvumā un ka mēs neatteiksimies viņam palīdzēt. Kad viņš te kādu nakti atvilkās izsalcis un noguris, ar vajātājiem uz pēdām, ko mēs varējām darīt? Mēs viņu ielaidām iekšā, paēdinājām un apkopām. Tad atbraucāt jūs, ser, un brālis domāja, ka tīrelī būs drošāk, kamēr viss tracis norims, un tā viņš tur slēpjas. Mēs ik otro nakti pārbaudām, vai viņš vēl tur ir, ieliekam sveci logā, un, ja viņš atbild, tad mans vīrs aiznes uz norādīto vietu kādu nieku maizes un gaļas. Ik dienu mēs ceram, ka viņš būs aizgājis, bet, kamēr viņš tur ir, mēs viņu nevaram pamest. Es esmu godīga kristīga sieviete un neiešu jums melot, bet, ja tur kāds vainojams, tad es, nevis mans vīrs, jo tikai manis dēļ viņš to visu darīja.

Viņa runāja tādā dziļā nopietnībā, ka mēs noticējām.

— Vai tas tiesa, Berimor?

—   Jā, ser Henrij. Katrs vārds ir patiesība.

—   Labi, es nedomāju vainot jūs par to, ka jūs grūtā brīdī dalāties savas sievas bēdās. Aizmirstiet visu, ko jums teicu! Ejiet abi uz savu istabu, rīt mēs vēl parunāsim.

Kad viņi aizgāja, mēs atkal paskatījāmies pa logu. Sers Henrijs atvēra to līdz galam vaļā, un mums sejās iesitās saltais nakts vējš. Tālu melnajā tumsā joprojām mirgoja sīka, dzeltena uguntiņa.

—   Brīnums, kā viņam nav bail, — sers Henrijs sacīja.

—   Varbūt uguns redzama tikai no šejienes.

—   Ļoti iespējams. Kā jūs domājat, kur tas ir?

—   Kaut kur pie granīta stabiem.

— Jūdzes divas, vai ne?

—   Pat tik daudz nebūs.

—   Pareizi, tālu nevar būt, ja Berimors nes uz turieni ēdienu. Un viņš gaida, šis slepkava, sēžot pie sveces. Sasodīts, Vatson, es iešu un notveršu viņu!

Tā pati doma bija arī man ienākusi prātā. Berimori nebija mums labprātīgi uzticējuši savu noslēpumu, mēs viņiem izspiedām to ar varu. Šis cilvēks ir bīstams sabiedrībai, tas ir zvērināts neģēlis, ko nedrīkst ne žēlot, ne attaisnot. Mēs tikai izdarīsim savu pienākumu, ja izmantosim izdevību un nogādāsim viņu tur, kur viņš nevienam nevar kaitēt. Ja mēs tā nerīkosimies, citi var dārgi samaksāt par mūsu vieglprātību. Kuru katru nakti šis rūdītais nelietis var uzbrukt mūsu kaimiņiem, piemēram, Stepltoniem, un, man šķiet, tieši šī doma pamudināja seru Henriju uz tik drosmīgu soli.

—   Es iešu jums līdzi.

—       Tad paņemiet revolveri un uzvelciet zābakus! Jāsteidzas, citādi viņš nodzēsīs uguni un aizlaidīsies.

Pēc piecām minūtēm mēs jau devāmies ceļā pa tumšo aleju, kur vienmuļi gaudoja rudens vējš un čaukstēja krītošās lapas. Naksnīgais gaiss bija valgs un trūdu smakas pilns. Mākoņi traucās pa debesīm, kurās tikai šad tad pavīdēja mēness, un, kad mēs nonācām tīrelī, sāka smidzināt lietus. Uguntiņa joprojām mirgoja tālumā.

—   Vai jūs paņēmāt kaut ko līdzi? — es jautāju.

— Jā, mednieka pātagu.

—       Mums jārīkojas ātri, jo stāsta, ka viņš esot pārdrošs vīrs. Jāuzbrūk viņam negaidot, pirms viņš yēl pagūst pretoties.

—        Paklau, Vatson, — baronets pēc brīža ierunājās, — ko par to sacītu Holmss? «Nakts stunda, kad tam ļaunam dots neierobežots spēks…»

Un, it kā atbildot viņa vārdiem, kaut kur tālu — tīreļa baigajā klajā atskanēja tas dīvainais kauciens, ko biju dzirdējis nesen Grimpenas muklāja tuvumā. Vējš atnesa nakts klusumā līdz mums vispirms dobju, zemu rūkoņu, tad aizvien pieaugošu rēcienu, kas pamazām izbeidzas žēlās gaudās. Šis mežonīgais, baismīgais un draudīgais kauciens atkārtojās vairākas reizes, satricinot gaisu. Baronets saķēra mani aiz piedurknes, un es pat tumsa redzēju, cik bāla kļuva viņa seja.

—   Dievs debesīs, Vatson! Kas tas ir?

—       Nezinu. Stāsta, purvā tādas skaņas bieži dzirdamas. Es jau reiz noklausījos tajās.

Gaudas apklusa, iestājās pilnīgs klusums. Mēs stāvējām, saspringti klausīdamies, bet nekas vairs nebija dzirdams.

—   Vatson, — baronets ierunājās, — tur gaudoja suns.

Man asinis sastinga dzīslās, jo sera Henrija balss pēkšņā iedrebēšanās liecināja, ka viņu sagrābušas šausmas.

—   Kā viņi izskaidro šīs skaņas? — viņš jautāja.

—   Kas?

—   Vietejie iedzīvotāji.

—       Bet tie taču ir pavisam tumši ļaudis! Vai jums nav vienalga, ko viņi par to saka?

—   Atbildiet man, Vatson! Ko viņi saka?

Es mirkli vilcinājos, taču nemācēju izvairīties no atbildes.

—   Viņi apgalvo, ka tur kaucot Bāskervilu suns.

Seram Henrijam izlauzās vaids. Viņš labu brīdi klusēja.

—       Jā, tas ir suns, — viņš beidzot atkal iesāka, — bet tas atrodas jūdzēm tālu, viņā malā.

—   Grūti pateikt, no kurienes nāca skaņas.

—       Tās atnesa vējš. Vai tai virzienā nav lielais Grimpenas muklājs?

—   Jā.

—       Tad tās nāca no turienes. Ejiet nu, Vatson, jūs taču pats zināt, ka tur gaudoja suns. Es neesmu bērns. Jums nav jābīstas teikt man patiesību.

—       Toreiz es biju kopā ar Stepltonu. Viņš domā, ka tur brēcot kāds purva putns.

—        Nē, nē, tas bija suns. Ak dievs, vai patiešām šajos nostāstos ir kāda daļa patiesības? Vai tas iespējams, ka man uzglūn kādas nezināmas briesmas? Jūs taču neticat tam, Vatson?

—   Nē, nē!

—        Un tomēr tā ir liela starpība — smieties par tādām blēņām Londonā,un klausīties tādā kaucienā, stāvot nakts vidū tīrelī. Un mans tēvocis? Pie līķa taču atrada suņa pēdas. Tas viss saskan! Es nebūt neesmu gļēvulis, Vatson, bet man sirds stājās pukstēt, dzirdot šīs skaņas. Pataustiet manu roku!

Tā bija salta kā marmora gabals.

—   Nekas, rīt viss būs labi.

—       Nē, šo kaucienu es nekad neaizmirsīšu. Ko nu darīsim?

—   Varbūt dosimies atpakaļ?

—       Nē, sasodīts! Mēs nācām ķert to nelieti — nu, tad ķersim arī. Mēs dzenamies pakaļ katordzniekam, bet tas elles suns droši vien dzenas pakaļ mums. Iesim, Vatson! Darīsim savu darbu, kaut vai visi pekles spēki būtu tīrelī palaisti vaļā!

Klupdami krizdami mēs tumsā gausi kustējāmies uz priekšu. Abās pusēs mums slējās klinšaino pauguru melnie robi, bet tālu priekšā gailēja vārga, dzeltena liesmiņa. Nekas nav mānīgāks par atstatumu šādā piķa melnā tumsā. Uguntiņa likās mirgojam te pie paša apvāršņa, te dažus jardus no mums. Beidzot mēs atklājām gaismas avotu un sapratām, ka esam jau gandrīz klāt. Appilējusi svecīte bija iesprausta klints plaisā. Klintis sargāja to no vēja un ziņkārām acīm, tā ka to varēja redzēt vienīgi no Bāskervilhollas puses. Liels granīta bluķis slēpa mūsu tuvošanos, mēs pietupāmies aiz tā un piesardzīgi pabazam galvas ārā. Bija dīvaini noskatīties uz vientuļo sveci tīreļa vidū — dzeltena uguns mēlīte, kas atspīd uz akmeņiem abās pusēs, un nekādas dzīvības zīmes visapkārt.

—   Ko nu darīsim? — čukstēja sers Henrijs.

—   Pagaidīsim tepat. Viņš, jādomā, ir tuvumā. Varbūt tūliņ parādīsies.

Nebiju vēl paguvis izrunāt šos vārdus, kad mēs abi ieraudzījām bēgli. Virs klints, kuras plaisā dega svece, parādījās nikna, dzeltena seja, postošu kaislību izvagota un sagrumbota, — seja, kurā vairs nebija nekā cilvēciska. Notriepta ar tīreļa dūņām, apaugusi ar asiem sariem, sapinkotu matu jūklī — tā varēja izskatīties kāds no tiem mežoņiem, kas kādreiz apdzīvojuši alas šo kalnu nogāzēs. Sveces guntiņa atspīdēja viltīgajās ačelēs, kuras ļauni šaudījās visapkārt un urbās tumsā kā izmanīgam meža zvēram, kas sadzirdējis mednieku soļus.

Laikam kaut kas bija modinājis viņa aizdomas. Varbūt viņam ar Berimoru bija kāda murhs nezināma norunāta zīme, varbūt viņš zemapziņā nojauta, ka labi nav, bet es tūliņ nomanīju bailes viņa pretīgajā ģīmī. Viņš varēja kuru katru mirkli nodzēst sveci un nozust tumsā. Es izskrēju no paslēptuves, sers Henrijs man sekoja. Izgrūdis lāstu, katordznieks svieda uz mums akmeni, kas, atsities pret klints bluķi, sadrupa gabalos, un metās bēgt. Paspēju tikai saskatīt, ka viņš ir pazema auguma, spēcīgs, platiem pleciem. Par laimi, tobrīd no mākoņiem izpeldēja mēness. Mēs drāzāmies augšup kalnā, bet katordznieks jau joņoja lejup pa otru pusi, lēkdams pa akmeņiem ar kalnu āža veiklību. Veiksmīgs šāviens būtu viņu ievainojis, bet es biju paņēmis ieroci, lai aizstāvētos, ja man uzbruktu, nevis lai šautu uz bēgošu neapbruņotu cilvēku.

Tiklab es, kā sers Henrijs bijām dūšīgi skrējēji, turklāt labā formā, tomēr drīz nopratām, ka Seldenu nepanāksim. Viņš vēl ilgi bija redzams mēnesnīcā un beidzot pārvērtās sīkā punktiņā, kas aši kustējās starp klinšu bluķiem pa tālīna kalna nogāzi. Mēs skrējām, kamēr galīgi palikām bez elpas, taču atstatums starp mums aizvien palielinājās. Galu galā mēs metām mieru un elsdami atsēdāmies uz akmeņiem, vērodami viņu izzūdam tālumā.

Un tad notika kaut kas savāds un pilnīgi negaidīts. Mēs jau bijām piecēlušies kājās un dzīrāmies doties mājup, atteikušies no veltīgās vajāšanas. Mēness bija diezgan zemu pa labi, granīta staba robotais gals asi atdalījās pret sudraba diska apakšējo malu. Un uz šā staba es ieraudzīju cilvēku, kas stāvēja kā melnkoka tēls spožajā fonā. Nedomājiet, Holms, ka tā bija kāda redzes halucinācija! Varu galvot, ka neko visā savā mūžā neesmu tik skaidri saskatījis! Cik varu spriest, tas bija slaids, kalsnējs vīrs. Viņš stāvēja, stingri atspēries, rokas sakrustojis uz krūtīm, nokāris galvu un it kā pārdomās lūkojās granīta un kūdras mežonīgajā valstībā, kas izpletās pie viņa kājām. Tādam vajadzētu izskatīties šā tīieļa garam! Tas nebija katordznieks. Viņš atradās tālu no tās vietas, kur nozuda Seldens. Tāpat augumā viņš bija krietni garāks. Pārsteigumā iekliedzies, es pagriezos uz baroneta pusi un saķēru viņu pie rokas, bet ar šo mirkli pietika, lai cilvēks nozustu. Granīta staba smailā virsotne joprojām rēgojās kā iecirsta mēness diska sudrabā, bet tās galā vairs nebija mēmā, nekustīgā stāva.

Es gribēju doties uz turieni un apskatīt stabu, bet tas atradās diezgan tālu no mums, un baronetam vairs prāts nenesās uz dēkām, jo viņš vēl nevarēja nomierināties pēc drausmīgā kauciena, kas pamodināja viņā atmiņas par baigo dzimtas leģendu. Turklāt viņš pats nekā nebija redzējis, un viņa ziņkāri nevarēja iesvelt dīvainais tēls ar valdonīgo stāju.

— Droši vien kāds sargkareivis, — viņš sacīja. — Kopš Seldena izbēgšanas viss tīrelis mudž no tiem.

Iespējams, ka viņam taisnība, bet es gan būtu gribējis pārliecināties par to ar savām acīm. Šodien mēs paziņosim Prinstaunas cietuma priekšniekam, kur meklējams izbēgušais noziedznieks, bet man tomēr ļoti žēl, ka mums neizdevās viņu notvert un aizvest ar triumfu atpakaļ kā savu gūstekni.

_Tādi ir pēdējās nakts notikumi, un Jums, dārgais Holms, jaatzīst, ka Jums sniegts pilnīgi izsmeļošs ziņojums. Krietnai daļai manu stāstu gan nav nekāda sakara ar musu problēmu, bet es uzskatu par vajadzīgu ziņot visus faktus, lai tad Jūs pats izvēlaties, kas Jums noder. Šādi

tādi panākumi mums jau ir. Mēs esam uzzinājuši visu par Berimoriem, un šis mūsu atklājums diezgan stipri noskaidrojis apstākļus. Tomēr tīrelis ar tā noslēpumiem un dīvainajiem iemītniekiem joprojām paliek neatminēta mīkla. Varbūt nākamajā vēstulē man izdosies mazliet pacelt tās plīvuru, tomēr vislabāk būtu, ja Jūs ierastos te pats.

X nodaļa

NO DR. VATSONA DIENASGRĀMATAS

Tiktāl savā stāstā es varēju iztikt ar ziņojumiem, ko sūtīju Šerlokam Holmsam pirmajās dienās pēc ierašanās Bāskervilhollā, bet nu mēs tuvojamies tādam momentam, kad man jāatsakās no šā paņēmiena un jāpaļaujas tikai uz savu atmiņu, pastiprinot to ar izrakstiem no savas tālarka dienasgrāmatas. Sie fragmenti tuvinās mūs tiem notikumiem, kas neizdzēšami iespiedušies manā atmiņā. Es tātad paliku pie mūsu neveiksmīgās noziedznieka vajāšanas un citiem dīvainiem piedzīvojumiem tīrelī.

16. oktobris. Pelēka, miglaiha diena, smidzina lietus. Pār namu zemu nokārušies skrejoši mākoņi, kas šad un tad pašķiras, lai parādītu tālumā tīreļa drūmos klajumus, sudrabaini mirgojošās kalnu nogāzes un valgi vizošos klinšu bluķus. Skumji — tiklab iekšā, kā ārā. Baronets gluži sadrūmis pēc nakts uztraukumiem. Arī es pats jūtu smagumu sirdī, un mani māc neizbēgamas nelaimes priekšnojautas — nelaimes, kas jo bīstamāka tāpēc, ka nav vārdā saucama.

Un vai tad manas raizes bez pamata? Atcerēsimies notikumu virteni, kuri bez izņēmuma liecina par kādu tumšu varu līdzdalību. Pēdējā Bāskervilhollas īpašnieka nāve, kas pilnīgi sakrīt ar ģimenes leģendu, zemnieku atkārtotie nostāsti par dīvainu radījumu tīrelī. Divreiz pats savām ausīm esmu dzirdējis skaņas, kas atgādina tālīnu suņa kaukšanu. Nav ticams un nav iespējams, ka tas atrastos ārpus dabas likumiem. Tāds spoku suns, kas atstāj pilnīgi reālas pēdas un skaļi gaudo, nav iedomājams! Stepltons un tāpat Mortimers varēja pakļauties māņticībai, bet, ja man vispār ir kads tikums, tad tas ir veselais saprāts, un nekas mani nepiespiedīs noticēt rēgiem! Tad jau jānolaižas šejienes fermeru attīstības līmenī, kuri, neapmierinādamies ar nostāstiem par vienkāršu elles suni, vēl apgalvo, ka tam pekles liesmas laužoties ārā no rīkles un acīm. Holmss tādas aplamības neietu klausīties, un es esmu te viņa pārstāvis. Tomēr fakti paliek fakti: es divas reizes esmu dzirdējis suni gaudojam tīrelī. Bet ja nu patiešām pa tīreli klaiņo kāds milzu suns? Tad viss kļūtu saprotams! Bet kur šis suns slēpjas, no kā pārtiek, kur te gadījies, kāpēc neviens nav to redzējis dienā? Jāatzīstas, ka, sniedzot visai ticamu izskaidrojumu, mēs saduramies ar tikpat lielām grūtībām. Un, ja liekam suni mierā, tad kā lai izskaidro notikumus Londonā, nepazīstamo vīrieti kebā, vēstuli, kas brīdināja seru Henriju turēties tālāk no tīreļa? Te nav nekā pārdabiska, kaut tikpat labi tas varēja būt drauga, kā ienaidnieka darbs. Kur tagad atrodas šis draugs vai ienaidnieks? Palicis Londonā vai sekojis mums uz šejieni? Varbūt tas ir svešinieks, ko redzēju granīta staba virsotnē!

Tiesa, viņš tikai pazibēja manu acu priekšā, taču šo to es pamanīju un varu kaut vai apzvērēt. Viņš nav šejienietis, jo es jau pazīstu visus sera Henrija kaimiņus. Viņš ir garāks par Stepltonu un kalsnāks par Frenklendu. Viņš drīzāk atgādina Berimoru, taču Berimors palika mājās, un es esmu pārliecināts, ka viņš nebūtu varējis mūs izsekot. Tātad te, tāpat kā Londonā, mūs izseko kāds svešinieks. Mēs netiekam vaļā no viņa. Ja man izdotos notvert šo cilvēku, tad visi mūsu sarežģījumi atrisinātos paši no sevis. Sim vienīgajam mērķim man tagad jāveltī visa mana enerģija.

Sākumā man gribējās pastāstīt par saviem plāniem seram Henrijam, bet apdomājies nolēmu rīkoties patstāvīgi un runāt par to iespējami mazāk. Baronets ir nerunīgs un nomākts. Viņu stipri ietekmējušas purvā dzirdētās skaņas. Pacentīšos nepavairot viņa nemieru un rīkošos pats uz savu roku.

Šodien pēc brokastīm atgadījās maza sadursme. Berimors lūdza atļauju parunāt ar seru Henriju, un abi ieslēdzās kabinetā. Sēžot biljarda istabā, es vairākkārt dzirdēju viņus runājam paceltā balsī un varēju ari iedomāties, par ko viņi runā. Drīz vien durvis pavērās un baronets pasauca mani.

—   Berimors sūdzas par mums, — sers Henrijs sacīja. — Viņš domā, ka neesot bijis godīgi no mūsu puses vajāt viņa svaini, kad viņš pats no brīvas gribas uzticējis mums svaiņa slēpšanās vietu.

Namzinis bija ļoti bāls, bet arī ļoti apvaldīts.

—   Es varbūt runājot iekaisu, ser, un tādā gadījumā lūdzu mani atvainot. Taču mani ļoti pārsteidza tas, kad šorīt agri redzēju jūs, abus džentlmeņus, pārnākam un dabūju zināt, ka esat gājuši ķert Seldenu. Tam nabagam jau pietiek ienaidnieku, — vai nu man vēl vajadzēja uzlaist vajātājus viņam uz pēdām!

—   Ja jūs būtu brīvprātīgi izstāstījis mums par Seldenu, tad mēs rīkotos citādi, — baronets aizrādīja. — Taču jūs vai, pareizāk sakot, jūsu sieva atzinās tikai tad, kad mēs viņu piespiedām to darīt un citas izejas vairs nebija.

—   Es gan nebiju domājis, ka jūs to izmantosiet, ser Henrij, nudien, nebiju.

—   Šis vīrs ir bīstams sabiedrībai. Tīrelī izkaisītas vientuļas fermas, un Seldens nav cilvēks, kas rēķināsies ar citiem. Pietiek uzmest viņam vienu skatienu! Piemēram, mistera Stepltona māja, — uzbrukuma gadījumā viņam jāpaļaujas tikai uz saviem spēkiem. Kamēr Seldens nebūs aiz atslēgas un restēm, te neviens nevar justies drošs. _

—   Seldens neaiztiks neviena, ser! To es jums varu svēti apzvērēt. Viņš nevienam vairs hedarīs pāri šai zemē. Ticiet man, ser Henrij, — pēc pāris dienām viss būs nokārtots un viņš atradīsies ceļā uz Dienvidameriku. Dieva deļ, ser, es jūs lūdzu, neziņojiet policijai, ka viņš vēl uzturas tīrelī. Viņu jau pārstājuši meklēt, un viņš var mierīgi gaidīt, kamēr tiks uz kuģa. Ja jūs ziņosiet par viņu, tad arī mēs ar sievu neiziesim sveikā. Lūdzu, ser, neziņojiet to policijai!

—   Ko jūs par to sakāt, Vatson?

Es paraustīju plecus.

—  Ja šis vīrs aizvāksies no Anglijas, nodokļu maksātāji atviegloti uzelpos.

—   Bet ja nu viņš izdara kādu noziegumu pirms aizbraukšanas?

—   Nē/ ser, viņš taču nav traks. Mēs esam viņu apgādājuši ar visu nepieciešamo. Izdarot kādu noziegumu, viņš taču atklas, kur slēpjas.

—   Tas ir pareizi, — sers Henrijs piekrita. — Labi, Berimor …

—       Lai dievs jūs svētī, ser, un paldies jums no visas sirds! Mana nabaga sieva jau to vairs nepārciestu, ja Seldenu atkal noķertu.

—       Izrādās, Vatson, ka mēs abi sākam slēpt un atbalstīt noziedzniekus. Taču pēc visa dzirdētā es laikam nevarētu vis nodot to vīru policijai. Labi, .miers ar to. Jūs varat iet, Berimor.

Murminādams saraustītus pateicības vārdus, namzinis pagriezās uz durvīm, bet tad vilcinādamies nāca atpakaļ.

—       Jūs bijāt tik laipns pret mums, ser, ka man gribētos jums to kaut kā atlīdzināt. Es šo to zinu, ser Henrij… varbūt man vajadzēja to teikt jau ātrāk, bet izmeklēšana bija sen galā, kad es to atklāju. Nevienai dzīvai dvēselei es neesmu par to minējis ne pušplēsta vārda. Runa ir par nelaimīgā sera Čārlza nāvi.

Mēs ar baronetu pietrūkāmies kājās.

—  Vai jūs zināt, kādos apstākļos viņš nomira?

—   Nē, ser, to es nezinu.

—   Ko tad?

—       Es zinu, kāpēc viņš gaidīja pie vārtiņiem tik vēlā stundā. Viņam bija norunāta satikšanās ar sievieti.

—   Satikšanās ar sievieti! Seram Čārlzam?

—  Jā, ser.

—   Kā sauc šo sievieti?

—       Viņas vārdu es nezinu, ser, bet varu pateikt pirmos burtus — «L. L.».

—   Kā jūs to zināt, Berimor?

—       Redziet, ser Henrij, torīt jūsu tēvocis saņēma vēstuli. Parasti viņš saņēma daudz vēstuļu, kā jau cilvēks, kura labā sirds visiem pazīstama. Kam vien bija kadas bēdas, tas griezās pie viņa. Taču torīt pienāca viena vienīga vēstule, tāpēc es to labi ievēroju. Tā bija no Kumb-Tresijas, un adrese bija sievietes rakstīta.

—  Tālāk?

—       Vairak par to es arī nedomāju, ser, un būtu pavisam piemirsis, ja nebūtu mana sieva. Pirms dažām nedēļām viņa sāka uzkopt sera Čārlza kabinetu — pirmo reizi pēc viņa nāves — un atrada kamīna dibenā sadedzinātu vēstuli. Lielākā daļa bija pārvērtusies pelnos, bet pašas vēstules beigas, mazs papīra gabaliņš, vēl turējās kopā, un vārdus varēja salasīt, lai gan tie izskatījās pelēki un papīrs tapis par ogli. Tā laikam bija kāda piezīme beigās, un es tur izlasīju: «Ļoti lūdzu jūs kā džentlmeni — sadedziniet šo vēstuli un gaidiet pie vārtiņiem pulksten desmitos vakarā.» Apakšā bija divi burti «L. L.».

—  Vai jūs uzglabājāt šo papīru?

—   Nē, ser, tas sabirza, līdzko pieskāros.

—       Vai sers Čārlzs kādreiz jau saņēmis vēstules ar tādu rokrakstu?

—       Nezinu, ser, es tam nekad nepievērsu uzmanību. Ari to vēstuli es ievēroju tikai tāpēc, ka tā todien bija vienīgā.

—   Un jūs nezināt, kas ir šī «L. L.»?

—       Nē, ser, par to man nav ne jausmas. Bet es domāju, ka mēs varbūt kaut ko uzzinātu par sera Čārlza nāvi, ja atrastu šo lēdiju.

—       Es gan nesaprotu, Berimor, kā jūs varējāt noslēpt tik svarīgas ziņas!

—       Redziet, ser, tūliņ pēc tam mums uzbruka mūsu pašu nelaime. Un vēl kas, ser, — mēs ar sievu bijām ļoti pieķērušies seram Čārlzam un nekad neaizmirsām viņa labdarību. Mums likās, ka nekāda labuma nebūs, ja vandīs augšā to, kas pagājis, turklāt vēl vairāk jāuzmanās, ja kur iejaukta sieviete. Pat viscienījamākie cilvēki…

—       Vai jūs domājat, ka tas varētu aizskart viņa piemiņu?

—       Jā, ser, es domāju, ka nekas labs tur nav gaidāms. Bet, kad nu jūs bijāt tik laipns pret mums, tad man likās, ka es nerīkošos godīgi, ja nepateikšu visu, kas man zināms.

—   Ļoti labi, Berimor, jūs varat iet.

Kad namzinis izgāja, sers Henrijs pievērsās man:

—   Nu, Vatson, ko teiksiet par šo jauno gaismas staru?

—  Manuprāt, tas padarījis tumsu vēl biezāku.

—       Man arī tā šķiet. Bet, ja mēs atklātu šo «L. L.», tad daudz kas noskaidrotos. Tas tomēr ir nopietns ieguvums, ja mēs zinām, ka ir kāda persona, kuras rīcībā svarīgi fakti. Mums tikai jāatrod šī sieviete. Ko mēs tagad darīsim?

—       Nekavējoties jāziņo par visu Holmsam. Varbūt šīs ziņas viņu uzvedīs uz pareizā ceļa. Esmu pat gandrīz pārliecināts, ka viņš ieradīsies šeit.

Es devos uz savu istabu un uzrakstīju Holmsam sīku ziņojumu par šārīta notikumiem. Viņš, šķiet, pēdējā laikā stipri nodarbināts, jo vēstules no Beikerstrītas kļūst aizvien retākas un īsākas. Tanīs ne vārds nav minēts par maniem ziņojumiem un tikai šad tad sastopams kāds aplinku mājiens par manu uzdevumu. Acīmredzot izspiešanas prāva aizņem visas Holmsa domas. Taču pēdējiem notikumiem jāsaista viņa uzmanība un jāpievērš interese mūsu lietai. Kā man gribētos, lai viņš būtu te!

17. oktobris. Šodien līst vienā laidā; lāses čabinās pa efejām un pakšķēdamas krīt no jumta malām. Iedomājos katordznieku kailajā, saltajā tīrelī bez pajumtes. Nabaga cilvēks! Lai kādi viņa pastrādātie noziegumi, taču tagadējās ciešanas tos zināmā mērā izpērk. Un tad es atminējos to otro — seju, kas pazibēja keba logā, tumšo stāvu mēnesnīcā. Vai viņš arī atrodas zem klajas debess tādā lietus gāzē, šis neredzamais novērotājs, tumsas spēku palīgs?

Pievakarē es uzvilku lietus mēteli un devos uz pielijušo tīreli. Lietus cirtās man sejā, vējš svilpoja gar ausīm, un manā iztēlē rādījās baigas ainas. Lai dievs pasargā tos, ko tagad ceļš novedis Grimpenas muklāja tuvumā, jo šādā laikā pat cietzeme augstienēs pārvēršas striegonī. Es uzmeklēju melno granīta stabu, kura galā toreiz bija stāvējis vientuļais vērotājs, un no tā nelīdzenās virsotnes nolūkojos uz grūtsirdības pilnajām zemienēm. Lietus strūklas slacīja zemes rūsgano vaigu, smagi svina krāsas mākoņi zemu klājās pār tīreli, un pakalnu fantastiski robotās smailes plēsa tos pelēkās driskās. Tālumā pa kreisi virs ieplakas koku puduriem slējās Bāskervilhollas šaurie torņi, tikko saskatāmi miglā. Tie vienīgie liecināja par cilvēka klātbūtni šai apvidū, atskaitot aizvēsturiskas mītnes kalnu nogāzēs. Nekur nemanīja ne mazākās pēdas no ta vientuļā svešinieka, ko biju -redzējis pirms divām naktīm šai pašā vietā.

Atceļā mani panāca Dr. Mortimers, kas divričos brauca pa izdangāto tīreļa ceļu no kādas tālīnas fermas pie Trūdu purva. Viņš visu laiku bija ļoti laipns pret muins un gandrīz vai ik dienas iegriezās Bāskervilhollā apvaicāties, kā mums klājas. Viņš uzstāja, lai es sēžos ratos, un apsolījās aizvest mani uz mājām. Doktors bija ļoti noraizējies par sava mazā spanjela nozušanu. Sunītis ieklīdis tīrelī un nav atgriezies. Es mierināju doktoru, kā pratu, bet, atcerēdamies poniju Grimpenas muklājā, domāju, ka diezin vai Mortimeram izdosies vēl kādreiz ieraudzīt savu mazo mīluli.

— Pie reizes, Mortimer, — es ierunājos, kamēr mēs kratījāmies pa ceļa grambām, — man tā šķiet, ka šajā jūsu gādībai pakļautajā apkārtnē nebūs neviena cilvēka, ko jūs nepazītu.

—   Gandrīz neviena.

—  Tad varbūt jūs man pateiktu, kā saucas sieviete, kas parakstās «L. L.».

Viņš mirkli domāja.

—   Nē, — viņš atbildēja. — Par čigāniem un laukstrādniekiem es nevaru galvot, bet starp pašiem fermeriem vai sīkmuižniekiem šādu personu nav. Kaut gan, pagaidiet, — viņš pēc brītiņa piebilda. — Es pazīstu Lauru Laijonsu — tā būtu «L. L.», bet viņa dzīvo Kumb-Tresijā.

—   Kas viņa ir?

-— Frenklenda meita.

—   Kā? Sī vecā savādnieka meita?

—  Jā gan. Viņa apprecējās ar kādu gleznotāju Laijonsu, kas brauca uz šejieni gleznot tīreli. Tas izrādījās nelietis un pameta sievu. Stāsta gan, ka vainu nevarot uzvelt tikai vienai pusei vien. Tēvs atteicās no meitas, jo tā izgājusi pie vīra bez viņa piekrišanas, — un varbūt arī aiz citiem līdzīgiem iemesliem. Vārdu sakot, abi grēka gabali, tiklab vecais, kā jaunais, sagādāja meičai daudz rūgtu brīžu.

—   No kā viņa dzīvo?

—   Domāju, ka vecais Frenklends izsniedz viņai pabalstu, kaut arī nelielu, jo viņa paša stāvoklis nav apskaužams. Bet, lai nu kādi viņas pārkāpumi, nevarēja taču pieļaut, lai viņa grimst aizvien dziļāk. Notikumu te plaši pārrunāja, un dažs labs no kaimiņiem darīja, cik spēja, lai viņa varētu godīgi nopelnīt sev maizi. Tiklab Stepltons, kā sers Čārlzs palīdzēja viņai, un es arī ziedoju savu artavu. Mēs gribējām, lai viņa iemācās rakstīt uz mašīnas.

Mortimers vēlējās zināt, kas par iemeslu maniem jautājumiem, bet es pacentos apmierināt viņa ziņkāri, pārāk neielaižoties sīkumos, jo nav nekādas vajadzības iesaistīt šai lietā vēl trešo personu. Rīt no rīta es aizbraukšu uz Kumb-Tresiju, un, ja man izdosies sastapt misis Lauru Laijonsu, šo dāmu ar apšaubāmo reputāciju, tad būs sperts liels solis uz priekšu un atrisināts viens no šās noslēpumu ķēdes locekļiem. Es patiešām pieņemos īstā čūskas gudrībā, jo, kad Mortimers sāka mani pārāk neatlaidīgi tincināt, tad es viltīgi ievaicājos, pie kāda tipa pieder mistera Frenklenda galvaskauss, un izglābu stāvokli, jo visu turpmāko ceļa gabalu klausījos lekcijas par kranioloģiju. Jā, es neesmu veltīgi dzīvojis tik daudz gadu kopā ar Serloku Holmsu.

Man vēl jāpiemin kāds gadījums šai vējainajā un bēdīgajā dienā. Man bija saruna ar Berimoru, kura man deva rokās labas kārtis, ko es izdevīgā brīdī izspēlēšu.

Mortimers palika uz pusdienām un pēc tam abi ar baronetu sāka spēlēt ekartē. Namzinis ienesa man kafiju bibliotēkā, un es izmantoju izdevību, lai šo to apvaicātos.

—       Nu, vai jūsu dārgais radinieks šķīries no šejienes vai vēl vienmēr slapstās tīrelī?

—       Nezinu, ser. Lai dievs dod, ka viņš būtu jau projām! Nekā cita, izņemot bēdas, viņš nav mums sagādājis. Kā pēdējo reizi aiznesu viņam ēdienu, tā neesmu vairs viņa redzējis, un tas bija pirms trim dienām.

—   Un toreiz jūs viņu redzējāt?

—       Nē, ser, bet es vēlāk pārbaudīju, un ēdiena vairs nebija.

—   Tad viņš droši vien vēl tepat.

—       Tā varētu gan domāt, ser, bet varbūt ēdienu paņēma tas otrais.

Mana roka ar tasīti apstājās pusceļā, un es pārsteigts blenzu Berimorā.

—  Tātad jūs zināt, ka tur ir vēl kāds cilvēks?

—   Jā, ser, tīrelī vēl kāds slēpjas.

—   Vai jūs viņu redzējāt?

—   Nē, ser.

—   Kā tad jūs to zināt?

—       Man par to stāstīja Seldens pirms dienam desmit. Tas cilvēks arī slapstoties, bet, cik es saprotu, tas nav katordznieks. Man tas nepatīk, doktor Vatson, — es jums atklāti saku, man tas nepatīk! — viņam izlauzas ar negaidītu sparu.

—       Paklau, Berimor! Es te rīkojos vienīgi jūsu kunga interesēs. Esmu ieradies tikai tapec, lai palīdzētu viņam. Sakiet man bez aplinkiem — kas ir tas, kas jums ta nepatīk?

Berimors mirkli vilcinājās, vai nu nožēlojot uzbudinājuma izrunātos vārdus, vai nespējot atrast piemērotu izteiksmi satrauktajām jūtām.

—       Tas viss, kas tur notiek, ser! — viņš beidzot sacīja, pamājot uz lietus lāsēm segto logu, aiz kura bija redzams tīrelis. — Tas nav uz labu! Tur gatavojas kāds briesmu

darbs, to es varu apzvērēt! Cik es gan būšu laimīgs, kad sers Henrijs brauks atpakaļ uz Londonu!

—   Bet kas tad jūs tā nobiedējis?

—   Atcerieties sera Čārlza nāvi! Vai tas nebija briesmīgs notikums, lai arī izmeklētājs runāja ko runādams? Ieklausieties, kādi trokšņi naktī dzirdami tīrelī! Neviens cilvēks nej3ar kādu naudu nebūs piedabūjams iet pa tīreli, kad tumsa iestājusies. Un tas vīrs, kas tur slapstās un gaida, — kam viņš uzglūn? Ko viņš gaida? Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka nekas labs nav gaidāms nevienam, kas saucas Bāskervilu vārdā, un es nevaru vien sagaidīt to dienu, kad sera Henrija jaunie kalpotāji stāsies manā vietā.

—   Pastāstiet par šo svešo vīru! — es lūdzu. — Kas jums zināms par viņu? Ko Seldens stāstīja? Vai viņš zina, kur svešais slēpjas un ko tas dara?

—   Seldens redzējis viņu kādas divas reizes, bet viņš ir rūdīts blēdis un māk piesargāties. Seldens sākumā noturējis viņu par polismeni, bet tad pārliecinājies, ka šim vīram kaut kas cits aiz ādas. Pēc izskata esot īsts džentlmenis, bet, kāpēc viņš uzturas tīrelī, tas nav izdibināms.

—   Un kur viņš apmeties, pēc Seldena domām?

—  Vecajās mājās kalna nogāzē, — ziniet, tur ir tādas akmens būdas, kur senos laikos dzīvojuši cilvēki.

—   Bet no kā viņš pārtiek?

—   Seldens noskatījies, ka pie viņa nākot kāds zēns, kas viņam visu pienesot. Es tā vien domāju, ka tas nāk no Kumb-Tresijas.

—   Labi, Berimor, citreiz vēl parunāsim par to.

Kad namzinis izgāja, es piegāju pie loga un paraudzījos caur slapjo rūti uz skrejošajiem mākoņiem un vēja lauzītajiem kokiem. Ja šādā laikā neomulīgi pat mājās, kā gan jājūtas cilvēkam akmens būdā tīreļa vidū? Kāds negants naids spiež viņu uzglūnēt šādā vietā un šādā laikā? Un kas tas par dziļu un nopietnu nodarījumu, kas brēc pēc šādas atriebības?

Vienā no tīreļa akmens bluķu būdām, šķiet, glabājas pats galvenais tās mīklas atrisinājums, kura mani tā moka. Zvēru, ka nepaies pat ne diena, kad es izdarīšu visu, kas ir cilvēka spēkos, lai atklātu šo noslēpumu!

XI nodaļa

CILVĒKS UZ GRANĪTA STABA

Manas dienasgrāmatas fragmenti, kas sastādīja pēdējo nodaļu, noveduši mūs pie 18. oktobra, pie dienas, kad visi neticamie notikumi sāka strauji traukties pretī baismīgajam atrisinājumam. Pēdējo dienu piedzīvojumi man tā iespiedušies atmiņā, ka varu runāt par tiem, nemaz neieskatoties piezīmēs.

Tātad sāksim ar nākamo dienu pēc tam, kad biju uzzinājis divus ārkārtīgi svarīgus faktus, proti, ka misis Laura Laijonsa no Kumb-Tresijas rakstījusi seram Čārlzam un aicinājusi viņu uz satikšanos pie tiem pašiem dārza vārtiņiem, kur viņu pārsteigusi nāve, turklāt vēstulē minētajā stundā, un ka svešinieks, kas slēpjas tīrelī, meklējams kādā no klints bluķu būdām kalna nogāzē. Es jutu, ka tagad, kad manā rīcībā divi šādi fakti, tikai atjautības un vīrišķības trūkums var liegt man atrisināt abas mīklas.

Tovakar man neizdevās pastāstīt baronetam par misis Laijonsu, jo Dr. Mortimers nosēdēja pie kāršu galda gandrīz līdz pusnaktij. Toties otrā rītā pie brokastīm es paziņoju seram Henrijam par savu atklājumu un ieteicu braukt kopīgi uz Kumb-Tresiju. Sākumā viņš piekrita uzaicinājumam ar prieku, bet pārdomājuši mēs abi nācām pie slēdziena, ka labāk būs, ja braukšu viens. Jo oficiālāks būs mūsu apmeklējums, jo mazāki būs panākumi. Es pametu seru Henriju mājās, gan ne bez sirdsapziņas pārmetumiem, un devos jaunos meklējumos.

Iebraucis Kumb-Tresijā, es liku Perkinsam apturēt zirgus un ievācu ziņas par lēdiju, kuru man vajadzēja iztaujāt. Uzmeklēt namu, kur viņa dzīvoja, nenācās grūti, jo tas atradās centrā. Kalpone ielaida mani bez jebkādām ceremonijām, un, kad es ienācu viesistabā, kur pie rakstāmmašīnas sēdēja lēdija, tā aši piecēlās mani apsveikt ar līksmu smaidu. Taču, ieraudzījusi svešinieku, viņa sadrūma, atkal piesēdās pie galda un apjautājās par mana apmeklējuma mērķi.

Pirmajā acu uzmetienā man likās, ka misis Laijonsa ir reti sastopama skaistule. Viņas acis un mati bija tumšā kastaņu krāsā, vaigos, kaut arī mūsainos, plauka tas maigais tumšmates sārtums, tā liegā kvēle, kas slēpjas dzeltenai rozei pašā viducītī. Tātad pirmais skatiens lika man viņu apbrīnot, bet otrais jau pamodināja kritikas garu. Šai sejā bija kaut kas noteikti nepatīkams, rupjš, kas bojāja nevainojamo daili, — vai nu līnijas ap muti, kas pauda gribas vājumu, vai zināms skarbums skatienā. Tomēr šīs domas man radās krietni vēlāk. Pirmajā mirklī es tikai apzinājos, ka manā priekšā atrodas ļoti skaista sieviete un ka viņa vaicā pēc mana apmeklējuma nolūka. Tikai tagad es skaidri aptvēru, cik delikāts ir mans uzdevums.

—   Man ir gods pazīt jūsu tēvu, — es sacīju.

Iesākums bija diezgan neveikls, un lēdija lika man to noprast.

—       Man nav nekā kopīga ar manu tēvu, — viņa noteica. — Es neesmu viņam neko parādā, un viņa draugi nav manējie. Ja man nebūtu palīdzējis nelaiķis sers Čārlzs Bāskervils un citi augstsirdīgi cilvēki, tad ar tēva gādību vien es būtu nomirusi badā. .

—       Es tieši ierados parunāt ar jums par nelaiķi seru Čārlzu Bāskervilu.

Lēdijas sejā vasaras raibumiņi pēkšņi kļuva ļoti spilgti.

—       Ko es varu jums sacīt par seru Čārlzu? — viņa vaicāja, un viņas pirksti sāka nervozi bungot pa rakstāmmašīnas taustiņiem.

—   Jūs taču pazināt viņu, vai ne?

—       Es jau sacīju, ka esmu viņam daudz pateicības parādā. Ja man laimējās tikt atkal uz kājānj, tad tas galvenokārt izskaidrojams ar viņa līdzdalību urānā nelaimīgajā liktenī.

—  Vai jūs sarakstījāties ar viņu?

Lēdija uzmeta man ašu skatienu, un viņas brūnās acis ļauni iezibsnījās.

—       Kāds ir šo jautājumu nolūks? — viņa skarbi noprasīja.

—       Nolūks tikai viens: izvairīties no publiska skandāla. Labāk aprunāsimies tagad, jo vēlāk mēs vairs nebūsim noteicēji par stāvokli.

Viņa nobālēja vēl vairāk un ilgi klusēja, bet tad pasita galvu uz augšu ar pārgalvīgu un izaicinošu kustību.

—   Labi, es atbildēšu. Ko jūs vēlaties zināt?

—  Vai jūs sarakstījāties ar seru Čārlzu?

—       Jā, es viņam rakstīju reizes divas, lai pateiktos par viņa smalkjūtību un augstsirdību.

—   Kad jūs uzrakstījāt šīs vēstules?

—   Datumus neatceros.

—   Vai kādreiz satikāties ar seru Čārlzu?

—       Jā, vienu vai divas reizes, kad viņš ieradās KumbTresijā. Sers Čārlzs bija kautrs cilvēks un mēdza darīt labu paslepus.

—       Ja jūs tik reti sarakstījāties un tik reti tikāties, kā tad viņš varēja tik labi zināt par jūsu stāvokli, ka sniedza jums palīdzību vajadzīgā brīdī, kā jūs pati izsacījāties?

Viņa atbildēja uz manu viltīgo jautājumu bez kādas apdomāšanās:

—       Man palīdzēja kopīgiem spēkiem vairāki džentlmeņi, kas zināja par manu bēdīgo likteni. Viens no tiem bija misters Stepltons, sera Čārlza kaimiņš un tuvākais draugs. Viņš bija ļoti laipns pret mani, un ar viņa starpniecību sers Čārlzs uzzināja par manām likstām.

Es jau zināju, ka sers Čārlzs Bāskervils bija vairākkārt licis Stepltonam izpildīt labdara lomu, tāpēc uzskatīju šādu paskaidrojumu par ticamu.

—       Vai esat kādreiz rakstījusi seram Čārlzam un lūgusi viņu ierasties uz satikšanos? — es turpināju.

Misis Laijonsa atkal pietvīka dusmās.

—       Nudien, ser, tāds jautājums ir gluži vienkārši nepieklājīgs!

—   Piedodiet, godātā, bet man tas jāatkārto.

—   Tad es atbildēšu: zināms, ka ne!

—   Pat sera Čārlza nāves dienā ne?

Sārtums nozuda vienā mirklī, un manī vērās līķa bāla seja. Viņas sausās lūpas nespēja izrunāt «nē», un es to drīzāk redzēju nekā dzirdēju.

—       Acīmredzot atmiņa jums neklausa, — es sacīju. —&lt; Es pat varu nolasīt jums veselu teikumu, kas skan tā: «Ļoti lūdzu jūs kā džentlmeni — sadedziniet šo vēstuli un gaidiet pie vārtiņiem pulksten desmitos vakarā!»

Man likās, ka misis Laijonsa tūliņ paģībs, taču viņa saņēmās ar pārcilvēcīgu gribasspēku.

—       Tātad džentlmeņu pasaulē nav? — viņai izlauzās pār lūpām.

—       Jūs_ nodarāt netaisnību seram Čārlzam. Viņš tika sadedzinājis jūsu vēstuli. Tomēr dažkārt var izlasīt'arī sadedzinātu vēstuli. Vai tagad jūs atzīstaties, ka rakstījāt viņam tai dienā?

—       Jā, rakstīju, rakstīju! — viņa izsaucās, izliedama visu savu sirdi ašo vārdu straumē. — Rakstīju, es nedomāju to noliegt! Man nav jākaunas no tā, ko darīju! Es lūdzu viņam palīdzību. Es biju pārliecināta, ka viņš man palīdzēs, ja vien man izdosies parunāt ar viņu!

—   Bet kāpēc tik vēlā stundā?

—       Man pasacīja, ka viņš otrā dienā dodas uz Londonu un iespējams, ka paliek tur vairākus mēnešus. Ātrāk es nevarēju ierasties, man bija savi iemesli.

—   Kāpēc jūs gribējāt sastapties dārzā, nevis namā?

—       Vai jums liekas, ka sieviete var viena apmeklēt tik vēlā stundā vecpuiša dzīvokli?

—   Un kas notika, kad jūs ieradāties?

—   Es nekur netiku gājusi.

—   Misis Laijonsa!

—       Zvēru pie visa, kas man svēts! Es netiku gājusi uz Bāskervilhollu. Man gadījās šķēršļi.

—   Kas tie par šķēršļiem?

—   Personiska rakstura. Es nevaru runāt par tiem.

—       Tātad jūs nolikāt seram Čārlzam satikšanos tai pašā vietā un tai pašā stundā, kur viņu pārsteidza nāve, bet pati neieradāties?

—   Tā ir svēta patiesība.

Lai kā es viņu iztaujāju, vairāk nekā tomēr neuzzināju.

—       Misis Laijonsa, — es teicu', izbeigdams garo un nesekmīgo pratināšanu, — jūs uzņematies ļoti lielu atbildību un nostājaties ļoti aizdomīgā pozīcijā, negribēdama vaļsirdīgi pastāstīt visu, kas jums zināms. Ja es aicināšu policiju palīgā, tad jūs redzēsiet, cik nopietni tas jūs kompromitēs. Pieņemsim, ka jūs nekur neesat vainīga, bet kāpēc tad jums vajadzēja pašā sākumā noliegt, ka esat rakstījusi seram Čārlzam viņa nāves dienā?

—       Es baidījos, ka jums radīsies aplami secinājumi un tādā kārtā es tikšu iepīta skandālā. .

—       Bet kāpēc jūs tā uzstājāties, lai sers Čārlzs iznīcina vēstuli?

—   Ja jūs esat .vēstuli lasījis, tad jums viss skaidrs.

—   Es neteicu, ka esmu lasījis visu vēstuli.

—   Bet jūs pateicāt no galvas veselu teikumu.

—       Tā bija piezīme. Vēstule, kā jau sacīju, bija sadedzināta, un to vairs neizdevās izlasīt. Tāpēc es atkārtoju vēlreiz; kādēļ jūs tā uzstājāt, lai sers Čārlzs iznīcina vēstuli, ko bija saņēmis savā nāves dienā?

—   Tie ir personiskas dabas iemesli.

—  Tad jums vēl jo vairāk jābīstas no publiskas izmeklēšanas.

—   Labi, es pateikšu jums to. Ja jūs esat kaut ko dzirdējis par manu nelaimīgo dzīvi, tad jūs zināsiet, ka es pārsteidzīgi apprecējos un man ir pietiekami daudz iemeslu to nožēlot.

—   Kaut ko tamlīdzīgu esmu dzirdējis.

—   Kopš tā laika mans vīrs, kuru es nevaru ciest, nepārtraukti mani vajā. Likums ir viņa pusē, un man ik dienas draud briesmas, ka mani piespiedīs dzīvot ar viņu kopā. Toreiz, kad rakstīju zināmo vēstuli seram Čārlzam, biju tikko uzzinājusi, ka man ir izredzes atgūt brīvību, ja manā rīcībā būtu attiecīga summa. Brīvība man nozīmē visu — dvēseles mieru, laimi, pašcieņu, — itin visu! Sera Čārlza augstsirdība bija visiem pazīstama, un es nešaubījos, ka viņš man palīdzēs, kad pati viņam visu izstāstīšu.

—   Bet kāpēc tad jūs negājāt uz satikšanos?

—  Tāpēc, ka tikmēr biju saņēmusi palīdzību no citas puses.

—  Tad jums vajadzēja rakstīt seram Čārlzam un paskaidrot notikušo!

—  To es būtu darījusi, ja otrā rītā avīzēs nebūtu parādījusies ziņa par viņa nāvi.

Sās sievietes stāsts bija diezgan sakarīgs, un mani jautājumi nespēja iedragāt tā ticamību. Man tikai atlika pārbaudīt, vai viņa ierosinājusi laulības šķiršanu notikušās traģēdijas laikā.

Diezin vai misis Laijonsa būtu iedrošinājusies melot, ka nav ieradusies uz satikšanos, ja patiesībā būtu otrādi, jo viņai būtu vajadzējis īrēt ekipāžu, lai nokļūtu Bāskervilhollā, un Kumb-Tresijā viņa atgrieztos tikai otrās dienas rītā. Tādu braucienu nevarētu nevienam noslēpt. Tātad jāpieņem, ka viņa runā patiesību vai vismaz dalu patiesības. Es pametu viņu noraizējies un nomākts. Atkal esmu atdūries pret mūri, kas krusto visus manus ceļus uz sprausto mērķi. Un tomēr, jo vairāk domāju par misis Laijonsas sejas izteiksmi un izturēšanos, jo vairāk pārliecinājos, ka viņa man daudz ko noslēpusi. Kāpēc viņa tā nobālēja? Kāpēc man katru vārdu vajadzēja tikpat kā vilkšus izvilkt? Kāpēc viņa bija atteikusies no satikšanās? Diezin vai tam visam bija tik nevainīgs izskaidrojums, kā viņa pūlējās man iegalvot. Taču šobrīd es nekā vairs nevarēju darīt šai virzienā, tāpēc cits nekas neatlika kā sekot tām pēdām, kas veda uz klints bluķu būdām tīrelī.

Ka šīs pēdas bija ļoti neskaidras, par to es pārliecinājos atceļā, braucot garām kalnu nogāzēm, kur no vienas vietas rēgojās mūsu senču mītnes. Berimors sacīja, ka svešinieks slēpjoties vienā no tām, bet šādu būdu tīrelī bija simtiem! Par laimi, bez Berimora norādījumiem man bija pašam savi apsvērumi, jo pats taču redzēju svešo uz granīta staba. Meklēšana būs jāsāk no turienes, es pārbaudīšu katru būdu tai tīreļa apvidū un beigās atradīšu īsto. Ja svešais būs būdā, es viņu piespiedīšu nosaukt savu vārdu, piespiedīšu atzī-ties, kāpēc viņš tik neatlaidīgi seko mums, kaut arī revolveris būtu jāņem palīgā! Viņš varēja izšmaukt Ridžentstrītas drūzmā, bet klajā tīrelī tas viņam neizdosies. Un, ja es atradīšu pašu būdu, bet iemītnieka patlaban tur nebūs, tad gaidīšu kaut līdz bezgalībai, kamēr viņš atgriezīsies. Viņš izspruka Holmsam Londonā. Kas tas būs par triumfu, ja es notveršu viņu te un izdarīšu to, kas manam skolotājam nav izdevies!

Laime bija daudzas reizes uzgriezusi mums muguru šās izmeklēšanas laikā, bet nu tā man pēkšņi uzsmaidīja. Un tās sūtnis nebija neviens cits kā sirmbārdainais, sarkansejīgais misters Frenklends, kas gaidīja mani pie sava dārza vārtiņiem lielceļa malā.

—  Labdien, doktor Vatson! — viņš neparasti laipni apsveica mani. — Ļaujiet atpūsties zirgiem, nāciet iedzert glāzīti vīna un vēliet man laimes!

Tagad, kad zināju par Frenklenda izturēšanos pret paša meitu, es nejutu nekādu simpātiju pret veco, taču man bija nepieciešams iegansts sūtīt Perkinsu uz mājām, tāpēc uzaicinājums nāca īstā laikā. Es izkāpu no ratiem, liku pateikt seram Henrijam, ka atgriezīšos uz pusdienām, un sekoju Frenklendam ēdamistabā.

—   Šodien man liela diena, ser, — viņš ķiķināja, — īsta svētku diena! Es laimēju divas prāvas. Tagad šejienes publika sapratīs, ka likums ir likums un ka te ir vīrs, kas nebīstas uzstāties likuma vārdā! Es panācu brīvu braukšanu cauri vecā Midltona parkam — taisni cauri parkam, ser, kādus simt jardus no viņa namdurvīm! Ko jūs teiksiet par to? Mēs vēl izmācīsim šos dižvīrus, velns lai viņus parauj, lai viņi neiedrošinās mīdīt kājām sabiedrības tiesības! Un tad es panācu, ka aizliegts spert kāju mežā, kur līdz šim Fernvorsijas iedzīvotāji rīkoja piknikus.

Tie sasodītie sāka jau tā izturēties, it kā privātīpašuma tiesību vairs nebūtu pasaulē un viņi varētu visur izmētāt tukšas pudeles un sviestmaižu papīrus! Abas prāvas izspriestas man par labu, doktor Vatson. Sen nav bijis tik laimīgas dienas kopš tās reizes, kad saucu pie atbildības seru Džonu Morlendu kā malu mednieku, kad viņš šāva trusīšus pats savā aplokā.

—   Kā tad jūs to izdarījāt?

—   Ieskatieties tiesu arhīvos, ser! Jūs to nenožēlosiet. Frenklends pret Morlendu, Londonas karaliskā tiesa. Prāva man izmaksāja divi simti mārciņas, bet es to vinnēju!

—   Un kāds labums jums bija no tā?

—   Nekāda, ser, itin nekāda. Varu lepoties, ka rīkojos bez personiskas ieinteresētības. Es tikai pildu savu sabiedrisko pienākumu. Nemaz nešaubos, ka šovakar Fernvorsijas iedzīvotāji dedzinās manu attēlu sārtā. Pēdējo reizi, kad viņi to darīja, es iesniedzu pieprasījumu policijai, lai tā izbeidz tādas nejēdzības. Bet mūsu grāfistes policija ir neiedomājami dziļi grimusi, ser. Man tiesības saņemt policijas atbalstu, bet man to liedz! Nekas, prāva «Frenklends pret karalisko policiju» drīz vien piesaistīs plašas sabiedrības uzmanību. Es brīdināju viņus, ka viņi kādreiz nožēlos savu izturēšanos pret mani, un nu mani vārdi ir piepildījušies!

—   Kā tas noticis? — es jautāju.

Vecais pavērās manī ar visziņa seju.

—   Es zinu kaut ko tādu, ko šiem diedelniekiem nāvīgi gribas uzzināt, bet, lai mani nosper uz līdzenas vietas, ja es šiem neliešiem palīdzēšu!

Es jau labu brīdi gudroju, kā tikt vaļā no vecā pļāpas, bet viņa pēdējie vārdi mani ieinteresēja. Taču es labi pazinu vecā grēka gabala iecirtīgo dabu un biju pārliecināts, ka viņš neteiks ne vārda, ja parādīšu kaut drusku ziņkāres.

—   Droši vien atkal kāds malu mednieks, — es piezīmēju pavisam vienaldzīgā balsī.

—   Ha-ha-ha! Nē, manu zēn, daudz kas svarīgāks. Kā būtu, ja es ko pastāstītu par izbēgušo katordznieku?

Es neviļus nodrebēju.

—  Vai tad jūs zināt, kur viņš slēpjas?

—   Uzrādīt noteiktu vietu es nevaru, bet uzvest policiju uz viņa pēdām man gan iespējams. Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka šo cilvēku varēs notvert tikai tad, kad uzzināsim, kas nes viņam pārtiku un izsekosim to?

Vecais bija tik tuvu patiesībai, ka sāku justies neomulīgi.

—   Pareizi gan, — es piekritu. — Bet kāpēc jūs domājāt, ka bēglis vēl joprojām slēpjas tīrelī?

—   Es pats savām acīm redzēju to, kas pienes viņam ēst.

Man sirds sažņaudzās, iedomājoties Berimoru. Ja viņš nokļūs šā vecā, tiepīgā izošņās varā, viņam klāsies bēdīgi. Tomēr turpmākie vārdi novēla šo nastu no manas sirds.

—   Iedomājieties, ēdienu viņam pienes zēns! Es katru dienu redzu viņu savā teleskopā, kas man atrodas uz jumta. Zēns iet pa vienu un to pašu taku vienā un tai pašā laikā. Pie kā cita viņš var iet, ja ne pie katordznieka?

Beidzot man laimējies! Taču es neliku manīt, ka vecā stāsts mani ieinteresējis. Zēns! Arī Berimors izteicās, ka svešo apgādājot kāds zēns. Tātad Frenklends uztapis uz svešā, nevis uz katordznieka pēdām. Ja man laimētos izspiest no vecā visu, ko viņš zina, tas man ietaupītu ilgu un nogurdinošu meklēšanu. Tomēr arī tagad neuzticība un pilnīga vienaldzība palika manas stiprākās kārtis.

—  Man gan šķiet, ka tas būs kāds šejienes ganu puika, kurš nes savam tēvam pusdienas,.

Pietika ar vismazāko iebildumu, lai vecais patvaļnieks iedegtos negantās dusmās. Viņa acis nikni iezvērojās, un sirmā bārda saspurojās kā nokaitinātam kaķim.

—   Ak jūs tā domājat, ser? — Un, izstiepis roku, viņš pamāja uz klajo tīreli. — Vai redzat to granīta stabu? Jā? Un vai redzat to nelielo pakalnu ar ērkšķu krūmāju? Tā ir visakmeņainākā vieta visā tīrelī. Ko tur gans var darīt? Jūsu iebildums, ser, ir vienkārši stulbs!

Es lēnīgi atzinos, ka neesmu padomājis par šo apstākli. Mana pazemība atbruņoja Frenklendu, un viņš sāka klāstīt tālāk savus noslēpumus.

—   Varat man ticēt, ser, ka es nekad neizdaru pārsteidzīgus secinājumus. Es to puiku ar sainīti esmu noskatījies ne vienu dienu vien. Diendienā un dažreiz pat divas reizes… pag, doktor Vatson! Vai manas acis viļ, jeb vai tur patiešām kāds kustas pa nogāzi uz augšu?

Arī es varēju saskatīt mazu, tumšu punktu zaļganpelēkajā nogāzē, kaut tā bija vairākas jūdzes atstatu.

—  Iesim, ser, iesim! — Frenklends sauca, skriedams augšup pa kāpnēm. — Jūs redzēsiet to pats savām acīm un tad varēsiet spriest!

Uz plakanā skārda jumta stāvēja uz trijkāja novietots visai iespaidīgs teleskops. Frenklends pieklupa pie tā un skaļi iegavilējās:

—  Ātri, ātri, doktor Vatson, kamēr viņš neaiziet aiz kalna!

Jā, pa nogāzi lēni rāpās augšup pundurītis ar nastiņu pār plecu. Kad viņš sasniedza kalna kori, es pavisam skaidri saskatīju pret salti zilajām debesīm salīkušo, noskrandušo stāvu. Zēns bažīgi palūkojās visapkārt, it kā bīdamies, vai viņam kāds neseko, un tad nozuda aiz kalna.

—   Nu? Vai man ir taisnība?

—  Pareizi, tas ir zēns, un droši vien viņam ir iemesls tādām slepenām gaitām.

—  Un, kas tas par iemeslu, to sapratīs pat katrs grāfistes policists. Bet es viņiem neteikšu ne vārda, un tāpat lūdzu jūs, doktor Vatson. Ne vārda! Saprotat?

—   Kā jūs vēlaties.

—  Viņi izturas pret mani nekrietni, vienkārši nekrietni. Kad sāksies prāva «Frenklends pret karalisko policiju» un viss kļūs zināms, kas tā būs par sašutuma vētru visā apgabalā! Nē, uz manu palīdzību lai viņi necer! Viņi jau pirksta nepakustinātu, ja tie nelieši tai ciemā sadedzinatu mani pašu uz sārta. Kā, vai jūs jau grasāties iet? Jums taču jāpalīdz man izdzert šo karafi tadam svarīgam notikumam par godu!

Es tomēr nebiju nekādi piedabūjams palikt un, kad vecais paziņoja, ka gribot pavadīt mani uz mājām, pūlējos visiem spēkiem, kamēr atrunāju viņu. Sākumā gāju pa ceļu, kamēr vecais varēja mani redzēt, bet tad iegriezos tīrelī un devos taisni uz akmeņainā pakalna pusi, aiz kura bija nozudis zēns. Laime likās pievērsusies man, un es klusībā nozvērējos, ka man netrūks ne enerģijas, ne vīra dušas, lai izmantotu šo izdevīgo gadījumu.

Saule jau rietēja, kad uzkāpu kalna galā. Nogāzes viena puse laistījās zeltaini zaļās krāsās, kamēr otra grima pelēkās ēnās. Tālu pie paša apvāršņa zemu nostiepās miglas strēles, virs kurām spokaini rēgojās Belivera un Lapsu staba virsotnes. Plašajā klajumā nebija ne skaņas, ne kustības. Tikai kāds liels, pelēks putns — kaija vai sloka — gausi meta lokus zilajā gaisā. Putns un es — mēs bijām vienīgās dzīvās būtnes starp milzīgo debess velvi un tuksnesīgo klajumu zem tās. Kailais līdzenums, vientulība, mans slepenais uzdevums un tā svarīgums stindzināja sirdi ka ledū. Zēnu nekur neredzēja. Bet lejā klinšu aizā rēgojās lokā saceltās senlaiku mītnes, un starp tām bija viena, kuras jumts šķita pietiekami saglabājies, lai pasargātu pret negaisu. Man priekā salēcās sirds, kad to ieraudzīju. Šinī migā droši vien slēpjas svešinieks. Beidzot es speršu soli pār viņa mītnes slieksni! Viņa noslēpums ir manās rokās.

Piesardzīgi piezadzies pie būdas, tieši kā Stepltons ar tauriņu ķeramo tīklu pie sava medījuma, es ar gandarījumu secināju, ka būda ir apdzīvota. Starp akmens bluķiem vijās tikko jaušama taciņa uz spraugu sienā, kas acīmredzot noderēja par ieeju. Būdā valdīja klusums. Svešais vai nu bija tur noslēpies, vai klaiņoja pa tīreli. Nervi man bija saspringti gaidās. Nometis cigareti, es sažņaudzu rokā revolvera rokturi, aši piegāju pie spraugas un ieskatījos iekšā. Būda bija tukša.

Tomēr nojauta nebija mani vīlusi. Te noteikti kāds dzīvoja. Uz akmens guļvietas, kur kādreiz bija atdusējies neolīta laikmeta cilvēks, atradās lietus mētelī ietītas segas. Primitīvajā pavardā bija kaudzīte pelnu, bet blakus nolikti šādi tādi virtuves piederumi un spainis, līdz pusei pilns ar ūdeni. Tukšas konservu kārbas liecināja, ka būdas iemītnieks te nedzīvo pirmo dienu, un, kad man acis pierada pie krēslas, es saskatīju kaktā skārda krūzīti un aizsāktu viskija pudeli. Būdas vidū plakans akmens izpildīja galda vietu, uz tā atradās neliels sainītis — acīmredzot tas pats, ko teleskopā biju redzējis pārmestu zēnam pār plecu. Sainītī bija maize, konservēta mēle un divas kārbas ar persikiem sīrupā. Izpētījis sainīša saturu, es grasījos nolikt to atpakaļ, kad pēkšņi satraukts pamanīju uz akmens kādu aprakstītu papīra strēmelīti. Es pacēlu to un ar pūlēm izburtoju ar zīmuli uzvilktos ķeburus:

«Dr. Vatsons aizbrauca uz Kumb-Tresiju.»

Mirkli es stāvēju nekustēdamies ar papīru rokās un pārdomāju, ko nozīmē šis īsais ziņojums. Jāsecina, ka noslēpumainais svešinieks izseko mani, nevis seru Henriju. Pie tam viņš izseko nevis pats, bet varbūt to dara šis pats zēns viņa uzdevumā, un šis acīmredzot ir pēdējais ziņojums. Kopš esmu apmeties Bāskervilhollā, droši vien katrs mans solis ir novērots. Ne velti mani vajāja nojauta, ka te darbojas kādi neredzami spēki, kas izmanīgi un veikli auž ap mums smalku jo smalku tīklu, kura pieskaršanos mēs jūtam_ tikai pašā kritiskākajā mirklī, kad esam jau iepinušies tā valgos.

Ja te ir viens ziņojums, tad iespējams, ka bijuši arī citi. Es pārlūkoju būdu, bet nekā neatradu. Tāpat man neizdevās atklāt nekādus norādījumus, pēc kuriem varētu spriest par šo cilvēku, kas izraudzījies tik dīvainu mājokli, un par viņa nolūkiem, izņemot vienīgi to, ka viņš laikam garā rada senajiem spartiešiem un nepiešķir nekādu nozīmi ērtībām. Atcerēdamies pēdējo dienu lietus gāzes un palūkodamies uz caurumaino jumtu, es sapratu, cik svarīgam un negrozāmam jābūt tam mērķim, kura dēj šis cilvēks samierinās ar tik nemājīgu mītni. Kas viņš ir — mūsu ļaunākais ienaidnieks vai mūsu sargeņģelis? Klusībā nozvērējos neatstāt būdu, iekāms nebūšu to noskaidrojis.

Saule jau bija itin zemu, un rieta puse laistījās purpurā un zeltā. Rieta atblāzma meta sarkanus plankumus uz tālīnā Grimpenas muklāja akačiem. Tālumā slējās Bāskervilhollas torņi, un sānis no tiem vieglas dūmu strūkliņas iezīmēja Grimpenas ciemata atrašanās vietu. Starp Grimpenu un Bāskervilhollu aiz pakalna atradās Stepltonu māja. Zeltainā novakara gaisma padarīja visu apkārtni liegu, maigu un miera pilnu, tomēr mana sirds nespēja noticēt mieram dabā un trīsēja baigā neziņā par neizbēgamo sastapšanos, kas tuvojās ar katru mirkli. Ar saspringtiem nerviem, bet pilns apņēmības es sēdēju būdas tumsā un stūrgalvīgā pacietībā gaidīju ierodamies tās iemītnieku.

Un beidzot es izdzirdēju viņu nākam. Kaut kur patālu iečirkstējās akmens, pakļuvis zem papēža. Vēlreiz, vēl… Soļi skanēja_ aizvien tuvāk un tuvāk. Es ierāvos vistumšākajā kaktā un uzvilku kabatā revolvera gaili, nolēmis ātrāk nerādīties gaismā, kamēr nebūšu kaut cik apskatījis svešo. Ārā viss noklusa, nācējs bija apstājies. Tad soļi atskanēja atkal un būdas ieeju aizsedza ēna.

— Varen jauks vakars, mans dārgais Vatson, — ierunājās man labi pazīstama balss. — Nudien, man šķiet, ka svaigā gaisā jums būs labāk nekā būdā.

XII nodaĻa

NĀVE TĪRELĪ

Dažus mirkļus es sēdēju kā bez elpas un negribēju ticēt savām ausīm. Tad man atgriezās saprāts un runas dāvanas un es jutu milzu nastu noveļamies no pleciem. Sī saltā, izsmejošā, dzēlīgā balss varēja piederēt tikai vienam vienīgam cilvēkam pasaulē.

—   Holms! — es iesaucos. — Holms!

—   Nāciet ārā, — viņš sacīja, — un, lūdzu, esiet uzmanīgs ar revolveri!

Es saliecos zem zemās palodas un izlīdis ieraudzīju Holmsu. Viņš sēdēja uz akmens, un viņa pelēkās acis draiski mirdzēja, veroties manā pārsteigtajā sejā. Viņš bija novājējis, bet možs un vingrs, enerģiskā seja vēju aprauta un saulē iedegusi. Ģērbies sporta tērpā un naģenē, viņš atgādināja tūristu, kas sadomājis apceļot tīreļus, un pat nebija zaudējis savu raksturīgo tīrības mīlestību, kas viņam piemita tāpat kā kaķim, — viņa zods bija tikpat gludi skūts un veļa tikpat spodra kā Beikerstrītā.

—   Savu mūžu neesmu tā priecājies, kādu sastopot! — es teicu, spiezdams viņam roku.

—   Vai arī tā brīnījies, ko?

—   Jā, tas man jāatzīst.

—   Varu jums galvot, ka jūs nebrīnījāties viens. Man prātā nenāca, ka jūs atklāsiet manu pagaidu apmešanās vietu, un es nepavisam nedomāju satikt jūs šeit. To nopratu tikai divdesmit soļus no durvīm.

—   Laikam ieraudzījāt manas pēdas?

—   Nē, Vatson, baidos, ka nespētu atšķirt jūsu pēdas no visām pārējām pēdām pasaulē. Bet, ja jūs nopietni vēlaties kādreiz nākotnē apvest mani ap stūri, tad jums jāmaina tabakas veikals, jo, kad es ieraugu cigaretes galu ar marku «Bredlijs, Oksfordstrīta», tad zinu, ka mans draugs Vatsons ir tuvumā. Rau, kur cigarete mētājas takas malā. Jūs laikam nomētāt smēķi tobrīd, kad nolēmāt iet uzbrukumā būdai?

—   Tā jau bija.

—   Es arī tā domāju un, pazīdams jūsu apbrīnojamo izturību, nopratu, ka esat ierīkojis būdā slēpni un gaidāt iemītnieka atgriešanos, turot ieroci kaujas gatavībā. Tātad jūs noteikti noturējāt mani par noziedznieku?

Es nezināju, kas jūs īsti esat, bet apņēmos noskaidrot

—   Lieliski, Vatson! Bet kā jums izdevās uzmeklēt manu dzīves vietu? Jūs droši vien pamanījāt mani, dzīdamies pakaļ katordzniekam, kad es biju tik nolaidīgs, ka ļāvu mēnesim spīdēt man aiz muguras?

—  Jā, es jūs toreiz redzēju.

—   Un sākāt pārmeklēt visas būdas pēc kārtas, kamēr nonācāt pie šīs?

—  Nē, mani uzveda uz pēdām jūsu zēns, — viņu kāds bija novērojis.

—  Vecais džentlmenis ar teleskopu, tur nav šaubu. Es redzēju, ka saule laistās teleskopa lēcā, un sākumā nevarēju saprast, kas tas ir par priekšmetu. — Viņš piecēlās un ieskatījās būdā. — Ahā, Kārtraits jau atnesis man šo to. Kas tas par papīru? Tad jūs esat apmeklējis KumbTresiju, vai ne?

—  Jā.

—   Lai aprunatos ar misis Lauru Laijonsu?

—   Pareizi.

—   Labi darīts! Mēs savos meklējumos esam virzījušies pa līdzteku līnijām. Nu mums jāapvieno iegūtās ziņas, un tad mums būs samērā skaidrs priekšstats par notikumu.

—   Es priecājos no visas sirds, ka jūs esat ieradies, jo visa šī lielā atbildība un noslēpumi pārāk sasprindzināja manus nervus. Bet kā jūs te nokļuvāt, un ko jūs te darāt? Es taču domāju, ka jūs sēžat Beikerstrītā un cīnāties ar izspiedējiem!

—   Es ļoti vēlējos, lai jūs tieši tā domātu.

—   Tātad jūs izmantojat manu palīdzību un turklāt neuzticaties man! — es sarūgtināts iesaucos. — Šķiet, ka biju gan pelnījis ko labāku, Holms!

—   Mīļais draugs, es augsti vērtēju jūsu palīdzību tiklab šajā, kā daudzos citos gadījumos un lūdzu jums piedošanu, ja jums liekas, ka esmu jūs izjokojis. Patiesību sakot, es rīkojos tā jūsu paša interesēs, jo paredzēju, ka jums draudēs briesmas, un tāpēc ierados pats izmeklēt šo notikumu. Ja es būtu atbraucis kopā ar seru Henriju un jums, tad mani uzskati neatšķirtos no jūsējiem un arī mūsu visai attapīgie pretinieki būtu saņēmuši priekšlaicīgu brīdinājumu. Šeit uzturoties, es varēju rīkoties pilnīgi brīvi, paliekot kā nezināms faktors aiz kulisēm, spējīgs kritiskā momentā mesties cīņā ar visu sparu, bet, apmetoties Bāskervilhollā, es būtu saistīts.

—   Bet kāpēc jums vajadzēja atstāt mani neziņā?

—   Ja jūs zinātu, ka esmu te, tas jums maz ko līdzētu un varbūt pat beigtos ar to, ka manu uzturēšanos atklātu. Jums gribētos man kaut ko paziņot, vai arī jūs savā labsirdībā iedomātos sagādāt man kādas ērtības, un tā mēs būtu pakļauti nevajadzīgam riskam. Es paņēmu līdzi Kārtraitu — atcerieties zēnu no izsūtāmo kantora? — un viņš lieliski apmierina manas pieticīgās prasības pēc klaipa maizes un tīras apkaklītes. Kas cilvēkam vēl vajadzīgs? Bez tam Kārtraits vēl nozīmē lieku pāri acu un lieku pāri visai ašu kāju, un tiklab pirmais, kā otrais ir taisni neatsverami!

—   Tad visi mani ziņojumi bijuši veltīgi! — Mana balss iedrebējās, atceroties, cik daudz pūļu un lepnuma tur ieguldīts.

Holmss izvilka no kabatas sainīti vēstuļu.

—   Te ir visi jūsu ziņojumi, dārgais draugs, turklāt rūpīgi izpētīti, to es jums galvoju. Es biju tik labi iekārtojis, ka tie nonāca manās rokāsļ tikai ar vienas dienas nokavējumu. Varu tikai apsveikt jūs, jo jūsu neatlaidība un novērošanas spējas, ko jūs parādījāt šai ārkārtīgi sarežģītajā lietā, ir vienkārši nenovērtējamas!

Es vēl nekādi nevarēju samierināties ar to, ka esmu krāpts, taču Holmsa sirsnīgā uzslava izkliedēja manu īgnumu. Turklāt sirds dziļumos man bija jāatzīst, ka viņam taisnība un ka lietas labā man patiešām nevajadzēja zināt par viņa uzturēšanos tīrelī.

—   Nu redziet, nu! — viņš noteica, vērodams, ka mana seja kļūst gaišāka. — Bet tagad pastāstiet, kā jūs uzņēma misis Laura Laijonsa! Es tūliņ nopratu, ka esat devies pie viņas, jo viņa ir, bez šaubām, vienīgais cilvēks Kumb-Tresijā, no kā mēs varam cerēt šo to uzzināt. Atklāti sakot, es pats būtu viņu rīt apmeklējis, ja jūs to nebūtu jau izdarījis.

Saule jau bija nogrimusi aiz apvāršņa, un pār tīreli biezēja krēsla. Gaiss kļuva dzestrs, un mēs ar Holmsu iegājām būdā. Te, sēžot pustumsā, es izstāstīju par sarunu ar misis Laijonsu. Viņš tā ieinteresējās par to, ka man daudz ko nācās atkārtot.

—       Tas viss ir ļoti svarīgi, — viņš sacīja, kad biju beidzis stāstu. — Nu ir aizpildīts pēdējais robs šajā sarežģītajā notikumā. Jūs droši vien jau zināt,1 ka Stepltons ir visai tuvos draugos ar misis Laijonsu?

—   Nē, par tuvu draudzību nekā neesmu dzirdējis.

—       Par šo faktu nav nekādu šaubu. Viņi bieži sastopas, viņi sarakstās, starp viņiem valda pilnīga saskaņa, un tas mums dod rokās visai stipru ieroci. Ja vien to varētu izlietot, lai ietekmētu viņa sievu …

—   Stepltona sievu?

—       Nu es savukārt sniegšu jums dažas ziņas apmaiņai pret jūsējām. Lēdija, ko visi pazīst kā mis Stepltoni, īstenībā ir viņa sieva.

—        Lai dievs žēlīgs, Holms! Vai jūs skaidri zināt to, ko sakāt? Kā tad Stepltons pieļāva, lai sers Henrijs iemīlas viņa sievā?

—       Sera Henrija iemīlēšanās nāks par ļaunu tikai pašam seram Henrijam. Stepltons visādi centies pasargāt savu māsu no baroneta sabiedrības, to jūs pats bijāt novērojis. Es vēlreiz atkārtoju, ka šī lēdija ir Stepltona sieva, nevis māsa.

—   Bet kam bija vajadzīga tāda krāpšana?

—       Stepltons paredzēja, ka viņa būs tam daudz noderīgāka brīvas sievietes lomā.

Visas manas neskaidrās aizdomas un vārdos neizpaustās nojautas pēkšņi ieguva veidu un koncentrējās ap naturālistu. Šai rāmajā, bezkrāsainajā vīrā ar salmeni galvā un tauriņu ķeramo tīkliņu rokā šķitās kaut kas baismīgs — bezgalīga pacietība, rūdīta viltība, smaids uz lūpām un slepkavības domas sirdī…

—       Tad viņš ir mūsu pretinieks! Viņš izsekojis mūs Londonā!

—   Jā, tā es atrisinu šo mīklu.

—   Un brīdinājums — tas būs nācis no viņa sievas!

—   Noteikti.

No tumsas, kurā biju tik ilgi maldījies, iznira pa pusei saskatītas, pa pusei nojaustas drausmīgas ļaundarības aprises.

—       Bet vai jūs patiesi esat pārliecināts, ka tā ir viņa sieva? Kā jūs to uzzinājāt?

—       Stepltons, pirmo reizi satiekoties ar jums, izpļāpāja daļu no sava patiesā dzīves gājuma, ko droši vien nebeidz nožēlot. Viņam patiešām piederējusi skola Anglijas

ziemeļos. Nu, bet uzmeklēt kādu skolotāju ir pavisam viegli. Ir daudz skolu aģentūru, kas izsniedz ziņas par jebkuru personu ar šādu profesiju. Es pieprasīju izziņu un noskaidroju, ka kādā skolā norisinājušies visai nepatīkami notikumi un tās īpašnieks — uzvārds gan bija cits — nozudis kopā ar sievu. Pazīmes sakrita pilnīgi. Un, kad es vēl uzzināju, ka Stepltons aizrāvies ar entomoloģiju, tad man nebija vairs nekādu šaubu.

Tumsa sāka gaist, bet vēl daudz kas slēpās ēnās.

—  Ja šī sieviete patiesi ir viņa sieva, kādas tad viņam darīšanas ar misis Lauru Laijonsu? — es jautāju.

—   So punktu jūs pats esat zināmā mērā apgaismojis. Jūsu saruna ar lēdiju daudz ko noskaidrojusi. Piemēram, es nezināju, ka misis Laijonsa grib šķirties no sava vīra. Tādā gadījumā viņa varbūt cer uz laulībām ar Stepltonu, — viņai taču nav jausmas, ka šis vīrs precējies.

—   Un kad viņa uzzinās patiesību?

—   Tad šī lēdija var izrādīties mums ļoti noderīga. Mūsu pirmais pienākums ir apciemot viņu rīt. Bet vai jūs nedomājat, Vatson, ka jums laiks atgriezties pie saviem pienākumiem? Jūsu vieta ir Bāskervilhollā.

Vakarblāzmas pēdējās sārtās strēles nodzisa rietumos, un pār tīreli nolaidās nakts. Retas zvaigznes nespodri mirgoja mēļajās debesīs.

—   Vēl viens — beidzamais jautājums, Holms, — es sacīju pieceldamies. — Mums nav vajadzības kaut ko slēpt vienam no otra. Ko tas viss nozīmē? Ko viņš grib panākt?

Holmss atbildēja dobjā, apspiestā balsī:

—   Tas nozīmē slepkavību, Vatson, izsmalcinātu, aukstasinīgi izdomātu slepkavību. Nevaicājiet pēc sīkumiem! Stepltons ievelk savos tīklos seru Henriju, bet es velku viņu pašu, un ar jūsu palīdzību tas gandrīz jau izdevies. Mums draud tikai vienas briesmas — proti, ka viņš var dot pirmo triecienu. Vēl viena diena, vislielākais divas, un man viss būs gatavs, bet līdz tam sargiet seru Henriju kā mīloša māte slimu bērnu! Jūsu prombūtne šodien ir pilnīgi attaisnojama, bet es tomēr būtu vēlējies, kaut jūs atrastos sera Henrija tuvumā … Klau!

Drausmīgs brēciens, stiepts šausmīgu baiļu un moku pilns kliedziens atskanēja tīreļa klusumā. Man asinis sastinga dzīslās.

—   Ak dievs! — es izdvesu. — Kas tas ir? Kas tur notiek?

Holmss pietrūkās kājās, un viņa atlētiskais augums aizsedza būdas durvis. Viņš stāvēja pieliecies, izstiepis kaklu, saspringti skatīdamies tumsā.

—   Klusu! — viņš nočukstēja. — Klusu!

Spalgais un griezīgais brēciens, kas likās nākam no pašām tumsā tītā tīreļa dzīlēm, skanēja tuvāk, skaļāk, izmisīgāk.

—   Kur tas ir? — Holmss čukstēja, un, dzirdot, kā viņam, cilvēkam ar dzelzs nerviem, nodreb balss, es sapratu, ka viņš satricināts līdz sirds dziļumiem. — Kur kliedz, Vatson?

—   Manuprāt, tur! — es norādīju tumsā.

—   Nē, tai pusē!

Izmisīgais brēciens atkal atskanēja nakts klusumā, bet šoreiz daudz tuvāk un daudz skaļāk. Tam pievienojās vēl citas skaņās — zema, dobja rūkoņa, kas cēlās un grima, atgādinot nepārtrauktu melodisku jūras bangu dūkoņu.

—   Suns! — Holmss iesaucās. — Ātrāk, Vatson, ātrāk! Dievs debesīs, kaut mēs nenokavētu!

Viņš metās skriešus tīreļa tumsā, un es viņam sekoju. Pēkšņi kaut kur tuvumā aiz klinšu bluķiem atskanēja pēdējais neprātīgu baiļu pilnais brēciens, kam sekoja dobjš, smaga kritiena troksnis. Mēs apstājāmies, lai ieklausītos, bet nekas vairs netraucēja bezvēja nakts nospiedošo klusumu.

Holmss kā prātu zaudējis saķēra galvu un spēra ar kāju pret zemi.

—  Viņš mums aizsteidzies priekšā, Vatson! Mēs nākam par vēlu.

—   Nē, tas nevar būt!

—   Muļķis es biju, ka vēl nogaidīju! Un jūs, Vatson, redzat, kas notiek, kad aizmirst savus pienākumus! Bet, ja arī pats ļaunākais noticis, es vismaz atriebšu tam neģēlim!

Nemeklēdami ceļu, mēs drāzāmies uz priekšu aklajā tumsā, elsdami rāpāmies augšā pakalnos, joņojām lejup pa nogāzēm, lauzāmies cauri irbenāju krūmiem, atdurdamies tumsā uz klinšu bluķiem, cenzdamies iet uz to pusi, no kurienes nāca baigās skaņas. Katrā pakalnā Holmss aši palūkojās visapkārt, bet tumsa bija jau tik bieza, ka tīreļa vienmuļajā klajā nekas nebija saskatāms.

—   Vai jus ko redzat?

—   Nē.

—   Paklau! Kas tas?

Līdz mums atplūda apspiests vaids. Tad vēlreiz — no kreisās puses. Tur klinšu grēda strauji izbeidzās, pārejot ar akmens bluķiem nokaisītā nogāzē, un uz šās nelīdzenās virsmas gulēja kaut kas izplūdis un tumšs. Mēs piesteidzāmies tuvāk, un tumšais priekšmets kļuva skaidrāk saredzams. Tas bija cilvēks, pakritis uz mutes zemē. Likās, viņš dzīrās apmest kūleni — galva neiedomājami saliekta, pleci uzrauti, mugura kūkumā. Poza bija tik nejēdzīga, ka es pirmajā mirklī neaptvēru, ka esam dzirdējuši viņa priekšnāves vaidu. Mēs stāvējām, noliekušies pār tumšo stāvu, un nedzirdējām vairs ne mazākā troksnīša. Holmss pieskārās nekustīgajam ķermenim un iekliegdamies atrāva roku. Uzrautais sērkociņš apspīdēja viņa asiņainos pirkstus un baigu palti, kas lēni izplūda ap līķa sadragāto galvu. Un tas apspīdēja vēl kaut ko, un sirdis mums pamira krūtīs, — sera Henrija Bāskervila līķi!

Vai tad varēja aizmirst to neparasto sarkanbrūno uzvalku, kādā pirmo reizi ieraudzījām baronetu Beikerstrītā! Mums pietika ar acu uzmetienu, lai to pazītu, un sērkociņš uzliesmoja un nodzisa tāpat kā mūsu pēdējās cerības dzirkstele. Holmss novaidējās, un es pat tumsā redzēju, cik bāla kļuva viņa seja.

—  Slepkava! Slepkava! — es iesaucos, žņaudzīdams rokas. — Ak, Holms, es nekad sev nepiedošu, ka atstāju viņu likteņa varā!

—  Mana vaina lielāka, Vatson. Lai lietai pieliktu punktu, es uzupurēju klienta dzīvību. Tas ir lielākais trieciens, kādu jebkad esmu saņēmis visā savas karjeras laikā. Bet kas varēja zināt, kas varēja zināt, ka, par spīti visiem maniem brīdinājumiem, viņš riskēs nākt viens pats uz tīrelf?

—  Un mēs dzirdējām viņa kliedzienus — ak dievs, cik šausmīgus kliedzienus! — un nespējām viņam palīdzēt. Bet kur palicis tas briesmīgais suns. kas iedzina viņu nāvē? Varbūt vēl tepat slēpjas klintīs. Un kur ir Stepltons? Viņam jāatbild par šo slepkavību!

—  Viņš atbildēs. Par to es parūpēšos. Tiklab tēvocis, kā brāļadēls — abi pagalam. Viens aiz bailēm no nezvēra, ko viņš uzskatīja par pārdabisku radījumu, otrs — glābdamies bēgot. Mums jāpierāda tagad, ka starp

Stepltonu un suni ir sakars. Mēs dzirdējām suni kaucam, bet tas vēl nav pierādījums, jo sers Henrijs nosities, klupdams pār akmeņiem. Bet es tomēr zvēru, lai cik viltīgs mūsu pretinieks, ka rīt viņš būs manās rokās!

Ar dziļu rūgtumu sirdīs mēs stāvējām abās pusēs pie sakropļotā ķermeņa, satricināti no pēkšņās un nelabojamās nelaimes, kas mūsu ilgos un grūtos pūliņus novedusi pie tik bēdīga gala. Kad no mākoņiem iznira mēness, mēs uzkāpām uz klinšu grēdas, no kuras nokrita mūsu nelaimīgais draugs, un pārlaidām skatienu pār ēnās iegrimušo tīreli, ko sudraboja mēness stari. Jūdzēm tālu Grimpenas muklāja virzienā spīdēja vientuļa, dzeltena uguntiņa. Tā varēja degt vienīgi Stepltona nomaļajā namā. Nočukstējis niknu lāstu, es padraudēju ar dūri uz to pusi.

—   Ko mēs gaidām? Vajag saņemt viņu ciet!

—   Mūsu lieta vēl nav galā. Viņš ir ārkārtīgi slīpēts un rūdīts. Nav svarīgs tas, ko zinām, bet tas, ko varam pierādīt. Viens nepareizs solis, un ļaundaris izbēgs no soda.

—   Kas tad mums atliek?

—   Rīt mums rūpju pietiks. Šovakar mēs varam tikai izdarīt pēdējo pakalpojumu mūsu draugam.

Mēs nokāpām lejā pa stāvo krauju un tuvojāmies līķim, kas melnoja uz mēness apsudrabotajiem akmeņiem. Ieraugot atkal šos nāves mokās sarautos locekļus, man sirds sažņaudzās un acīs saplūda asaras.

—   Vajadzēs sūtīt pēc palīgiem, Holms! Mēs divi vien nespēsim aiznest viņu uz Bāskervilhollu. Dievs debesīs, vai jūs esat prātu zaudējis?

Holmsam izlauzās sauciens, kad viņš noliecās pie sera Henrija līķa. Tad viņš pēkšņi sāka lēkāt, smieties un kratīt man roku. Vai tas ir mans allaž tik nosvērtais, nesatricināmais draugs? Lūk, kas notiek, kad slēpta uguns izlaužas uz āru!

—   Bārda! Bārda! Viņam ir bārda!

—   Bārda?

—   Tas nav sers Henrijs… tas ir.., ak, tas ir mans kaimiņš, katordznieks!

Drudžaina steigā mēs pagriezām līķi ar seju uz augšu, un asiņainā bārda tagad slējās taisni pret salto, dzidro mēnesnīcu. Zema piere, dziļi iekritušas acis kā dzīvniekam — šaubu vairs nebija! Tā pati seja, kas sveces gaisma bija pazibējusi klints augšā, — slepkavas Seldena seja!

Nu es sapratu visu. Atcerējos, ka baronets atdāvināja Berimoram vai visus savus apnēsātos uzvalkus. Berimors savukārt atdevis tos Seldenam, lai tam būtu ko apvilkties prombraucot. Kurpes, krekls, cepure — visu kādreiz bija valkājis sers Henrijs. Tiesa, traģēdija paliek traģēdija, bet šis vīrs tik un tā bija pelnījis nāvi saskaņā ar mūsu zemes likumiem. Es paskaidroju Holmsam, kā tas varēja notikt, un sirds man gavilēja aiz pateicības un prieka.

—   Tātad uzvalks bijis par cēloni šā nelaimīgā nāvei,— viņš noteica. — Droši vien sunim deva paostīt kādu sera Henrija apģērba gabalu — iespējams, ka to pašu hotelī nozagto kurpi, — un palaida pa Seldena pēdām. Nenoskaidrots paliek tikai viens: kā Seldens tumsā varēja redzēt, ka suns dzenas viņam pakaļ?

—  Viņš droši vien izdzirdēja to rejam.

—   Izdzirdēja, ka tīrelī rej suns, un baiļu lēkmē sāka brēkt pēc palīdzības kā nepilnīgs, riskēdams, ka viņu notvers? Nē, katordznieku ar suni neiebiedēs. Spriežot pēc kliedzieniem, viņš bija noskrējis lielu gabalu, iekāms izdzirdēja suni rejam. Kā viņš zināja, ka suns skrien viņam pa pēdām?

—  Manuprāt, ir vēl dīvainākas mīklas. Kāpēc šo suni — pieņemot, ka mūsu aizdomas attaisnosies …

—   Es neko nepieņemu.

—   Vienalga. Kāpēc šo suni palaida brīvā taisni šonakt? Apšaubu, ka tas ik nakti skraidītu savā vaļā pa tīreli. Stepltons droši vien gaidīja, ka sers Henrijs nāks uz šejieni.

—   Mana mīkla grūtāk atrisināma. Uz jūsējo mēs drīz vien saņemsim atbildi, kamēr manējā paliks neatminēta. Tagad rodas jautājums, ko mēs darīsim ar šā nabaga diedelnieka līķi. Nevar taču pamest viņu lapsām un kraukļiem.

—  Mēs viņu varētu atstāt kādā būdā, kamēr paziņojam policijai.

—  Pareizi. Līdz turienei mēs par abiem viņu aiznesīsim. Bet, Vatson, kas tad tur nāk? Vai patiešām viņš pats? Kāda bezkaunība! Ne vārda par mūsu aizdomām, neviena vārda, citādi visi mani plāni sabruks!

No tīreļa puses mums tuvojās kāds vīrs, smēķēdams cigāru, kura gals sarkani kvēloja. Mēnesnīcas spožajā gaismā es tūliņ pazinu naturālista klieno augumu un lēkājošo gaitu. Ieraudzījis mūs, viņš apstājās, bet tad aši nāca šurp.

—       Doktor Vatson! Ko jūs te darāt? To gan es negaidīju, ka sastapšu jūs naktī tīrelī? Dievs tēvs, kas te noticis? Vai kāds ievainots? Tas taču nevar būt mūsu draugs, sers Henrijs!

Viņš pasteidzās man garām un noliecās pār līķi. Es dzirdēju viņu strauji ievelkam elpu. Cigārs izkrita viņam no pirkstiem.

—   Kas … kas tas ir? — viņš stostījās.

—       Tas ir Seldens, slepkava, kas izbēga no Prinstaunas cietuma.

Stepltons pievērsa mums savu spokaini bālo seju, ar lielām pūlēm savaldījies, lai mēs nemanītu viņa pārsteigumu un vilšanos. Viņa skatiens urbās te Holmsā, te manī.

—  Ak dievs! Kādas šausmas! Kā tas notika?

—       Viņš laikam novēlies no kraujas un nolauzis kaklu. Mēs ar draugu pastaigājāmies pa tīreli, kad izdzirdējām kliedzienus.

—       Es arī dzirdēju kliedzienus un tāpēc nācu ārā no mājas. Es bažījos par seru Henriju.

—   Kāpēc tieši par seru Henriju? — es nenocietos.

—       Tāpēc, ka mēs viņu šovakar gaidījām. Es biju pārsteigts, kad viņš neieradās, un, protams, uztraucos, izdzirdējis kādu tīrelī kliedzam. Jā, pie reizes, — viņa acis atkal šaudījās no manis uz Holmsu, — vai jūs vairāk nekā nedzirdējāt kā tikai kliedzienus?

—   Nē, — Holmss atbildēja. — Un jūs?

—   Es arī ne.

— Kāpēc tad jūs tā jautājat?

—       Ak, jūs taču zināt, ko šejienieši stāsta par spoku suni! Viņi tic, ka suns naktī skraidot pa tīreli. Tāpēc es interesējos, vai neesat dzirdējuši ko līdzīgu suņa riešanai.

—       Nē, mēs nekā tamlīdzīga neesam dzirdējuši, — es apgalvoju.

— Bet kā jūs izskaidrojat šā nelaimīgā nāvi?

—       Esmu pilnīgi pārliecināts, ka ilgā slapstīšanās un bailes tikt noķertam laupījušas viņam prātu. Droši vien

viņš skraidīja pa tīreli ārprāta lēkmē un, krizdams no kraujas, nolauza kaklu.

—       Tā laikam būs visticamākā teorija, — Stepltons sacīja un nopūtās, acīmredzot atvieglots. — Bet ko jūs par" to domājat, mister Šerlok Holms?

Mans draugs atzinīgi palocījās.

—   Jūsu atjautība ir apskaužama! — viņš sacīja.

—       Mēs jau sen jūs gaidījām, kopš te parādījās doktors Vatsons. Jūs ieradāties īstā laikā, lai noskatītos traģēdiju.

—       Jums taisnība. Esmu pārliecināts, ka mans draugs sniegs tai pareizu izskaidrojumu. Man būs nepatīkamas atmiņas, braucot rīt atpakaļ uz Londonu.

—   Kā? Jūs rīt jau braucat projām?

—   Tāds nodoms man ir.

—       Ceru vismaz, ka jūsu ierašanās palīdzēs noskaidrot šos notikumus, par kuriem mēs velti lauzām galvu.

Holmss paraustīja plecus.

—       Katrreiz jau nevar gūt cerētos panākumus. Izmeklētājam nepieciešami fakti, nevis leģendas vai baumas. Sis gadījums man nekā nedod.

Mans draugs runāja gluži dabiski un nosvērti. Stepltons joprojām cieši lūkojās viņā un tad pievērsās man.

—       Es labprāt nāktu ar priekšlikumu nogādāt nelaimīgo uz manām mājām, bet mana māsk tā nobaidīsies, ka labāk to nedarīt. Apsegsim viņa seju, un lai viņš paliek tepat. Līdz rītam nekas ļauns nenotiks.

Tā arī izdarījām. Noraidījuši Stepltona piedāvāto viesmīlību, mēs ar Holmsu devāmies uz Bāskervilhollu, kamēr naturālists atgriezās mājup viens. Atskatīdamies mēs redzējām, kā viņš gausi soļo pa klajo tīreli. Aiz viņa mēness staru apsudrabotajā nogāzē palika vientuļš melns plankums — vīrs, kas bija gājis bojā tik briesmīgā nāvē.

—       Beidzot mēs sanācām tuvcīņā! — Holmss ierunājās, soļojot man blakus. — Kāda izturība šim cilvēkam! Cik aši viņš atguvās pēc tāda drausmīga trieciena, kad ieraudzīja, ka viņa intrigām par upuri kritis pavisam cits vīrs! Es jums to sacīju Londonā, Vatson, un atkārtoju tagad, ka šis pretinieks patiešām ir mūsu cienīgs!

—   Žēl, ka viņš jūs redzēja.

—       Es arī sākumā tā nodomāju, bet tur nekas nav darāms.

—  Ka jūs domājāt, vai viņš grozīs savus plānus', zinādams, ka jūs esat te?

—   Viņš rīkosies vēl piesardzīgāk vai spers kādu riskantu soli. Kā vairums rūdītu noziedznieku, Stepltons, šķiet, pārāk paļaujas uz savu viltību un iedomājas, ka apvedis mūs ap stūri.

—   Kāpēc jūs negribat viņu tūliņ arestēt?

—   Mans dārgais Vatson, jūs esat pārāk aktīvs. Jūsu instinkti vienmēr spiež jūs uz enerģisku rīcību. Pieņemsim, joka pēc, ka mēs viņu šonakt arestējam. Ko tas mums dos? Mēs nekā viņam nevarēsim pierādīt. Te taisni slēpjas šā plāna velnišķīgā viltība! Ja viņa līdzdalībnieks būtu cilvēks, tad mēs sadzītu vismaz kaut kādus pierādījumus, bet pamēģiniet izvilkt dienas gaismā lielu suni! Vai tas mums palīdzēs savilkt cilpu ap sava saimnieka kaklu?

—   Bet noziegums taču skaidri redzams!

—   Nekā tamlīdzīga — tikai minējumi un pieņēmumi. Tiesā mūs izsmies, ja mēs ieradīsimies ar tādiem fantastiskiem nostāstiem un tādiem pierādījumiem.

—   Bet sera Čārlza nāve?

—   Viņš atrasts miris, bet varas darbi nav konstatēti. Mēs abi Zinām, ka viņš miris aiz bailēm, zinām arī, kas viņu pārbiedējis, bet iestāstiet to tiem divpadsmit stulbajiem piesēdētājiem! Kur pierādījums, ka te iejaukts suns? Kur viņa kodienu pēdas? Protams, mēs abi zinām, ka suns nekož līķim un ka sers Čārlzs bija jau miris, pirms briesmonis metās viņam virsū. Taču to vajag pierādīt, bet pierādījumu mums trūkst.

—   Nu, bet šī nakts?

—   Sī nakts.mums tāpat nekā nav devusi. Tieša sakara starp suni un Seldena nāvi nav. Suni mēs neredzējām. Tiesa, mēs dzirdējām to rejam, bet mēs nevaram pierādīt, ka tas dzinās pa Seldena pēdām. Absolūti pilnīgs motivācijas trūkums! Nē, mans dārgais, mums jāsamierinās ar faktu, ka noziegumu konstatēt nav iespējams, bet, lai to varētu izdarīt, tad jāuzņemas jebkurš risks.

—   Ko jūs domājat uzsākt?

—   Man lielas cerības, ka misis Laura Laijonsa mums daudz palīdzēs, kad būs uzzinājusi patiesību. Bez tam man vēl.ir arī cits plāns. Tomēr katrai dienai pietiek savu rūpju. Es gan ceru, ka rīt uzvara piederēs man.

Vairāk man neizdevās no viņa izvilināt, un līdz pat Bāskervilhollas vārtiem viņš gāja, iegrimis dzijās pārdomās.

—   Vai jūs nāksiet iekšā?

— Jā, nu vairs nav nozīmes slapstīties. Bet vēl vienu vārdu, Vatson! Nestāstiet seram Henrijam par suni. Lai viņš domā, ka Seldens miris tā, kā Stepltons cerēja mūs pārliecināt. Tad viņam būs vieglāk izturēt to pārbaudi, kas viņam gaidāma rīt, kad viņš dosies uz Meripithauzu, kur ielūgts uz pusdienām, ja esmu pareizi izpratis jūsu pēdējo ziņojumu.

—   Es arī esmu ielūgts.

—   Jums vajadzēs atvainoties, lai viņš iet viens. To būs viegli nokārtot. Un nu, ja mēs arī esam nokavējuši pusdienas, toties esam pašā laikā uz vakariņām.

XIII nodaļa

TIKLI IZMESTI

Sera Henrija prieks pārspēja pārsteigumu, kad viņš ieraudzīja Šerloku Holmsu, ko bija vairākas dienas gaidījis, pārliecināts, ka detektīvs nertocietīsies Londonā, saņēmis pēdējās ziņas. Baronets gan izbrīnā savilka uzacis, kad izrādījās, ka mans draugs ieradies bez bagāžas un pat nepaskaidro, kāpēc tā rīkojies. Es apgādāju Holmsu ar visu nepieciešamo, un pie vēlo vakariņu galda mēs pastāstījām baronetam tik daudz no mūsu piedzīvojumiem, cik viņam vajadzēja zināt. Pirms tam man nācās izpildīt smagu pienākumu un paziņot Berimoriem par Seldena nāvi. Pašam Berimoram šī vēsts sniedza neizsakāmu atvieglojumu, toties misis Berimora rūgti raudāja, aizsegusi seju ar priekšautu. Visas pasaules acīs Seldens bija zemisks noziedznieks, kaut kas vidējs starp velnu un zvēru, taču māsa joprojām domāja par viņu kā par draisku zēnu, ar ko saistījušās viņas pašas bērnu dienu atmiņas, par puisēnu, kas tvēries pie viņas rokas. Tam cilvēkam, kam nav pat nevienas sievietes, kas to apraudātu, patiešām jābūt briesmonim!

— Kopš Vatsons šorīt izgāja no mājas, es vistr dienu acu neesmu rādījis ārā, — baronets sūrojās. — Ceru, ka par šādu paklausību saņemšu atmaksu. Ja nebūtu apsolījies nekur neiet viens pats, tad šo vakaru būtu pavadījis daudz patīkamāk, jo Stepltons bija atsūtījis man zīmīti ar ielūgumu.

—   Par to nemaz nešaubos, ka jūs būtu vakaru pavadījis patīkamāk, — Holmss dzestri atteica. — Pie reizes, vai jūs pietiekami novērtējāt to faktu, ka mēs, ieraudzījuši līķi, apraudājām jūs?

Sers Henrijs iepleta acis.

—   Kā tad tā?

—   Šis nabaga nelaimīgais bija ģērbts jūsu drēbēs. Viņš tās saņēmis no Berimora, kam var iznākt diezgan lielas nepatikšanas ar policiju.

—  Diezin vai tā būs. Cik atceros, drēbēs nebija nekādu pazīšanas zīmju.

—   Tā ir viņa laime un jūsu tāpat, jo jūs visi esat iejaukti pretlikumīgā rīcībā. īstenībā man, kā apzinīgam detektīvam, vajadzētu jūs visus nekavējoties arestēt. Vatsona vēstules noderētu par labāko pierādījumu.

—   Bet kā ar mūsu lietu? — baronets ievaicājās. — Vai jums izdevies tikt pie kādas skaidrības? Man liekas, ka mēs ar Vatsonu esam tikpat gudri, kā bijuši.

—   Domāju, ka tuvākajā nākotnē daudz kas noskaidrosies. Lieta ir ārkārtīgi grūta un sarežģīta. Daži punkti man vēl joprojām nav skaidri, bet gan viss būs kārtībā.

—  Vatsons, bez šaubām, būs jums stāstījis par mūsu piedzīvojumiem. Mēs dzirdējām tīrelī suni gaudojam, un es varu zvērēt, ka tā nav tukša māņticība. Man rietumos bija daudz darīšanu ar suņiem, un šai ziņā mani nevar apkrāpt — suņa balsi es pazīstu. Ja jums izdosies uzlikt uzpurni šim sunim un piesiet viņu pie ķēdes, tad es uzskatīšu jūs par lielāko detektīvu, kāds jebkad dzīvojis pasaulē.

—  Viņam būs ir uzpurnis, ir ķēde, ja vien jūs man palīdzēsiet.

—   Darīšu visu, ko man liksiet.

—  Ļoti labi, bet es prasīšu aklu paklausību, bez visā✓ diem «kāpēc» un «kādēļ».

—   Kā vien jums patīk.

—  Ja jūs tā darīsiet, tad ir izredzes, ka mūsu mazā problēma drīz atrisināsies. Es nemaz nešaubos …

Holmss pēkšņi aprāvās un sāka blenzt kaut kur virs manas galvas. Lampa gaiši apspīdēja viņa seju, nekustīgu

un sastingušu ka klasiskai statujai. Seja pauda, gaidas un satraukumu.

—   Kas noticis? — mēs abi iesaucāmies.

Kad Holmss pievērsās mums, es redzēju, ka viņš apspiež dziju iekšēju uzbudinājumu. Viņa seja bija pilnīgi mierīga, bet acīs gailēja uzvaras prieks.

—       Piedodiet, bet es nevarēju apvaldīt sajūsmu, — viņš sacīja, norādot uz portretiem, kas karājās pie pretējās sienas. — Vatsons gan apgalvo, ka es nekā nejēdzot no glezniecības, taču viņā runā skaudība, jo mums katram savi uzskati mākslas jomā. Bet portreti patiešām lieliski.

Man prieks to dzirdēt, — sers Henrijs atbildēja, neslēptā izbrīnā lūkodamies.manā draugā. — Es nekā liela nesaprotu no gleznām. Jā, zirgs vai vērsēns — tas ir kas cits! To es gan nezināju, ka jums atliek laiks interesēties par mākslu!

—        Labu mantu es vienmēr pazīšu, to es varu sacīt. Varu derēt, ka to lēdiju gaišzilā zīdā gleznojis Nellers un to resno džentlmeni parūkā — Reinoldss. Droši vien ģimenes portreti, vai ne?

—   Jā, visi bez izņēmuma.

—   Vai jūs zināt, kas tie tādi ir?

—       Jā, Berimors mani labi iedīdījis šai priekšmetā, un es varu uzskaitīt savus pantiņus bez stomīšanās.

—   Kas ir tas džentlmenis ar tālskati?

—       Tas ir kontradmirālis Bāskervils, kas kalpojis pie Rodnija Rietumindijā. Tas zilajos svārkos ar tīstokli rokā ir sers Viljems Bāskervils, apakšpalātas komisiju priekšsēdētājs Pita laikā.

—       Un tas kavalieris man pretī — melnajā samta kamzolī ar mežģīnēm?

—        O, ar to jums gan jāiepazīstas! Tas ir visa posta vaininieks, ļaundaris Hjūgs, kas licis pamatus leģendai par Bāskervilu suni. Mēs viņu droši vien tik drīz neaizmirsīsim.

Es raudzījos portretā ar interesi un zināmu izbrīnu.

—       Mīļais dievs! — Holmss sacīja. — Viņš taču izskatās tik rāms un miermīlīgs, kaut gan acīs viņam ir kaut kas velnišķīgs. Es gan biju iztēlojies viņu tādu bramanīgāku un patvaļīgāku.

—       Par portretu nevar būt ne mazāko šaubu, jo otrā pusē uz audekla ir viņa vārds un datums — 1647. gads.

Visu pārējovakaru Holmss runāja maz, tikai viņa acis vakariņu laikā bieži kavējās pie portreta, it kā vecā uzdzīvotāja seja viņu valdzinātu. Tomēr mana drauga domu gaita man kļuva skaidra tikai tad, kad sers Henrijs šķīrās no mums. Paķēris sveci no naktsgaldiņa, Holmss atveda mani atpakaļ uz ēdamistabu un pacēla sveci uz augšu pie gadsimtu gaitā nomelnējušā portreta.

—  Vai jūs neko sevišķu neredzat?

Es ilgi vēroju ar spalvām rotāto platmali, balto mežģīņu apkakli un garās cirtas, kas ieslēdza skarbo, šauro seju. Tā nebija rupja, bet plānās, cieti sakniebtās lūpas un saltais, neiecietīgais skatiens pauda kaut ko nepielūdzamu, cietsirdīgu un nīgru.

—  Vai viņš jums neko neatgādina?

—  Zods viņam gandrīz tāds kā seram Henrijam.

—  Jā, mazliet līdzības varbūt ir. Bet pagaidiet mirkli!

Viņš uzkāpa uz krēsla un, turēdams sveci kreisajā rokā,

ar saliekto labo aizsedza platmali un garās cirtas.

—       Lai dievs žēlīgs! — es izsaucos negaidītā pārsteigumā.

No audekla manī lūkojās Stepltona seja.

—       Ahā, saskatījāt gan? Manas acis pieradušas redzēt sejas, nevis to ietvarus. Tā ir krimināllietu izmeklētāja pamatīpašība — spēja skatīties cauri maskai.

—   Taisni neticami! Tas varētu būt Stepltona portrets.

—       Jā, tas ir interesants piemērs, kas pierāda lēcienu atpakaļ ir garīgā, ir fiziskā ziņā. Ja tā sāk pētīt dzimtas portretus, tad gribas sākt ticēt dvēseļu pārceļošanai. Stepltons arī ir Bāskervils, tas man pilnīgi skaidrs.

—   Un grib iekļūt mantiniekos.

—       Neapšaubāmi. Gadījums ar portretu ir piepildījis man vienu no visgrūtāk piepildāmajiem robiem. Viņš mums tagad rokā, Vatson, nu viņš mums rokā! Es gribētu pat zvērēt, ka rītvakar viņš tāpat spirināsies mūsu cilpās kā tauriņi viņa tīklā. Kniepadata, aizbāznis, etiķete, un mēs viņu pievienosim savai Beikerstrītas kolekcijai.

Viņš sāka skaļi smieties un novērsās no portreta. Es reti esmu dzirdējis Holmsu smejamies, un katrreiz šie smiekli nozīmē kādam lielu nelaimi.

Ģērbdamies otrā rītā, es ieraudzīju Holmsu nākam pa ceļu. Izrādījās, viņš bija jau kājās agrāk par mani un paspējis kaut kur aiziet.

—       Jā, šodien mums būs pilnas rokas darba, — viņš sacīja, labpatikā berzējot rokas. — Tīkls ir izmests, drīz sāksim dzīt zivis iekšā. Vēl šovakar mēs zināsim, vai mūsu lielzobainā līdaka ir saķerta vai izlauzusies cauri tīkla acīm.

—  Vai jūs jau paspējāt izstaigāties pa tīreli?

—       Es nogāju līdz Grimpenai un nosūtīju telegrammu uz Prins'taunu par Seldena nāvi. Domāju, ka jums nevienam nebūs nekādu nepatikšanu sakarā ar šo gadījumu. Bez tam es satikos ar savu uzticamo Kārtraitu, kurš droši vien būtu nobeidzies uz manas būdas sliekšņa kā suns pie saimnieka kapa, ja es nebūtu viņam parādījies sveiks un vesels.

—  Ar ko mēs sāksim šo dienu?

—       Vispirms aprunāsimies ar seru Henriju. Ahā, tur jau viņš nāk!

.— Labrīt, Holms! — baronets uzsauca. — Jūs izskatāties kā ģenerālis, kas apspriež ar štāba priekšnieku gaidāmās kaujas plānu.

—   Tā tas arī ir. Vatsons ieradās pēc pavēlēm.

—   Es tāpat.

—       Vareni! Ja nemaldos, mūsu draugi Stepltoni ieaicinājuši jūs uz pusdienām.

—       Ceru, ka jūs arī nāksiet līdzi. Stepltoni ir visai viesmīlīgi un ļoti priecāsies par jums.

—   Diemžēl mums ar Vatsonu jābrauc uz Londonu.

—   Uz Londonu?

—       Jā. Pašreizējos apstākļos mums izdevīgāk atrasties tur.

Baronefa seja pastiepās garāka.

—       Un es cerēju, ka jūs paliksiet pie manis, kamēr viss būs atrisināts! Tīrelis un Bāskervilhollā nemaz nav tik patīkamas vietas, ja te jādzīvo vienam.

—       Mīļais draugs, jums jāpaļaujas uz mani un jādara viss, ko lieku. Pasakiet saviem draugiem, ka mēs būtu apciemojuši viņus ar prieku, bet neatliekamas darīšanas spiež mūs atgriezties Londonā. Ceram drīz atkal redzēt Devonširu. Vai neaizmirsīsiet pateikt to viņiem?

—   Ja jūs uzskatāt to par vajadzīgu.

—   Citas izejas nav, varat man ticēt.

Baroneta apmākusies seja rādīja, ka viņš jūtas dziļi aizvainots un uzskata mūsu aizbraukšanu par bēgšanu.

—   Kad jūs vēlaties braukt? — viņš dzestri jautāja.

—       Tūliņ pēc brokastīm. Mēs aizbrauksim ar zirgiem līdzKumb-Tresijai, bet Vatsons atstās te savas mantas par ķīlu, ka viņš drīz atgriezīsies. Vatson, uzrakstiet zīmīti Stepltoniem un atvainojieties, ka nevarat ierasties.

—       Man arī labprāt gribētos braukt uz Londonu, — baronets sacīja. — Kāpēc man te jāpaliek vienam?

—       Tāpēc, ka jūs nedrīkstat pamest savu posteni. Tāpēc, ka esat apsolījis darīt visu, ko jums likšu, un es jums lieku palikt šeit.

—   Labi, tad es palikšu.

—       Vēl viens aizrādījums! Ierodieties Meripithauzā braukšus, sūtiet ekipāžu tūliņ atpakaļ un pasakiet Stepltoniem, ka nāksiet uz Bāskervilhollu kājām.

—   Kājām pāri tīrelim?

—   Jā.

—       Bet jūs taču neskaitamas reizes brīdinājāt mani, lai to nedaru!

—       Šoreiz jūs varat iet pilnīgi droši. Es to neieteiktu, ja nepaļautos uz jūsu nerviem un drosmi.

—   Tad es to darīšu.

—       Un, ja jums dzīvība dārga, tad ejiet cauri tīrelim tikai pa to taciņu, kas ved no Meripithauzas uz Grimpenas lielceļu un ir arī jūsu īsākais ceļš uz mājām.

—   Es izpildīšu visu, ko jūs man liekat.

—       Ļoti labi. Mēs savukārt pacentīsimies izbraukt tūliņ pēc brokastīm, lai pēcpusdienā būtu Londonā.

Mani ļoti pārsteidza šī rīcības programma, kaut gan es atcerējos, ka vakar Holmss bija sacījis Stepltonam, ka šodien atgriezīšoties Londonā. Tas gan man nebija ienācis prātā, ka viņš ņems mani līdzi un vēl tādā brīdī, ko pats atzīst par kritisku! Tomēr man neatlika nekas cits kā paklausīt Holmsam bez iebildumiem; mēs atvadījāmies no apbēdinātā baroneta un pēc divām stundām jau atradāmies Kumb-Tresijas stacijā, no kurienes aizsūtījām ekipāžu atpakaļ uz Bāskervilhollu. Uz perona mūs gaidīja neliela auguma zēns.

—   Kādi būs rīkojumi, ser?

—       Brauc ar šo vilcienu uz Londonu, Kārtrait. Līdzko ierodies, nosūti manā vārdā telegrammu seram Henrijam un apvaicājies, vai viņš nav uzgājis manu piezīmju grāmatiņu, ko esmu pazaudējis. Ja grāmatiņa atrasta, lai sūta ierakstītā sūtījumā uz Beikerstrītu.

—   Jā, ser.

—   Un tagad pavaicā stacijas kantorī, vai tur nav man kāda vēstule.

Zēns drīz atgriezās ar telegrammu, ko Holmss izlasīja un pasniedza man. Tur bija rakstrts: «Telegrammu saņēmu. Ieradīšos piecos četrdesmit ar orderi arestam. Lestreids.»

—   Tā ir atbilde uz manu šārīta telegrammu. Lestreids ir viens no labākajiem profesionālajiem detektīviem, var gadīties, ka mums vajag viņa palīdzības. Nu, Vatson, es domāju, ka mēs varam izlietot brīvo laiku, apmeklējot jūsu paziņu mi$is Lauru Laijonsu.

Man sāka kļūt skaidrāks Holmsa plāns. Ar baroneta palīdzību viņš pārliecinās Stepltonu par mūsu aizbraukšanu, un mēs varēsim droši ierasties tai brīdī, kad būsim vajadzīgi. Seram Henrijam atsūtītā telegramma, ja viņš to pieminēs sarunā ar Stepltonu, galīgi izkliedēs pēdējā aizdomas. Un es jau domās iztēlojos, kā mūsu tīkli aizvien vairāk savelkas ap lielzobaino līdaku.

Misis Laura Laijonsa atradās savā darbistabā, un Šerloks Holmss uzsāka sarunu tik tieši un vaļsirdīgi, ka viņa bija stipri pārsteigta.

—   Es pētu apstākļus, kas saistīti ar nelaiķa sera Čārlza Bāskervila nāvi, — viņš sacīja. — Mans draugs doktors Vatsons pastāstīja man visu, ko jūs viņam esat izteikusies un ko esat noklusējusi.

_— Ko tad es esmu noklusējusi? — viņa izaicinoši jautāja.

—   Jūs atzināties, ka esat aicinājusi seru Čārlzu ierasties pie alejas vārtiņiem pulksten desmitos vakarā. Kā zināms, viņš miris tieši tai stundā un tai vietā. Jūs esat noklusējusi to, kāds sakars starp šiem abiem faktiem.

—   Starp tiem nav nekāda sakara.

—   Tad patiesi tā ir ārkārtīgi dīvaina sagadīšanās. Bet es tomēr domāju, ka mēs galu galā šo sakaru noskaidrosim. Es būšu ar jums pavisam atklāts, misis Laijonsa. Mēs uzskatām šo gadījumu par slepkavību, un pierādījumi ir tik neapgāžami, ka tiesai būs jānodod ne vien jūsu draugs misters Stepltons, bet arī viņa sieva.

Misis Laijonsa pietrūkās kājās.

—   Viņa sieva?!

—   Jā, tas vairs nav noslēpums. Persona, ko viņš dēvē par savu māsu, īstenībā ir viņa sieva.

Misis Laijonsa atslīga krēslā. Viņas rokas tik cieši saspieda krēsla atzveltni, ka nagi kļuva balti.

_— Viņa sieva! Viņa sieva! Bet viņš taču nebija precējies!

Serloks Holmss paraustīja plecus.

—   Pierādiet man to! Pierādiet! Ja jūs to varēsiet…— Viņas niknumā zvērojošās acis runāja skaidrāk par vārdiem.

—   Pierādījumu man diezgan, — Holmss sacīja, izvilkdams no kabatas vairākus papīrus. •— Te ir šā laulātā pāra fotogrāfija, uzņemta pirms četriem gadiem Jorkā. Te gan uzrakstīts «Misters un misis Vandeleri», bet domāju, ka jums nenāksies grūti pazīt tiklab vīrieti, kā sievieti, ja esat viņu kādreiz redzējusi. Un te ir trīs dokumenti, ko esmu saņēmis no personām, kurām var pilnīgi uzticēties, — te aprakstīti misters un misis Vandeleri, Sent-Oliveras privātskolas īpašnieki. Izlasiet šos dokumentus, tad jums nebūs vairs šaubu, ka aprakstītais laulātais pāris jums pazīstams.

Misis Laijonsa ieskatījās papīros un tad pievērsa mums savu sastingušo, izmisuma pilno skatienu.

—   Mister Holms, — viņa ierunājās, — šis cilvēks apsolīja mani precēt, ja panākšu laulības šķiršanu. Viņš man meloja, šis nelietis, kur vien varēdams. Neviens vārds nav patiesība, ko viņš man teicis. Un kāpēc? Kāpēc? Es domāju, ka viņš visu dara manis labā, bet nu izrādās, ka esmu bijusi tikai ierocis viņa rokās. Kāpēc man jābūt viņam uzticīgai, ja viņš tāds nekad nav bijis? Kāpēc man jāmēģina glābt viņš? Lai saņem pelnīto atmaksu! Jautājiet man, ko vien gribat, es neslēpšu neko! Bet to gan es zvēru: kad rakstīju zināmo vēstuli, tad man pat sapnī nerādījās, ka no tās būs kāds ļaunums vecajam džentlmenim, manam labākajam draugam!

—   Es jums pilnīgi ticu, godātā, — Šerloks Holmss sacīja. — Jums droši vien grūti runāt par visiem šiem notikumiem, tāpēc labāk darīsim tā: es runāšu pats, un jūs mani pārlabosiet, ja pieļaušu kādu būtisku kļūdu. Tas bija Stepltons, kas ieteica jums rakstīt vēstuli?

—  Viņš man to nodiktēja.

—   Viņš droši vien iegalvoja jums, ka sers Čārlzs uzņemsies visus laulības šķiršanas prāvas izdevumus?

— Jā.

—   Un, kad vēstule bija nosūtīta, viņš pierunāja jūs neierasties uz satikšanos?

—   Viņš sacīja, ka tas aizskaršot viņa pašcieņu, ja naudu prāvai došot kāds cits, un, kaut arī viņš esot nabags, tomēr atdošot pēdējo peniju, lai iznīcinātu šķēršļus, kas mūs šķir.

—   Liekas, viņš ir ļoti konsekvents. Un par turpmākajiem notikumiem jūs nekā neesat dzirdējusi un par sera Čārlza nāvi uzzinājāt tikai no avīzēm?

—   Jā.

—   Un Stepltons lika jums nosolīties, ka nevienam nekā neteiksiet par nodomāto satikšanos?

—   Jā. Viņš sacīja, ka sers Čārlzs miris mīklainos apstākļos un mani turēšot aizdomās, ja uzzināšot par vēstuli. Viņš mani iebiedēja, un es apņēmos klusēt.

—   Saprotu. Bet vai jums bija kādas aizdomas?

Misis Laijonsa vilcinājās un lūkojās grīdā.

—   Es labi pazinu šo cilvēku, — viņa beidzot sacīja. — Bet, ja viņš būtu palicis man uzticīgs, es viņam savu uzticību lauzusi nebūtu.

—   Manuprāt, jūs varat priecāties, ka esat izgājusi sveikā, — Serloks Holmss piezīmēja. — Stepltons bija jūsu varā un zināja to, bet jūs vēl esat dzīva. Pēdējos mēnešus jūs esat staigājusi gar bezdibeņa malu. Atļaujiet jums tagad novēlēt visu labu, misis Laijonsa. Iespējams, ka drīzumā jūs kaut ko dzirdēsiet par mums.

—   Mūsu lieta pamazām noskaidrojas, un šķērslis pēc šķēršļa sāk izzust, — Holmss sacīja, kad mēs gaidījām uz perona Londonas vilciena pienākšanu. — Drīz vien es varēšu izveidot pilnīgi sakarīgu stāstu par šo mūsdienu sensacionālāko slepkavību. Kriminologi gan atgādinās, ka līdzīgi gadījum[ jau bijuši, piemēram, Grodņā, Mazkrievijā … 66. gadā, un, protams, neaizmirsīs pieminēt slepkavu Endersonu Ziemeļkarolīnā, taču mūsu gadījumam ir vairākas spilgti savdabīgas iezīmes. Mēs pat arī tagad vēl nevaram celt neapgāžamus apvainojumus pret šo rūdīto nelieti. Bet es gan esmu svēti pārliecināts, ka viss būs noskaidrots, iekāms šovakar dosimies pie miera.

Londonas ekspresis dārdot ieripoja stacijā, un no pirmās klases vagona izlēca mazs, buldogam līdzīgs, plecīgs vīrietis. Mēs sasveicinājāmies, un, redzot, ar kādu cieņu Lestreids izturas pret manu biedru, man kļuva skaidrs, ka viņš daudz ko mācījies kopš tā laika, kad sāka strādāt kopā ar Holmsu. Es labi atcerējos, ar kādu ironiju šis praktiskais vīrs bija kādreiz noklausījies Holmsa teoretizēšanā.

—   Vai kaut kas labs? — viņš jautāja.

—   Tik nopietna gadījuma sen nav bijis, — Holmss atbildēja. — Mūsu rīcībā divas stundas brīva laika. Manuprāt, mēs varētu paēst pusdienas, un tad, Lestreid, mēs palīdzēsim jums iztīrīt plaušas no Londonas miglas un pamielosim ar Dārtmūras svaigo nakts gaisu. Nekad neesat te bijis? Vēl jo labāk, tad es galvoju, ka jūs tik drīz vis neaizmirsīsiet savu pirmo vizīti.

XIV nodala

BĀSKERVILU SUNS

Viens no Serloka Holmsa trūkumiem — ja to var nosaukt par trūkumu — bija tas, ka viņš nekad nevienam neuzticēja savus plānus pirms to realizēšanas. Neapšaubāmi, ka daļēji te bija vainojams viņa valdonīgais raksturs, — viņam patika pavēlēt un pārsteigt, bet daļēji arī profesionālā piesardzība, kas neļāva riskēt bez vajadzības. Lai nu kā, bet šī viņa rakstura īpašība sagādāja daudz grūtību viņa aģentiem un palīgiem. Man pašam tā lika daudz ciest, taču nekad es nebiju tā mocījies neziņā kā mūsu ilgā nakts brauciena laikā. Mūs gaidīja liels pārbaudījums, mēs bijām gatavi dot pēdējo, izšķirošo triecienu, bet Holmss nerunāja ne vārda, un man atlika vienīgi minēt, kāda būs viņa turpmākā rīcība. Mani nervi bija sasprindzināti līdz pēdējai iespējai, kad pēkšņi mums sejās iesitās salts vējš un, ieskatījies tumsā, es pamanīju tuksnesīgus klajumus abpus šaurā ceļa un nopratu, ka atrodamies tīrelī. Katrs zirga solis, katrs riteņu apgrieziens tuvināja mūs mīklaino notikumu atrisinājumam.

Sēdēdami īrētajā ekipāžā, mēs, protams, runājām tikai par sīkumiem, par spīti satrauktām gaidāfri un uzbudinājumam, kas bija visus pārņēmis. Pēc šādas nedabiskas saspīlētības es jutu noveļamies kā nastu no pleciem, kad ieraudzīju ceļmalā Frenklenda kotedžu, no kuras bija tikai pāris jūdžu līdz Bāskervilhollai un tai vietai, kur vajadzēja norisināties traģēdijas beigu daļai. Mēs neapstājāmies pie galvenajiem vārtiem, bet nobraucām līdz īvju alejai, samaksājām kučierim, kas brauca atpakaļ uz Kumb-Tresiju, un devāmies uz Meripithauzas pusi.

—  Vai jūs esat apbruņots, Lestreid?

Mazais detektīvs pasmaidīja.

—       Ja man ir bikses kājās, tad tām ir arī kabata, un, ja ir kabata, tad tanī ir kaut kas iekšā.

—       Labi! Mēs ar Vatsonu arī esam sagatavojušies visādiem pārsteigumiem!

—       Jūs pret šo lietu izturaties visai nopietni, mister Holms. Kas no mums tiek prasīts šai spēlē?

—   Pacietība.

—       Nudien, apkārtne te nav diez cik jauka, — detektīvs nodrebinājās, vērodams tālumā drūmās kalnu nogāzes un plašo miglas ezeru virs Grimpenas muklāja. — Rau, kur uguntiņa!

—       Tā ir Meripithauza, mūsu ceļojuma gala mērķis. Lūdzu iet, cik vien klusu varat, un runāt čukstot!

Mēs uzmanīgi soļojām pa taciņu uz mājas pusi, bet Holmss mūs apturēja kādus divsimt jardus no tās.

—       Pietiks, — viņš sacīja. — Klinšu bluķi labajā pusē noderēs par labu aizsegu.

—  Vai mēs gaidīsim te?

—       Jā, ierīkosim slēpni. Nostājieties te šai iedobē, Lestreid! Vatson, jūs taču esat bijis namā iekšā? Vai zināt, kā izvietotas istabas? Kas ir tie aizrežģotie logi?

—   Liekas, tie ir virtuves logi.

—   Un tas nākamais, gaiši apgaismotais logs?

—  Tā noteikti ir ēdamistaba.

—       Aizvirtņi pacelti. Jūs labāk par mani zināt, kā tur piekļūt. Ieskatieties pa logu, ko viņi tur dara, tikai, dieva dēļ, klusāk, lai viņi nemana,.,ka tos novēro!

Es pielavījos uz pirkstgaliem pie zemā mūra žoga, kas apņēma panīkušo dārzu. Turēdamies žoga ēnā, es sasniedzu tādu vietu, no kuras varēja ieskatīties pa neaizsegto logu.

Istabā bija divi vīrieši — sers Henrijs un Stepltons. Viņi sēdēja viens otram pretī pie apaļa galda un smēķēja cigārus. Uz galda atradās kafija un vīns. Stepltons kaut ko moži runāja, bet baronets izskatījās bāls un klausījās nevērīgi. Viņu laikam smagi nomāca doma par vientuļo gājienu uz māju cauri baigajam tīrelim.

Kamēr es tā lūkojos, Stepltons piecēlās un izgāja no istabas, bet sers Henrijs ielēja glāzē vīnu un atlaidās pret krēsla atzveltni, pakšķinādams cigāru. Es dzirdēju nočīkstam durvis un nočirkstam granti uz celiņa. Soļi tuvojās žogam, pie kura biju pieplacis. Pabāzis galvu, es ieraudzīju naturālistu pie neliela šķūnīša dārza stūrī. Nograbēja atslēga, viņš iegāja iekšā, un es dzirdēju šķūnītī nelielu kņadu. Stepltons pēc mirkļa iznāca ārā, aizslēdza durvis, pagāja garām žogam un iegāja namā. Es redzēju, ka viņš atgriezās pie sava viesa. Klusām aizlavījies pie biedriem, es pastāstīju novēroto.

—  Jūs sacījāt, Vatson, ka lēdijas nebija istabā? — Holmss jautāja, kad beidzu savu ziņojumu.

—   Nē, nebija.

—  Kur tad viņa varētu būt? Atskaitot virtuvi un ēdamistabu, visi logi tumši.

—   Nudien, nezinu.

Kā jau minēju, pār lielo Grimpenas muklāju klājās bieza, balta migla. Tā lēni slīdēja uz mūsu pusi, ielencot taku kā zema, bet blīva siena. Mēness stari pārvērta miglu par mirdzošu ledus lauku, virs kura kā melni pīķi slējās tālīno granīta stabu virsotnes. Holmss pagriezās uz muklāja pusi un, raugoties uz šurp slīdošo miglas klāstu, nepacietīgi nomurmināja:

—   Tā nāk taisni uz mums, Vatson.

—  Vai tas slikti?

—   Sliktāk nemaz nevar būt, — tas ir vienīgais, kas var izjaukt manus plānus. Domāju gan, ka sers Henrijs ilgi nekavēsies. Pulkstenis jau desmit. Tiklab mūsu panākumi, kā viņa dzīvība atkarīga tagad no tā, vai viņš sasniegs taciņu, pirms migla būs klāt.

Nakts bija skaidra un dzidra. Zvaigznes mirgoja salti un spoži, mēness sirpis lēja pār tīreli maigu, trīsošu gaismu. Mūsu priekšā melnoja nama siluets ar smailu jumtu, virs kura skursteņi likās urbjamies sudrabotajā debess velvē. Platas, zeltainas strēles stiepās no apakšstāva logiem pāri dārzam uz tīreli. Pēkšņi viens logs satumsa. Kalpotāji bija atstājuši virtuvi. Tagad lampa dega tikai ēdamistabā, kur divi vīri, slepkava namatēvs un viesis, kas nekā nenojauta, tērzēja, smēķējot cigārus.

Baltais, pūkainais miglas auts, kas jau sedza pusi tīreļa, ar katru mirkli virzījās tuvāk namam. Pirmās smalkās šķiesnas jau vijās ap zeltaino apgaismotā loga četrstūri. Dārza žoga tālīnais stūris jau bija nozudis, un tikai koku galotnes rēgojās virs baltajiem vāliem. Kamēr mēs skatījāmies, miglas švīkas parādījās abpus mājas un lēni saplūda blīvā masā, tā ka augšstāvs ar jumtu likās uzpeldam šās spoku jūras viļņos kā teiksmains kuģis. Holmss nikni uzsita ar dūri pa klinti, aiz kuras stāvējām, un nepacietīgi piespēra kāju.

—  Ja viņš pēc stundas ceturkšņa nebūs klāt, taku aizsegs migla, un pēc pusstundas mēs paši savu roku nevarēsim saskatīt.

—  Vai mēs nevaram atiet atpakaļ, tur bija augstāks?

—  Jā, manuprāt, sliktāk tas nebūs.

Jo tuvāk virzījās migla, jo mēs kāpāmies atpakaļ, kamēr atradāmies kādu pusjūdzi no mājas, bet arī tad blīvā, bālganā jūra, kuras virsmu sudraboja mēness, lēni un neatvairāmi mācās mums virsū.

—   Mēs atkāpjamies pārāk tālu, — Holmss sacīja. — Tas ir riskanti, jo viņam var uzbrukt, pirms viņš atnāk līdz šejienei. Lai tur kas, tālāk vairs neiesim.

Viņš nometās ceļos un pielika ausi pie zemes.

—   Paldies dievam! Man liekas, viņš nāk!

Ašu soļu dipoņa salauza tīreļa klusumu. Pieliekušies aiz akmeņiem, mēs saspringti blenzām sudrabaini pelēkajos miglas vālos. Soļi skanēja aizvien tuvāk, un drīz vien no miglas, it kā pavēris aizkaru, iznāca tas vīrs, ko mēs gaidījām. Ieraudzījis virs galvas dzidrās, zvaigžņotās debesis, viņš izbrīnā palūkojās visapkārt. Tad viņš naigi devās tālāk pa taciņu, pagāja mums itin tuvu garām un sāka kāpt augšup pa lēzeno pakalni, kas pacēlās tūliņ aiz mums. Ejot viņš šad un tad atskatījās, it kā bažīdamies par kaut ko.

—   Kuš! — Holmss nočukstēja, un es izdzirdēju noklikšķam revolvera gaili. — Uzmanību! Nāk!

Kaut kur pašās miglas vālu dzīlēs sīki takšķēja vienmērīgi rikši. Miglas mākonis bija no mums tikai jardus piecdesmit, un mēs visi trīs urbāmies tanī ar skatieniem, nezinādami, kāds nezvērs parādīsies no tā gūzmas. Guļot blakus Holmsam, es pašķielēju uz viņa pusi. Viņa seja bija bāla, triumfējoša, acis dega mēnesnīcā. Pēkšņi viņa lūpas pavērās pārsteigumā, skatiens kļuva stings un mulss. Tai pašā mirklī Lestreids šausmās iebrēcās un pieplaka pie zemes. Es uzlēcu kājās un, gandrīz paralizēts no tās drausmīgās ainas, ko ieraudzīju, ar stingu roku taustījos pēc revolvera. No miglas mutuļiem izskrēja suns, milzīgs, melns kā ogle, — suns, kādu mirstīga acs vēl nebija redzējusi. No tā ieplestās rīkles lauzās ārā liesmas, acis zvēroja, pa purnu, skaustu un krūtīm stiepās ugunīgas svītras. Nekādos pārkairinātu smadzeņu murgos nevarētu rasties briesmīgāks un atbaidīgāks rēgs par šo melno spoku, kas, pekles ugunīs laistoties, izdrāzās no miglas. /

Melnais briesmonis milzu lēcieniem joņoja pa taku, ostīdams mūsu drauga pēdas. Mēs atjēdzāmies tikai tad, kad tas bija paauļojis garām. Tad mēs ar Holmsu abi izšāvām reizē, un drausmīgais kauciens rādīja, ka vismaz viena lode ķērusi mērķi. Suns tomēr neapstājās, bet lēkšoja tālāk. Tālu uz takas mēs redzējām seru Henriju atskatāmies. Viņa seja bija gluži balta, viņš pacēla pārbīlī rokas un sastinga, blenzdams baismīgajā būtnē, kas dzinās pa viņa pēdām.

Taču sāpju pilnā iekaukšanās mirklī bija izgaisinājusi mūsu bailes. Kas ir ievainojams, tas ir mirstīgs, un, ja mēs to varējām ievainot, tad varēsim arī nogalināt. Nekad es nebiju redzējis cilvēku tā skrienam, kā skrēja tonakt Holmss. Es vienmēr skaitījos labs skrējējs, bet tonakt starp mani un Holmsu palika tikpat liela atstarpe kā starp manLun mazo detektīvu. Mēs joņojām pa taciņu un dzirdējām nepārtrauktos sera Henrija kliedzienus un suņa dobjos rēcienus. Kad es pieskrēju klāt, suns metās uz savu upuri, notrieca zemē un dzīrās sagrābt to pie rīkles, bet tai pašā mirklī Holmss iešāva piecas lodes nezvēram sānos. Suns iekaucās pēdējo reizi, nikni sacirta žokļus, novēlās uz muguras, krampjaini noraustīja visas četras ķepas, un saļima. Es aizelsies apstājos un pieliku revolvera stobru pie baismīgi mirgojošās galvas, bet nospiest gaili nebija nozīmes. Milzu suns bija pagalam.

Sers Henrijs gulēja bez samaņas turpat^ kur bija pakritis. Mēs atrāvām vaļā viņa apkakli, un Holmss izdvesa pateicību liktenim, pārliecinājies, ka baronets nav ievainots un palīdzība nākusi īstā brīdī. Tad mūsu drauga plaksti nodrebēja un viņš vārgi pakustējās. Lestreids iespieda viņam starp zobiem savas konjaka blašķes kaklu, un pēc mirkļa uz mums blenza divas pārbīļa pilnas acis.

— Ak kungs! — baronets nočukstēja. — Kas tas bija? Dieva dēļ, kas tas bija?

—   Tā vairs nav, lai kas tas bijis, — Holmss atbildēja. •— Jūsu dzimtas spoks ir pagalam uz visiem laikiem.

Baismīgais radījums, kas izstiepies gulēja mūsu priekšā, varēja pārbiedēt ikkatru ar saviem apmēriem un spēku. Tas nebija ne tīrasinīgs pēdu dzinējs suns, ne tīrasinīgs mastifs, bet acīmredzot jauktenis — izkāmējis, drausmīgs, jaunas lauvenes lielumā. Milzu rīkle pat vēl tagad, nāves stingumā, laistījās zilganās liesmās, ap mazajām, niknajām acīm dziļajos dobumos bija apvilkti ugunīgi loki. Es pieskāros pie mirgojošās galvas un, pacēlis roku, ieraudzīju, ka arī mani pirksti tumsā laistās.

—   Fosfors, — es noteicu.

—   Turklāt kāds īpašs preparāts, — Holmss apstiprināja, paostīdams gaisu. — Bez smakas, lai nesabojātu sunim ožu. Mums dziļi jāatvainojas, ser Henrij, ka jums nācās izturēt tādu drausmīgu pārbaudījumu. Es gaidīju parādāmies suni, bet tāds briesmonis arī mani pārsteidza. Turklāt migla deva mums pārāk maz laika sagatavoties.

—  Jūs izglābāt man dzīvību.

—   Iepriekš ļaudami to apdraudēt. Vai jums pietiks spēka piecelties?

—   Dodiet man vēl vienu malku konjaka, tad viss būs kārtībā. Tā! Tagad ar jūsu palīdzību tikšu kājās. Ko domājat darīt tālāk?

—  Atstāt jūs te. Jums šonakt vairāk dēku nav vajadzīgs. Pagaidiet te kādu brītiņu, tad kāds no mums ies jums līdzi uz Bāskervilhollu.

Baronets mēģināja piecelties, bet nevarēja. Viņš joprojām bija bāls kā līķis un drebēja. Mēs viņu pievedām pie klints bluķa, un tur viņš apsēdās, aizklājis seju ar rokām, trīcēdams.

—   Nu mums jāiet, — Holmss sacīja. — Iesāktais jāpabeidz, un katrs mirklis ir dārgs. Noziegums vairs nav apšaubāms, atliek tikai saņemt ciet noziedznieku.

—   Varu derēt, ka mājās mēs viņu vairs neatradīsim,— viņš turpināja, kad steidzāmies projām pa taciņu. — Šāvieni viņam jau pavēstīja, ka spēle zaudēta.

—  Mēs atradāmies krietnu gabalu no mājas, un migla taču apslāpē trokšņus.

—   Viņš sekoja sunim, lai pievāktu to, — varat man ticēt! Nē, nē, šoreiz viņš būs mums izsprucis. Tomēr māja mums jāpārmeklē, lai nebūtu nekādu šaubu.

Parādes durvis bija līdz galam vaļā; mēs iesteidzāmies iekšā un izskraidījām visas istabas, par lielu pārsteigumu vecajam, vārgajam sulainim, kas mūs sagaidīja gaitenī. Apgaismota bija vienīgi ēdamistaba, bet Holmss paķēra no turienes lampu un pārmeklēja visus kaktus. Nekur nebija ne zīmes no cilvēka, ko mēs meklējām. Tomēr otrā stāvā kādas guļamistabas durvis izrādījās aizslēgtas.

—   Tur kāds ir! — Lestreids iesaucās. — Es dzirdu troksni. Atveriet!

Mēs izdzirdējām vārgu vaidu un čaboņu. Holmss iespēra ar kāju virs atslēgas, un durvis atsprāga vaļā. Turēdami revolverus rokās, mēs ieskrējām istabā.

Arī te nebija ne vēsts no pārdrošā un bezsirdīgā slepkavas. Viņa vietā mēs ieraudzījām kaut ko tik dīvainu un negaidītu, ka pārsteigumā palikām stāvam.

Telpa bija iekārtota kā mazs muzejs, pie sienām rindās novietotas stikla kastītes ar tauriņu un kukaiņu kolekcijām, kas pauda par šā sarežģītā un noziedzīgā rakstura iemīļoto nodarbošanos. Telpas vidū pacēlās resns pīlārs, kādreiz novietots kā balsts ķirmju sagrauztajām griestu sijām. Pie šī pīlāra bija piesiets cilvēks, no galvas līdz kājām notīts ar palagiem, tā ka pirmajā mirklī bija pat grūti pateikt, vai tas vīrietis vai sieviete. Viens dvielis bija apžņaugts ap kaklu un sasiets aizmugurē ap stabu, otrs aptīts ap seju, atstājot neaizsegtas vienīgi acis — tumšas acis, sāpju un kauna pilnas, kas vērās mums pretī ar izmisīgu jautājumu. Vienā mirklī mēs norāvām saites, izņēmām mutē iebāzto vīšķi, un misis Stepltone sabruka uz grīdas. Kad viņas skaistā galva noslīga uz krūtīm, es ieraudzīju uz viņas kakla skaidri redzamu sarkanu vīli, ko iecirtuši pletne.

—   Nezvērs! — Holmss izsaucās. — Lestreid, kur jusu konjaks? Apsēdiniet viņu uz krēsla! Šādas mocības kuru katru novedīs līdz nesamaņai.

Misis Stepltone atvēra acis.

—  Vai viņš izglābās? — viņa jautāja. — Viņš izbēga?

—   No mums viņš neizbēgs, godātā.

—   Nē, nē, es nedomāju par savu vīru. Sers Henrijs… vai viņš izglābies?

—  Jā.

—   Un suns?

—   Pagalam.

Viņa atvieglota dziļi ievilka elpu.

—   Paldies dievam! Paldies dievam! O, šis varmāka! Redziet, ko viņš ar mani izdarījis! — Viņa atbraucīja piedurknes, un mēs šausmās ieraudzījām, ka viņas rokas ir vienos zilumos. — Bet tas nav nekas… tas nekas! Daudz ļaunāk, ka viņš spīdzināja un sagandēja manu dvēseli. Es visu varēju paciest — sliktu izturēšanos, vientulību, melu pilnu dzīvi — itin visu, kamēr man palika cerība, ka viņš mani mīl, bet nu es zinu, ka arī šai ziņā esmu bijusi nelga un akls ierocis viņa rokās. — Viņa neizturēja un sāka izmisusi elsot.

—Jā, godātā, jums nav iemesla vēlēt viņam labu, — Holmss sacīja, — tāpēc pasakiet mums, kur viņš slēpjas! Ja esat kādreiz palīdzējusi viņam tā ļaunajos darbos, tad izpērciet tagad savu vainu un palīdziet mums!

—   Ir tikai viena vieta, kur viņš var paslēpties, — misis Stepltone atbildēja. — Pašā muklāja vidū ir saliņa, kur kādreiz atradās alvas raktuves. Sai saliņā viņš turēja savu suni, un tur viņam viss bija sagatavots, ja gadījumā vajadzētu bēgt. Uz turieni viņš tagad dosies.

Miglas blāķi spiedās pie loga kā balta vate. Holmss pacēla lampu pret rūtīm.

—   Skatieties! — viņš sacīja. — Šonakt neviens neatradīs ceļu uz Grimpenas muklāju.

Misis Stepltone iesmējās un sasita plaukstas. Viņas acis un zobi nozibsnīja ļaunā priekā.

—   Uz turieni viņš atradīs ceļu, bet atpakaļ nekad! — viņa izsaucās. — Vai tādā naktī var saredzēt ceļa zīmes? Mēs izlikām tās abi divi, lai iezīmētu taku pāri muklājam. Ak, kāpēc es neiedomājos šodien tās novākt! Tad viņš patiešām atrastos jūsu varā.

Bija skaidrs, ka vajāšana jāatliek, kamēr izklīdīs migla. Pagaidām mēs atstājām Lestreidu par Meripithauzas saimnieku un paši kopā ar baronetu atgriezāmies Bāskervilhollā. Slēpt viņam vēl ilgāk patiesību par Stepltoniem mēs nevarējām, bet viņš varonīgi panesa triecienu, ko viņam sagādāja šī ziņa par mīlēto sievieti. Taču naktī pārdzīvotais satricinājums nepalika bez sekām, un uz rīta pusi viņš gulēja bez samaņas drudzī Dr. Mortimera uzraudzībā. Nākotnē viņiem abiem bija lemts doties pasaules apceļojumā, lai sers Henrijs atkal kļūtu par to pašu dzīvespriecīgo, veselīgo vīrieti, kāds viņš bija pirms nelaimīgā dzimtīpašuma mantošanas.

Un nu mans dīvainais stāsts aši tuvojas beigām. To rakstot, es centos, lai lasītājs izjūt reizē ar mums tās tumšās baismas un neskaidrās aizdomas, kas tik ilgi aptumšoja mūsu dienas un beidzās ar tādu traģēdiju.

Otrā rītā pēc baigās nakts, kad nogalinājām rēgaino suni, migla izklīda un misis Stepltone pavadīja mūs līdz tai vietai, kur sākās taciņa pāri muklājam. Tikai tagad mēs sapratām, cik briesmīga bijusi šīs sievietes dzīve, kad redzējām, cik labprāt un ar kādu prieku viņa ved mūs pa sava vīra pēdām. Mēs šķīrāmies no viņas uz Šauras kūdras strēmeles, kas iestiepās kā pussala plašajā slīkšņā, šur tur iesprausti mazi žagariņi apzīmēja taku, kas vijās līčloču no viena ciņa uz otru starp zaļām ūdensIēcām segtiem akačiem un striegoņiem, kas noslēdza ceļu katram gājējam, kurš nepazina šo vietu. No muklāja cēlās smagi, indīgi izgarojumi, pūstoši meldri, un dūņām klātas ūdenszāles dvesa salkanu trūdu smaku. Katrs kļūmīgs solis ierāva mūs līdz ceļiem tumšajā, līganajā dūkstī, kuras virsma jardiem tālu mīksti viļņoja zem mūsu kājām. Striegonis sūktin sūcās klāt pie mūsu pēdām, un tā tvēriens bija tik spēcīgs un šķietami aprēķināts, ka mums likās, it kā ļauna roka neatlaidīgi tvarstās ap mums, gribēdama mūs ieraut šajās derdzīgajās dzīlēs. Mums pagadījās tikai viens pierādījums, ka neesam pirmie, kas iet šo bīstamo ceļu. Uz ciņa, kas, apaudzis ar spilvām, slējās virs striegoņa, rēgojās kaut kas melns. Holmss iegrima līdz jostas vietai dūņās, kad pastiepās, lai to satvertu, un, ja mēs nebūtu viņu izvilkuši, tad diezin vai viņš vairs kādreiz būtu spēris kāju uz cietas zemes. Viņš turēja rokā vecu, melnu kurpi. Tās iekšpusē bija fabrikas marka: «Meiers, Toronto».

—   Šāda atraduma dēļ bija vērts iet dubļu vannā, — viņš noteica. — Tā ir mūsu drauga sera Henrija pazudusī kurpe.

—   Ko Stepltons steigā nometis.

—   Pareizi. Viņš deva to sunim apostīt, kad uzlaida uz sera Henrija pēdām. Apzinādamies, ka spēle zaudēta, viņš bēgot paķēra to līdzi un te nometa. Tagad mēs vismaz zinām, ka līdz šejienei viņš nokļuvis neskarts.

Taču vairāk par to mums nebija lemts uzzināt, lai gan nojaust mēs varējām daudz. Saskatīt muklājā pēdas nebija iespējams, jo līganā dumbra tās tūliņ aizvilka ciet. Nonākuši sausākā vietā, mēs atkal cītīgi meklējām tās, bet mūsu acis nesaskatīja it nekā. Ja tīrelis runāja patiesību, tad Stepltonam nebija izdevies nokļūt līdz savai patvertnei uz saliņas tajā miglas pilnajā naktī. Šis saltais un nežēlīgais cilvēks bija aprakts uz mūžīgiem laikiem pašā Grimpenas muklāja vidū, lielā akača smirdīgajā dumbrā, kas viņu bija ievilkusi savos dziļumos.

Muklāja apņemtajā saliņā, kur Stepltons bija slēpis savu briesmīgo sabiedroto, mēs atradām daudzas viņa pēdas. Milzīgs griežamais rats un pa pusei sabrukusi šahta liecināja, ka te kādreiz bijušas raktuves. Tuvumā rēgojās sagruvušas kalnraču būdiņas, — jādomā, ka kalnračus no šejienes bija izdzinuši muklāja indīgie iztvaikojumi. Kādā būdā mēs ieraudzījām sienā iekaltu riņķi ar ķēdi un kaudzi apgrauztu kaulu, — te Stepltons laikam bija turējis piesietu savu suni. Gružos mētājās skelets ar pielipušiem rudu spalvu kušķiem.

— Suņa skelets! — Holmss izsaucās. — Nudien, tas būs sprogainais spanjels! Nabaga Mortimers nekad vairs neredzēs savu mīluli. Nu tagad, man šķiet, šī sala atklājusi mums visus savus noslēpumus. Stepltonam nenācās grūti noslēpt te suni, bet viņš nevarēja piespiest to klusēt, un tā cēlās šie kaucieni, kurus dzirdot ļaudīm pat gaišā dienas laikā šermuļi skrēja pār kauliem. Nepieciešamības gadījumā Stepltons pārveda suni uz Meripithauzas šķūnīti, bet tas vienmēr saistījās ar risku, un tā varēja rīkoties tikai kritiskā momentā, cerība uz drīzu atrisinājumu. Ziede šai skārda kārbiņā droši vien ir tas pats spīdošais preparāts, ar ko viņš iezieda suni. Šādas domas viņam būs ierosinājusi senā leģenda par Bāskervilu spoku suni un vēlēšanās atbrīvoties no vecā sera Čārlza. Nav brīnums, ka nabaga katordznieks bēga, brēkdams pilnā kaklā, tāpat kā to darīja mūsu draugs un kā būtu darījuši ari mēs, ja tāds briesmonis izjoņotu nakts tumsā no tīreļa un drāztos pa mūsu pēdām. Izdoma patiešām velnišķīga! Nemaz nerunājot par to, ka suns palīdzēja slepkavam nogalināt upuri, neviens no šejienes fermeriem nebūtu iedrošinājies iet sunim tuvumā, ja būtu redzējis to tīrelī, kā tas daudziem atga-dījies. Es jums sacīju jau Londonā, Vatson, un atkārtoju vēlreiz: mums nekad nav gadījies uzveikt bīstamāku vīru par to, kas tur atdusas!

Un viņš pamāja ar slaido roku uz milzīgo, zaļganplankumoto muklāju, kas plaši izpletās mūsu priekšā, saplūzdains tālumā ar tīreļa rudajiem pauguriem.

XV nodaļa

ATSKATS

Bija novembra beigas. Mēs ar Holmsu sēdējām saltā un miglainā vakarā pie kamīna uguns Beikerstrītas kabinetā. Kopš mūsu Devonširas apmeklējuma traģiskā noslēguma mans draugs bija paspējis atrisināt divas visai svarīgas lietas. Pirmajā viņam bija izdevies atmaskot negodīgo pulkvedi Apvudu sakarā ar Izmeklēto klubā notikušo plaši pazīstamo skandālu pie kāršu galda, otrā — pilnīgi atbrīvot no aizdomām nelaimīgo m-me Monpensjē, kuru apvainoja, ka tā nogalinājusi savu pameitu, m-lle Karēru, jaunu lēdiju, kura, kā visiem zināms, sešus mēnešus vēlāk tika atrasta Ņujorkā, kur bija apprecējusies. Sekmīgi atrisinājis divus tādus grūtus un sarežģītus uzdevumus, Holmss bija labā omā, un, to izmantojot, es gribēju šo to uzzināt no viņa par mīklaino notikumu Bāskervilhollā. Uz šādu izdevību es biju gaidījis ar lielu pacietību, zinādams, ka Holmsam nepatīk nodarboties ar vairākām lietām reizē, jo viņa skaidrais, loģiskais prāts nenovērsīsies no tekošā darba, lai kavētos pagātnes atmiņās. Tolaik Londonā caurbraucot bija ieradušies Dr. Mortimers un sers Henrijs, lai dotos apceļot pasauli, kā ārsti baronetam bija ieteikuši iedragāto nervu stiprināšanai. Šorīt viņi bija mūs apmeklējuši, tāpēc man bija labs iegansts uzsākt sarunu par vajadzīgo tematu.

—   No tā vīra viedokļa, kurš dēvējās par Stepltonu, visi notikumi norisinājās kā pēc grāmatas, — Holmss iesāka, — bet mums viss likās ārkārtīgi sarežģīts, un mēs zinājām tikai dažus atsevišķus faktus. Kopš tā laika esmu divas reizes runājis ar misis Stepltoni, un mana pārliecība, ka tagad šai notikumā nav vairs nekā mīklaina. Piezīmes par šo notikumu jūs atradīsiet manā kartotēkā ar burtu «B».

—  Bet varbūt jūs būtu tik laipns un izklāstītu notikumu gaitu pēc atmiņas?

—   Labprāt, kaut gan nevaru apgalvot, ka visi fakti palikuši man prātā. Ja domas tiek koncentrētas uz vienu notikumu, tad atmiņā parasti izgaist viss iepriekšējais. Advokāts, kas zina savu lietu no galvas un cīnās par to tiesā kā lauva, pēc pāris nedēļām konstatēs, ka atmiņā nekas nav vairs saglabājies. Tāpat man katrs jauns uzdevums izdzēš atmiņā iepriekšējo, tāpēc m-lle Karēra aizsedza manā apziņā Bāskervilhollu. Rītdien var rasties kāda cita problēma, kuras dēļ es aizmirsīšu valdzinošo francūzieti un krāpnieku Apvudu. Tomēr es papūlēšos īsumā savirknēt visus notikumus sakarā ar spoku suni, un, ja_ būšu ko piemirsis, jūs man to atgādināsiet.

Ievāktās ziņas mani pilnīgi pārliecināja, ka dzimtas portrets nav melojis un mūsu paziņa ir patiešām no Bāskervilu cilts. Viņš izrādījās sera Čārlza jaunākā brāļa Rodžera Bāskervila dēls — Rodžers, iemantojis dzimtenē sliktu slavu, aizbēga uz Dienvidameriku un tur, kā tika stāstīts, nomira vecpuisī. īstenībā viņš bija precējies, un viņam bija dēls, kas saucās tēva uzvārdā. Jaunais Bāskervils apprecēja Berilu Garsiju, kādu Kostarikas skaistuli, un, izšķiedis krietnu summu valsts naudas, pārmainīja uzvārdu, nosaukdamies par Vandeleru, un atbēga uz Angliju, kur drīzumā atvēra privātskolu Jorkširas austrumos. Šādu nodarbošanos viņš izvēlējās tāpēc, ka ceļā bija iepazinies ar kādu diloņslimu skolotāju un prata izmantot tā spējas un pieredzi, lai gūtu panākumus. Minētais skolotājs tomēr drīz nomira, labi iesāktais pedagoģiskais darbs slīdēja uz leju, līdz galīgi pagrima. Tad Vandeleri atrada par izdevīgāku pārmainīt uzvārdu un sāka saukties par Stepltoniem, un Stepltons pārcēlās uz Anglijas dienvidiem ar sava kapitāla atliekām, jauniem nākotnes plāniem un kaislību uz entomoloģiju. Es uzzināju Britānijas muzejā, ka Vandelers skaitījies atzīta autoritāte entomoloģijā un viņa vārdā nosaukts kāds naktstauriņš, ko viņš pirmais aprakstījis, vēl Jorkširā. dzīvodams.

Nu mēs esam nonākuši līdz tam viņa dzīves periodam, kas mūs visvairāk interesē, šis vīrs acīmredzot uzzinājis, ka tikai divu cilvēku dzīvības šķir viņu no vērtīgā mantojuma. Viņa plāni droši vien bija vēl stipri miglaini, kad viņš pārcēlās uz Devonširu, bet viņa ļaunos nodomus apliecina jau tas fakts, ka viņš iepazīstināja visus ar savu sievu kā ar savu māsu, tātad jau bija nolēmis izmantot sievu kā pievilinātāju, kaut arī skaidri nezinādams, kā apstākļi iegrozīsies. Viņa gala mērķis bija iegūt mantojumu, un tāpēc viņš nekautrējās ne no kādiem līdzekļiem un nebaidījās ne no kāda riska. Pirmais darbs bija apmesties iespējami tuvu savu senču pilij un nodibināt draudzīgas attiecības ar seru Čārlzu Bāskervilu un kaimiņiem.

Baronets pats izstāstīja Stepltonam leģendu par suni un tā parakstīja sev nāves spriedumu. Stepltons — paliksim pie šā vārda — zināja, ka sirmgalvis slimo ar sirdskaiti un ka stiprs satricinājums var būt viņam liktenīgs. To Stepltons bija dzirdējis no doktora Mortimera. Turklāt viņš zināja, ka sers Čārlzs ir māņticīgs un piešķir lielu nozīmi baigajai leģendai. Stepltona atjautīgais prāts tūliņ atrada līdzekli, kā novākt baronetu no ceļa un pašam palikt ārpus jebkurām aizdomām.

Izstrādājis plānu, Stepltons sāka to realizēt visai izsmalcinātā veidā. Ikdienišķs noziedznieks līdzīgā gadījumā būtu apmierinājies ar parastu, niknu suni. Stepltonam radās ģeniāla ideja padarīt suni ar mākslīgiem līdzekļiem par īstu elles izdzimumu. Viņš nopirka šo suni Londonā no Fulhemrodas tirgotājiem Rosa un Menglsa, izraudzījies pašu spēcīgāko un mežonīgāko no visiem, kas atradās tirgotāju krājumā. Tad viņš atbrauca ar suni uz Devonširu pa ziemeļu dzelzceļu un nostaigāja kājām krietnu gabalu cauri tīrelim, lai pārvestu to mājās nemanīts. Savās kukaiņu medībās Stepltons bija atradis ceļu uz salu Grimpenas muklāja vidū un reizē ar to drošu patvērumu sunim. Viņš suni tur piesēja ķēdē un sāka gaidīt izdevīgu brīdi.

Tikmēr pagāja labs laika sprīdis. Veco džentlmeni nekādi neizdevās izvilināt naktī ārpus viņa īpašuma robežām. Stepltons ar suni vairākkārt uzglūnēja sirmgalvim, bet bez panākumiem. Šās neauglīgās gaidīšanas laikā Stepltonu vai, pareizāk sakot, viņa sabiedroto pamanīja viens otrs fermeris, un leģenda par elles suni guva jaunu apstiprinājumu. Tad Stepltons nolēma, ka viņa sievai jāievilina vecais džentlmenis slazdos, taču šoreiz misis Stepltone izrādījās necerēti nepiekāpīga un kategoriski atsacījās savaldzināt seru Čārlzu un nodot ienaidnieka varā. Draudi un diemžēl arī sitieni nespēja misis Stepltoni ietekmēt. Viņa negribēja piedalīties vīra intrigās, un Stepltons uz laiku nonāca strupceļā.

Taču drīz vien Stepltons atrada izeju no grūtībām. Viņš bija iemantojis sera Čārlza draudzību, un pēdējais bieži vien uzdeva viņam izpildīt labā eņģeļa lomu, konkrētā gadījumā ar nelaimīgo sievieti, misis Lauru Laijonsu. Nosaukdamies par vecpuisi, viņš pilnīgi iemantoja šīs sievietes uzticību un lika viņai saprast, ka precēs viņu, ja tā panāks šķiršanos no sava vīra. Tad pēkšņi izrādījās, ka jārīkojas nekavējoties, jo sers Čārlzs dzīrās doties uz Londonu, paklausot Dr. Mortimera padomam, kuru liekulīgi atbalstīja arī Stepltons. Nu nedrīkstēja zaudēt ne mirkli, lai upuris neizbēgtu. Stepltons piespieda misis Laijonsu uzrakstīt zināmo vēstuli un lūgt sirmgalvi ierasties uz satikšanos, pirms viņš pamet Bāskervilhollu. Pēc tam Stepltons atrada iemeslu atrunāt misis Laijonsu no satikšanās, un tā ilgi gaidītais brīdis bija beidzot klāt.

Atbraucis vakarā no Kumb-Tresijas, Stepltons paspēja aizskriet pēc suņa, notriept to ar ellišķīgo ziedi un novietot vārliņu tuvumā, kur sirmgalvim vajadzēja ierasties. Saimnieka uzrīdītais suns pārlēca pāri vārtiņiem un drāzās pakaļ nelaimīgajam baronetam, kurš kliegdams bēga projām pa īvju aleju. Droši vien tas bija drausmīgs skats, kad milzīgais, melnais nezvērs ar liesmojošu purnu un ugunīgām acīm joņoja pa tumšo aleju pakaļ savam upurim. Baroneta sirds neizturēja, un alejas galā viņš pakrita bez dzīvības. Suns skrēja pa zāles joslu, tāpēc uz ceļa bija redzamas tikai cilvēka pēdas. Kad baronets pakrita, suns droši vien pieskrēja klāt, apostīja viņu un, saodis līķi, metās projām. Šīs pēdas bija pamanījis doktors Mor&gt; timers. Stepltons piesauca suni un steidzīgi aizveda to atpakaļ uz paslēptuvi Grimpenas muklājā. Tā radās šī mīkla, kas samulsināja vietējos varas orgānus, satrauca apkartējos iedzīvotājus un beidSzot tika iesniegta mums izpētīšanai.

Tas ir viss, kas sakāms par sera Čārlza Bāskervila nāvi. Jūs saprotat, ar kādu velnišķīgu viltību šis vīrs rīkojās, jo slepkavu atrast šai gadījumā bija pilnīgi neiespējami. Viņa vienīgais līdzdalībnieks bija tāds, no kura nodevības nekad nav jābīstas, turklāt ļaundarības neaptveramais, fantastiskais raksturs padarīja to gandrīz vai neatklājamu. Abas šai lietā iejauktās sievietes, misis Stepltone un misis Laijonsa, klusībā uzskatīja Stepltonu par īsto vainīgo, jo misis Stepltone zināja tiklab par suni, kā par vīra intrigām pret veco džentlmeni. Misis Laijonsa nezināja neko, bet viņu pārsteidza tas, ka sera Čārlza nāve sakrita laika ziņā ar norunāto satikšanos pie vārtiņiem, par kuru, atskaitot Stepltonu, neviens nekā nezināja. Tomēr abas sievietes atradās pilnīgi Stepltona ietekmē, un viņam nevajadzēja no tām bīties. Viņa uzdevuma pirmā daļa bija sekmīgi veikta, bet vēl atlika otrā — pati grūtākā.

Iespējams, ka sākumā Stepltons nemaz nezināja par mantinieku Kanādā, taču drīz vien to viņam pavēstīja viņa draugs Mortimers, paziņodams arī sera Henrija ierašanās dienu. Vispirms Stepltonam ienāca prātā, ka jāmēģina tikt galā ar jauno kanādieti Londonā, nemaz neļaujot tam ierasties Devonširā. Sievai Stepltons vairs neuzticējās, kopš viņa bija atteikusies palīdzēt ievilināt slazdos veco džentlmeni, bet atstāt sievu vienu viņš arī nedrīkstēja, baidīdamies zaudēt savu ietekmi. Tāpēc viņi atbrauca uz Londonu abi. Kā vēlāk noskaidroju, viņi bija apmetušies «Meksboro» hotelī Krevenstrītā, kur Kārtraits arī bija iegriezies meklēt sagraizīto Times lappusi. Stepltons turēja sievu ieslēgtu istabā, kamēr pats, uzlicis bārdu, sekoja doktoram Mortimeram uz Beikerstrītu, uz staciju, uz Nortamberlendas hoteli. Misis Stepltone nojauta vīra plānus, taču viņš ar savu nežēlību tā bija sievu iebiedējis, ka tā neiedrošinājās ziņot seram Henrijam par draudošajām briesmām. Ja vēstule nokļūtu Stepltona rokās, tad viņas pašas dzīvība būtu apdraudēta. Beidzot, kā mēs zinām, viņa izgrieza vajadzīgos vārdus no avīzes un uzrakstīja adresi pārgrozītā rokrakstā. Baronets vēstuli saņēma, un tā viņam bija pirmais brīdinājums.

Stepltonam bija nepieciešams dabūt kādu priekšmetu no sera Henrija garderobes, kurš noderētu, ja vajadzētu laist suni pa baroneta pēdām. Viņš to tūliņ nokārtoja bez vilcināšanās un aplinkiem, un nav ko šaubīties, ka hoteļa sulainis vai istabene saņēma bagātīgu atlīdzību par sniegto palīdzību. Diemžēl pirmā kurpe izrādījās nederīga, jo nebija ne reizi vilkta kājās. Stepltons atdeva to atpakaļ un saņēma citu. Sis fakts man ļāva secināt, ka mums darīšana ar īstu suni, jo citādi nevarēja izskaidrot nezināmās personas cenšanos iegūt vecu kurpi un viņas vienaldzību pret jaunu apavu. Jo aplamāks un dīvaināks šķiet kāds sīkums, jo vērīgāk tas pētāms. Bieži gadās, ka apstākļi, kas pirmajā acu uzmetienā visu sarežģī, lietišķi aplūkoti, visdrīzāk noved pie atrisinājuma.

Otrā rītā mūsu draugi ieradās pie mums, bet Stepltons kebā viņus novēroja. Spriežot pēc viņa vispārējās izturēšanās, kā arī pēc tā, ka viņš pazina mani un zināja manu adresi, es domāju, ka viņa noziegumu saraksts neierobežojās ar Bāskervilas afēru vien. Pēdējos trīs gados Devonširā notika četras lielas ielaušanās zādzības, bet vainīgo neatrada. Pēdējā no tām notika maijā Folkstonkortā, kur laupītājs maskā bija aukstasinīgi nošāvis ar revolveri zēnu — apkalpotāju, kas viņu pārsteidzis nozieguma vietā. Es nemaz nešaubos, ka Stepltons tādā veidā uzlaboja savu sašķobīto finansiālo stāvokli un ka viņš jau sen bija pārdrošs un bīstams noziedznieks.

Par viņa attapību un pārdrošību mēs varējām pārliecināties torīt, kad viņš tik veikli izšmauca mums un tik bezkaunīgi nosaucās manā vārdā, zinādams, ka kebmens mums to pateiks. Tobrīd viņš noprata, ka Londonā nav ko gaidīt uz panākumiem, ja es esmu ķēries pie izmeklēšanas. Tāpēc viņš atgriezās Dārtmūrā un gaidīja baroneta ierašanos.

—   Pagaidiet! — es viņu pārtraucu. — Jūs pilnīgi precīzi izklāstījāt visu notikumu virteni, taču vienu punktu jūs pamētāt neizskaidrotu. Kas notika ar suni, kad tā saimnieks atradās Londonā?

—   Tas ir svarīgs jautājums, un es pats esmu par to interesējies. Stepltonam neapšaubāmi bija kāda uzticības persona, kaut gan nav domājams, ka viņš tai būtu atklājis visus savus plānus, jo tad viņš nonāktu tās varā. Meripithauzā bija vecs sulainis, vārdā Entonijs. Viņš kalpojis Stepltoniem ilgāku laiku, jau toreiz, kad viņiem piederēja skola. Sulainis, protams, zināja, ka Stepltoni ir vīrs un sieva. Šis sulainis ir pazudis un Anglijā nav vairs atrodams. Ievērojiet, ka Entonijs ir Anglijā reti sastopams vārds, kamēr Spānijā un Latīņu Amerikā Antonio būs vai katrā ģimenē. Sulainis, tāpat kā misis Stepltone, runāja pareizā, angļu valodā, bet tikpat dīvainā izrunā. Es pats redzēju, ka šis vecais vīrs šķērsoja Grimpenas muklāju pa Stepltona iezīmēto taku. Tāpēc iespējams, ka saimnieka prombūtnē viņš baroja suni, lai gan diezin vai zināja, kādiem nolūkiem dzīvnieks iegādāts.

Tātad Stepltoni atgriezās Devonširā, un drīz viņiem sekojāt jūs ar seru Henriju. Tagad pateikšu pāris vārdu par sevi. Varbūt jūs atceraties, ka, pētīdams seram Henrijam atsūtīto vēstuli, es ieinteresējos, vai papīram ir ūdenszīmes. Es pacēlu papīru tuvāk acļm un saodu vieglu balto jasmīnu smaržu. Pavisam ir septiņdesmit piecas smaržas, un kriminālekspertam jāprot tās atšķirt, jo mana pieredze mani vairākkārt pārliecinājusi, ka no tā atkarīga sekmīga noziegumu atklāšana. Šī smarža apliecināja, ka vēstuli rakstījusi sieviete, un manas domas tūliņ pievērsās Stepltoniem. Tātad es nācu pie slēdziena, ka suns eksistē patiesībā, un nojautu, kas ir noziedznieks, pirms pats ierados Devonširā.

Mans uzdevums bija izsekot Stepltonu. Ja es to būtu darījis, atrazdamies jūsu sabiedrībā, tad viņš tūliņ kļūtu uzmanīgs. Vajadzēja piekrāpt visus, ieskaitot arī jūs, un tā es slepeni sekoju jums, kamēr jūs domājāt, ka atrodos Londonā. Grūtības, kādas man nācās pārciest, nebūt nebija tik lielas, kā jūs iztēlojāties, turklāt šādi sīkumi nedrīkst traucēt mūs darbā. Lielāko tiesu es uzturējos KumbTresijā un būdu tīrelī izmantoju tikai tad, kad radās nepieciešamība būt tuvāk darbības vietai. Kārtraits atbrauca reizē ar mani un, pārģērbies par zemnieku puiku, sniedza man lielu palīdzību. Viņš man piegādāja arī uzturu un tīru veļu. Kamēr es uzmanīju Stepltonu, Kārtraits vēroja jūs, tādā kārtā visi pavedieni satecēja manās rokās.

Jūs jau zināt, ka jūsu vēstules nekavējoties pārsūtīja no Beikerstrītas uz Kumb-Tresiju. Tās man sniedza daudz jo svarīgu norādījumu, sevišķi tā, kur tika minēta vienīgā patiesā epizode no Stepltona biogrāfijas. Tad man vairs nenācās grūti noskaidrot vīra un sievas personību un es sapratu, ar ko man darīšanas. Diemžēl izmeklēšanu apgrūtināja notikums ar izbēgušo katordznieku un sakars starp viņu un Berimoriem. Taču arī to jūs noskaidrojāt visai teicami, lai gan mani novērojumi ari noveda pie līdzīgiem slēdzieniem.

Ap to laiku, kad jūs mani uzmeklējāt tīrelī, man viss bija pilnīgi skaidrs, taču nodot tiesai šo lietu nevarēja. Pat Stepltona neveiksmīgais uzbrukums seram Henrijam, kad par upuri krita nelaimīgais katordznieks, nesniedza mums tiešus pierādījumus pret slepkavu. Atlika vienīgā izeja — notvert Stepltonu nozieguma vietā, izmantojot kā pievilinājumu seru Henriju, šķietami neapsargātu un nevarīgu. Tā mēs arī izdarījām un, pakļaudami savu klientu smagam pārbaudījumam, ne tikai novedām izmeklēšanu līdz galam, bet arī panācām Stepltona bojāeju. Protams, es esmu pelnījis pārmetumus, ka seram Henrijam bija jāpārdzīvo tāds nervu satricinājums, tomēr neviens nevarēja iepriekš zināt, kāds briesmīgs nezvērs parādīsies mūsu acīm, neviens nevarēja paredzēt, ka naktī būs migla un suns izlēkšos no tās mums tik tuvu. Mēs panācām savu mērķi, lai arī par dārgu maksu, kaut gan tiklab speciālists nervu slimībās, kā doktors Mortimers apgalvo, ka sers Henrijs drīz atlabs. Ilgāks ceļojums palīdzēs mūsu draugam ne vien izveseļoties no miesīgām kaitēm, bet ari sadziedēt sirds vainas. Viņa mīlestība pret misis Stepltoni bija dziļa un sirsnīga, un visvairāk šai noziedzīgajā afērā viņu sāpināja tas, ka mīļotā sieviete viņu piekrāpusi.

Atliek vēl aizrādīt, kāda loma piekrita misis Stepltonei. Nešaubos, ka viņa atradās pilnīgi vīra ietekmē vai nu aiz mīlestības, vai aiz bailēm, — starp citu, šīs jūtas ir pilnīgi savienojamas, vismaz Stepltons tās labi izmantoja. Misis Stepltone bija ar mieru saukties par viņa māsu, tomēr atteicās tieši piedalīties slepkavībā, un Stepltonam nācās pārliecināties, ka viņa vara nav neierobežota. Viņa vairākkārt mēģināja brīdināt seru Henriju, tomēr centās to darīt tā, lai nemodinātu aizdomas pret savu vīru. Izrādījās, ka Stepltons spējīgs just greizsirdību, un, kad baronets sāka lakstoties ap lēdiju, viņš neizturēja, kaut arī šāds stāvoklis ietilpa viņa plānos, un nešpetnās dusmās atklāja savu nevaldāmo raksturu, ko līdz šim bija izveicīgi slēpis. Tomēr Stepltons nolēma atbalstīt sera Henrija lakstošanos, apsverot, ka baronets bieži apmeklēs Meripithauzu un tad agri vai vēlu pienāks izdevīgs gadījums izpildīt iecerēto plānu. Taču izšķirošajā mirklī sieva sacēlās pret vīru. Viņa bija kaut ko dzirdējusi par katordznieka nāvi un zināja, ka tovakar, kad seru Henriju gaidīja uz pusdienām, suns bija atvests no tīreļa un ievietots šķūnītī. Misis Stepltone pārmeta vīram noziedzīgos plānus, sekoja vētraina izskaidrošanās, un tad viņa pirmo reizi uzzināja, ka viņai ir sāncense. Sievas uzticība pārvērtās negantā naidā, un Stepltons saprata, ka sieva viņu nodos. Viņš sasēja sievu, lai viņa nevarētu brīdināt seru Henriju. Jādomā, viņš cerēja, ka visa apkārtne saistīs sera Henrija nāvi ar Bāskervilu dzimtas lāstu un tad viņš piespiedīs sievu klusēt, nostādījis to notikuša fakta priekšā. Tomēr te viņš pārrēķinājās. Viņa liktenis bija izlemts arī bez mūsu iejaukšanās. Sieviete, kuras dzīslās rit spāniešu asinis, šādu apvainojumu nepiedod vis tik viegli. Un nu, mans dārgais Vatson, jums vajadzēs ieskatīties manās piezīmēs, ja gribat iegūt vēl sīkākas ziņas par šo dīvaino lietu. Man gan liekas, ka es neesmu izlaidis neko svarīgu.

— Stepltons taču nevarēja cerēt, ka, ieraudzījis viņa spoku suni, sers Henrijs nomirs no bail€m tāpat kā sers Čārlzs.

—    Suns bija īsts meža zvērs un turēts pusbadā. Ja arī sers Henrijs nebūtu tūliņ nomiris aiz bailēm, tad tomēr tāds skats būtu paralizējis viņa spēkus un laupījis pretošanās spējas.

—   Varbūt gan. Man paliek vēl viens jautājums. Ja Stepltons būtu pierādījis savas tiesības uz Bāskervilu īpašumu, kā viņš būtu varējis izskaidrot to, ka viņš, mantinieks, nepieteicies dzīvojis ar svešu vārdu un vēl tik tuvu senču muižai? Vai šis fakts nemodinātu aizdomas un neierosinātu visādus jautājumus?

— Tā ir nopietna problēma, un baidos, ka jūs prasāt pārāk daudz no manis, ja gribat, lai es to atrisinu. Mana darbības sfēra ierobežojas ar pagātni un tagadni, bet, ko cilvēks darīs nākotnē, to es neuzņemos atbildēt. Pēc misis Stepltones vārdiem, viņas vīrs vairākkārt apsvēris šo jautājumu un domājis, ka tas atrisināms trejādi. Viņš varētu aizbraukt uz Dienvidameriku, identificēt savu personību Britānijas konsulātā un pieprasīt mantojumu, neierodoties Anglijā. Viņš varētu izdarīt to pašu Londonā, iepriekš pārmainot savu ārieni. Un, treškārt, viņš varētu izvirzīt par mantinieku fiktīvu personu, apgādājis to ar nepieciešamajiem dokumentiem, un tad pieprasīt sev attiecīgu daļu. Ciktāl mēs pazīstam šo vīru, tad nav jāšaubās, ka viņš būtu atradis izeju no visām grūtībām.

Un nu, mans dārgais Vatson, mums aiz muguras ir vairākas nedēļas grūta darba, tāpēc domāju, ka varam vismaz uz vienu vakaru pievērst savas domas patīkamākiem tematiem. Es pasūtīju ložu uz «Hugenotiem». Vai esat dzirdējis, kā dzied De Reske? Vai varu lūgt jūs saposties pusstundas laikā, tā ka paspējam pa ceļam iegriezties pie Marcini un paēst pusdienas?

SATURS

I nodaļa, Misters Serloks Holmss . . 5

II nodaļa. Bāskervilu dzimtas lāsts .i 11

III nodaļa. Problēma 20

IVnodaļa. Sers Henrijs Bāskervils , . 28

V nodaļa. Trīs pārtrūkuši pavedieni , . 38

VI nodaļa. Bāskervilhollā …… 47

VII nodaļa. Stepltoni no Meripithauzas ……….. 56

VIII nodaļa. Pirmais Dr. Vatsona ziņojums 68

IX nodaļa. Otrais Dr. Vatsona ziņojums

X nodaļa, No Dr. Vatsona dienasgrāmatas 89

XI nodaļa. Cilvēks uz granīta staba . . 98

XII nodaļa. Nāve tīrelī……………………………… 109

XIII    nodaļa. Tīkli izmesti…………………………. 121

XIV    n o d a ļ a. Bāskervilu suns………………………. 130

XV n o d a ļ a. Atskats……………………. . … 140

Artūrs Konatis Doils BĀSKERVILU SUNS

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors A. Lipins. Tehn. redaktore G. Sļepkova.

Korektore J. Silīte. Nodota salikšanai 1976. g. 31. augustā. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 17. decembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 84X108/32. 4,75 fiz. iespiedi.; 7,98 uzsk. iespiedi.; 8,8 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Maksā 38 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 126/28236-J-2585. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 4087. Vāks un priekšlapa iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē 11.

Content

Konans Doils Arturs Bāskervilu suns

BĀSKERVILU SUNS

MISTERS SERLOKS HOLMSS

BASKERVILU DZIMTAS LĀSTS

PROBLĒMA

SERS HENRIJS BĀSKERVILS

TRĪS PĀRTRŪKUŠI PAVEDIENI

BĀSKERVILHOLLĀ

STEPLTONI NO MERIPITHAUZAS

PIRMAIS DR. VATSONA ZIŅOJUMS

OTRAIS DR. VATSONA ZIŅOJUMS

NO DR. VATSONA DIENASGRĀMATAS

CILVĒKS UZ GRANĪTA STABA

NĀVE TĪRELĪ

TIKLI IZMESTI

BĀSKERVILU SUNS

ATSKATS

SATURS