Konans Doils Arturs

Četru zīme. Folkenbridžas saimnieks. Svītrainā lāde

Arturs Konans Doils

Četru zīme

Folkenbridžas saimnieks

Svītrainā lāde

.

Četru zīme

..

1.nodaļa holmsa deduktīvās metodes būtība

Šerloks Holmss paņēma no kamīna pudelīti un kārtīgi nostrādātajā safjāna neseserā sadabūja zemādas injekciju šļirci. Nervozām garo, balto pirkstu kustībām viņš iestiprināja šļircē adatu un uzrotlja kreisās piedurknes aproci. īsu bridi viņš domīgi raudzījās uz savu muskuļaino roku, kas bija izraibināta daudziem agrāko dūrumu atstātajiem punktiņiem. Tad iegrūda adatu un atzvēlās plīša krēslā, dziji un apmierināti nopūzdamies.

Trīs reizes dienā jau mēnešiem ilgi es biju liecinieks vienai un tai pašai ainai, taču nespēju pie tās pierast. Tieši otrādi, ar katru dienu dusmojos arvien vairāk un mocījos, tāpēc ka man trūka drosmes protestēt. Atkal un atkal biju zvērējis pats sev, ka pateikšu draugam, ko es domāju par šo ieradumu, taču viņa vēsā, bezkaislīgā daba stājās ceļā jebkurām vēlmēm uzvest viņu uz īstā ceļa. Pazīstot viņa izcilo prātu, valdonīgo raksturu un citas ievērojamās īpašības, es allaž sakautrējos, un mēle man bija kā sasalusi.

Taču todien, pateicoties vai nu brokastīs iedzertajam sarkanvīnam, vai izmisumam, kurā mani dzina Holmsa nelabojamā spītība, es vairs nespēju savaldīties.

— Kas tad šodien ir, — es jautāju, — morfijs vai kokaīns?

Holmss gausi novērsa acis no senas grāmatas ar gotu burtiem.

— Kokaīns, — viņš atbildēja. — Septiņprocentīgais. Gribat pamēģināt?

—  Padevīgi pateicos! — es atcirtu. — Mans organisms vēl nav galīgi atguvies pēc afgāņu kompānijas. Un es negribu to pakļaut liekai slodzei.

Holmss pasmaidīja par manu sašutumu.

—   Varbūt jums ir taisnība, Vatson, — viņš teica, — un narkotikas kaitē veselībai. Toties esmu atklājis, ka tās apbrīnojami stimulē prāta darbību un dara skaidrāku apziņu. Tā ka to blakusiedarbību var neņemt vērā.

—  Bet padomājiet, — es dedzīgi iebildu, — kādu cenu jūs par to maksājat! Es pieļauju, ka smadzenes jums sāk intensīvāk strādāt, taču tas ir graujošs process, kurā deģenerējas nervu šūnas, un galu galā rodas plānprātība. Jūs taču loti labi zināt, kāda reakcija pēc tam notiek. Nē, Holms, patiešām, tas nav tā vērts! Kā jūs varat dažu nieka minūšu uzbudinājuma dēl riskēt ar apbrīnojamo velti, kuru jums piešķīrusi daba? Saprotiet jel, es ar jums runāju ne tikai kā draugs, bet arī kā ārsts, kas atbild par sava pacienta veselību.

Šerloks Holmss neapvainojās. Tieši otrādi, mūsu saruna, šķiet, viņu uzjautrināja.

—  Manas smadzenes, — viņš teica, atspiedies pret elkoņu balstiem un savienojis sev priekšā izplestu pirkstu galus,

—     saceļas pret bezdarbību. Dodiet man darbu! Dodiet man labi sarežģītu problēmu, neatrisināmu uzdevumu, visāķīgāko gadījumu — un es aizmirsīšu mākslīgos stimulatorus. Es nevaru ciest garlaicīgu, vienveidīgu dzīves ritējumu. Mans prāts prasa spraigu darbošanos. Tieši tāpēc jau esmu izvēlējies šo savu unikālo profesiju, pareizāk sakot, esmu to radījis, jo otra Šerloka Holmsa nav.

—   Tad jūs esat pasaulē vienīgais privātdetektīvs? — es jautāju, uzraukdams uzacis.

— Vienīgais privātdetektīvs konsultants, — Šerloks Holmss atbildēja. — Pēdējā un augstākā instance. Kad Gregsons, Lestreids vai Etelnijs Džonss nonāk strupceļā, un tas ir viņu normālais stāvoklis, viņi nekavējoties aicina mani. Es iepazīstos ar lietu visos sīkumos un izsaku savas domas, speciālista domas. Es netīkoju pēc slavas. Ja man izdodas kādu lietu atšķetināt, mans vārds avīzēs neparādās. Augstākā balva man ir pats darbs, iespēja izmantot savu metodi. Jūs, Vatson, labi zināt, kāda tā ir. Atcerieties kaut vai Džefersona Houpa lietu.

—  Jā, atceros, — es atmaigdams teicu. — Ārkārtīgi interesants gadījums. Es pat sacerēju par to kaut ko līdzīgu stāstam ar intriģējošu virsrakstu “Etīde purpura toņos”.

—   Es lasīju jūsu stāstu. — Holmss bez īpašas sajūsmas pašūpoja galvu. — Un, jāatzīst, nevaru jūs apsveikt ar panākumiem. Nozieguma izmeklēšana ir precīza zinātne, tādai tai vismaz vajadzētu būt. Un šis darbošanās veids ir jāapraksta korektā, bezkaislīgā manierē. Bet jums tur ir jūtelība. Tas ir tikpat kā traktātā par Eiklīda piekto postulātu iekļaut pikantu mīlas stāstu.

—            Bet tur tiešām bija romantisks notikums! — es iebildu.

—     Es tikai stingri turējos pie faktiem.

— Varēja šo to arī noklusēt vai vismaz saglabāt mēra izjūtu faktu izklāstā. Vienīgais, kas visā šajā lietā pelna ievērību, ir spriedumu ķēdīte — no sekām atpakaļ pie cēloņa. Tā arī noveda līdz sekmīgai nozieguma atklāšanai.

Šie vārdi mani sadusmoja — es taču biju aprakstījis Holmsa izmeklēto lietu, lai sagādātu viņam prieku. Vēl mani kaitināja Holmsa egoisms, kuram izdabājot, būtu vajadzējis veltīt viņa vērtīgajai metodei ikkatru manas grāmatas rindu. Dzīvodams kopā ar savu draugu Beikerstrītā jau vairākus gadus, ne reizi vien biju manījis vinā zināmu godkāri, ko parasti apslēpa atturīgums un pamācošais tonis. Taču es viņam neko neatbildēju, tikai sēdēju, šūpodams slimo kāju, no kuras samērā nesen tika izņemta afgāņu raidītā lode un kura, lai gan rēta staigāt neliedza, tomēr uz laika maiņām allaž smeldza.

—  Nesen esmu sācis piedalīties noziegumu atklāšanā kontinentā, — pēc brīža Holmss sacīja, bāzdams tabaku savā iemīļotajā pīpē. — Pagājušajā nedēļā pie manis pēc padoma griezās Fransuā le Vijārs, kurš, kā jūs droši vien zināt, pēdējā laikā izvirzījies Francijas labāko detektīvu vidū. Viņam piemīt izcila intuīcija, kas raksturīga ķeltiem, taču, lai kļūtu par pirmšķirīgu detektīvu, pietrūkst lietpratības mūsu mākslas speciālajās jomās. Lietā bija runa par kādu testamentu, un figurēja vairāki interesanti momenti. Es atgādināju Vijāram divus līdzīgus gadījumus — viens tika izmeklēts 1857. gadā Rīgā, otrs — 1871. gadā Sentluisā. Tā viņš atrada ceļu uz risinājumu. Šorīt saņēmu no viņa vēstuli, kurā viņš man pateicas par palīdzību. — To sacīdams, Holmss pastiepa man divkārt pārlocītu, ārzemēs izgatavota papīra lapu, uz kuras, kā nomanīju, ņirbēja vārdi magnifique, coup-de-maitre un tours-de-force*, kas liecināja par francūža dedzīgo jūsmu.

—  Viņš jums raksta kā skolnieks skolotājam, — es teicu.

—   Viņš pārvērtē manu palīdzību, — Holmss vienaldzīgi sacīja. — Viņš pats ir loti spējīgs, un viņam ir vismaz divas no trim īpašībām, kas nepieciešamas ideālam detektīvam: viņš prot novērot un uz novērojumu pamata izdarīt secinājumus. Pagaidām viņam vēl trūkst zināšanu, bet ar laiku nāks arī tās. Pašlaik viņš tulko franču valodā manas brošūras.

—  Vai tad jūs rakstāt?

—  Ko tur liegties. — Holmss iesmējās. — Esmu uzrakstījis dažus nelielus darbus. Vienu no tiem sauc “Tabakas šķirņu

' Lieliski, meistarīgi, ģeniāli (Franču vai.) noteikšana pēc pelniem”, un tajā aprakstītas simt četrdesmit cigāru, cigarešu un pīpes tabakas šķirnes. Tām pievienoti krāsaini fotoattēli, kuros redzami dažādi pelni. Tabakas pelni ir viens no biežāk sastopamajiem pierādījumiem. Reizēm tas ir pat loti svarīgs pierādījums. Ja jūs, piemēram, varat precīzi pateikt, ka cilvēks, kas izdarījis slepkavību, smēķē Indijas tabaku, tad meklējumu loks, dabiski, sašaurinās. Pieredzējušai acij atšķirība starp Trihinopoles tabakas melnajiem pelniem un “putna acs” baltajām pārslām ir tikpat liela kā starp kartupeļiem un kāpostiem.

—  Jums ir apbrīnojama spēja ievērot sīkumus, — es teicu.

—   Es tikai saprotu, cik tie svarīgi. Vēl man ir darbs par ģipša izmantošanu nospiedumu saglabāšanai. Nelicis pētījums veltīts profesijas ietekmei uz rokas formu, tajā ievietotas jumiķa, jūrnieka, korķu griezēja, komponista, audēja un dimantu slīpētāja roku litogrāfijas. Šis pētījums var radīt lielu praktisku interesi detektīvam, kurš izturas pret savu profesiju kā pret zinātni. īpaši noderīgs tas ir tad, ja vajag atpazīt līķi vai noteikt, ar ko nodarbojas noziedznieks. Taču es redzu, ka ļaunprātīgi izmantoju jūsu pacietību, pievērsdamies atkal savam jājamzirdziņam.

—  Ne mazākā mērā! — es dedzīgi iebildu. — Man tas viss ir ārkārtīgi interesanti, jo sevišķi tāpēc, ka esmu savām acīm redzējis, kā jūsu zināšanas tiek izmantotas praksē. Nupat jūs pieminējāt prasmi novērot un prasmi izdarīt secinājumus. Bet man likās, ka tas ir gandrīz viens un tas pats.

— Nē, tas nav viens un tas pats, — Šerloks Holmss atbildēja, ar baudu atzveldamies mīkstajā krēslā un laizdams gaisā biezus zilpelēkus pīpes dūmu gredzenus. — Redziet, piemēram, novērojumi liecina, ka šorīt jūs esat bijis pastā Vigmorstrītā, bet loģiskās domāšanas prasme dod iespēju secināt, ka jūs turp devāties, lai nosūtītu telegrammu.

— Satriecoši! — es iesaucos. — Jums taisnība. Bet jāatzīstas, es nesaprotu, kā jūs uzminējāt. Pastā iegriezos nejauši un neatceros, ka būtu kādam par to stāstījis.

—   Pavisam vienkārši. — Šerloks Holmss pasmaidīja par manu nesapratni. — Tik vienkārši, ka nav pat nekas, ko skaidrot. Bet nu, labi, ar šo piemēru es jums varētu parādīt atšķirību starp prasmi novērot un prasmi izdarīt slēdzienus. Novērojumi man rādīja, ka jūsu zābaku zoles ir notraipītas ar sarkanīgiem māliem. Bet pie pasta Vigmorstrītā tieši šobrīd tiek veikti zemes darbi. Visa zeme ir izrakņāta, un ieiet pastā, nenosmērējot kājas, nav iespējams. Māls tur ir īpašs, sarkanīgs, kāda tuvumā nekur citur nav. Redzat, to man deva novērošana. Pārējo es secināju, loģiski spriežot.

—  Bet kā jūs uzzinājāt, ka esmu sūtījis telegrammu?

—  Tikpat vienkārši. Man ir zināms, ka no rīta jūs nerakstījāt nevienu vēstuli, es taču visu rītu sēdēju jums pretī. Bet jūsu rakstāmgalda vaļējā atvilktnē es ievēroju lielu kaudzi atklātņu un veselu pastmarku bloku. Kādēļ tad būtu jāiet uz pastu, ja ne tādēļ, lai nosūtītu telegrammu? Atmetiet visu, kas nevarēja būt, un paliks viens vienīgs fakts, kurš arī ir meklētā patiesība.

—           Tiešām, viss ir loti vienkārši, — es teicu, brīdi klusējis.

—    Taču šis gadījums, kā jūs pats uzsvērāt, ir pavisam vienkāršs. Atvainojiet manu uzmācību, bet man gribētos pakļaut jūsu metodi nopietnākai pārbaudei.

—  Būšu ļoti priecīgs. Tas mani paglābs no liekas kokaīna devas. Uzdodiet man jebkuru uzdevumu pēc paša ieskatiem.

—  Es atceros, jūs teicāt, ka, ilgi lietojot kādu priekšmetu, uz tā noteikti paliek īpašnieka personības nospiedums. Un pieredzējusi acs daudz ko spēj nolasīt. Man ir pulkstenis, kas manās rokās nonācis nesen. Esiet tik laipns, pasakiet, lūdzu, kādi bijuši tā pēdējā īpašnieka ieradumi un raksturs.

Es pasniedzu viņam pulksteni, jāatzlstas gan, ar slepenu tīksmi, jo, manuprāt, uzdevums bija neatrisināms, bet man gribējās mazliet aplauzt ragus savam draugam, kura didaktiskais tonis, kas nepieļāva iebildumus, mani reizēm kaitināja. Viņš paturēja pulksteni rokā, it kā to svērdams, vērīgi apskatīja ciparnīcu, tad atvēra vāciņu un sāka pētīt mehānismu, sākumā tāpat vien, bet pēc tam, apbruņojies ar spēcīgu lupu. Es tikko noturējos nepasmaidījis, kad Holmss noklikšķināja vāciņu un, izskatīdamies vīlies, sniedza pulksteni atpakaļ.

—  Gandrīz neko nevar pateikt, — viņš ierunājās. — Pulkstenis nesen rādīts meistaram. Viņš to rūpīgi iztīrījis. Tā ka man nav iespējas kaut ko droši apgalvot.

— Jums taisnība, — es atteicu. — Pirms tam, kad pulkstenis nonāca manās rokās, to patiesi iztīrījis pulksteņmeistars.

Domās es veltīju savam draugam pārmetumus, tāpēc ka viņš savu neveiksmi izskaidro ar tik nepārliecinošu atrunu. Interesanti, ko var izlasīt, ja pulkstenis nav tīrīts?

—   Kaut arī nevaru palepoties ar rezultātiem, tomēr esmu tajā šo to ieraudzījis, — viņš teica, vērdamies griestos. — Ja kļūdīšos, izlabojiet, Vatson. Nu tā, pulkstenis, manuprāt, ir piederējis jūsu vecākajam brālim, bet viņš to mantojis no tēva.

—  Uz šo domu jūs, protams, uzvedināja burti “G. V.”, kas iegravēti uz vāciņa?

—    Kā tad. Jūsu uzvārds sākas ar burtu “V”, vai ne? Pulkstenis izgatavots pirms pusgadsimta, iniciāļi iegravēti ap to pašu laiku. No tā es secināju, ka pulkstenis piederējis vecākas paaudzes cilvēkam. Ģimenes dārgumi, cik man zināms, no tēva pāriet mantojumā vecākajam dēlam. Pilnīgi ticams, ka jūsu brāli sauca tāpat kā jūsu tēvu. Bet jūsu tēvs, ja atmiņa mani neviļ, ir miris pirms daudziem gadiem. Tātad pirms jums pulkstenis piederējis jūsu brālim.

—   Jā, tiktāl viss ir pareizi, — es atzinu. — Ko jūs vēl redzējāt, aplūkojot šo pulksteni?

— Jūsu brālis ir bijis loti nekārtīgs, vieglprātīgs un nevīžīgs. Viņš mantoja krietnu bagātību, viņam bija nākotne. Taču viņš visu notrieca, dzīvoja trūkumā, kaut arī dažreiz viņam uzsmaidīja laime. Beigu beigās viņš nodzērās un nomira. Tas ari ir viss, ko esmu izdabūjis no šī pulksteņa.

Sarūgtināts pietrūkos kājās un klibodams sāku staigāt pa istabu.

— Tas, Holms, ir augstākā mērā neglīti no jūsu puses. Jūs kaut kādā veidā esat padzirdējis par mana nelaimīgā brāļa likteni, bet tagad izliekaties, ka tas jums brīnumainā kārtā kļuvis zināms tikai nupat. Es nekad neticēšu, ka to visu jums pavēstījis kaut kāds vecs pulkstenis! Tas ir nežēlīgi un — kad jau, tad jau — ož pēc šarlatānisma!

—  Manu dārgo Vatson, — Holmss liegā balsī teica, — piedodiet man, Dieva dēļ. Risinot jūsu uzdevumu, biju piemirsis, cik tuvu tas jūs skar, un neiedomājos, ka atgādinājumu par brāli jūs smagi pārdzīvosiet. Taču ticiet man, es neko nezināju par jūsu brāļa eksistenci līdz pat brīdim, kad ieraudzīju pulksteni.

—    Nu tad paskaidrojiet, kā jūs to visu uzzinājāt. Jūsu stāsts par manu brāli atbilst īstenībai visos sīkumos.

—  Tā ir laimīga sagadīšanās. Es varēju tikai izteikt vairāk vai mazāk ticamu pieņēmumu, bet izrādījās, ka tieši tā viss arī bijis.

—   Bet tas taču nav tikai minējums?

—  Saprotams, ka nē. Es nekad neminu. Tas ir loti slikts paradums, jo postoši iedarbojas uz spēju loģiski domāt. Jūs esat pārsteigts, tāpēc ka neredzat manu domu gaitu, bet sīkie fakti jums neeksistē. Taču spriedums parasti balstās tieši uz tiem. Nu, ņemsim manu pirmo secinājumu — ka jūsu brālis bijis nevīžīgs. Ja vērīgi aplūkosiet pulksteņa futrāli, tad pamanīsiet, ka tas ir ne tikai divās vietās iebuktēts, bet arī stipri saskrāpēts ar kaut ko cietu, piemēram, atslēgu vai monētām, ko jūsu brālis nēsājis tajā pašā kabatā, kur pulksteni. Skaidrs, ka nav jābūt nekādam gudriniekam, lai iedomātos, ka cilvēks, kas tik nevērīgi izturas pret pulksteni, kurš maksā piecdesmit ginejas, diez cik kārtīgs nevar būt bijis. Tāpat nav grūti apjēgt: ja cilvēks saņēmis mantojumā tik dārgu pulksteni, tad arī pats mantojums nav bijis nekāds mazais.

Es pamāju, likdams saprast, ka klausos uzmanīgi.

—   Anglijas lombardā, ņemot par ķīlu pulksteni, kvīts numuru parasti iezīmē ar adatu vāciņa iekšpusē. Tā ir daudz ērtāk nekā siet klāt visādas birkas. Nav jābaidās, ka birka pazudīs vai tiks apmainīta. Uz šī pulksteņa es ar lupu saskatīju ne mazāk kā četrus tādus numurus. Secinājums — jūsu brālis bieži bijis uz sēkla. Otrs secinājums — laiku pa laikam viņam ir izdevies uzlabot savu stāvokli, citādi viņš nebūtu spējis izpirkt ieķīlāto pulksteni. Visbeidzot, palūkojieties uz apakšējo vāciņu, kurā ir caurums atslēdziņai. Redzat, cik daudz skrāpējumu. Tādus atstāj atslēdziņa, ja ar to uzreiz netrāpa caurumā. Nedzērājam tādi skrāpējumi uz pulksteņa nemēdz būt. Dzērājiem tie ir vienmēr. Jūsu brālis uzgrieza pulksteni vēlu vakarā, un, rau, cik daudz zīmju uz tā atstājusi viņa nedrošā roka. Vai gan šajā izklāstā ir kas brīnumains un mīklains?

—   Jā, tagad arī es redzu, ka viss ir loti vienkārši. Un nožēloju, ka biju netaisns. Man vajadzēja vairāk uzticēties jūsu izcilajām spējām. Vai drīkstu uzdot jautājumu: vai jūs pašlaik nodarbojaties ar kādu interesantu lietu?

—   Nē. Tāpēc jau arī lietoju kokaīnu. Es nespēju dzīvot bez spraiga garīgā darba. Zūd dzīves mērķis. Paskatieties ārā pa logu. Cik drūma, pretīga un bezcerīga ir pasaule!

Paskatieties, kāda dzeltena dūmaka tur vejas, apņemot netīri brūnās mājas. Kas vēl var būt tik prozaisks un rupji materiāls? Kāds labums, doktor, no izcilām spējām, ja nav iespēju tās likt lietā? Noziegums garlaicīgs, eksistence garlaicīga, nekas cits uz zemes nav palicis, kā vien garlaicība.

Es jau vēru vajā muti, lai iebilstu pret viņa tirādi, kad pie durvīm skaļi pieklauvēja, un istabā ienāca saimniece, uz vara paplātes nesdama vizītkarti.

— Pēc jums jautā kāda jauna dāma, ser, — saimniece teica manam draugam.

—  Mis Mērija Morstena, — viņš izlasīja. — Hm, šis vārds man ir pazīstams. Aiciniet, lūdzu, mis Morstenu iekšā, misis Hadsone. Neejiet prom, doktor. Es gribu, lai jūs paliktu.

2.nodaļa mēs iepazīstamies ar lietu

Mis Morstena ienāca istabā vieglā, drošā solī, mierīgi un dabiski. Tā bija vēl pavisam jauna, trausla, daiļa gaišmate, ģērbusies ar nevainojamu gaumi, un nevainojami tīriem cimdiem rokās. Taču viņas apģērbā bija jaušama tā pieticība, ja ne vienkāršība, kas liek domāt par spiedīgiem apstākļiem. Viņai mugurā bija tumšpelēks vilnas tērps bez jebkādiem rotājumiem un tāda pati pelēka neliela cepurīte, kuru mazliet atdzīvināja balta spalviņa sānos. Viņas seja bija bāla, vaibsti ne gluži pareizi, toties šīs sejas izteiksme bija mīļa un tīkama, un lielajās, zilajās acīs spulgoja apgarotība un labestība. Es savā mūžā biju sastapis triju kontinentu sievietes, bet nekad nebija gadījies redzēt seju, kura tik skaidri liecinātu par dvēseles cēlumu un atsaucību. Kad mis Morstena sēdās uz krēsla, ko Holmss viņai piedāvāja, es ievēroju, ka rokas un lūpas viņai trīc, droši vien no slēpta spēcīga satraukuma.

— Es ierados tieši pie jums, mister Holms, — mūsu viešņa iesāka, — tāpēc, ka jūs palīdzējāt manai saimniecei misis Sesilai Foresterei atšķetināt kādu notikumu ģimenes vēsturē. Vioa joprojām nevar aizmirst jūsu labo sirdi un jūsu izcilo prātu.

—           Misis Sesilai Foresterei? — Holmss domīgi pārjautāja.

—     Atceros, man tiešām izdevās viņai mazliet palīdzēt. Tas gan bija samērā vienkāršs gadījums.

— Misis Forestere par to ir citās domās. Toties par to lietu, kura pie jums atvedusi mani, jūs tā vis neteiksiet. Grūti būtu iztēloties dīvaināku un nesaprotamāku situāciju par to, kurā es esmu nokļuvusi.

Holmss saberzēja rokas, un acis viņam iemirdzējās. Viņš paliecās uz priekšu savā krēslā, viņa seja ar asi iezīmētajiem, plēsonīgajiem vaibstiem saspringa gaidās.

—  Stāstiet, kas noticis, — viņš teica sausā, lietišķā tonī.

Es sāku justies neveikli un, sliedamies kājās, sacīju:

—  Ar jūsu atļauju, es jūs atstāšu?

Man par brīnumu, mis Morstena mani atturēja, paceldama roku.

— Ja jūsu draugs paliks, — viņa teica, — viņš man izdarīs nenovērtējamu pakalpojumu.

Es atkal apsēdos, un mis Morstena turpināja:

—   īsumā notikums ir šāds. Mans tēvs dienēja virsnieka pakāpē kādā pulkā Indijā. Kad es vēl biju pavisam maza, viņš mani aizsūtīja uz Angliju. Mana māte bija mirusi, radinieku mums Anglijā nebija, un tēvs mani ievietoja vienā no labākajiem privātpansionātiem Edinburgā. Tur mani audzināja līdz septiņpadsmit gadu vecumam. 1878. gadā mans tēvs, kas tobrīd bija pulka vecākais virsnieks, dabūja gadu ilgu atvaļinājumu un ieradās Anglijā. Viņš man telegrafēja no Londonas, ka atbraucis laimīgi, apmeties viesnīcā Lanem un ļoti gaida mani. Katrs telegrammas vārds liecināja par tēva mīlestību un gādību. Ieradusies Londonā, es taisnā ceļā no stacijas devos uz viesnīcu. Tur man pateica, ka kapteinis Morstens tiešām pie viņiem apmeties, bet iepriekšējā vakarā kaut kur izgājis un vēl joprojām nav pārnācis. Visu dienu gaidīju no viņa kādu ziņu. Vakarā, paklausot viesnīcas administratora padomam, es griezos policijā. Otrā dienā visās avīzēs parādījās sludinājums par mana tēva pazušanu, taču mēs nesaņēmām nekādu atbildi. Kopš tās dienas līdz pat šim laikam neesmu dzirdējusi ne vārda par savu nelaimīgo tēvu. Viņš atgriezās Anglijā, cerēdams satikt meitu, atpūsties, padzīvot laimīgi un mierīgi, bet tā vietā… — Mis Morstena piespieda roku pie kakla, un aizturētās raudas viņai neļāva tālāk runāt.

—  Kad tas notika? — Holmss jautāja, atvērdams piezīmju grāmatiņu.

— Mans tēvs pazuda 1878. gada 3. decembrī, gandrīz pirms desmit gadiem.

— Un kur palika viņa lietas?

—  Tās palika viesnīcā. Starp tām nebija nekā tāda, kas varētu palīdzēt atklāt viņa pazušanas noslēpumu: apģērba gabali, grāmatas, daudz retumu no Andamanu salām. Tēvs bija virsnieks karaspēka daļā, kas apsargāja cietumu.

— Vai viņam Londonā bija draugi?

—  Es zināju tikai vienu: majoru Šolto. Viņi abi kopā bija dienējuši 34. Bombejas kājnieku pulkā. Majors atstāja dienestu un atgriezās Anglijā neilgi pirms mana tēva un apmetās uz dzīvi Augšnorvudā. Mēs, protams, ar viriu sazinājāmies, taču viņš, izrādās, nemaz nebija dzirdējis par sava drauga atgriešanos.

—  Loti dīvaini, — Holmss piezīmēja.

— Pats interesantākais vēl tikai nāks. Pirms sešiem gadiem, tieši 1882. gada 4. maijā, avīzē “Times” parādījās sludinājums, ka tiek meklēta mis Morstena, adresi viņas pašas interesēs lūdza paziņot avīzē. Es toreiz tikko biju stājusies darbā par laika kavētāju pie misis Sesilas Foresteres, un viņa deva padomu aizsūtīt manu adresi sludinājumu nodaļai. Tajā pašā dienā, kad adrese parādījās avīzē, es pastā saņēmu sūtījumu — nelielu kartona kārbiņu. Kārbiņā atradās ļoti liela un skaista pērle, taču nekādas, kaut vai pavisam mazas, zīmītes, kas paskaidrotu, no kā šī dāvana nāk, sūtījumā nebija. Kopš tā laika es katru gadu vienā un tajā pašā dienā saņemu pa pastu tieši tādu pašu kārbiņu un tieši tādu pašu pērli bez jebkādas norādes, kas ir sūtītājs. Es parādīju pērli juvelierim, un viņš teica, ka tā esot reti sastopama un dārga pērle. Jūs paši tūlīt redzēsiet, cik tā ir skaista.

Mis Morstena atvēra plakano kārbiņu: tajā bija sešas tik brīnišķīgas pērles, kādas es nekad nebiju redzējis.

—  Loti interesanti, — Šerloks Holmss noteica. — Vai ar jums nav atgadījies vēl kaut kas?

—Jā, un tieši šodien. Tāpēc jau es pie jums atnācu. No rīta saņēmu, lūk, šo vēstuli! Izlasiet to!

— Paldies, — Holmss teica, paņemdams vēstuli. — Lūdzu, arī aploksni. Zīmogā — Londona, Dienvidrietumi, 7. jūlijs. Hm! Stūrī — vīrieša īkšķa nospiedums. Droši vien pastnieka. Papīrs — vislabākās kvalitātes. Aploksne — seši pensi paciņā. Cilvēks ar gaumi, vismaz šajā ziņā. Atpakaļadreses nav. “Esiet šovakar pie trešās kolonnas pa kreisi no teātra Lyceum ieejas. Ja baidāties, ņemiet līdzi divus draugus. Ar jums ir rīkojušies netaisnīgi. Tas ir jāizlabo. Policijai neziņojiet. Ja iejauksies policija, viss sabruks. Jūsu labvēlis.” Jā, jā, nudien! Lieliska, taisni pasakaina mīkla! Ko jūs domājat darīt, mis Morstena?

— Tieši to jau es jums gribēju jautāt.

Siguldas novada 17 BIBLIOTĒKA

—   Nu, tad, bez šaubām, mēs šovakar braucam uz vietu, kas norādīta vēstulē. Jūs, es un, protams, doktors Vatsons. Viņš tam piemērots visvairāk. Jūsu nezināmais labvēlis raksta, lai jūs vedot līdzi divus draugus. Un mēs abi ar Vatsonu ne reizi vien esam strādājuši kopā.

—  Vai doktors Vatsons būs ar mieru turp doties? — mis Morstena jautāja, un es viņas balsi izdzirdu gandrīz vai lūgumu.

— Uzskatīšu par pagodinājumu un īpašu laimi, — es dedzīgi sacīju, — ja varēšu jums būt noderīgs!

—    Jūs abi esat tik laipni pret mani, — mis Morstena atbildēja. — Es dzīvoju loti vientuļi, man nav draugu, uz kuru palīdzību varētu cerēt. Nu tad es ieradīšos pie jums sešos. Vai nebūs par vēlu?

— Tikai nenokavējiet, — Holmss teica. — Man ir vēl kāds jautājums. Sakiet, vai vēstule un adrese uz kārbiņām ar pērli rakstītas vienā un tajā pašā rokrakstā?

— Man ir līdzi papīri, — mis Morstena atbildēja un izņēma no somiņas vairākus ietinamā papīra gabalus.

— Jūs esat ideāla kliente. Jums ir laba intuīcija. Nu, paskatīsimies.

Viņš izklāja papīrus uz galda un sāka uzmanīgi tos citu pēc cita aplūkot.

—  Rokraksts visur, izņemot vēstuli, ir sagrozīts, — pēc īsa mirkļa viņš sacīja. — Taču nav nekādu šaubu: visas adreses un vēstuli rakstījis viens un tas pats cilvēks. Redzat, burts “e” visur ir vienāds, pievērsiet uzmanību arī tam, kā izliekts “s” vārda beigās. Gan te, gan tur darbojusies viena roka. Es negribētu modināt jūsos maldīgu cerību, bet sakiet, mis Morstena, vai nav kāda līdzība starp šo rokrakstu un jūsu tēva rokrakstu?

—  Nekādas.

—  Tā jau es domāju. Nu, tad gaidām jūs sešos. Atļaujiet man paturēt visus šos papīrus. Es vēl padomāšu par jūsu gadījumu. Laiks mums ir. Tagad ir tikai pusčetri. Uz redzēšanos.

—  Uz redzēšanos, — mūsu viešņa atbildēja, tad, noslēpusi kārbiņu ar pērlēm aiz ņiebura un palūkojusies uz mums abiem ar savām laipnajām, skaidrajām acīm, izgāja. Stāvēdams pie loga, es noraudzījos, kā viņa attālinās viegliem, ātriem soliem, līdz pelēkā cepurīte ar balto spalviņu saplūda ar pelēko pūli.

—  Cik burvīga meitene! — es teicu, pagriezies pret draugu.

Holmss atkal aizkūpināja savu pīpi un, acis pievēris, atzvēlās krēslā.

—  Burvīga? — viņš apātiski pārjautāja. — Es neievēroju.

—  Nē, Holms, jūs neesat cilvēks, jūs esat aritmometrs! — es iesaucos. — Reizēm jūs mani gluži vienkārši pārsteidzat!

Holmss liegi pasmaidīja.

—  Pats galvenais ir nepieļaut, ka cilvēka īpašības ietekmētu jūsu secinājumus. Klients man savā ziņā ir dotais lielums, viens no problēmas komponentiem. Emocijas kaitē domas skaidrībai. Ticiet man, visapburošākā sieviete, kādu jelkad esmu redzējis, tika pakārta par savu triju bērnu noslepkavošanu. Viņa tos noindēja, lai saņemtu naudu pēc apdrošināšanas polises. Bet visatbaidošākā āriene visu manu paziņu vidū bija kādam filantropam, kurš iztērēja gandrīz ceturtdalmiljonu Londonas trūkumcietējiem.

—  Bet šoreiz…

—  Es nekad netaisu izņēmumus. Izņēmumi apgāž likumu. Paklausieties, Vatson, vai jums kādreiz ir gadījies pētīt raksturu pēc rokraksta? Ko jūs varat teikt par šo te?

—  Rokraksts ir skaidrs un kārtīgs, — es atbildēju, — acīmredzot tas pieder lietišķam cilvēkam ar spēcīgu raksturu.

Holmss pašūpoja galvu.

—  Paskatieties augstos burtus, — viņš teica. — Tie ir tik zemi, ka var sajaukt: “d” ar “a” un “1” ar “e”. Cilvēks ar spēcīgu raksturu var rakstīt loti neskaidri, bet augstie burti viņam tiešām ari ir augsti. Mūsu korespondents burtu “k” raksta katrā vietā citādi, bet lielie burti liecina par viņa uzpūtību. Nu labi, es tagad iešu. Man jāsadabū šādas tādas izziņas. Iesaku manas prombūtnes laikā palasīt šo grāmatu — tas ir lielisks darbs. Vinvuda Rīda “Cilvēka moceklība”. Būšu atpakaļ pēc stundas.

Es sēdēju pie loga ar grāmatu rokās, bet manas domas klejoja tālu prom no autora drosmīgajiem spriedumiem. Es atcerējos mūsu neseno apmeklētāju — viņas smaidu, maigo balsi. Viņas dzīvi apēnojis neizprotams noslēpums. Viņai bija septiņpadsmit gadu, kad pazuda viņas tēvs, tātad tagad viņai ir divdesmit septiņi — brīnišķīgs vecums, kad jaunības biklais kautrīgums jau atkāpies un dzīve mazliet atvēsinājusi galvu. Tā es sēdēju un prātoju, līdz manas domas ņēma tik bīstamu virzienu, ka metos ar skubu pie rakstāmgalda un sirdīgi ķēros pie patoloģijas kursa, kas tikko bija parādījies. Kā gan es, vienkāršs armijas ķirurgs ar sašautu kāju un plānu maciņu kabatā, kā es varēju uzdrošināties sapņot par kaut ko tādu? Viņa ir tikai dotais lielums, viens no problēmas komponentiem — nekas cits. Ja mana nākotne ir tumsā tīta, tad labāk domāt par to ar vēsu mieru, kā pieklājas vīrietim, nevis tukši iztēloties to dažnedažādās krāsās.

3.Nodaļa risinājumu meklejot

Holmss pārnāca pussešos. Viņš bija rosmīgs, jautrs un možs — tā parasti nomainījās vina melnie melanholijas brīži.

— Šajā lietā nav nekā mīklaina, — viņš teica, ņemdams no manām rokām tasi tējas, ko biju viņam ielējis. — Fakti acīmredzot pieļauj tikai vienu skaidrojumu.

— Jau atradāt atminējumu?!

— Nu, tas vēl būtu par agru teikts. Pagaidām esmu atradis kādu sevišķi svarīgu faktu. Tas dod iespēju daudz ko pieņemt, bet daudz kas vēl būs arī jānoskaidro. Pārskatījis “Times” komplektu, es nupat kā atklāju, ka majors Šolto no Augšnorvudas, kurš dienēja 34. Bombejas kājnieku pulkā, ir miris 1882. gada 28. aprīlī.

— Holms, jūs droši vien uzskatīsiet mani par stulbeni, taču es tur neredzu neko sevišķu.

— Neredzat? Vatson, jūs mani pārsteidzat! Nu labi, paraudzīsimies no otras puses. Tātad kapteinis Morstens pazūd. Vienīgais cilvēks Londonā, kuram viņš kaut ko varētu darīt zināmu, ir majors Šolto. Taču majors Šolto apgalvo, ka par Morstena ierašanos Anglijā viņš neko nav dzirdējis. Pēc četriem gadiem majors nomirst. Paiet nedēļa pēc viņa nāves, un kapteiņa Morstena meita saņem vērtīgu dāvanu. Pēc gada vēl vienu, pēc tam vēl. Un tā vairākus gadus pēc kārtas, līdz atnāk vēstule, kurā teikts, ka ar viņu rīkojušies netaisni. Tas, neapšaubāmi, ir mājiens uz viņas tēva pazušanu. Kāpēc gan Šolto mantiniekiem būtu bijis jāsūta viņai dārgas dāvanas, ja viņi nezinātu kādu noslēpumu un ja nevēlētos mis Morstenai par kaut ko atlīdzināt? Vai jūs varat kaut kā citādi izskaidrot un sasaistīt visus šos faktus?

—  Bet cik dīvaina atlīdzība! Un cik dīvainā veidā tā tikusi piedāvāta! Kāpēc viņš atsūtījis šo vēstuli tagad, nevis pirms sešiem gadiem? Turklāt vēstulē teikts, ka netaisnībai jātop izlīdzinātai. Kādai netaisnībai? Nevar taču būt, ka viņas tēvs ir dzīvs. Tātad te ir domāts kas cits.

—  Jā, šajā lietā vēl ir tumši plankumi, — Holmss domīgi noteica. — Taču mūsu šīsdienas brauciens visu noskaidros. Lūk, arī mis Morstena klāt. Dzirdat? Piebrauca kebs. Esat gatavs? Tad ejam! Ir jau pāri sešiem.

Es paņēmu cepuri un savu visresnāko spieķi. Ievēroju, ka Holmss izņem no rakstāmgalda revolveri un iebāž kabatā. Bija skaidrs, ka mūsu šāvakara braucienu viņš uzskata par nopietnu pasākumu.

Mis Morstenai mugurā bija tumšs apmetnis, viņas seja bija bāla, bet mierīga. Viņa nebūtu vājā dzimuma pārstāve, ja mūsu dīvainais ceļojums neradītu viņā satraukumu, taču viņa apbrīnojami prata savaldīties un labprāt atbildēja uz Šerloka Holmsa jautājumiem.

— Majors Šolto manam tēvam bija loti tuvs draugs. Vēstulēs tēvs viņu pastāvīgi pieminēja. Viņi abi reizē virsnieka pakāpē bija dienējuši apsardzes karaspēkā Andamanu salās, tā ka daudz laika pavadījuši kopā. Starp citu, tēva rakstāmgaldā tika atrasts kāds loti savāds dokuments. Neviens nevarēja saprast, kas tas ir. Nezinu, vai tam ir kāds sakars ar šo lietu, bet katram gadījumam paķēru to līdzi. Varbūt jums būs interesanti tajā ielūkoties. Te tas ir.

Holmss atlocīja vairākkārt salocīto papīra lapu un saudzīgi to sev uz ceļiem izgludināja. Tad viņš ar lupu sāka to loti rūpīgi pētīt.

—   Papīrs izgatavots Indijā, — viņš teica. — Kādu laiku lapa bijusi piesprausta pie dēla. Uz tās uzmests lielas mājas viena spārna plāns — daudzas istabas, gaiteņi un ejas. Vienā vietā ar sarkanu tinti atzīmēts krustiņš, virs tā ir pusizdzisis uzraksts ar zīmuli “3,37 pa kreisi”. Kreisajā stūrī ir dīvains hieroglifs, kas līdzinās četriem rindiņā uzvilktiem krustiem, kuru šķčrssvītras saskaras, un aiz tā plašā, paviršā rokrakstā lasāms: “Četru zīme — Džonatans Smolls, Muhameds Singhs, Abdulla Hans, Dosts Akbars”. Nesaprotu, kāds tam varētu būt sakars ar jūsu lietu? Taču tas acīmredzot ir svarīgs dokuments. Tas rūpīgi glabāts piezīmju grāmatiņā, jo abas tā puses ir tīras.

—  Mēs to arī atradām piezīmju grāmatiņā.

—   Mis Morstena, nepazaudējiet to. Varbūt tas mums vēl noderēs. Man sāk likties, ka šī lieta ir sarežģītāka un neskaidrāka, nekā šķita sākumā. Man vēlreiz viss jāapdomā.

Holmss atlaidās pret sēdekļa atzveltni, pēc viņa sarauktajām uzacīm un neko neredzošā skatiena es sapratu, ka viņš spraigi domā. Mēs abi ar mis Morstenu pusbalsī sarunājāmies par savu braucienu un par to, kā tas varētu beigties, bet mūsu ceļabiedrs visu laiku neizdibināmi klusēja.

Bija septembra vakars, pulkstenis rādija apmēram septiņi. Jau kopš rīta laiks bija riebīgs. Arī pašlaik milzīgā pilsēta tinās biezā miglas autā, kas ik pa brīdim pārvērtās lietū. Pār netīrajām ielām zemu karājās drūmi mākoņi. Laternas Strendā veidoja izplūdušus, dūmakaini dzeltenus plankumus, kas meta uz slapjās ietves vizuļojošus apļus. No apgaismotajiem veikalu logiem pāri gājēju pilnajai ielai krita vājas, nespodras gaismas strēles, kurās kā balti mākoņi vēlās miglas vāli. Caur šaurajām gaismas joslām plūstošo seju — bēdīgu un priecīgu, drūmu un jautru seju — bezgalīgajā procesijā man rēgojās kaut kas baigs, it kā tur virzītos mošķu bars. Tāpat kā viss cilvēku dzimums, tie iznira no tumsas un atkal nogrima tumsā. Es neesmu viegli iespaidojams, tomēr šis drūmais, smagais vakars un mūsu dīvainais brauciens iedarbojās uz maniem nerviem, un es sāku justies nelāgi. Redzēju, ka ari mis Morstcna jūtas tāpat. Vienīgi Holmss likās neko neredzam. Viņš turēja uz ceļiem atvērtu piezīmju grāmatiņu un laiku pa laikam, apgaismodams ar kabatas lukturīti, ierakstīja tajā kaut kādus skaitļus un piezīmes.

Pie teātra Lyceum sānu ieejām jau drūzmējās ļaudis, uz galveno ieeju nebeidzamā straumē plūda divriči un karietes, no tiem kāpa ārā vīrieši ar baltu, iestīvinātu krūtežu un šallēs ietinušās, briljantos mirdzošas sievietes. Tikko bijām sasnieguši trešo kolonnu — nolikto tikšanās vietu —, no tās nošķīrās un pie mums pienāca mazs, drebelīgs, melnīgsnējs cilvēciņš važoņa ietērpā.

—  Jūs esat kopā ar mis Morstenu? — viņš jautāja.

— Es esmu mis Morstena, un šie džentlmeni ir mani draugi.

Nepazīstamais nopētīja mūs ar loti vērīgu, caururbjošu

skatienu.

— Atvainojiet, mis, — viņš neatlaidās, — bet es jūs lūdzu, dodiet vārdu, ka neviens no jūsu draugiem nestrādā policijā.

—  Dodu savu vārdu, — mis Morstcna mierīgi atbildēja.

Cilvēks spalgi iesvilpās, un kāds ielaspuika pieveda pie

mums kebu, kas bija stāvējis otrā pusē, un atvēra durvis. Mūsu sarunbiedrs uzlēca uz bukas, un mēs iekāpām keba. Važonis saraustīja grožus, un rati trakā ātrumā sāka traukties caur miglas blāķiem.

Situācija bija mazliet neparasta. Mēs braucām nezin uz kurieni un nezin kāpēc. Vai nu viss šis notikums bija mistifikācija, kāda izspēlēts joks, kam gan it kā nebija nekāda pamata, vai ari — un tas likās ticamāk — mūs gaidīja kāds loti svarīgs jaunums. Mis Morstena, kā parasti, bija mierīga un apvaldīta. Es centos viņu uzmundrināt, stāstīdams par saviem piedzīvojumiem Afganistānā, taču, taisnību sakot, šis brauciens mani pašu tā satrauca un tā modināja ziņkāri, ka stāstījums laikam gan iznāca mazliet juceklīgs. Mis Morstena vēl tagad apgalvo, ka es toreiz esot stāstījis amizantu gadījumu — kā reiz dziļā naktī pie manis teltī ielūkojusies muskete, un es to esot noguldījis ar dubultšāvienu no divstobru tīģerēna. Sākumā es vēl varēju izsekot, kurp mēs braucam, bet, tā kā kebs traucās milzīgā ātrumā, bija migla un es slikti pazinu Londonu, tad ļoti drīz zaudēju orientēšanās spēju un varēju sacīt tikai to, ka mēs braucam jau krietni ilgi. Taču Šerloks Holmss šo spēju nezaudēja un čukstus minējā ielas un laukumus, pa kuriem mēs drāzāmies.

— Ročesterrouda, — viņš teica. — Tagad ir Vinsenta skvērs. Izbraucam uz Voksholbridžroudas. Acīmredzot braucam uz Sari. Jā, laikam gan turp. Esam uz tilta. Skatieties, kur spīd ūdens.

Patiesi, lejā iemirdzējās Temzas tumšie ūdeņi, kuros spoguļojās iedegtās laternas, un nu jau kebs bija otrā krastā un traucās pa juceklīgu šauru, līkumainu ieliņu labirintu.

— Vondsvērtrouda, — Holmss turpināja. — Praiorirouda, Lārkholleina, Stokvelplcisa, Robertstrīta, Koldhārborleina. Šķiet, ka mūsu ceļojuma mērķis neatrodas pilsētas lepnākajā rajonā.

Mēs patiesi braucām pa vienu no drūmākajiem un šaubīgākajiem Londonas rajoniem. Pa labi un pa kreisi rindām stiepās garlaicīgi ķieģeļu nami, kuru vienmuļībā izcēlās tikai spilgti apgaismotie, neizskatīgie krodziņi ielu stūros. Tad sākās divstāvu villas ar miniatūriem dārziņiem māju priekšā, pēc tam atkal garām slīdēja jauno, bezgaumīgo ķieģeļu ēku nebeidzamās rindas — drausmie taustekļi, ko uz visām pusēm izstiepj lielpilsēta.

Beidzot kebs pieturēja pie trešās mājas gluži jaunā ielā. Neviena kaimiņu māja nebija apdzīvota. Tā, pie kuras mēs apstājāmies, bija tikpat tumša kā pārējās, gaisma bija tikai virtuves lodziņā. Mēs pieklauvējam, tūlit atvēra kalpotājs indietis ar dzeltenu turbānu galvā, ģērbies baltā, vaļīgā tērpā, ko apjoza dzeltena josta. Dīvaini izskatījās šī eksotiskā figūra Londonas ārpilsētas trešās šķiras nama durvis.

—  Sāhibs jūs gaida, — viņš teica, un tajā pašā mirklī no iekštelpām atskanēja smalka, griezīga balss.

—  Vediet viņus pie manis! Nekavējoties vediet viņus pie manis!

4.nodaļa plikgalvja stāsts

Mēs sekojām indietim pa vāji apgaismotu, gandrīz tukšu, drūmu gaiteni. Pie durvīm pa labi viņš apstājās un atgrūda tās līdz galam vaļā. Acīs iesitās spilgti dzeltena gaisma. Istabas vidū stāvēja mazs cilvēciņš, kuram bija neparasta — garena galvas forma. Pliko, spīdīgo galvas vidu ietvēra rudi mati, un tas izskatījās kā priežu apņemta kaila kalna virsotne. Cilvēks stāvēja, berzēdams rokas, viņa seja atradās nemitīgā kustībā: te tā savilkās smaidā, te saraucās, ne mirkli nepalikdama mierā. Daba viņu bija apveltījusi ar atkārušos apakšlūpu un uz priekšu izvirzītiem dzelteniem, nelīdzeniem zobiem, kurus viņš veltīgi pūlējās piesegt, vienā laidā braucīdams sejas apakšdaļu. Neskatoties uz visu, viņš atstāja jauna cilvēka iespaidu. Viņam arī tiešām bija ne vairāk kā trīsdesmit gadu.

—  Esmu jūsu rīcībā, mis Morstena, — viņš sacīja smalkā, augstā balsī. — Esmu jūsu rīcībā, kungi. Lūdzu, ienāciet vientuļnieka kabinetā. Kā redzat, mis, mans kabinets ir mazs, toties esmu to iekārtojis pēc paša gaumes. Tā ir īsta mākslas oāze Londonas dienviddaļas postažā.

Mūs pārsteidza šīs istabas izskats. Šajā drūmajā namā tā līdzinājās īstam briljantam vara ietvarā: zīda aizkari pie logiem, gobelēni, gleznas smagos rāmjos, austrumzemju vāzes. Dzintarkrāsas un melnos toņos ieturētais paklājs uz grīdas bija tik biezs, pūkains un mīksts, ka tajā kājas grima līdz potītēm, gluži kā sūnā. Uz paklāja bija nomestas divas lielas tīģerādas, kas līdz ar milzīgo ūdenspīpi, kura atradās kaktā uz paklājiņa, radīja telpā austrumnieciskas greznības iespaidu. Gandrīz nesaskatāmā zelta vadā istabas centrā karājās sudraba lampa baloža veidā. Tā dega, pildot istabu ar smalku, vieglu aromātu.

—   Misters Tadeušs Šolto, — mazais cilvēciņš sacīja, vēl arvien tāpat raustīdamies un smaidīdams. — Tā mani sauc. Jūs, protams, esat mis Morstena. Bet šie džentlmeņi…

—  Misters Šerloks Holmss un doktors Vatsons.

—    A, doktors! — cilvēciņš, acīm redzami iepriecināts, izsaucās. — Vai jums ir līdzi stetoskops? Vai varu jums lūgt kādu pakalpojumu? Vai jūs nebūtu tik laipns? Man, redziet, ir aizdomas, ka mans mitrālais vārstulis nav kārtībā. Par aortu es neuztraucos, bet tas mitrālais vārstulis! Es vēlētos uzzināt, ko jūs par to domājat.

Es izklausīju viņa sirdi, bet neatradu nekādas novirzes no normas, ja neņem vērā to, ka šis cilvēks bija līdz nāvei izbijies — viņš drebēja no galvas līdz kājām.

—   Mitrālais vārstulis ir kārtībā, — es teicu. — Jums nav iemesla uztraukties.

—   Lūdzu mani atvainot par to, ka esmu satraukts, mis Morstena, — cilvēciņš gaianti sacīja. — Es esmu loti daudz cietis. Un man jau sen ir aizdomas, ka ar manu mitrālo vārstuli kaut kas nav labi. Esmu laimīgs, dzirdot, ka manas aizdomas ir nepamatotas. Ja jūsu tēvs, mis Morstena, būtu saudzējis savu sirdi, viņš vēl joprojām būtu dzīvs.

Es tikko savaldījos, neiedevis viņam plauku, jo viņš mani loti saniknoja ar savu rupjo un nekautrīgo pieskaršanos tik delikātam jautājumam. Mis Morstena apsēdās, viņas seja nobāla tā, ka pat lūpas kļuva bālākas.

— Mana sirds jau juta, ka tēva nav starp dzīvajiem, — viņa noteica.

—  Es jums visu, visu paskaidrošu, — cilvēciņš sacīja. — Vēl vairāk, es izlabošu jums nodarīto netaisnību! Es to noteikti izdarīšu, lai ko ari teiktu mans brālis Bartolomijs. Es loti priecājos redzēt savā mājā jūsu draugus ne vien kā jūsu miesassargus, bet arī kā lieciniekus visam, ko šovakar gatavojos teikt un darīt. Mēs trijatā spēsim izrādīt enerģisku pretošanos brālim. Tikai — lai liecinieku vidū nav ne policijas, ne pieaicināto. Mēs visu labi nokārtosim savā starpā, nejaucot iekšā nevienu nepiederīgu personu. Bartolomijs saniknosies visstiprāk tad, ja tas, ko runāsim, taps zināms atklātībai, — cilvēciņš teica un apsēdās uz zemās sofas, jautājoši piemiedzis savas tuvredzīgās, ūdeņaini zilās acis.

—  Attiecībā uz mani, — Šerloks Holmss sacīja, — esmu gatavs jums apliecināt: viss jūsu teiktais paliks pie manis.

Es piekrītoši pamāju.

—   Nu, tad ir jauki, tad ir jauki! Atjaujiet piedāvāt jums glāzīti kianti, mis Morstena, vai varbūt tokajieša? Citu vīnu man nav. Pavēlēsiet attaisīt pudeli? Nē? Tad, cerams, jūs neiebildīsiet, ka es aizsmēķēju? Jūs neuztrauks tabakas dūmi, viegls austrumu tabakas aromāts, kas atgādina balzama smaržu? Es mazliet nervozēju, bet mana ūdensplpe ir nepārspējami nomierinošs līdzeklis.

Viņš pievienoja caurulīti lielajam traukam, un dūmi līksmi sāka burbuļot rožūdenī. Mēs sēdējām puslokā, izstiepuši galvu un atbalstījuši zodu delnā, bet dīvainais, rausteklīgais cilvēks ar spīdīgo, kupolveidīgo pauri sēdēja vidū un nervozi smēķēja ūdenspīpi.

—  Izlēmis nosūtīt jums šo uzaicinājumu, — viņš beidzot sāka runāt, — es, protams, būtu varējis gluži vienkārši minēt vēstulē savu adresi, bet es baidījos, ka jūs atstāsiet neievērotu manu lūgumu un paņemsiet līdzi nevēlamus cilvēkus. Tāpēc es atļāvos nolikt jums šo tikšanos pie teātra ar manu kalpotāju Viljamu, kuram es pilnīgi uzticos. Viņam tika dotas instrukcijas: ja viņš pamana ko aizdomīgu, tad lai brauc mājās viens pats. Piedodiet man šo piesardzību, taču es tiecos pēc vientulības un esmu, ja tā var teikt, izsmalcināts cilvēks, bet nekā prozaiskāka par policiju nav. Man piemīt instinktīvs riebums pret jebkurām rupjā materiālisma izpausmēm. Es reti saskaros ar vienkāršo tautu. Kā redzat, es dzīvoju sevišķi izmeklētā vidē. Varu sevi nosaukt par mākslas veicinātāju. Tā ir mana vājība. Ainava pie sienas ir Koro oriģināls, nu, lietpratējs vēl varētu apstrīdēt, rau, tā Rozas Salvatores īstumu, bet attiecībā uz, paskat, to tur Bugro gan nevar būt nekādu šaubu. Esmu modernās franču skolas cienītājs.

— Atvainojiet, mister Šolto, — mis Morstena teica, — esmu šeit pēc jūsu lūguma, jūs vēlējāties man kaut ko pastāstīt. Ir jau ļoti vēls, un man gribētos, lai mūsu saruna būtu pēc iespējas īsāka.

—  Tā tomēr prasīs no mums zināmu laiku, — saimnieks atbildēja, — jo mums neapšaubāmi būs jābrauc uz Norvudu pie mana brāļa Bartolomija. Mēs brauksim visi kopā un mēģināsim uzveikt viņa ietiepību. Viņš loti dusmojas uz mani par to, ka es virzu lietu tā, kā man liekas pareizāk. Vakar vakarā mēs abi stipri sastrīdējāmies. Jūs nevarat iedomāties, cik briesmīgs kļūst mans brālis, kad dusmojas.

—  Ja mums vēl jābrauc uz Norvudu, vai nebūtu labāk doties ceļā tūlīt pat? — es uzdrošinājos ierosināt.

Cilvēciņš sāka smieties tā, ka viņam piesarka ausis.

—   Nu nē, diezin vai tas izdosies! — viņš iesaucās. — Es nezinu, kā mans brālis uzņems mūsu ierašanos. Tāpēc man vispirms jūs esot jāsagatavo, jāpaskaidro, kādas ir mūsu abu attiecības. Pirmām kārtām jāteic, ka šajā notikumā ir momenti, kuri man pašam ir noslēpums. Tātad es jums izstāstīšu nevis visu, bet tikai to, kas zināms man pašam.

Mans tēvs, kā jau esat nopratuši, bija majors Džons Šolto, kas reiz dienēja koloniālajā karaspēkā Indijā. Pirms vienpadsmit gadiem viņš atstāja dienestu, atgriezās Anglijā un apmetās Pondišerilodžas muižā Augšnorvudā. Indijā viņš bija iedzīvojies mantā un pārveda mājās bagātīgu austrumu retumu kolekciju un veselu štatu iezemiešu kalpotāju. Tādējādi viņš varēja nopirkt māju un sāka dzīvot greznībā. Citu bērnu, kā vien mana dvīņubrāļa Bartolomija, viņam nebija.

Es loti labi atceros, ko mēs jutām, uzzinājuši par kapteiņa Morstena pazušanu. To, ka viņš pazudis, uzzinājām no avīzēm, un, tā kā kapteinis Morstens bija mūsu tēva draugs, mēs abi ar brāli šo atgadījumu apspriedām viņa klātbūtnē. Viņš parasti mums pievienojās un minēja, kas īsti varētu būt noticis. Mums ne uz mirkli neienāca prātā, ka šo kapteiņa pazušanas noslēpumu viņš noglabājis dziļi sevi, ka viņam vienīgajam zināms Artura Morstena liktenis.

Tomēr mēs jutām, ka ir kāds noslēpums, kas nomāc mūsu tēvu, ka viņam neapšaubāmi draud kādas briesmas. Viņš loti baidījās iet laukā viens pats un par durvju sargiem Pondišerilodžā vienmēr turēja bijušos bokserus profesionālus. Viljams, kas šovakar jūs atveda, ir viens no viņiem. Viņš kādreiz bijis Anglijas čempions vieglajā svarā. Tēvs nekad mums neteica, no kā viņš baidās. Taču viņa izturēšanās rādīja, ka viņam ir nāvīgi bail no cilvēkiem ar koka kāju. Reiz viņš ar pistoli izšāva uz cilvēku, kam bija kocene, un izrādījās, ka tas ir pavisam nekaitīgs tirgotājs; lai lietu notušētu, tēvam nācās samaksāt lielu naudu. Mēs abi ar brāli domājām, ka tā tēvam ir tikai tāda dīvainība, taču turpmākie notikumi lika mums šo uzskatu mainīt.

1882. gada sākumā tēvs saņēma no Indijas vēstuli, kas vinu ķēra kā zibens spēriens. Viņš gandrīz zaudēja samaņu, kad pie brokastgalda to atvēra, un kopš tās dienas līdz pat nāvei tā īsti vairs neatlaba. Kas tajā vēstulē bija, mēs neuzzinājām, tikai, kad viņš to turēja rokās, es paguvu ievērot, ka tā drīzāk ir īsa, pavirši uzkricelēta zīmīte. Mūsu tēvs jau ilgus gadus sirga ar hronisku nervu slimību. Tagad viņa stāvoklis krasi pasliktinājās, viņš visu acu priekšā kļuva arvien vārgāks, un aprīļa beigās ārsti mūs brīdināja, ka cerību izveseļoties nav. Mūs pasauca pie tēva, viņš vēlējās vēl pēdējo reizi ar mums runāt.

Kad iegājām istabā, tēvs sēdēja gultā spilvenos un smagi elpoja. Viņš lūdza, lai aizslēdzam durvis un pienākam pie viņa gultas katrs savā pusē. Saņēmis mūs abus aiz rokām, viņš sāka runāt uztraukuma un sāpju aizlauztā balsī, un mēs abi ar brāli izdzirdām pārsteidzošu atzīšanos, kuru mēģināšu atkārtot vārds vārdā.

“Ir tikai viens, kas nomāc manu dvēseli šajā svinīgajā brīdī,” viņš iesāka. “Tā ir netaisnība, ko esmu pieļāvis pret nabaga bāreni — Morstena meitu. Nolādētā skopulība — visa mana mūža pastāvīgā pavadone — ir laupījusi viņai dārgumus, vismaz to dalu, kas, taisnību sakot, pieder viņai. Taču ari es pats neesmu tos licis lietā, tik akla un dumja ir skopulība. Pati šī apziņa, ka man pieder dārgumi, bija tik patīkama, ka es nespēju ne ar vienu tajos dalīties. Vai redzat pērļu lūgšanu krelles blakus hinīna pudelītei? Pat no tām es nespēju šķirties, kaut gan speciāli tās izņēmu, lai viņai nosūtītu. Jums, maniem dēliem, būs jāatdod viņai piederošā dala Agras dārgumu. Tikai neko, arī šīs lūgšanu krelles, neatdodiet, kamēr nebūsiet man aizspieduši acis. Gadās taču, ka cilvēks ar vienu kāju jau stāv kapā un tomēr paliek dzīvs.

Es jums pastāstīšu, kā nomira Morstens, — viņš turpināja.

—      Ilgus gadus viņš cieta no sirds slimības, taču slēpa to no visiem, izņemot mani. Indijā mēs abi, pateicoties apbrīnojamai apstākļu sakritībai, ieguvām savā īpašumā milzīgu bagātību, kuru es, atstājis dienestu, atvedu uz Angliju. Drīz vien Anglijā atgriezās arī Morstens un jau pirmajā dienā ieradās pie manis pēc savas daļas. No stacijas uz Fondišerilodžu viņš atnāca kājām, viņu ielaida mans uzticīgais kalpotājs vecais Lals Čovdars, kura vairs nav starp dzīvajiem. Mēs abi ar Morstenu saķildojāmies par to, kā sadalīt dārgumus. Morstens dusmu lēkmē uzlēca kājās no krēsla, viņa seja piepeši nomelnēja, viņš piespieda roku pie sirds, nokrita augšpēdu, ar galvu atsizdamies pret dārgumu lādītes stūri. Noliecies pie vina, es sev par šausmām konstatēju, ka viņš ir miris.

Labu brīdi stāvēju apjucis, nezinādams, ko lai dara. Pirmā doma bija, protams, saukt palīgā, taču es sapratu, ka ir pilnīgs pamats turēt mani aizdomās par slepkavību. Nāve ķildas laikā, dziļa brūce galvā — tas viss liecināja pret mani. Turklāt oficiālā izmeklēšana nenovēršami sāktu nodarboties ar dārglietām, bet man bija svarīgs iemesls nevienam neatklāt, kā tās radušās. Morstens man bija teicis, ka neviena dzīva dvēsele nezina, kurp viņš devies. Un man saka likties, ka nav vajadzības kādai dzīvai dvēselei to uzzināt.

Joprojām vēl biju galīgi apjucis, kad, nejauši pacēlis galvu, ieraudzīju durvīs savu kalpotāju Lalu Čovdaru. Viņš klusi ieslīdēja istabā un aizslēdza durvis.

—  Nebaidieties, sāhib, —viņš teica. — Neviens neuzzinās, ka jus viņu nogalinājāt. Noslēpsim viņu kaut kur tālāk — un ne suns pakaļ neries.

—  Bet es viņu nenogalināju! — es iebildu.

—            Es visu dzirdēju. — Lals smaidīdams pakratīja galvu.

—      Es dzirdēju, kā jūs ķildojāties, dzirdēju zvēliena troksni. Taču manas lūpas ir aizzīmogotas ar septiņiem zieģeļiem. Mājā visi guļ. Nesīsim viņu prom.

Un es izšķīros. Ja jau man netic paša kalpotājs, kā es varēju cerēt, ka manai nevainībai ticēs divpadsmit dumji tirgotāji zvērināto kamerā? Tajā pašā naktī mēs abi ar Lalu Čovdaru noslēpām līķi, bet pēc dažām dienām visas Londonas avīzes bija pilnas ar ziņojumiem par kapteiņa Morstena mīklaino pazušanu. No tā, ko esmu jums izstāstījis, jūs redzat, ka mani būtībā nevar vainot. Taču es esmu noslēpis kapteiņa līki, bet dārglietas, kas piederēja mums abiem, kopš tās dienas sāku uzskatīt vienīgi par savu īpašumu. Tāpēc es vēlētos, lai jūs, mani dēli, atjaunotu taisnīgumu. Pieliecieties man tuvāk, pie pašām lūpām. Dārglietas paslēptas… — Šajā mirklī viņa seja briesmīgi pārvērtās, acis gandrīz vai izsprāga ārā no dobuliem, žoklis atkārās, un viņš iekliedzās tādā balsī, ko es nekad neaizmirsīšu: “Nelaidiet viņu! Dieva dēj, nelaidiet!” Mēs abi pavērāmies logā, kuram bija pievērsts viņa skatiens. No tumsas uz mums raudzījās kāda seja. Varēja labi saredzēt rūtij piespiesto balto degunu. Seja bija ļaunuma pilna, līdz pat uzacīm noaugusi ar bārdu, acis lūkojās nikni un cietsirdīgi. Abi ar brāli metāmies pie loga, taču seja nozuda. Kad atgriezāmies pie tēva gultas, viņa galva bija noslīgusi, pulsu vairs nejuta.

Tonakt mēs izmeklējām visu dārzu, bet neatradām nekādas citas nakts ielaušanās pēdas, kā tikai vienas kājas nospiedumu puķu dobē tieši zem paša loga. Ja nebūtu šā vienīgā nospieduma, mēs būtu nodomājuši, ka mežonīgā, ļaunuma pilnā seja ir tikai mūsu iztēles auglis. Taču itin drīz mēs atklājām vēl arī citas, jau daudz taustāmākas liecības, ka pret mums darbojas noslēpumaini spēki. Kādu ritu mana tēva guļamistabas logu atradām plaši atvērtu, skapji un lādes bija izvandīti no augšas līdz apakšai, un uz viņa rakstāmgalda piesprausta papīra driskā, uz kuras uzskribelēts — “četru zīme”. Mums neizdevās uzzināt, kas bijis mūsu noslēpumainais apmeklētājs un ko nozīmē šie vārdi. Cik varējām spriest, nekas no tēva lietām nebija pazudis, kaut arī viss bija izrakņāts pamatīgi. Dabiski, es un brālis nospriedām, ka nakts apmeklējums ir saistīts ar tām bailēm, kas visu mūžu bija vajājušas tēvu. Bet kas bija šis apmeklētājs, tā vēl joprojām ir neatminēta mīkla.

Cilvēciņš apklusa, aizsmēķēja nodzisušo ūdenspīpi un kādu bridi dziļdomīgi pūta gaisā dūmus. Mēs visi ar neatslābstošu uzmanību bijām klausījušies viņa ārkārtīgi dīvaino stāstījumu. Vietā, kur īsumā tika aprakstīta tēva nāve, mis Morstena kļuva bāla kā krīts, mirkli man pat likās, ka viņa zaudēs samaņu. Taču, iedzērusi ūdeni, ko es ielēju no Venēcijas stikla karafes, kura atradās kaktā uz maza galdiņa, viņa atkal saņēmās. Šerloks Holmss ar vienaldzīgu sejas izteiksmi sēdēja, atzvēlies krēslā, varēja redzēt, kā zem nolaistajiem plakstiem spridz viņa acis. Skatījos uz viņu, un ienāca prātā, ka vēl tikai šodien viņš rūgti žēlojās par garlaicību un dzīves vienveidību. Tagad viņš vismaz bija saņēmis problēmu, kuras risināšana liks viņam sasprindzināt visas viņa apbrīnojamās spējas. Misters Tadeušs Šolto lūkojās te uz vienu no mums, te uz otru, acīm redzami lepodamies ar iespaidu, ko bija radījis viņa stāsts. Kūpinādams pārmērīgi garo pīpi, viņš turpināja:

—  Manu brāli un mani, kā jau jūs varat nojaust, tēva stāsts par dārgumiem loti satrauca. Dažos mēnešos mēs pārrakām visu dārzu metru pēc metra, bet neko neatradām. Doma, ka tēvs nomiris brīdī, kad pār viņa lūpām būtu nākuši vārdi, kuri mūs padarītu par milzīgu bagātību īpašniekiem, varēja pataisīt vai trakus. Par bagātības lielumu mēs spriedām pēc pērļu lūgšanu krellēm. Attiecībā uz šīm krellēm mums abiem ar brāli radās maza nesaprašanās. Pērles likās loti dārgas, un viņš nevēlējās no tām šķirties, starp mums runājot, viņš ir daļēji mantojis tēva vājību. Turklāt viņš domāja tā: ja par šīm lūgšanu krellēm uzzinās vēl kāds, sāksies visādas tenkas, un tad nelaime būs klāt kā likts. Man izdevās viņu tikai pārliecināt, ka vajag sameklēt mis Morstenas adresi un pēc noteiktiem laika sprīžiem viņai nosūtīt pa vienai pērlei, lai vismaz paglābtu no trūkuma.

— Jums ir laba sirds. — Mis Morstena pateicīgi palūkojās uz stāstītāju. — Tā bija augstsirdīga rīcība.

—  Bet mēs taču, vienalga, bijām gluži kā jūsu aizbildņi. — Cilvēciņš enerģiski sāka māt ar rokām. — Tā vismaz uzskatīju es. Bet Bartolomijs neparko tam nepiekrita. Mums bija daudz naudas. Es biju apmierināts ar to, kas mums ir. Izturēties tik zemiski pret jaunu meiteni — tā ir slikta toņa pazīme. Le mauvais gont mene au crime*. Cik eleganti francūži izsaka šādas domas! Mūsu nesaskaņas nonāca tiktāl, ka es atzinu par labāku apmesties uz dzīvi atsevišķi. Tā nu es atstāju Pondišerilodžu, paņemot līdzi veco indiešu kalpotāju Viljamu. Taču vakar uzzināju, ka noticis kas ārkārtīgi svarīgs: atrasta slēptuve, kur glabājušies dārgumi. Es nekavējoties devu ziņu mis Morstenai, un tagad mums atliek tikai doties uz Norvudu un pieprasīt savu dalu. Vakarvakarā es pateicu brālim, ka esmu aizrakstījis mis Morstenai. Tā nu gluži neaicināti viesi mēs nebūsim, kaut gan gaidīti ari ne.

Misters Šolto apklusa, viņš sēdēja uz savas greznās sofas un raustījās. Bet mēs, nebilstot ne vārda, domājām par negaidīto pavērsienu, kādu ņēmis šis mīklainais notikums. Pirmais pielēca kājās Šerloks Holmss.

'Sliktais tonis ved uz noziegumu (Franču vai)

—  Jūs, ser, esat pareizi rīkojies, no sākuma līdz pat galam, — viņš teica. — Mēs centīsimies noraut plīvuru no visām neskaidrībām jūsu atstāstītajā notikumā un tādējādi jums pateikties. Bet, kā sacīja mis Morstena, ir jau vēls, un mums vajadzētu ķerties pie lietas nekavējoties.

Mūsu jaunais pazina loti rūpīgi atvienoja caurulīti kopā ar ūdenspīpi un paņēma garu mēteli, kas karājās aiz aizkara un kam bija lentes apšuvumi, karakula apkakle un aproces. Viņš aizpogāja visas pogas no augšas līdz apakšai, kaut gan vakars bija silts, pat tveicīgs, un uzmauca galvā trušādas ausaini, tā ka ausis bija cieši apsegtas un ārā palika tikai smailais, kustīgais degungals.

—   Man ir vārga veselība, — viņš paskaidroja, iedams uz izeju, — man jāievēro stingrs režīms.

Kebs mūs gaidīja pie vārtiem. Programma acīmredzot bija sastādīta jau iepriekš: nebijām vēl paguvuši izvietoties kā nākas, kad zirgi rāvās uz priekšu un sāka aulekšot. Tadeušs Šolto tarkšķēja bez mitas, viņa asā, augstā balss pārspēja riteņu klaboņu.

—  Bartolomijam ir gudra galva. Kā, jūsuprāt, viņš atrada dārgumu lādīti? Viņš secināja, ka, ja jau ārā lādītes nav, tad tai jābūt kaut kur mājas iekšienē. Viņš pārmeklēja visas istabas, visus gaiteņus un pieliekamos kambarus, neatstādams neizmērītu ne collu. Izrādījās, ka visas mājas augstums ir septiņdesmit četras pēdas, bet, saskaitot divos stāvos izvietoto istabu augstumu un pārsegumu biezumu, kuru viņš uzzināja, izurbjot caurumus, iznāca ne vairāk par septiņdesmit pēdām. Kaut kur bija pazudušas veselas četras pēdas. Bija skaidrs, ka tās jāmeklē augšā. Tad brālis izsita caurumu augšstāva istabas griestos un tur, kā to jau varēja paredzēt, izrādījās, ir vēl vieni zemi bēniņi, kas bija aizmūrēti, tāpēc par tiem neviens neko nezināja. Bēniņu vidū uz spārēm stāvēja lādīte ar dārglietām.

Saliecies deviņos likumos, Bartolomijs pa caurumu izņēma to un atvēra. Tajā bija dārglietas ne mazāk kā pusmiljona sterliņu mārciņu vērtībā.

Izdzirduši šo skaitli, mēs visi plati iepletām acis. Mis Morstena, ja vien mums izdotos nosargāt viņas tiesības, no nabaga laika kavētājas pārvērstos par vienu no bagātākajām Anglijas līgavām. Bez šaubām, jebkuram īstam draugam vajadzētu nopriecāties, uzzinot tādu jaunumu. Bet man, pašam par kaunu, jāteic, ka sirds kļuva kā svina pielieta. Es stostīdamies nomurmināju dažus apsveikuma vārdus un drūmi sāku vērties grīdā, neklausīdamies mūsu jaunā paziņas vārdu plūdos. Viņš bija tipisks hipohondriķis, un es kā pa miegam klausījos nebeidzamajā viņa slimību pazīmju uzskaitījumā un bezgalīgajos lūgumos izskaidrot, kāds sastāvs un iedarbība ir daudzajiem šarlatānu ieteiktajiem ārstnieciskajiem līdzekļiem, kurus viņš visur vadāja sev līdzi ādas futrālī. Es paļaujos tikai uz to, ka viņš nebūs iegaumējis manus padomus, kurus es viņam tovakar devu. Holmss apgalvo, ka viņš dzirdējis, kā es šo brīdinu nekādā ziņā nedzert vairāk par diviem pilieniem rīcineļļas, jo tas ir loti bīstami, un neatlaidīgi iesaku kā nomierinošu līdzekli lielās devās lietot strihnīnu. Lai nu kā, bet es jutos atvieglots, kad mūsu kebs spēji apstājās, važonis nolēca no bukas un atvēra durvis.

—   Mis Morstena, te nu ir tā Pondišerilodža, — misters Šolto teica, pasniegdams viņai roku.

5.nodaļa traģēdija Pondišerilodža

Bija jau ap vienpadsmitiem, kad mēs sasniedzām šo sava nakts ceļojuma galamērķi. Aiz muguras bija palikusi lielpilsētas migla, šeit, laukos, nakts bija sausa un silta. No rietumiem pūta silts vējiņš, pār debesim lēni slidēja smagi mākoņi, starp tiem reizumis iznira mēness. Bija samērā gaišs, taču Tadeušs Šolto no keba paņēma ceļa lukturi un nesa to mums pa priekšu.

Parka dziļumā slējās māja, kas bija iežogota ar augstu mūra sienu, kuras augšmala bija nobārstīta ar sasistiem stikliem. Iekšā iekļūt varēja tikai pa sienā ierīkotām šaurām, ar dzelzi apkaltām durvīm. Mūsu ceļabiedrs kaut kā ipaši pieklauvēja, tā kā reizēm klauvē pastnieki.

—   Kas tur ir? — aiz durvīm atskanēja zema balss.

— Tas esmu es, Makmurdo. Būtu jau nu bijis laiks atšķirt manu klauvējienu.

Kļuva dzirdama ņurdoņa, tad atslēgu žvadzoņa un žvarkstoņa, un durvis eņģēs smagi pagriezās. Uz sliekšņa stāvēja neliela auguma, drukns vīrs ar varenām krūtīm. Luktura dzeltenajā gaismā vīdēja neuzticības pilna seja ar šaurām ačelēm.

—  Tas esat jūs, mister Tadeuš? Un kas tie tādi kopā ar jums? Es neesmu saņēmis no saimnieka nekādus rīkojumus attiecībā uz jūsu viesiem.

—  Nekādus rīkojumus? Makmurdo, jūs mani pārsteidzat! Es taču vakar vakarā savam brālim teicu, ka man līdzi brauks mani draugi.

— Saimnieks šodien visu dienu nav atstājis savu istabu. Jūs tak pats labi zināt, kāda stingrība pie mums valda. Jūs es varu ielaist, bet jūsu draugi — viņi lai pagaida jūs ārā.

Tas bija negaidīts šķērslis. Tadeušs Šolto raudzījās uz sargu apjucis un bezpalīdzīgs.

—   Makmurdo, tas ir ļoti neglīti no jūsu puses, — viņš nošļupstēja. — Es par viņiem atbildu, jums ar to vajadzētu pietikt. Turklāt mums līdzi ir jauna meitene. Viņai neklājas palikt tik vēlu uz braucamā ceļa.

—   Man ļoti žēl, mister Tadcuš, — nepiekāpīgais sargs atbildēja. — Viesi var būt jūsu draugi, bet mana saimnieka nedraugi. Man labi maksā, lai es labi pildītu savus pienākumus. Un es tos pildu labi. Es šos cilvēkus nepazīstu.

—  Nē, Makmurdo, pazīstat gan, — piepeši labsirdīgi ierunājās Šerloks Holmss. — Nedomāju, ka jūs būtu mani aizmirsis. Vai atceraties bokseri amatieri, ar kuru cīnījāties trīs raundos Alisonas ringā jūsu benefices dienā pirms četriem gadiem?

—Vai tiešām es redzu misteru Šerloku Holmsu? — bokseris iesaucās. — Nudien, tas pats jau ir! Kā gan es jūs uzreiz nepazinu? Nestāvējis jūs šeit kā tāds jēriņš, bet devis man savu slaveno pretsitienu pa žokli, es jūs uzreiz būtu pazinis. Eh, ko nu tur runāt! Jūs esat no tiem, kas atstāj novārtā savas spējas. Bet jūs būtu tālu ticis, ja vien būtu gribējis!

— Redziet, Vatson, ja mana profesija nevienam vairs nebūs vajadzīga, tad vēl atliek manas amatiera spējas, — Holmss smiedamies sacīja. — Esmu pārliecināts, ka mūsu draugs mūs ilgāk neturēs zem klajas debess.

—   Nāciet, nāciet iekšā, ser, jūs un jūsu draugi, — vārtu sargs atbildēja. — Man loti žēl, ka tā notika, mister Tadeuš, bet kārtība ir kārtība. Man jābūt pilnīgi drošam par jūsu draugiem, lai ielaistu viņus mājā.

Aiz mūra žoga sākās vientulīgs parks, caur kuru veda grantēta aleja. Visa māja bija ēnā, tikai vienu sienu apspīdēja mēness gaisma un augšā spīguļoja logs. Šis milzīgais, drūmais, klusuma apņemtais nams iedvesa baigumu. Pat pieradušais Tadeušs jutās neomulīgi: lukturis viņa trīcošajā rokā šad tad iečīkstējās.

—   Neko nesaprotu, — viņš nomurmināja. — Te ir kāda kļūda. Es taču skaidri pateicu Bartolomijam, ka šovakar būsim pie viņa. Bet viņa kabinetā nez kāpēc nav gaismas. Nesaprotu, ko tas varētu nozīmēt.

—   Vai viņš vienmēr tik stingri apsargā savu māju? — Šerloks Holmss jautāja.

—  Jā, tādu kārtību ieviesa jau mans tēvs. Bartolomijs bija viņa mīlulis, un man allaž likās, ka tēvs viņam stāsta vairāk nekā man. Redzat tur to mēness apspīdēto logu — tas ir Bartolomija kabinets. Bet tajā, manuprāt, ir tumšs.

—  Tumšs gan, — Šerloks Holmss piekrita. — Bet mazajā lodziņā pie ieejas, šķiet, deg gaisma.

—   A, tā ir saimniecības vadītājas istaba. Misis Bērstone, mūsu vecā ekonome, tur parasti uzturas vakaros. Viņa mums visu paskaidros. Vai jūs nebūtu ar mieru mani kādu brīdi šeit pagaidīt? Ja iesim iekšā visi reizē, misis Bērstone izbīsies, viņa taču nav gaidījusi mūs ielaužamies. Kuš, klusāk! Kas tad tas?

Viņš pacēla drebošajā roka lukturi, un ap mums sāka lēkāt un šūpoties gaismas aplis. Mis Morstena satvēra mani aiz rokas, mēs visi trīs sastingām un, sirdij dauzoties, sasprindzinājām dzirdi. No tumšā, drūmā milzu nama nakts klusumā līdz mums atplūda žēlabainas skaņas — pārbiedētas sievietes šņuksti.

—   Tā ir misis Bērstone, — Šolto sacīja. — Šajā mājā ir tikai viena sieviete. Pagaidiet tepat. Es tūliņ būšu atpakaļ.

Viņš piegāja pie durvīm un pieklauvēja savā īpatnējā veidā. Atvēra gara auguma pusmūža sieviete un, ieraudzījusi Šolto, priecīgi sasita rokas.

—  Ak, mister Tadeuš, kā es priecājos, ka jūs esat ieradies! Tā priecājos, tā priecājos! — viņa atkārtoja, tad durvis aizvērās, un viņas balss noklusa mājas dziļumos.

Tadcušs Šolto bija atstājis mums lukturi. Šerloks Holmss ar to lēni izgaismoja apkārtni, tad vērīgi palūkojās uz māju un uz lielajām smilšu kaudzēm, ar kurām bija pilns pagalms. Mēs abi ar mis Morstenu stāvējām pavisam tuvu, un viņas roka atradās manējā. Apbrīnojama, prātam neaptverama ir mīlestība! Tā nu mēs te abi stāvējām, līdz šim nekad nebijām tikušies, nekad nebijām teikuši viens otram nevienu mīlu vārdu, nebijām mīli skatījušies viens uz otru, bet tagad — briesmu brīdī — mūsu rokas instinktīvi tiecās viena pie otras. Vēlāk es bieži ar apbrīnu atcerējos šo brīdi, bet toreiz man tas viss likās dabisks, arī viņa vēlāk bieži mēdza atkārtot, ka uzreiz esot tiekusies pēc manis pārliecībā, ka atradis manī mierinātāju un aizstāvi. Tā mēs divatā stāvējām šīs savādās, drūmās mājas priekšā, turēdamies rokās kā bērni, un sirdī mums pēkšņi ienāca miers.

— Cik dīvaina vieta, — mis Morstena, apkārt raudzīdamās, teica.

—    Izskatās, ka šajā parkā būtu strādājuši visi Anglijas kurmji. Man ir gadījies redzēt kaut ko līdzīgu Balaratas tuvumā. Tikai tur visu pakalnu izrakņājuši un savandījuši zelta meklētāji.

—           Te jau arī darbojušies zelta meklētāji, — teica Holmss.

—     Pareizāk sakot, apslēptas mantas meklētāji. Neaizmirstiet, ka šīs mājas saimnieki sešus gadus meklēja dārglietas. Nav nekāds brīnums, ka parks līdzinās zelta raktuvēm.

Šajā mirkli ieejas durvis atsprāga vaļā, un, rokas uz priekšu izstiepis, no mājas izskrēja Tadeušs Šolto. Viņa acīs varēja lasīt šausmas.

— Ar Bartolomiju kaut kas noticis! — viņš iesaucās. — Man ir tik bail! Mani nervi to neizturēs!

Viņš tiešam raudāja gandrīz vai aizvilkdamies, un viņa raustlgajā, bālajā sejā, kas rēgojās laukā no karakula apkakles, vīdēja līdz nāvei pārbiedēta bērna bezpalīdzība un lūgums.

—   Iesim iekšā, — Holmss apņēmīgi teica.

— Jā, iesim, — Tadeušs Šolto lūdzoši nomurmināja. — Es gan vairs galīgi nesaprotu, ko tagad iesākt.

Mēs sekojām viņam uz saimniecības vadītājas istabu, kas atradās pa kreisi no ieejas. Pa to uz priekšu un atpakaļ mētājās izbiedēta sieviete, nervozi lauzīdama rokas, bet mis Morstenas parādīšanās uz viņu iedarbojās nomierinoši.

—           Lai Dievs jūs svētī! — viņa iesaucās, apspiezdama raudas.

—     Cik jums rāma un laipna seja! Es skatos uz jums, un man kļūst vieglāk. Ko es šodien esmu izcietusi!

Mis Morstena, noglāstījusi saimniecības vadītājas vājo, darbā sarepējušo roku, tīri sievišķīgā līdzjūtībā pateica viņai dažus laipnus, mierinošus vārdus, un pavecās sievietes bālajos vaigos ielija viegls sārtums.

—  Saimnieks ir ieslēdzies un neatbild uz klauvējieniem, — viņa paskaidroja. — Es visu dienu gaidīju, kad viņš mani pasauks. Viņam jau gan tīk palikt vienam. Pirms stundas sāku uztraukties, vai tik kas nav noticis, uzkāpu augšā un ielūkojos pa atslēgas caurumu. Jums, mister Tadeuš, pašam tur jāuzkāpj un jāpaskatās. Desmit gadus es dzīvoju šajā mājā un esmu redzējusi misteru Bartolomiju gan bēdās, gan priekos, taču šitādu seju es viņam nekad neesmu redzējusi.

Šerloks Holmss paņēma no viņas lampu un pirmais sāka kāpt augšup, jo Tadeušam no bailēm klabēja zobi. Kājas viņam ļodzījās, un Holmss saņēma viņu zem rokas, lai viņš varētu tikt augšā pa kāpnēm. Kāpjot Holmss divreiz izvilka no kabatas lupu un rūpīgi apskatīja kaut kādus tumšus plankumus uz kokospalmas šķiedru mašas, man gan likās, ka tie ir tikai putekli. Viņš kustējās ļoti lēni, lampu nesa zemu nolaistu un meta ciešus skatienus pa labi un pa kreisi. Mis Morstena palika lejā kopā ar pārbiedēto saimniecības vadītāju.

Trešais kāpņu posms uzveda mūs garā, taisnā gaitenī, kura labajā pusē karājās ar rokām darināts indiešu tepiķis. Kreisajā pusē bija trīs durvis. Holmss lēni devās uz priekšu, visu pa ceļam rūpīgi apskatīdams, mēs gājām viņam pa pēdām, un aiz mums pa gaiteņa sienām staipījās mūsu garās, melnās ēnas. Mums bija vajadzīgas trešās durvis. Holmss pieklauvēja un, atbildi nesaņēmis, mēģināja pagriezt rokturi. Durvis bija aizslēgtas no iekšpuses. Holmss pacēla lampu pie pašas slēdzenes, un mēs ieraudzījām, ka mēlīte ir plata un ļoti izturīga. Taču atslēga bija pagriezta, un atslēgas caurumā izveidojusies sprauga. Šerloks Holmss noliecās un tūdaļ atsprāga atpakaļ.

—  Te ir kaut kas nešķīsts, Vatson! — viņš nočukstēja. Es nekad agrāk nebiju redzējis viiiu tik satrauktu. — Ko jūs par to domājat?

Pieliecos pie atslēgas cauruma un šausmās nodrebēju. Logā spīdēja mēness gaisma, pildot istabu ar vāju, nespodru vizmu. Tieši man pretī, it kā gaisā pakārts — zemāk viss tinās ēnā —, sēdēja mūsu ceļabiedrs Tadeušs Šolto. Tas pats plikais, spīdīgais galvvidus, tie paši rudie sari tam apkārt, tā pati bālā seja. Tikai sejas vaibsti bija sastinguši briesmīgā smaidā — saspringtā un nedabiskā —, tas šajā klusajā, mēness gaismas pilnajā istabā radīja baigāku iespaidu, nekā spētu radīt sāpju vai baiļu grimase. Viņa seja bija tik līdzīga mūsu sīkā ceļabiedra sejai, ka es atskatījos, lai pārliecinātos, ka viņš ir tepat līdzās. “Viņi taču ir dvīņi,” es atcerējos.

— Kādas šausmas! Ko lai tagad dara? — jautāju Šerlokam Holmsam.

— Jāizgāž durvis, — tas atbildēja un, ar visu svaru atzveldamies pret durvīm, mēģināja tās uzlauzt. Durvis krakšķēja un brakšķēja, bet nepadevās. Tad mēs no visa spēka likāmies pret tām divatā, atslēga noklikšķēja, durvis atvērās, un mēs bijām Bartolomija Šolto kabinetā.

Kabinets bija aprīkots kā ķīmijas laboratorija. Uz plaukta pie sienas pretī durvīm divās rindās stāvēja lielas un mazas pudeles ar pieslīpētiem stikla aizbāžņiem, galds bija nokrauts ar Bunzena gāzes degļiem, mēģenēm un kolbām. Uz grīdas grozos atradās lielas pudeles, kādās glabā skābi. Viena no tām acīmredzot bija iesprāgusi vai saplīsusi, jo no tās tecēja ārā tumša šķidruma strūkliņa, un telpu pildīja smaga, saldena smaka, līdzīga darvas smārdam. Vienā istabas kaktā bija novietotas saliekamās kāpnes, grīda ap tām piebirusi ar apmetuma druskām un skaliņiem, bet kāpņu augšgals atradās pie pašiem griestiem, blakus caurumam, kas bija pietiekami liels, lai pa to varētu izlīst cilvēks. Uz grīdas līdzās kāpnēm bija nosviests resnas virves ritulis.

Pie galda krēslā salīcis sēdēja mājas saimnieks, galvu noliecis pie kreisā pleca, un smaidīja šo baismīgo, neizdibināmo smaidu. Viņš bija auksts un jau sastindzis. Acīmredzot miris jau pirms vairākām stundām. Es ievēroju, ka ne tikai viņa seju izķēmojusi grimase, bet arī viņa rokas un kājas ir kaut kā pavisam nedabiski sagriezušās un izliekušās. Uz galda līdzās viņa rokai gulēja dīvains rīks — resns brūns spieķis ar āmuriņveida akmens uzgali, kas bija šā tā piesiets ar auklu. Tam blakus atradās izrauta bloknota lapiņa ar dažiem uzskribelētiem vārdiem. Holmss paskatījās uz to un iedeva man.

—  Lūk, — daudznozīmīgi saraukdams uzacis, viņš teica.

Luktura gaismā es izlasīju: “četru zīme”.

—  Dieva dēl, ko tas viss nozīmē?

—   Tas nozīmē, ka šeit notikusi slepkavība, — Holmss atteica, noliekdamies pie nabaga Bartolomija Šolto sastingušā ķermeņa. — Ahā, tā jau es domāju. Skatieties! — Un viņš norādīja uz tievu, garu, tumšu ērkšķi, kas bija iedūries ādā virs auss.

—   Izskatās pēc kāda auga ērkšķa, — es minēju.

—  Tas jau ari ir ērkšķis. Varat to izvilkt. Tikai piesardzīgi, tas ir saindēts.

Es uzmanīgi ar diviem pirkstiem ērkšķi izvilku. Tas iznāca loti viegli, neatstādams ādā gandrīz nekādas pēdas. Dūruma vietā palika tikai mazs sakaltušu asiņu punktiņš.

—           Man tas viss šķiet neizdibināms noslēpums, — es atzinos,

—     un, jo tālāk, jo mīklaināks viss top.

—  Man, tieši otrādi, — Holmss atbildēja, — lieta ar katru mirkli kļūst arvien skaidrāka. Trūkst tikai dažu posmu, lai atainotu notikumu gaitu.

Mēs gandrīz bijām piemirsuši, ka šajā telpā ir ari mūsu ceļabiedrs. Viņš vēl arvien stāvēja durvīs, lauzīdams rokas un laiku pa laikam apspiesti ievaidēdamies. Viņa augums pauda vienu vienīgu izmisumu. Piepeši viņam no krūtīm izlauzās šausmīgs brēciens.

—  Dārgumi pazuduši! — viņš bezcerīgi vaimanāja. — Tic viņu ir aplaupījuši! Redzat tur to caurumu? Mēs izvilkām lādīti no turienes. Es viņam palīdzēju! Es esmu pēdējais, kas viņu redzējis dzīvu! Es aizgāju no šejienes vakarvakarā un dzirdēju, ka viņš aizslēdz durvis.

—  Cikos tas bija?

— Desmitos. Un nu viņš ir miris! Uz šejieni izsauks policiju! Aizdomas kritīs uz mani! Jā, noteikti, tā tas būs! Bet, kungi, jūs taču mani neuzskatāt par vainīgu? Jūs, protams, nevarat domāt, ka to būtu izdarījis es! Vai tad es jūs vestu šurp, ja tas būtu es? Ak kungs! Ak kungs! Nē, es sajukšu prātā!

Viņš lauzīja rokas, dauzīja kājas, trīcēja kā drudzī.

—   Jums nav ko baidīties, mister Šolto, — Holmss teica, mierinoši sizdams viņam uz pleca. — Klausiet mani un brauciet uz policijas iecirkni. Vajag paziņot par notikušo. Apsoliet, ka sniegsiet viņiem visu iespējamo palīdzību. Mēs jūs šeit pagaidīsim.

Vīrs paklausīja, vēl īsti neatģidies. Mēs dzirdējām, kā viņš, tumsā klupdams, kāpj lejā pa kāpnēm.

6.nodaļa Šerloks holmss demonstrē savu metodi

—  Nu tā, Vatson, — Šerloks Holmss teica, rokas berzēdams.

—    Mūsu rīcībā ir pusstunda. Izmantosim šo laiku pēc iespējas labāk. Kā jau jums teicu, lieta man ir pilnīgi skaidra. Un tomēr mēs varam kļūdīties, ja paļausimies tikai uz acīm redzamiem faktiem. Lai cik vienkāršs sākumā liktos kāds gadījums, tas vienmēr var izvērsties daudz sarežģītāks.

—   Vienkāršs! — es izbrīnā iesaucos.

—   Protams, — Holmss atbildēja, gluži kā profesors, kas demonstrē audzēkņiem interesantu slimnieku. — Lūdzu, apsēdieties tajā kaktā, lai jūsu pēdas lietu nesarežģītu. Un tagad — pie darba. Pirmkārt, kā tie brašuli te iekļuvuši un kā tikuši ārā? Durvis kopš vakarvakara nav vaļā vērtas. Kā ar logu? — Viņš pacēla pie loga lampu, skali izteikdams savus apsvērumus, taču vērsdamies drīzāk pie sevis nekā pie manis.

—     Logs aiztaisīts no iekšpuses. Rāmji loti izturīgi. Atvērsim to. Blakus nav nevienas ūdens notekcaurules. Jumts neaizsniedzams. Un tomēr cilvēks iekļuvis telpā pa logu. Pagājušajā naktī bija neliels lietus. Redzat, uz palodzes ir smiltis; zābaka nospiedums un vēl kāds dīvains apaļš nospiedums. Re, kur atkal tās pašas pēdas. Tur, uz grīdas. Un, re, kur jau uz galda. Skatieties, Vatson, aina ir gluži skaidra.

Es sāku aplūkot smilšu aplīšus uz grīdas.

—  Šīs pēdas nav atstājusi kāja, — es teicu.

— Tāpēc jau tās ir tik svarīgas. Tas ir koka protēzes nospiedums. Redzat, šeit uz palodzes nospiedumu atstājis smags, raupjš zābaks ar platu metāla apkalumu. Bet līdzās — apaļais koka kājas nospiedums.

—  Cilvēks ar koka kāju!

— Kā tad. Viņš te nav bijis viens. Viņam bijis loti spējīgs un veikls palīgs. Vai jūs, doktor, varētu uzlīst pa šo sienu?

Paraudzījos ārā pa atvērto logu. Mēness vēl joprojām gaiši apspīdēja šo mājas dalu. Mēs atradāmies krietnas sešdesmit pēdas no zemes, un, cik varēju saskatīt, nekur ķieģeļu mūrī nebija ne plaisas, ne izciļņa, kur varētu uzlikt kāju.

— Tas ir galīgi neiespējami, — es atteicu.

—  Jā, vienam neiespējami. Taču pieņemsim, ka istabā atrodas jūsu līdzzinātājs, kurš izmet jums ārā virvi, kas droši piesieta, rau, pie tā āķa sienā. Un, ja jūs būtu pietiekami veikls, tad arī ar koka kāju tiktu augšā pa šo sienu. Pēc tam jūs nolaistos lejā, jūsu draugs uzvilktu virvi augšā, atsietu no āķa, aizvērtu un aizbultētu logu, bet pats atstātu šo telpu pa to pašu ceļu kā ienācis. Vēl kāda sīkāka detaļa, — Holmss turpināja, rādīdams uz virvi. — Kaut arī mūsu draugs ar koka kāju bijis teicams augstkāpējs, tomēr pēc profesijas viņš nav jūrnieks. Viņa roku āda nav sacietējusi no rāpšanās pa tauvām. Mana lupa vairākās vietās atklāja asiņu pēdas, kas sevišķi manāmas virves galā. Tātad viņš laidies lejup tik steidzīgi, ka nobrāzis plaukstām ādu.

—      Eoti labi, — es teicu, — taču tāpēc vien lieta neklust ne par matu saprotamāka. Kas ir šis noslēpumainais palīgs? Kā viņš iekļuvis šajā istabā?

—  Jā, palīgs, — Holmss domīgi atkārtoja. — Šis palīgs ir ievērības cienīga persona. Pateicoties viņam, lieta iegūst vienreizīgu niansi. Es domāju, ka tā ierakstīs jaunu lappusi Anglijā izdarīto noziegumu vēsturē. Līdzīgi gadījumi bijuši arī agrāk, bet tikai Indijā un, ja atmiņa mani nevil, Senegambijā.

—   Bet kā tad viņš galu galā iekļuvis šajā telpā? — es neatlaidos. — Durvis aizslēgtas, logi no ārpuses neattaisāmi. Varbūt pa skursteni?

—             Kamīna atvere ir pārāk maza, — Holmss atbildēja.

—     Šo iespēju es jau pārbaudīju.

—  Bet kā tad?

— Jūs gluži vienkārši negribat lietot manu metodi, — viņš teica, šūpodams galvu. — Cik reižu jums esmu sacījis — atmetiet visu neiespējamo, un tas, kas paliks pāri, būs atbilde, lai arī cik neticama tā liktos. Mums ir zināms, ka viņš nevarēja iekļūsi istabā ne pa durvīm, ne pa logiem, ne pa dūmvadu. Mēs zinām arī to, ka viņš nevarēja istabā noslēpties, jo tajā nav, kur paslēpties. Kā tad viņš te iekļuva?

—  Pa jumtu! — es iesaucos.

— Bez šaubām. Viņš varēja iekļūt šajā istabā tikai pa jumtu. Ja būsiet tik laipns un parādīsiet man uguni, mēs turpināsim meklēšanu slēptuvē, kur bija noglabāta lādīte ar dārgumiem.

Holmss pa saliekamajām kāpnēm uzkāpa pie griestiem, ar abām rokām pieķērās pie sijas un pievilcies ielīda caurumā. Pēc tam, izbāzis ārā seju — viņš tur acīmredzot gulēja garšļaukus —, pastiepa roku, paņēma no manis lampu un turēja to, kamēr es kāpu viņam pakaļ.

Bēniņi, kuros mēs nokļuvām, bija desmit pēdu gari un sešas pēdas plati. Grīdu veidoja griestu sijas un plānā kārtā līstītes ar apmetumu, tā ka pārkāpt no sijas uz siju vajadzēja uzmanīgi. Mājai bija divslīpju jumts, kas beidzās ar čukuru. Bēniņu griesti, kā redzams, vienlaikus bija jumta apakšpuse. Grīdu klāja bieza, daudzus gadus krājusies putekļu kārta. Bēniņos nebija nekā cita, kā vien putekli.

— Nu, lūdzu, — Šerloks Holmss sacīja, uzlikdams roku uz slīpās sienas. — Šis jumta lodziņš savieno māju ar ārpasauli. Atveriet to, un jūs nokļūsiet tieši uz jumta, bet jumts, par laimi, ir lēzens. Tieši pa šo ceļu Pirmais Numurs ari nokļuva istabā. Paskatīsimies, vai viņš nav atstājis kādas pēdas.

Holmss nolaida lampu pie grīdas, un es jau otro reizi šajā vakarā ieraudzīju viņa sejā izbrīnu un apmulsumu. Sekoju viņa skatienam un sajutu aukstas tirpas skrienam pa kauliem: uz grīdas bija redzami daudzi basu kāju nospiedumi — skaidri, labi saskatāmi, taču šis pēdas bija gandrīz uz pusi mazākas par pieauguša cilvēka pēdām.

— Holms, — es nočukstēju, — iznāk, ka šo briesmu darbu pastrādājis bērns!

Holmss jau bija atguvis savaldību.

—   Es jau, jāatzlstas, domāju, ka būšu strupceļā. Atmiņa būs pievīlusi. Bet viss taču ir vienkārši. Man jau uzreiz vajadzēja nojaust, kādas būs pēdas. Nu, šeit vairs nav nekā, ko darīt. Kāpjam lejā.

— Bet kas tās ir par pēdām? — es jautāju, degdams ziņkārē.

—  Dārgo Vatson, analizējiet faktus, — viņš teica, mazliet sapīcis. — Jūs zināt manu metodi. Lieciet to lietā, būs interesanti salīdzināt rezultātus.

—   Nē, es neko nesaprotu, — es atbildēju.

— Drīz visu sapratīsiet, — Holmss izklaidīgi izmeta. — Es domāju, ka nekā interesanta šeit vairs nav. Un tomēr pārbaudīšu vēlreiz.

Straujām kustībām viņš izņēma no kabatas lupu un centimetra mēru un, pietuvinājis savu plāno, smailo degunu pie paša apšuvuma, sāka vērīgi pētīt milimetru pa milimetram. Viņa spīdošās, dziļi dobulos iegrimušās acis man atgādināja plēsīga putna acis. Viņa kustības bija tik ātras, nedzirdamas un zaglīgas — nu gluži kā pēdu dzinējam sunim, kas jau sācis meklēt, — ka man pēkšņi ienāca prātā: cik briesmīgs noziedznieks no viņa būtu varējis iznākt, ja viņš savu talantu un enerģiju veltītu nevis likuma sargāšanai, bet gan vērstu pret to.

Apskatīdams bēniņus, viņš visu laiku kaut ko čukstēja un murmināja, tad piepeši atskanēja priecīgs sauciens.

—   Hā! Nu gan, jāsaka, ir veiksme, — viņš teica. — Tā mums ietaupīs daudz laika un pūlu. Pirmais Numurs bijis neuzmanīgs un iekāpis kreozotā. Redzat, šīs stīgrās, smirdīgās peļķes labajā pusē atstājusi nospiedumu mazas pēdiņas maliņa. Kreozota pudele acīmredzot plīsusi, un šķidrums sācis tecēt ārā.

—  Un kas par to?

— Tas, ka tagad mēs viņu loti drīz noķersim. Ir viens suns, kas pa pēdām, kuras ož pēc kreozota, ies kaut vai līdz pasaules galam. Ja parasts pēdu dzinējs suns sekos pa pēdām līdz pat grāfistes robežām, tad, kā jūs domājat, cik tālu var aiziet speciāli trenēts suns? Parasta proporcionāla atkarība, kuras nezināmais lielums līdzinās… Stop! Es dzirdu, ka notikuma vielā ieradušies pilnvarotie likuma pārstāvji.

Lejā bija dzirdami smagi soli un skalas balsis, ar troksni aizcirtās āra durvis.

— Kamēr viņi vēl nav klāt, — Holmss sacīja, — pieskarieties ar delnu šā nabaga vīra rokai un kājai. Ko jūs jūtat?

—  Muskuli kļuvuši cieti kā koks, — es atbildēju.

—  Tieši tā. Tos sarāvuši ārkārtīgi stipri krampji. Tas nav parastais līķa stīvums. Uz kādām domām jūs uzvedina šis

Hipokrātam raksturīgais jeb, kā mēdz apzīmēt senie rakstnieki, sardoniskais smaids un šis stīvums?

—  Nāve iestājusies, iedarbojoties spēcīgam augu izcelsmes alkaloīdam, — es atteicu, — līdzīgi tam, kā strihnīns rada stinguma krampjus.

— Tas bija pirmais, kas man iešāvās prātā, kad ieraudzīju šo pāršķiebto seju. Ienācis istabā, uzreiz sāku meklēt, ar ko būtu ievadīta inde. Un, kā atceraties, atradu ērkšķi, kurš bija viegli iedūries ādā. Pievērsiet uzmanību tam, ka ērkšķis trāpījis tajā galvas pusē, kas pagriezta pret caurumu griestos, cilvēkam uz šā krēsla sēžot taisni. Bet tagad apskatīsim ērkšķi pašu.

Es uzmanīgi paņēmu ērkšķi un pievirzīju tuvāk lukturim. Tas bija garš, ass un melns, smailajā galā spīdēja sažuvis kaut kāda bieza šķidruma piliens. Neasajam galam bija ovāla forma, un uz tā bija redzamas naža griezuma pēdas.

—  Vai tas ir no kāda Anglijā augoša koka?

—  Protams, ka ne. Nu tā, Vatson, mūsu rīcībā ir tik daudz faktu, ka mums jānonāk pie pareiza slēdziena. Re, kur jau ir klāt regulāro dalu pārstāvji; palīgspēkiem jāatkāpjas.

Soli skanēja arvien skaļāk, beidzot tie bija dzirdami pie pašām durvīm, un telpā, smagi likdams kājas, ienāca liels, plecīgs vīrietis pelēkās drēbēs. Viņam bija sarkana, galīga seja, no kuras uz mums viltīgi raudzījās mazas, spīdīgas actiņas, paslēpušās zem pietūkušiem plakstiņiem. Aiz viņa nāca policijas inspektors formas tērpā, un tam sekoja vēl joprojām trīcošais Tadeušs Šolto.

— Tas tik ir darbiņš! — ienākušais iesaucās dobjā, aizsmakušā balsī. — Labs darbiņš! Kas šeit atrodas? Kāpēc te ir tik daudz laužu, ka čum un mudž?…

— Jums mani vajadzētu atcerēties, mister Etelnij Džons, — Holmss mierīgi ierunājās.

—      Skaidra lieta, ka atceros, — tas nosēca. — Jūs esat misters Holmss, Šerloks Holmss, teorētiķis. Nekad neaizmirsīšu, kā jūs pamācījāt mūs, skaidrodams, kur palikuši Bišopheitas briljanti. Taisnības labad jāteic, ka jūs mums norādījāt pareizo ceļu, bet tagad taču varat atzīt, ka toreiz jums nāca talkā laimīgs gadījums.

—   Man toreiz nāca talkā vienkārša loģika.

—  Nu, gana, gana. Nekad nekaunieties no patiesības. Nu, kas tad te īsti noticis? Draņķīga lieta! Draņķīga! Fakti, par laimi, ir acīm redzami, tā ka nekādas teorijas nav vajadzīgas. Laimīgas sagadīšanās dēl, es tieši biju Norvudā, kādas citas lietas sakarā. Un pēkšņi — šī nāve Pondišerilodžā. Kā jūs domājat, kas ir tās cēlonis?

—    Nekādas teorijas te nav vajadzīgas, — Holmss vēsi noteica.

—   Protams, protams. Bet mēs taču nenoliedzam, ka jūs dažkārt apbrīnojami trāpāt mērķī. Kungs, apžēlojies! Durvis, cik es saprotu, bijušas aizslēgtas. Hm, hm… Pazudušas dārglietas pusmiljona vērtībā. Bet kā ar logu?

—  Tas arī bijis aizbultēts, taču uz palodzes ir pēdas.

—    Lieliski, lieliski, bet ja tas bijis ciet, tad pēdām nav nekāda sakara ar lietu. To saka veselais saprāts. Cilvēks taču var nomirt ar trieku. Jā, bet pazudušas taču dārglietas. Ahā! Man ir versija. Dažreiz arī man ataust gaisma. Lūdzu, seržant, paejiet sāņus, jūs arī, mister Šolto. Jūsu draugs var palikt, kur ir. Ko jūs par to domājat, Holms? Šolto, kā viņš pats atzinās, vakar visu vakaru bijis kopā ar brāli. Brāli ķērusi trieka, pēc tam Šolto aizgājis un aiznesis līdzi dārglietas. Nu, ko jūs teiksiet?

—  Pēc tam mirušais saimnieks ar gudru ziņu piecēlies un aizslēdzis durvis no iekšpuses.

—    Hm, hm! Tā ir manas versijas vājā vieta. Aicināsim palīgā veselo saprātu. Šis Tadeušs Šolto atnācis pie brāļa.

Izcēlies strīds. Tas mums ir zināms. Brālis miris, dārglietas pazudušas — arī tas ir zināms. Pēc Tadeuša aiziešanas neviens brāli nav redzējis. Vina gulta ir neskarta. Tadeušs ir acīm redzami loti satraukts. Kā redzat, es aužu tīklu ap Tadeušu. Un tīkls savelkas.

—   Bet jums vēl nav zināmi visi fakti, — Holmss iebilda.

—     Paskatieties šo ērkšķi; man ir pilnīgs pamats uzskatīt, ka tas ir saindēts. To atrada iedurtu nelaiķa galvā. Tur palikušas pēdas. Uz galda bija, lūk, šī zīmīte, izlasiet to. Līdzās atradās šis dīvainais rīks ar akmens uzgali. Kā jūsu versija izskaidro šos faktus?

— Brīnišķīgi izskaidro, — treknais detektīvs uzpūtīgi atteica.

—      Māja pilna ar Indijas retumiem. Un Tadeušs atnesa šo mantiņu uz šejieni. Un, ja ērkšķis bija saindēts, tad viņš to varēja pavisam vienkārši izmantot kā slepkavības ieroci. Šī zīmīte ir veikls triks, lai novērstu uzmanību. Tikai viens nav skaidrs — kā viņš ticis no šejienes ārā? Ahā, griestos ir caurums! Nu protams, ka pa to.

Savam tuklumam neatbilstoši veikli viņš uzlīda augšā pa kāpnēm un nozuda caurumā. Tūlīt mēs izdzirdām viņa triumfējošo balsi. Viņš sauca, ka no bēniņiem uz jumta vedot mazs lodziņš.

— Viņš droši vien tur atradīs vēl kaut ko, — Holmss noteica, paraustījis plecus. — Dažkārt viņā it kā uzplaiksni saprāta pazīmes. Il n’y a pas des sors si incommodes gue ceux qui ont de l’esprit*.

—    Redzat nu! — Etelnijs Džonss teica, kāpdams lejā.

—     Fakti ir drošāki par jebkuru teoriju. Bēniņos ir durvis, kas ved uz jumta. Un tās ir pat pavērtas.

—  Tās es atvēru.

' Nav neciešamāku mulku par tiem, kuriem saglabājušās saprāta paliekas (Franču vai.). F.Larošfuko “Pārdomas jeb Morāliskas sentences un maksimas”

—  Patiesi? Tātad ari jūs tās esat redzējis?

Dzirdot Holmsa vārdus, Džonss bija acīm redzami zaudējis pašpaļāvību.

— Nav svarīgi, kurš pirmais to pamanījis, — viņš samiernieciski teica, — svarīgi ir tas, ka tagad ir skaidrs, kā viņš ticis no šejienes ārā. Inspektor!

—  Jā, ser! — atskanēja no gaiteņa.

—   Uzaicini, lai ienāk misters Šolto. Mister Šolto, mans pienākums ir jūs brīdināt, ka jūsu vārdi var tikt vērsti pret jums. Es jūs arestēju karalienes vārdā kā personu, kas saistīta ar jūsu brāļa nāvi.

—   Nu re! Es jau jums teicu! — raudulīgā balsī iesaucās mazais vīriņš, stiepdams mums pretī rokas.

—   Neuztraucieties, mister Šolto, — Holmss teica. — Es domāju, ka spēšu atcelt šo apsūdzību.

— Neapsoliet pārāk daudz, mister Teorētiķi, neapsoliet! — detektīvs iesaucās. — Var izrādīties, ka lieta nav tik vienkārša.

— Mister Džons, es ne tikai atcelšu mistera Šolto apsūdzību, bet arī pasniegšu jums dāvanu: pateikšu, kā sauc vienu no tiem abiem cilvēkiem, kas bijuši šajā istabā pagājušajā naktī, un minēšu viņa pazīmes. Man ir pilnīgs pamats apgalvot, ka viņa vārds ir Džonatans Smolls. Viņš ir tikpat kā analfabēts, gara auguma, kustīgs, viņam trūkst labās kājas, tās vietā ir iekšpusē nošķiebta koka kāja. Viņa kreisajā kājā ir raupjš zābaks ar kvadrātveida purngalu un dzelzs apkalumu. Tas ir bijušais katordznieks, apmēram četrdesmit gadu vecs, stipri iededzis. Šīs dažas pazīmes jums var palīdzēt, jo vairāk tāpēc, ka uz virves ir asinis: viņš vakarnakt šeit nobrāzis sev delnas. Otrs…

—  Ak, ir vēl arī otrs, — Etelnijs Džonss izsmējīgi sacīja, taču bija jūtams, ka pārliecība, ar kādu Holmss aprakstīja noziedznieku, ir atstājusi uz viņu iespaidu.

—   Tā ir diezgan interesanta persona, — Holmss teica, apgriezdamies uz papēžiem. — Es ceru, ka loti drīz nodosim šo pārīti jūsu rokās. Vatson, man jums kaut kas jāsaka.

Viņš izveda mani ārā kāpņu laukumā.

—            Notikumi negaidīti ņēmuši citu virzienu, — viņš teica,

—     liekot mums aizmirst brauciena sākotnējo mērķi.

—  Man arī tas nupat ienāca prātā, — es atbildēju. — Nedrīkst pieļaut, ka mis Morstena vēl ilgāk atrodas šajā nelaimīgajā mājā.

—   Nedrīkst. Jums viņa jāaizved mājās. Viņa dzīvo pie misis Sesilas Foresteres Lejaskambervellā. Tas nav pārāk tālu no šejienes. Ja izlemsiet atgriezties, es jūs šeit pagaidīšu. Bet varbūt jūs esat ļoti noguris?

— Nemaz. Nevarēšu atpūsties, kamēr šis fantastiskais notikums man nebūs kļuvis vairāk vai mazāk skaidrs. Ne vienreiz vien esmu nokļuvis ārkārtīgi sarežģītās un asās situācijās, taču, jāatzīst, šīsdienas patiesi neticamo atgadījumu sablīvējums ir izsitis mani no līdzsvara. Bet, ja nu reiz esmu ierauts šajā notikumu virpulī, tad palikšu kopā ar jums līdz beigām.

—  Jūsu klātbūtne man būs ļoti nepieciešama, — Holmss teica. — Mēs izmeklēsim šo lietu patstāvīgi. Lai jau Džonss kavē sev laiku ar savām fantāzijām. Kad būsiet aizvedis mis Morstenu, brauciet, lūdzu, uz Lambetu, Pinčinleina 3. Tas ir pašā krastā. Trešajā mājā pa labi dzīvo putnu izbāzējs vārdā Šērmens. Viņa logā jūs redzēsiet zebieksti, kas satvērusi trusēnu. Pamodiniet Šērmenu, nododiet sveicienu no manis un sakiet, ka man nekavējoties vajadzīgs Tobijs. Paņemiet Tobiju un vediet šurp.

—  Tas ir suns?

—  Jā, tāds amizants suns, nav īsti tīrasiņu dzīvnieks, bet tam ir apbrīnojama oža. Es labāk izmantoju Tobija palīdzību nekā visu Londonas kriminālpolicijas spēku pakalpojumus.

—  Es to jums atvedīšu, — atbildēju. — Būšu atpakaļ ap trijiem, ja dabūšu jaunu zirgu.

— Bet es, — teica Holmss, — mēģināšu kaut ko uzzināt no misis Bērstones un indiešu kalpotāja, kurš, kā sacīja misters Tadeušs, guļ kambarī bēniņos. Pēc tam sākšu studēt lielā mistera Džonsa metodes un paklausīšos viņa ironiskās un mazdelikātās piezīmes. “Wir sind gewohnt, dass die Menschen verhoncn was sic nicht verstehen”*. Gēte, kā vienmēr, izsakās dziļi un īsi.

7.nodaļa epizode ar mucu

Policisti bija ieradušies ar diviem kebiem, vienu es izmantoju, lai aizvestu mis Morstenu uz mājām. Mis Morstena, kas spēja būt augstākā mērā līdzcietīga, visu šo briesmīgo vakaru bija turējusies varonīgi, kamēr līdzās atradās būtne, kurai bija nepieciešams atbalsts. Kad nokāpu lejā, viņa maigi un nesatricināmi runājās ar pārbiedēto saimniecības vadītāju. Bet, kad palikām divatā kebā, viņa pēkšņi galīgi zaudēja spēkus un sāka nevaldāmi raudāt — tik stipri viņu bija ietekmējuši šīvakara notikumi. Vēlāk viņa man stāstīja, ka šā brauciena laikā es viņai esot licies svešs un vēss. Viņa pat nenojauta, kādu cīņu es izcīnīju pats ar sevi un kādi pūliņi bija vajadzīgi, lai savaldītos. Es jutu pret viņu tikpat lielu līdzjūtību un maigumu, kā pirms tam dārzā, kur mēs turējāmies, rokās saķērušies. Es sapratu, ka ilgos bezrūpīgas dzīves gados nespētu iepazīt viņas atsaucīgo, drosmīgo sirdi labāk kā šajā

' Mčs esam pieraduši, ka cilvēki izsmej to, ko nesaprot (Vācu vai.) vienā neticamajā dienā. Taču divi apsvērumi man liedza kaut ko teikt. Viņa bija neaizsargāta un vāja, stipri satrauktiem nerviem. Stāstīt viņai par manu mīlestību šobrīd nozīmētu izmantot viņas bezpalīdzlgumu. Taču vēl sliktāk bija tas, ka viņa ir bagāta. Ja Holmsa meklējumi vainagosies ar panākumiem, viņa mantos atrastos dārgumus, vismaz pusi no tiem. Vai būs taisnīgi, vai būs cēli darīts, ja atvaļināts ķirurgs, kas saņem tikai pusalgu, izmantos tuvuma brīdi, kuru tam dāvā liktenis? Vai viņa neizturēsies pret mani kā pret jebkuru bagātu līgavu mednieku? Es nevaru pieļaut, ka viņa par mani tā domātu. Šie Agras dārgumi bija nostājušies starp mums kā nepārvarams šķērslis.

Bija ap diviem nakti, kad sasniedzām misis Sesilas Foresteres māju. Kalpotāji jau sen bija aizgājuši gulēt, taču misis Forcstere vēl bija augšā, gaidīja pārrodamies mis Morstenu — viņu bija loti ieinteresējusi dīvainā vēstule, ko bija saņēmusi mis Morstena. Viņa pati atvēra mums durvis. Tā bija ļoti patīkama dāma vidējos gados; es priecīgs vēroju, cik mīli viņa apskauj mis Morstenu un cik mātišķi skan viņas balss. Bija skaidrs, ka mis Morstena ne tikai dzīvo pie viņas, bet ir arī viņas draudzene. Mis Morstena mūs iepazīstināja, un misis Forestere aicināja mani ienākt, kaut arī bija jau tik vēls, un pastāstīt par mūsu piedzīvojumiem. Taču es paskaidroju, cik svarīgs ir Holmsa dotais uzdevums, un apsolīju drīzumā iegriezties pie viņām un pastāstīt, kā lieta virzās uz priekšu. Kad kebs bija gabaliņu pabraucis, es atskatījos, un redzētais man palicis atmiņā uz mūžu: divi daiļi sieviešu stāvi, cieši piespiedušies viens pie otra uz lieveņa kāpnītēm, vaļējas āra durvis, priekšnams, kas apgaismots caur iekšdurvju matēto rūti, barometrs pie sienas, spoži noberztie metāla kāpņu stieņi. Cik nomierinoši uz mani iedarbojās angļu mājas rāmā omulība! Uz mirkli es pat piemirsu šausmīgo, mīklaino lietu.

Jo vairāk es par to domāju, jo mīklaināka un šausmīgāka tā man likās. Kamēr kebs naktī rībēja pa klusajām, gāzes laternu apgaismotajām ielām, es prātā pārcilāju visu pagājušās dienas un nakts neticamo notikumu virkni. Sākotnējā problēma bija atrisināta. Kapteiņa Morstena nāve, pērļu sūtījumi, sludinājums avīzē, vēstule — tas viss vairs nebija noslēpums, toties bija radies vēl viens noslēpums, daudz mīklaināks un traģiskāks. Indijas dārgumi, nesaprotamais plāns, kurš tika atrasts starp kapteiņa Morstena mantām, dīvainie notikumi, kas noveduši līdz nāvei majoru Šolto, slēptuves atrašana un tās atradēja noslepkavošana, slepkavības ārkārtējie apstākli, dīvainās pēdas, dīvainais ierocis, uz papīra strēmeles uzšņāptie vārdi, tie paši, kuri minēti Morstena plānā, — tas bija īsts labirints, kurā cilvēks, ja tas nav apveltīts ar tik izcilām spējām kā mans draugs Šerloks Holmss, katrā ziņā apmaldītos, zaudēdams cerību jebkad atrast izeju.

Pinčinleinu veidoja rinda vecu divstāvu ķieģeļu māju Lambetas lejasdaļā. Es ilgi klauvēju pie trešā nama durvīm. Beidzot aiz slēģa pazibēja sveces liesmiņa, un otrā stāva logā parādījās kāda seja.

—    Vācies tūlīt prom, piedzērušais maita! — no augšas atskanēja. — Ja nebeigsi dauzīties, es atslēgšu durvis un uzlaidīšu tev virsū četrdesmit trīs suņus.

—   Man vajag tikai vienu, tāpēc jau esmu ieradies.

—  Vācies prom! — tā pati balss blāva. — Man te grozā ir odze! Ja neiesi prom, es to uzmetīšu tev uz galvas!

—   Man vajag suni, nevis čūsku! — es atkliedzu.

—   Apnicis man ar tevi te strīdēties. Skaitu līdz trīs. Ja nebūsi prom, metu lejā odzi!

—   Misters Šerloks Holmss… — es iesāku.

Šerloka Holmsa vārdam bija maģiska iedarbība, jo rāmis tūdaļ noslīga, un nepagāja ne minūte, kad iešķindējās atslēgas un durvis atvērās. Izrādījās, ka misters Šērmens ir vājš, gara auguma vecis ar sakumpušiem pleciem, dzīslainu kaklu un tumšzilām acenēm.

— Šerloka Holmsa draugs allaž ir gaidīts viesis šajā mājā, — viņš teica. — Ienāciet, ser. Turieties tālāk no āpša, viņš kož. Fui, kauns! Tu gribi iekost šim kungam? — Šie vārdi bija domāti sermulim, kas centās izbāzt starp krātiņa stieņiem savu plēsonīgo purniņu ar sarkanām ačelēm. — Nepievērsiet šai čūskai uzmanību. Tā ir tikai glodene. Tā nav indīga, un es tai ļauju ložņāt pa istabu. Tā iznicina vaboles. Nedusmojieties, ka es sākumā biju mazliet rupjš. Glābiņa nav no tiem puikām. Kvern un kvern zem maniem logiem. Ar ko varu pakalpot misteram Šerlokam Holmsam, ser?

—  Viņam vajadzīgs jūsu suns.

—  Ahā! Viņam vajadzīgs Tobijs!

—  Jā, tieši Tobijs.

—  Tobijs dzīvo šeit pa kreisi septītajā numurā.

Ar sveci rokā viņš lēni vilkās pa šo brīnumaino zvēru pilsētiņu. Sveces šaudīgajā, vājajā gaismā es katrā kaktiņā, katrā spraugā manīju spīdīgas un mirdzošas acis, kas mums sekoja. Virs mūsu galvām uz griestu sijām tupēja cienīga izskata putni un laiski mīņājās no vienas kājas uz otru, kad mūsu balsis iztraucēja tos no miega.

Tobijs bija mazs ķēmīgs jauktenis, garu vilnu un garām ausīm, spaniela un skotu pēdu dzinēja suņa krustojums. Šunelis bija brūns ar baltiem plankumiem, un tas pārvietojās, smieklīgi, neveikli gāzelēdamies. Bridi šaubījies, tas paņēma no manis cukura graudiņu, ko man bija iedevis vecais naturālists, un, tādējādi noslēdzis ar mani savienību, bez jebkādas pierunāšanas iekāpa man līdzi kebā. Lambetas bīskapa pilī nosita tieši trīs, kad es jau otro reizi šajā nakti nokļuvu pie Pondišerilodžas vārtiem. Uzzināju, ka bijušais bokseris profesionālis Makmurds ticis arestēts uz aizdomu pamata par līdzdalību noziegumā un abi kopā ar misteru Šolto aizvesti uz policiju. Šaurās ieejas durvis sargāja divi policisti, taču mani ar suni ielaida nekavējoties, tiklīdz biju nosaucis slavenā detektīva vārdu.

Holmss stāvēja uz sliekšņa, sabāzis rokas kabatās, un pīpēja savu pīpi.

—            Ā, jūs to esat atvedis! — viņš teica, mani ieraudzījis.

—      Labs suns! Etelnijs Džonss ir aizgājis. Jūsu prombūtnes laikā mēs bijām liecinieki viņa nevaldāmajai enerģijai. Viņš arestēja ne vien mūsu draugu Tadeušu Šolto, bet arī saimniecības vadītāju, vārtu sargu un indiešu kalpotāju. Tā ka mēs šeit esam vieni paši, ja neskaita seržantu augšā, kabinetā. Atstājiet suni tepat un sekojiet man.

Mēs piesējām Tobiju priekšnamā pie galda un uzkāpām augšā. Istaba izskatījās tāda pati kā pirmīt, tikai līķis telpas vidū bija pārklāts ar palagu. Kaktā snauduļoja nogurušais seržants.

—   Iedodiet man, lūdzu, savu lukturi, seržant, — Holmss teica. — Un tagad sasieniet aizmugurē šo aukliņu, tā lai lukturis karātos man uz krūtīm. Kurpes un zeķes es novelku. Paķeriet tās sev līdzi lejā, Vatson. Es gribu izmēģināt augstkāpēja profesiju. Iemērciet, lūdzu, manu kabatlakatu kreozotā. Tā, labi. Un tagad uzkāpsim uz brīdi augšā.

Mēs atkal uzrāpāmies pa saliekamajām kāpnēm un pa griestu caurumu ielīdām bēniņos. Holmss virzīja luktura gaismas staru uz dīvainajām pēdām putekļos.

— Tās ir loti interesantas pēdas, — viņš teica. — Vai esat pamanījis tajās ko neparastu?

—  Tās atstājis bērns, — es atbildēju, — vai arī miniatūra sieviete.

—   Jā, ja spriež pēc to lieluma. Bet kas vēl tajās ir pārsteidzošs?

—  Manuprāt, tās ne ar ko neatšķiras no visām pārējām pēdām.

—  Atšķiras gan, un kā vēl! Skatieties. Putekļos ir labās pēdas nospiedums. Es nolieku blakus savu pēdu. Kāda ir atšķirība?

— Jūsu pirksti sakļauti cieši cits pie cita. Bet mazajā pēdiņā starp visiem pirkstiem ir atstarpes.

—   Pilnīgi pareizi. To ir loti svarīgi iegaumēt. Un tagad pieejiet pie lodziņa un paostiet palodzi. Es ar savu kabatlakatu palikšu tepat.

Es tā izdarīju un sajutu stipru darvas smaku.

—  Rau, tur viņš ir uzlicis kāju promiedams. Ja jūs jutāt šo smaku, tad Tobijs jutīs vēl jo vairāk. Un tagad kāpiet lejā, atsieniet suni un — dzenam pēdas Pirmajam Numuram.

Kad izgāju pagalmā, Šerloks Holmss jau bija uz jumta kores, pa kuru viņš lēni līda kā milzīgs jāņtārpiņš. Uz brīdi nozuda aiz skursteņiem, drīz atkal parādījās un atkal nozuda aiz kores — droši vien sāka kāpt lejup pa pretējo jumta slīpni. Apgāju apkārt mājai un ieraudzīju, ka viņš jau sēž uz dzegas, līdzās stūra notekcaurulei.

—  Vatson, tas esat jūs? — viņš uzsauca no augšas.

—  Jā, — es atbildēju.

—  Re, kur viņš kāpis augšā. Kas tur lejā ir?

—  TOC \o "1-5" \h \z Muca!

—  Vai vāks tai ir?

—  Ir.

—  Kāpnes tuvumā nemana?

—  Nē!

—  Ak tu velns! Te jau kaklu var nolauzt. Nekas, tur, kur viņš ticis lejā, tikšu arī es. Notekcaurule ir diezgan izturīga. Nu, es laižos lejā!

Kļuva dzirdama baso kāju švīkstoņa, un luktura uguns lēnām slīdēja lejup pa sienu. Pēc tam Holmss viegli nolēca uz mucas vāka un no turienes zemē.

— Nebija grūti iet pa viņa pēdām, — Holmss teica, vilkdams kājās zeķes un kurpes. — Tur, kur viņš licis kājas, dakstiņi kļuvuši vaļīgi, un steigā viņš pazaudējis, lūk, ko. Tas apstiprina manu diagnozi, kā jūs, mediķi, mēdzat teikt.

Viņš pasniedza man kaut ko līdzīgu nelielam maciņam, tas bija nopīts no krāsainiem salmiņiem un izrotāts ar lētām pērlītēm. Pēc izskata un formas tas atgādināja etviju. Iekšā bija pusducis garu, tumšu ērkšķu — tieši tādi paši kā tas, kurš bija nonāvējis Bartolomiju Šolto.

—  Sātana adatas, — Holmss sacīja. — Uzmanīgāk, neieduriet sev. Esmu loti priecīgs, ka tās atrodu. Diez vai viņam vairāk ir līdzi. Tagad vairs nav jābaidās, ka viens no šiem ērkšķiem varētu iedurties man vai jums ādā. Es labāk būtu ar mieru saņemt lodi no kaujas šautenes. Nu, Vatson, vai jūtaties pietiekami mundrs, lai noskrietu sešas jūdzes?

—   Protams, — es atbildēju.

—  Kāja izturēs?

—  Izturēs.

—  Tobij, nāc šurp! Nāc šurp! Labs suns. Tobij, osti! Osti!

Holmss piebāza sunim pie deguna ar kreozotu noziesto

kabatlakatu. Izpletis pinkainās kājas un smieklīgi saslējis vienu ausi, Tobijs ostīja drāniņu gluži kā degustētājs, kas izbauda veca vīna buķeti. Holmss aizmeta kabatlakatu patālāk prom, piesēja pie suņa kaklasiksnas resnu auklu un pieveda to pie mucas. Suns uzreiz sāka smalki, uzbudināti riet, tad, nodūris purnu pie zemes un izslējis gaisā asti, metās pa pēdām uz priekšu tik strauji, ka pavada nostiepās, un mēs drāzāmies tam pakal, ko kājas nes.

Austrumi pamazām kļuva gaišāki, aukstajā rīta mijkrēsli mēs jau varējām atšķirt apkārtējos priekšmetus. Lielā, kārbai līdzīgā māja ar melniem logu četrstūriem un augstajām, kailajām sienām bēdīga un klusējoša palika aiz muguras. Mūsu ceļš veda caur parku, starp bedrēm un grāvjiem, kuri to šķērsoja visos virzienos. Šī vieta ar visādu drazu un smilšu kaudzēm, ar krūmiem un kokiem, kas sen nebija redzējuši dārza grieznes, izskatījās drūma un pamesta un labi harmonēja ar šeit norisinājušos traģēdiju.

Sasniedzis mūra žogu, Tobijs sāka skriet gar to, žēli un nepacietīgi smilkstēdams, līdz apstājās stūrī, kuru no parka aizsedza liels, jauns dižskābardis. Tur, kur sienas satikās, daži ķieģeli bija izkustējušies, veidojot it kā pakāpienus, kuru ārmala bija nodilusi un noapaļojusies, liecinot, ka tos bieži izmanto. Holmss pa tiem uzkāpa augšā, paņēma no manām rokām Tobiju un nometa to zemē.

— Šeit cilvēks ar koka kāju atstājis rokas nospiedumu, — viņš teica, kad es biju uzkāpis augšā. — Redzat, tikko saskatāmi asins traipi uz baltās krāsas. Cik labi, ka kopš vakardienas nav lijis! Uz ceļa būs saglabājusies smaka, lai gan viņi te gājuši pirms divdesmit astoņām stundām.

Jāatzīstas, mani pārņēma zināmas šaubas, kad iedomājos, cik spēcīga satiksme mēdz būt uz Londonas šosejas. Taču manas šaubas drīz vien izklīda. Tobijs, ne mirkli nesvārstījies, sāka skriet uz priekšu, smieklīgi gāzelēdamies. Kreozota asā smaka uz šosejas pārspēja visas citas smakas.

—Nedomājiet, lūdzu, — Holms teica, — ka, tikai pateicoties šai nejaušībai, noziedznieki drīz būs mūsu rokās. Šobrīd es jau zinu tik daudz, ka saskatu vairākus paņēmienus, kā viņus notvert, taču šis, protams, ir vieglākais un ātrākais no tiem. Būtu muļķīgi to neizmantot, ja jau liktenis mums ir tik labvēlīgs. Taču šī laimīgā nejaušība ir izdarījusi man ari sliktu pakalpojumu: risinājums vairs nav tīri loģisks, kādu es to sākumā biju iedomājies. Tad šī lieta mani tiešām būtu vainagojusi ar lauriem.

—Kādi lauri jums vēl vajadzīgi, Holms! Esmu sajūsmā par jūsu deduktīvo metodi. Tik spīdoši panākumi! Tie aizēnojuši pat Džefersona Houpa lietu. Norvudas lieta man šķiet sarežģītāka un mīklaināka. Paskaidrojiet, piemēram, kā jūs tik ticami spējat aprakstīt, kāds izskatās cilvēks ar koka kāju!

—   Ak, manu dārgo Vatson! Tas taču ir tik vienkārši! Un to es nesaku aiz liekuļotas kautrības. Divi cietuma apsardzes virsnieki uzzina svarīgu noslēpumu. Anglis, vārdā Džonatans Smolls, uzzīmē un iedod viņiem plānu, kurā norādīta dārgumu atrašanās vieta. Atceraties, tieši šis vārds bija minēts plānā, kas tika atrasts kapteiņa Morstena piezīmju grāmatiņā. Savu biedru vārdā viņš ar zināmām pretenzijām bija parakstījies — “četru zīme”. Izmantojot plānu, virsnieki, varbūt viens no tiem, ieguva apslēpto mantu un aizveda to uz Angliju, lauzdami, kā var noprast, vienošanos, uz kuras pamata dārgumi nokļuva viņu rokās. Var jautāt: kāpēc Džonatans Smolls pats nepievāca dārgumus? Arī tas ir skaidrs. Ja atceraties, plānā atzīmēts datums, kad Morstens pastāvīgi tikās ar ieslodzītajiem. No tā izriet, ka Džonatans Smolls līdz ar saviem biedriem šajā laikā bija cietumā un tātad pats nevarēja dārgumus pievākt.

— Tas nu ir tikai pieņēmums, — es teicu.

—Vairāk nekā pieņēmums. Tā ir hipotēze, kas izskaidro pilnīgi visus faktus. Pārbaudīsim. Majors Šolto dzīvo mierīgi, priecādamies par dārgumiem, kas atrodas viņa nedalītā īpašumā. Tad viņš piepeši saņem no Indijas vēstuli, kura viņu nobaida līdz nāvei. Kas šajā vēstulē varētu būt bijis paziņots?

— Tas, ka cilvēks, kuram nodarīta pārestība, ir izlaists brīvībā.

—   Vai arī izbēdzis. Tas ir ticamāk, jo majors Šolto noteikti zināja, kāds ir Džonatana Smolla un vina draugu ieslodzījuma termiņš. Ja termiņš būtu beidzies, tad viņš nebūtu tik stipri izbijies. Un ko viņš dara? Viņš apbruņojas, pie vārtiem novieto drošu apsardzi, jo neizsakāmi baidās no cilvēka ar koka kāju, turklāt — baltā cilvēka. Atceraties gadījumu, kad viņš aiz pārskatīšanās šāva ar revolveri uz klibo tirgotāju? Tālāk, plānā figurē tikai viens angļu vārds. Pārējie ir indiešu un muhamedāņu vārdi. Tāpēc mēs varam droši teikt, ka cilvēks ar koka kāju nav neviens cits kā Džonatans Smolls. Vai pagaidām jums vēl neliekas, ka mani prātojumi grēko pret loģiku?

—Nē, viss ir ļoti skaidri un pārliecinoši.

— Labi. Nu, tad mēģināsim iedomāties sevi Smolla vietā. Paraudzīsimies uz šo lietu ar viņa acīm. Viņš atgriežas no Anglijas ar nodomu atdabūt to, uz ko viņam ir visas tiesības, kā arī atriebties līguma pārkāpējam. Viņš uzzina, kur Šolto dzīvo un, redzams, stājas sakaros ar kādu no kalpotājiem. Tur ir pārvaldnieks, kuru mēs vēl neesam redzējuši, viņu sauc Lals Rao. Misis Bērstone par viņu neizteicās atzinīgi. Taču Smollam neizdodas atrast dārgumu slēptuvi, jo neviens cits, kā tikai majors pats un viņa uzticamais kalpotājs, kurš nu jau ir miris, neko par to nezina. Pēkšņi Smolls uzzina, ka majors guļ uz nāvi slims. Izmisis par to, ka noslēpums aizies kapā līdz ar majoru, Smolls, kaut kā iemidzinājis vārtu sarga modrību, iekļūst parkā un ielūkojas pa logu mirēja guļamistabā. Viņu aizkavē vienīgi tas, ka pie majora gultas ir abi viņa dēli. Aiz niknuma kā bez prāta viņš tajā pašā naktī ielavās aizgājēja istabā, apgriež visu ačgārni, lai atrastu kaut vai kādu norādi, kur glabājas lādīte ar dārglietām, un par apliecinājumu savai vizītei atstāj pazīstamo “četru zīmi”. Bez šaubām, viņš jau iepriekš bija izlēmis atstāt šādu zīmīti blakus nogalinātajam majoram, lai darītu zināmu, ka tā ir nevis parasta slepkavība, bet atriebība. Noziedznieku pasaules annālēs var atrast ne mazumu līdzīgu piemēru kaislībai uz lētiem efektiem, un tā parasti ir vērtīga atslēga noziedznieka personības noskaidrošanai. Vai pagaidām viss saprotams?

— Pilnīgi viss.

— Labi. Ko gan Džonatanam Smollam atliek darīt? Atliek tikai sarīkot slepenu novērošanu mājai, kurā sākusies dārgumu meklēšana. Iespējams, ka viņš dzīvo ārpus Anglijas un iebrauc tikai laiku pa laikam. Tad tiek atklāta slēptuve, un Smollam tas tūdaļ darīts zināms. Te nu atkal uz skatuves uznāk vina līdzdalībnieks no mājinieku vidus. Džonatans Smolls ar savu koka kāju nebūtu varējis iekļūt Bartolomija Šolto kabinetā, kurš atrodas tik augstu. Tāpēc viņš sameklē sev loti dīvainu palīgu, kas viegli uzrāpjas pa notekcauruli uz jumta, bet nejauši ar baso kāju iekāpj kreozotā. Tad nu darbībā iesaistās Tobijs, un atvaļinātais ķirurgs ar sašautu cīpslu dodas sešas jūdzes garā pastaigā.

— Tātad majoru nogalināja nevis viņš, bet viņa palīgs?

— Jā. Un, spriežot pēc Smolla pēdām istabā, viņš ar to bijis ļoti neapmierināts. Viņš nejuta naidu pret Bartolomiju Šolto un uzskatīja, ka vajag to tikai sasiet un aizbāzt tam muti. Viņam nepavisam negribējās līst cilpā. Taču — kas izdarīts, tas izdarīts. Viņa līdzdalībniekā bija pamodies zvēra instinkts, un inde savu paveica. Tad Džonatants Smolls atstāja savu “četru zīmi”, pa logu nolaida lejā dārgumu lādīti un aizgāja ari pats. Tāda man rādās notikumu gaita. Attiecībā uz viņa ārieni — viņam, protams, vajadzētu būt vidējos gados un loti melnīgsnējam — tik ilgi gadi taču aizvadīti katorgas dabos Andamanu salās. Augums viegli aprēķināms pēc soļu garuma, un to, ka viņam ir bārda, mēs zinām no Tadeuša Šolto stāstījuma par nakti, kad nomira tēvs un kad logā parādījās seja, apaugusi ar pārsteidzoši kuplu bārdu. Tas ari patiesībā ir viss.

— Bet palīgs?

— Ak jā, palīgs, nu, ar to tāpat viss ir skaidrs. Jūs jau pats visu drīz uzzināsiet. Cik labi ir elpot šo svaigo rīta gaisu! Vai redzat tur to mazo mākonīti? Tas slīd kā sārta milzu flaminga spalva. Sarkanais saules disks tik tikko spēj izspraukties cauri Londonas miglai. Tā spīd daudziem labiem ļaudīm, kas mēdz celties agri, bet diez vai to vidū ir kaut viens, kurš steidzas vēl dīvainākās darīšanās nekā mēs abi. Cik niecīgs šķiet cilvēks ar vina nožēlojamo godkāri un sapņiem šo dabas spēku priekšā! Kā klājas jūsu Žanam Polam?

— Lieliski! Es viņu uzgāju ar Kārleila starpniecību.

— Tas ir tāpat kā, ejot gar strautu, nonākt pie ezera, no kura tas iztek. Viņš ir izteicis paradoksālu, bet dziļu domu — ka patiess diženums sākas ar sava niecīguma apzināšanos. Tas nozīmē, ka prasme novērtēt salīdzinājumā jau pati par sevi ir cildena gara pazīme. Rihters dod daudz vielas pārdomām. Vai jums ir līdzi pistole?

— Nē, tikai spieķis.

—  Varbūt mums būs vajadzīgs ierocis, kad līdīsim viņu midzenī. Džonatanu ņemiet jūs. Ja tas otrs pretosies, es viņu gluži vienkārši nošaušu.

Holmss izņēma savu pistoli un, pielādējis ar divām patronām, iebāza atpakaļ labajā žaketes kabatā.

Visu šo laiku pēdas mūs veda gan pa zemes ceļu, gan šoseju uz Londonas pusi, un drīz mēs nokļuvām bezgalīgajā priekšpilsētas ielu labirintā, ko jau pildīja rūpnīcu strādnieki un dokeri. Nevīžīga izskata sievietes vēra vaļā slēģus un mēza pakāpienus durvju priekšā. Krodziņā uz kāda stūra dzīve jau mutuļoja pilnā sparā, katru mīlu brīdi no tā nāca ārā bārdaini vīri, pēc rīta iemešanas ar piedurkni muti slaucīdami. Klaiņojoši suņi pavadīja mūs ar ziņkāru skatienu, taču mūsu nepārspējamais Tobijs neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi, bet skrēja tik uz priekšu, ar degunu gandrīz skardams zemi un laiku pa laikam nepacietīgi iesmilkstēdamies, juzdams svaigas pēdas.

Šādi mēs atstājām aiz muguras Stritemu, Brikstonu, Kambervellu un nokļuvām Keningtonleinas rajonā, pa apkārtceļiem sasniedzot Keningtonas stadiona austrumu malu. Acīmredzot Džonatans Smolls un viņa briesmīgais palīgs speciāli bija izvēlējušies šo sarežģīto maršrutu, lai novestu no pēdām vajātājus. Viņi ne reizi nebija gājuši pa galveno ielu, ja vēlamajā virzienā varēja doties pa sānieliņām. Keningtonleinas sākumā viņi bija pagriezušies pa kreisi un gājuši pa Bondstrītu un Meilsstrītu. Tur, kur Meilsstrīta uzved uz Naitspleisas, Tobijs apstājās un sāka skraidīt uz priekšu un atpakaļ, vienu ausi saslējis, otru nolaidis, ar visu savu izskatu pauzdams neizpratni. Tad tas sāka griezties uz vietas, brīžam paskatīdamies uz mums, it kā gaidītu līdzjūtību.

—Kas ar to suni noliek? — Holmss aizsvilās. — Viņi taču nebūs te paņēmuši kebu un aizlidojuši ar gaisa balonu?

— Varbūt viņi te apmetušies uz kādu brīdi? — es minēju.

— ļā, tas būtu ticami. Tobijs atkal sāk iet pa pēdām, — viņš atviegloti noteica.

Šoreiz Tobijs lidoja kā bulta. Ar savu smalko degunu apošņājis apkārtni, viņš pēkšņi atguva pārliecību un metās uz priekšu tādā tempā, kādu līdz šim vēl nebija uzņēmis. Pēdas acīmredzot bija gluži svaigas, tā ka Tobijs ne vien bezmaz vai ar purnu ierakās zemē, bet arī rāvās nost no pavadas, kura tagad tam neļāva attīstīt īstu ātrumu. Pēc Holmsa mirdzošajām acīm es redzēju, ka mūsu ceļojuma galamērķis, viņaprāt, ir tuvu.

Tagad mēs skrējām pa Nainelmsu, atstājot aiz sevis firmas “Broderiks un Nelsons” lielo malkas noliktavu. Pie krodziņa “Baltais ērglis”, kas atradās blakus noliktavai, Tobijs, stipri uzbudināts, iemetās iekšā pa vārtiņiem, un mēs bijām noliktavas pagalmā, kur zāģeri jau sāka darba dienu. Tobijs, nepievērsdams viņiem uzmanību, tieši pāri skaidām izskrēja uz ceļa, apmeta likumu šķūnim, izdrāzās cauri gaitenim starp divām malkas grēdām un beidzot, līksmi riedams, uzlēca uz lielas mucas, kas vēl atradās rokas ratiņos, ar kuriem tā bija šurp atvesta. Izkārtu mēli un spīdošām acīm Tobijs stāvēja uz mucas un triumfējoši raudzījās uz mums, gaidīdams uzslavu. Visa muca un ratiņu riteņi bija notriepti ar tumšu biezu šķidrumu, gaisā juta stipru kreozota smaku.

Mēs abi ar Šerloku Holmsu paskatījāmies viens otrā un reizē sākām nevaldāmi smieties.

8.Nodaļa neregulārās policijas vienības no Beikerstrītas

—Ko lai nu tagad dara? — es iesaucos. — Tobijs zaudējis savu nevainojamo reputāciju.

—Viņš rīkojās pēc savas saprašanas, — Holmss atbildēja, noceldams Tobiju no mucas un vezdams prom no noliktavas.

—   Iedomājieties, cik daudz kreozota Londona patērē vienā dienā, tāpēc nav brīnums, ka mūsu pēdas ir šķērsojušās ar citām. Ir nācis modē ar kreozotu piesūcināt koksni. Nē, nabaga Tobijs nav vainīgs.

— Tātad atgriezīsimies pie sākotnējām pēdām?

— Jā. Par laimi, tas nav tālu. Tagad es saprotu, kāpēc Tobijs apjuka uz Naitspleisas stūra. No turienes katras uz savu pusi veda divējas vienādas pēdas. Mēs nokļuvām uz nepareizajām, ļāgriežas atpakaļ un jāatrod pareizās pēdas.

Tas nebija grūti. Mēs aizvedām Tobiju uz to vietu, kur suns bija kļūdījies. Tur tas apmeta vēl vienu loku un drāzās pavisam citā virzienā.

—  Kad tik viņš mūs neaizved uz to vietu, no kurienes muca bija atvesta, — es teicu.

—  Nebaidieties. Redzat, Tobijs tagad skrien pa ietvi, bet ratiņi taču brauca pa bruģi. Nē, šoreiz mēs esam uz pareizā ceļa. — Pēdas pagriezās uz krastmalu, aiz muguras palika Belmontpleisa un Prinsistrita. Brodstrltas galā pēdas noveda līdz pat ūdenim, pie nelielas koka piestātnes. Tobijs pieveda mūs pie pašas malas un apstājās, satraukti smilkstēdams un raudzīdamies lejā uz tumšo, straujo plūdumu.

— Neveiksme, — Holmss noteica. — Šeit vini paņēmuši laivu.

Piestātnē bija piesietas vairākas pāri ceļamās laivas un platdibencs. Mēs pievedām Tobiju pie katras no tām, bet, lai kā viņš tās apošņāja, kreozota smaka bija pazudusi.

Netālu no vienkāršās piestātnes atradās neliela ķieģeļu mājiņa. Virs tās otrā loga bija liela koka izkārtne ar vārdiem “Mordckajs Smits”, zemāk rakstīts “Laivu noma uz stundu vai dienu”. Uzraksts uz durvīm vēstīja, ka saimniekam pieder tvaika kuteris, par to izteiksmīgi liecināja liela koksa kaudze uz paša krasta. Šerloks Holmss palūkojās apkārt, un viņa seja sadrūma.

—  Pavisam bēdīgi, — viņš teica. — Šie zelli, izrādās, ir gudrāki, nekā es domāju. Šķiet, ka viņi ir nojaukuši pēdas. Baidos, ka atkāpšanās bijusi sagatavota jau iepriekš.

Viņš piegāja pie mājiņas. Durvis piepeši atsprāga vaļā, un uz sliekšņa izskrēja mazs, sprogains, kādus sešus gadus vecs zēns, viņam sekoja tukla sārtvaidze ar sūkli rokā.

— Tūliņ nāc mazgāties, Džek! — sieviete sauca. — Tu esi tik netīrs! ļa tētis tevi ieraudzīs, zini, kā viņš mums sados!

— Jauks zēns, — Holmss sāka uzbrukumu. — Palaidnim tik sārti vaigi! Paklau, Džek, ko tu loti vēlies?

— Šiliņu, — zēns padomājis atbildēja.

— Varbūt vēl kaut ko?

— Divus šiliņus, — zēns, pagudrojis vēl mazliet, teica.

— Nu tad ķer! Cik jums burvīgs bērns, misis Smita!

—  Lai Dievs jūs svēti, ser! Tik apķērīgs, nedod Dievs! Nevar tikt ar viņu nekādā galā, sevišķi, kad tēva nav mājās. Tā kā pašlaik.

— Nav mājās? — Holmss vilies pārjautāja. — Loti žēl. Esmu pie viņa darīšanās.

— Viņš aizbrauca jau vakar no rīta, ser. Un es jau sāku bažīties. Bet, ja jums vajag laivu, ser, es to varu atsiet.

— Man gribētos noīrēt kuteri.

— Kuteri? Vai, cik žēl! Viņš tieši ar to ari aizbrauca. Tāpēc jau es bažījos. Ogļu tajā bija tikai tik daudz, lai nokļūtu līdz Vulidžai un atpakaļ. Ja botu braukuši ar jahtu, tad es neko nedomātu. Viņš jau dažreiz brauc ari uz Greivzendu. Vēl paliek tur pa nakti, ja ir daudz darīšanu. Bet ar tvaikoni necik tālu netiksi.

— Ogles var nopirkt jebkurā piestātnē.

—Varēt jau var, bet viņam tas nepatīk. Sak, pārāk daudz plēšot par oglēm… Un vēl man nepatīk tas cilvēks ar koka kāju, viņam ir tik briesmīga seja, un viņš runā tā svešādi. Mūžam te apkārt blandās…

— Cilvēks ar koka kāju? — Holmss izbrīnījies pārjautāja.

—  Nu ja, ser. Tāds iededzis, izskatās pēc pērtiķa. Viņš vakarnakt bija atnācis pēc mana vīra. Bet mans vīrs, kā redzams, viņu jau gaidīja, jo motors jau bija iedarbināts. Teikšu jums, ser, atklāti, nepatīk man tas viss, loti nepatīk.

— Mana dārgā misis Smita, — Holmss teica, paraustīdams plecus, — jūs tikai velti sevi satraucat. Nu, kā jūs varat zināt, ka naktī ieradās nevis kāds cits, bet tieši cilvēks ar koka kāju? Nesaprotu, kā radusies tāda pārliecība.

—   Bet balss, ser? Es labi pazīstu viņa balsi, tā ir tāda gārdzoša un rupja. Viņš piedauzīja pie loga, pulkstenis bija ap trijiem. “Nu, draudziņ, mosties augšā,” viņš nogārdza, “laiks stāties sardzē.” Mans vecais uzmodināja Džimu — tas ir mūsu vecākais dēls —, un abi, nesakot man ne vārda, aizgāja. Naktī varēja labi dzirdēt, kā uz bruģakmeņiem klaudz koka kāja.

— Vai tad tas, ar koka kāju, bija viens pats?

— Nevaru pateikt, ser. Citu neko es nedzirdēju.

— Lūdzu piedodiet man par traucējumu, misis Smita, bet man tik loti bija vajadzīgs kuteris. Man to silti ieteica. Kā tas īsti saucas?

— “Aurora”, ser.

—  Nu ja. Tāds vecs kuģelis, zaļš ar dzeltenu joslu un pakaļgalā loti plats.

—Nē, tas nav tas. Mūsu kuteris ir tāds maziņš, labi uzturēts. Tikko kā nokrāsots — melns ar divām sarkanām joslām.

—Paldies. Esmu pārliecināts, ka misters Smits drīz atgriezīsies. Es gribu pabraukties pa upi uz leju un, ja ieraudzīšu “Auroru”, uzsaukšu jūsu vīram, ka jūs uztraucaties. Ar melnu skursteni, jūs teicāt?

— Skurstenis ir melns ar baltu apmali, ser.

— Ak jā, protams. Borti ir melni. Uz redzēšanos, misis Smita. Es redzu laivinieku, Vatson. Mēs pārcelsimies pāri otrā pusē.

— Pats galvenais, — Holmss teica, kad bijām novietojušies laiva, — ja ir darīšana ar vienkāršajiem ļaudīm, neļaut viņiem noprast, ka vēlies no viņiem kaut ko uzzināt. Tikko viņi to nopratīs, uzreiz aizcirtis vākus kā austeres. Ja viņu teiktajā klausās šķietami izklaidīgi un uzdod jautājumus nevietā, tad var uzzināt visu, ko vien vēlies.

—Tagad mūsu turpmākās darbības plāns ir skaidrs, — es teicu. — Jānoīrē kuteris un jāmeklē “Aurora”.

— Mans draugs, tas būtu neiedomājami grūts uzdevums. “Aurora” varēja apstāties jebkurā piestātnē šajā vai viņā krastā līdz pašai Griničai. Aiz tilta nāk piestātnes vienā laidā cita pēc citas. Vesels piestātņu labirints. Ja mēs dzīsimies pakal vieni paši, tad viņi mūs vismaz trīs dienas vazās aiz deguna.

— Nu, tad sauciet palīgā policiju.

—Nē. Etelniju Džonsu es saukšu varbūt tikai pēdējā brīdī. Viņš patiesībā nav slikts cilvēks, un es negribētu sabojāt viņam karjeru. Taču tagad, kad tik daudz jau izdarīts, es vēlos pats novest lietu līdz galam.

—   Varbūt ievietot avīzē aicinājumu, lai piestātņu saimnieki mums paziņo, ja redz kaut kur “Auroru”?

— Nē, tas ir vēl sliktāk. Mūsu draudziņi uzzinās, ka esam iesēdušies tiem astē, un, kas zina, aizmuks vēl no Anglijas. Domāju, ka viņi jau tāpat ir ieplānojuši atstāt Angliju. Bet, kamēr briesmas nedraud, viņi nesteigsies. Džonsa izveicība mums nāks tikai par labu. Nešaubos, ka viņa versija jau bijusi lasāma visās avīzēs un bēgli ir pilnīgi pārliecināti, ka policija devusies nepareizā virzienā.

—Ko tad lai dara? — es jautāju, kad piestājām pie Milbenkas pārmācības nama.

—  Paņemsim šo kebu, aizbrauksim uz māju, paēdīsim brokastis un kādu stundiņu pagulēsim. Pilnīgi ticams, ka arī šonakt mēs būsim uz kājām. Važoni, apturiet pie pasta! Tobiju pagaidām atstāsim pie mums. Viņš vēl var noderēt.

Mēs izkāpām pie pasta Greitpīterstrītā, un Holmss nosūtīja telegrammu.

— Kā jūs domājat, kam? — viņš man jautāja, kad atkal sēdējām kebā.

— Nav ne jausmas.

— Vai atceraties to kriminālpolicijas vienību no Beikerstrītas, kura man palīdzēja izmeklēt Džefersona Houpa lietu?

— Atceros. — Es sāku smieties.

— Nu, tagad atkal ir vajadzīga viņu palīdzība. Ja viņiem neveiksies, man ir vēl citi palīgi. Taču vispirms es tomēr izmēģināšu viņus. Šī telegramma bija manam smulīgajam palīgam Viginsam. Esmu pārliecināts, ka viņš ar savu pulku būs klāt, kamēr vēl nebūsim beiguši brokastot.

Pulkstenis rādīja apmēram pusdeviņi, un es jutu, ka sākusies reakcija pēc šīs vētrainās, notikumiem pilnās nakts. Mana kāja stipri sāpēja, viss ķermenis smeldza aiz noguruma, galvā bija sajukums. Man trūka tā profesionālā entuziasma, ar kādu strādāja mans draugs. Taču nevarēju pret šo ārkārtējo notikumu izturēties arī kā pret parastu loģikas uzdevumu. Attiecībā uz Bartolomiju Šolto, kas bija nogalināts pagājušajā naktī, es, dzirdējis par viņu tik maz laba, nespēju just stipru nepatiku pret viņa slepkavu. Ar dārglietām bija citādi. Šīs dārglietas, pareizāk sakot, puse no tām likumīgi piederēja mis Morstenai. Un, kamēr pastāvēja cerība tās atrast, es biju gatavs veltīt meklēšanai visu savu mūžu. Tiesa, ja es tās atradīšu, tad mis Morstena, pilnīgi ticams, man zudīs uz visiem laikiem. Bet, ja manu rīcību noteiktu vienīgi šādas domas, cik gan sīka un savtīga tad būtu mana mīlestība! Ja Holmss sevi nesaudzēja, lai atrastu noziedzniekus, tad iemesls, kurš mani mudināja meklēt dārgumus, bija simtkārt spēcīgāks.

Vanna Beikerstrītā un tīra vēja mani atsvaidzināja tik labi, ka labāk nevar būt. Kad nokāpu lejā, brokastis jau bija galdā, un Holmss lēnām malkoja kafiju.

— Paskatieties, — viņš smiedamies teica un sniedza man avīzi, — nevaldāmais Džonss un visuresošais avīzes reportieris izdarījuši labu darbu. Bet jums jau droši vien pietiek ar Norvudas notikumiem. Ķerieties labāk pie olu kulteņa ar šķiņķi.

Es paņēmu avīzi un izlasīju nelielu korespondenci ar virsrakstu “Mīklains notikums Augšnorvudā”.

“Pagājušajā nakti ap pulksten divpadsmitiem,” rakstīja "Standard”, “misters Bartolomijs Šolto, kas dzīvoja Pondišerilodžā, Augšnorvudā, tika atrasts miris savā kabinetā apstākļos, kuri rada aizdomas, ka te pastrādāts noziegums. Uz mistera Šolto ķermeņa nav atrastas nekādas vardarbības pēdas. Taču pazudusi ārkārtīgi bagāta indiešu dārglietu kolekcija, ko nelaiķis bija mantojis no tēva. Pirmie noziegumu konstatēja Šerloks Holmss un doktors Vatsons, kuri ieradās Pondišerilodžā kopā ar nogalinātā brāli. Sevišķi laimīga gadījuma pēc labi pazīstamais policijas inspektors misters Etelnijs Džonss tobrīd bija Norvudas policijas iecirkni un ieradās nozieguma vietā pusstundu pēc tam, kad tika sacelta trauksme. Misters Etelnijs Džonss ar viņam piemītošo profesionālo meistarību tūdaļ ķērās pie darba, un rezultāti nebija ilgi jāgaida: arestēts nelaiķa brālis Tadeušs Šolto, kā arī saimniecības vadītāja misis Bērstone, pārvaldnieks Lals Rao, pēc tautības indietis, un vārtu sargs Makmurdo. Nav šaubu, ka zaglis vai zagli labi pazinuši mājas iekārtojumu, jo, kā noteikti konstatējis misters Džonss, kurš izceļas ar savu novērošanas spēju un lieliski pazīst noziedznieku pasauli, nelieši nevarēja iekļūt istabā ne pa durvīm, ne pa logu, bet tikai no mājas jumta, pa jumta lodziņu un bēniņiem, kas savienoti ar mistera Šolto kabinetu, kur tika atrasts līķis. Šis fakts, kas lika noskaidrots ārkārtīgi rūpīgi, neapstrīdami liecina, ka mums nav darīšana ar nejaušiem laupītājiem. Likuma pārstāvju ātrā un efektīvā rīcība lieku reizi pierāda, cik derīgi ir šādu noziegumu vietā atrasties cilvēkam ar enerģisku, asu prātu. Mūsuprāt, šis gadījums apstiprina, ka taisnība ir tiem, kas paliek pie ieskata, ka mūsu policijai jābūt vairāk decentralizētai. Tad lielas tiks izmeklētas ātrāk un rūpīgāk.”

—  Lieliski! — Holmss pasmaidīja, iemalkodams kafiju.

—   Ko jūs par to teiksiet?

—   Teikšu, ka mēs abi tik tikko esam izvairījušies no aresta kā nozieguma līdzdalībnieki.

—Es domāju tāpat, ja viņam uznāks vēl viena nevaldāmas darbošanās lēkme, tad mums neies secen Tadeuša Šolto liktenis.

Šajā mirklī priekšnamā skali ieškindējās zvaniņš, pēc tam mūsu saimniece izbiedētā balsī centās kādu pārliecināt.

— Ak Dievs, Holms, — es, celdamies augšā, teicu, — vai tiešām tie ir viņi?

—Nē, tiktāl vēl nav. Tās ir neregulārās policijas vienības, mana komanda no Beikerstrltas.

Kamēr viņš runāja, kāpnēs atskanēja ātra basu kāju dipoņa, skalas zēnu balsis, un istabā ieklupa bars netīru, skrandainu ielaspuiku. Kaut arī ielaušanās bija trokšņaina, varēja tomēr nojaust, ka tā ir vienība, kas pakļaujas disciplīnai, jo zēni nekavējoties nostājās rindā un nepacietīgi sāka cieši mūs uzlūkot. Viens no viņiem, garāks un vecāks par citiem, nevērīga pārākuma apziņā iznāca uz priekšu. Nevarēja bez smaida vērot šo putnubiedēkli, kas nepavisam neiedvesa uzticību.

— Es saņēmu jūsu telegrammu, ser, — viņš sacīja. — Un atvedu visus. Trīs šiliņi un seši pensi par biļetēm.

—       Lūdzu, — Holmss teica, pasniegdams dažas monētas.

—  Turpmāk, Vigins, viņi ziņos tev, un tu — man. Es nevaru bieži pieļaut šādu ielaušanos savā mājā. Bet šobrīd ir taisni labi, ka atnākuši visi. Noklausieties manas instrukcijas. Ir jānoskaidro, kur atrodas tvaika kuteris “Aurora”, kura saimnieks ir Mordekajs Smits. Kuteris ir melns ar divām sarkanām joslām. Skurstenis arī melns — ar baltu apmali. Tas noklīdis kaut kur uz upes. Es gribētu, lai viens no jums dežurē pie Smita piestātnes — tas ir pretī Milbenkas pārmācības namam — gadījumā, ja kuteris atgriežas. Sadaliet pienākumus savā starpā un pārmeklējiet abus krastus. Ja kaut ko uzzināt, tūlīt ziņojiet man. Skaidrs?

— Jā, priekšniek, — Viginss atbildēja.

— Noteikumi iepriekšējie, un tam, kurš atradis kuteri, — gineja. Un te būs par dienu uz priekšu. Nu, tagad pie darba! — Holmss katram iedeva pa šiliņam, puikas nodipināja ar basajiem papēžiem lejā pa kāpnēm un izbira uz ielas.

—Šitie “Auroru” kaut vai no elles izraks, — Šerloks Holmss teica, celdamies no galda un aizdedzinādams pīpi. — Viņi visur ielīdīs, visu ieraudzīs, visu izdzirdēs. Esmu pārliecināts, ka jau pret vakaru mēs zināsim, kur ir “Aurora”. Bet tikmēr neatliek nekas cits, kā gaidīt. Pēdas ir aprāvušās, un mēs tās neuziesim, kamēr neatradīsim “Auroru” vai vismaz tās saimnieku.

— Šos pārpalikumus notiesās Tobijs. Vai jūs liksieties uz auss, Holms?

—  Nē, es neesmu noguris. Man ir dīvains organisms. Es neatceros gadījumu, kad darbs būtu mani nogurdinājis. Bezdarbība gan mani novārdzina. Es uzpīpēšu un padomāšu par šo neparasto lietu, kuru esam saņēmuši, pateicoties mūsu gaišmatainajai klientei. Nobeigums man rādās ārkārtīgi viegls. Cilvēku ar koka kāju nav nemaz tik daudz, un Pirmais Numurs gluži vienkārši ir unikāls eksemplārs.

— Atkal šis noslēpumainais Pirmais Numurs!

— Es nepavisam negribu, ka tas paliek noslēpumā, jo vairāk jums. Bet, apžēlojieties, Vatson, jums jau vajadzēja būt gatavam zināmam priekšstatam par viņu. Atcerēsimies vēlreiz viņa pazīmes. Maza pēda, kuras pirksti nekad nav pazinuši zābakus, staigā basām kājām, lieto koka nūju ar akmens uzgali, loti veikls, maza auguma, tad vēl tie saindētie ērkšķi. Ko jūs no tā visa secināt?

— Mežonis! — es iesaucos. — Iespējams, ka viens no tiem indiešiem, kuri bija kompānijā ar Džonatanu Smollu.

—   Nu, diezin vai, — Holmss iebilda. — Kad pirmoreiz ieraudzīju viņa pēdas, man iešāvās prātā tas pats, bet tad manas domas par viņu mainījās. Indostānas pussalas iedzīvotāju vidū ir zema auguma ciltis, bet tik mazu kāju gan jūs tur neatradīsiet. Indiešiem pašiem pēdas ir šauras un garas. Muhamedāni valkā sandales, un īkšķis viņiem parasti atrodas atstatu no pārējiem pirkstiem, jo ir atdalīts ar siksniņu. Šīs mazās bultiņas var tikt palaistas tikai vienā veidā. No caurulītes, kurā pūš iekšā. Nu kā, jūsuprāt, no kurienes nāk šis mežonis?

— No Dienvidamerikas, — uz labu laimi minēju.

Holmss pastiepa roku un nocēla no plaukta biezu grāmatu.

— Tas ir šobrīd izdodamās ģeogrāfijas rokasgrāmatas pirmais sējums. Var teikt, ka tas ir pēdējais vārds ģeogrāfijas zinātnē. Palūkosimies, kas te mūs varētu interesēt. Andamanu salas. Atrodas Bengālijas līcī trīssimt četrdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Sumatras. Hm-hm… Nu, kas vēl? Mitrs klimats, koraļļu rifi, haizivis, Portblēra, katorgas cietums, Ratlendas sala… Ahā, atradu: “Andamanu salu aborigēni, liekas, var tikt atzīti par augumā vismazāko cilti uz zemeslodes, kaut gan daži antropologi uzvaras laurus piešķir Āfrikas bušmeņiem, Amerikas indiāņu digeru ciltij un Ugunszemes aborigēniem. Pieauguša cilvēka augums vidēji ir apmēram četras pēdas, kaut gan sastopami arī atsevišķi daudz mazāki eksemplāri. Tie ir nikni, drūma izskata cilvēki, kas gandrīz nemaz nepakļaujas civilizēšanai, toties viiii spēj būt loti uzticami draugi.” Vatson, pievērsiet tam īpašu uzmanību. Klausieties tālāk: “Viņi ir loti neglīti. Viņiem ir neparastas formas galva, mazītiņas, ļaunas actiņas un atbaidoši sejas vaibsti. Rokas un kājas viņiem ir apbrīnojami mazas. Viiii ir tik nikni un mežonīgi, ka visi angļu varas iestāžu pūlim viņus pieradināt vienmēr beigušies ar neveiksmi. Gūstekņus viņi nogalina ar vālēm, kurām ir akmens uzgalis, vai ar saindētām bultām. Slaktiņš parasti beidzas ar kanibālu dzīrēm.” Cik mīli, simpātiski ļaudis, vai ne, Vatson? Ja šim skaistulītim būtu bijusi iespēja darboties pēc paša ieskatiem, viss varēja beigties vēl šausmīgāk. Man šķiet, ka Džonatans Smolls ne sevišķi labprāt izmantojis tā palīdzību.

— Bet kur viņš ņēmis šo dīvaino partneri?

—  Nevaru jums pateikt. Bet, tā kā, cik mums zināms, Džonatans Smolls Anglijā ieradies nevis sazin no kurienes, bet no Andamanu salām, tad nav sevišķi liels brīnums, ka viņa paziņu vidū ir turienes iedzīvotāji. Neapšaubāmi ar laiku mēs zināsim visu visos sīkumos. Paklausieties, Vatson, jums ir ellišķi slikts izskats. Liecieties šeit uz dīvāna, un palūkosim, cik ātri es jūs spēšu iemidzināt.

Viņš paņēma no kakta savu vijoli. Es izstiepos uz dīvāna, un viņš sāka spēlēt klusu, lēnu melodiju, kas ieaijāja snaudā un noteikti bija paša sacerēta: Šerlokam Holmsam piemita lielisks improvizētajā talants. Kā pa miglu manīju viņa tievo, vājo roku, nopietno seju un lociņa vēzienus. Tad man sāka likties, ka es mierīgi peldu kaut kur prom pa skaņu jūru, un nu jau esmu sapņu valstībā un pār mani noliekusies Mērijas Morstenas mīlā seja.

9.nodaļa Ķēdes pārrāvums

Kad pamodos, diena jau sliecās uz vakarpusi. Jutos atžirdzis un pilns enerģijas. Miegs man bija atdevis spēkus. Šerloks Holmss vēl arvien sēdēja tajā pašā vietā, tikai viņam rokās vairs nebija vijoles. Izdzirdis, ka es sakustos, viņš paraudzījās uz manu pusi, viņa seja bija sadrūmusi un pauda satraukumu.

—Jūs gulējāt tik cieši, — viņš teica, — es baidījos, ka mēs jūs pamodināsim ar savu sarunu.

— Nē, es neko nedzirdēju, — es atbildēju. — Vai ir kādi jaunumi?

— Diemžēl nē. Un jāatzīstas, ka jūtos pārsteigts un vīlies. Cerēju, ka šobrīd jau zināšu kaut ko noteiktu. Tikko bija atskrējis Viginss. Viņš teica, ka nekādu kutera pēdu nekur neesot. Tik nepatīkama kavēšanās, kad dārga katra minūte.

— Vai es nevaru kaut kā palīdzēt? Jūtos labi atpūties un esmu gatavs vēl vienu nakti pavadīt uz kājām.

—  Nē, pašlaik nav nekā, ko darīt. Mums atliek vienīgi gaidīt. Ja aiziesim, mūsu prombūtnes laikā var pienākt senilgotā ziņa, un atkal būs kavēšanās. Rīkojieties, kā jūs vēlaties, bet es palikšu tepat, postenī.

—Nu, tad es aizbraukšu uz Kambervellu, apmeklēšu misis Sesilu Foresteri. Viņa vakar lūdza, lai es iegriežoties.

— Misis Sesilu Foresteri? — Holmss pārjautāja, un viņa acīs pazibēja smieklu dzirkstiņa.

— Mis Morstenu arī, pats par sevi saprotams. Viņām tik loti gribējās, lai es aizeju un pastāstu, kas notiks tālāk!

— Gluži visu es viņām nestāstītu. Sievietēm nekad nevar pilnīgi uzticēties, pat labākajām ne…

Es neapstrīdēju šo brēcošo paziņojumu, tikai teicu, ka būšu atpakaļ pēc pāris stundām.

— Lieliski! Laimīgu ceļu! Jā, vēl kas, — ja nu jūs dodaties pāri upei, tad paķeriet līdzi Tobiju. Domāju, viņš mums vairs nebūs vajadzīgs.

Es izdarīju, kā bija teikts, un līdz ar pussovrinu atdevu suni vecajam naturālistam Pinčinleinā. No turienes braucu taisnā ceļā uz Kambervellu. Mis Morstena vēl nebija atguvusies no iepriekšējā vakara pārdzīvojumiem, bet bija vai pati ziņkārība. Es izstāstīju viņām visu, kā bija, izlaižot tikai briesmīgākos momentus. Stāstot par mistera Šolto nāvi, neiedziļinājos sīkumos. Neraugoties uz saīsinājumiem, mans vēstījums tomēr viņas stipri pārsteidza un satrauca.

—   Tā kā romānā! — misis Forestere iesaucās. — Princese — netaisnības upuris, apslēptas dārglietas, melnādains kanibāls, laupītājs ar koka kāju. Tradicionālā pūķa vai kaut kāda ļaunprātīga grāfa vietā.

— Un divi ceļojošie bruņinieki glābēji, — mis Morstena piebilda un gaišu skatienu palūkojās uz manu pusi.

—  Paklausieties, Mērij, no meklējumu rezultātiem taču atkarīgs jūsu liktenis. Man šķiet, ka jūs neesat par to padomājusi un tāpēc esat tik vienaldzīga. Iedomājieties tikai, ko nozīme būt bagātai un visu pasauli skatīt sev pie kājām.

Sirds man priecīgi iepukstējās, kad ieraudzīju, ka mis Morstena nemaz neliekas sajūsmināta par spīdošajām iespējām, kas viņai pavērtos. Tieši otrādi, viiņa nevērīgi papurināja lepno galviņu, it kā šiem dārgumiem nebūtu ar viņu nekāda sakara.

— Mani loti satrauc mistera Tadeuša Šolto liktenis, — viņa teica. — Viss pārējais ir nesvarīgi. Viņš bija tik labs un cēls. Mūsu pienākums ir izdarīt tā, lai liktu atcelta šī briesmīgā, netaisnā apsūdzība.

Kad atstāju misis Foresteres māju, jau bija stipra krēsla. Bcikerstrltā atgriezos, kad jau bija pavisam satumsis. Mana drauga grāmata un pīpe atradās uz viņa krēsla, bet paša nebija. Meklēju, vai nav atstāta kāda zīmīte, bet neatradu.

—  Vai tad misters Holmss kaut kur izgājis? — vaicāju saimniecei, kad tā ienāca, lai nolaistu aizkarus.

— Nē, viņš aizgāja uz savu istabu. Ziniet, mister Vatson, — saimniece pārgāja uz daudznozīmīgiem čukstiem, — man ir aizdomas, ka viņš nav īsti vesels.

— Kāpēc jūs tā domājat?

—   Viņš šodien ir loti divains. Tiklīdz jūs aizgājāt, viņš sāka staigāt pa istabu šurpu turpu, man vairs nebija spēka klausīties šos nebeidzamos solus. Pēc tam viņš sāka pats ar sevi sarunāties, kaut ko murmināja. Un ikreiz, kad iešķindējās zvans, iznāca kāpnēs un jautāja: “Kas tur ir, misis Hadsone?” Tad aizgāja uz savu istabu un aizcirta durvis, bet ari no turienes visu laiku dzirdams, kā viņš staigā. Ka tik nu nesaslimtu. Es piedāvāju viņam nomierinošas zāles, bet viņš uz mani paskatījās tā, ka es nemaz neatceros, kā no viņa istabas tiku projām.

—  Domāju, misis Hadsone, ka sevišķu iemeslu bažām nav, — es teicu. — Esmu viņu ne reizi vien redzējis šādā stāvokli. Viņš pašlaik risina kādu uzdevumu un, protams, uztraucas.

Es centos runāt ar mūsu saimnieci pēc iespējas mierīgāk, taču, jāatzlstas, ari pats sāku uztraukties par sava drauga stāvokli, kad, vairākkārt nakti pamodies, visu laiku dzirdēju aiz sienas viņa dobjos solus. Es sapratu, kādu ļaunumu viņa rosīgajam prātam var nodarīt šī piespiedu bezdarbība.

Pie brokastgalda Holmss izskatījās sakrities sejā un noguris. Vaigos drudžaini dega divi sārti plankumi.

—   Holms, jūs sevi nesaudzējat, — es bildu. — Jūs taču visu nakti, es dzirdēju, neesat atgūlies ne uz stundiņu.

— Es nevarēju gulēt, — viņš atteica. — Šī nolādētā lieta mani ir galīgi nomocījusi. Tāda aizķeršanās kaut kāda nieka dēļ, kad jau tik daudz paveikts, tas nu ir par daudz. Es zinu, kas ir noziedznieki, zinu, kurš ir viņu kuteris, zinu visu. Un tomēr — ne no vietas. Esmu laidis darbā visu savu arsenālu. Visa Temza, abi krasti ir izvandīti krustu šķērsu, bet no tās nolādētās “Auroras” nav ne mazāko pēdu. Nav ne “Auroras”, ne tās saimnieka. Varētu domāt, ka viņi to kuteri nogremdējuši. Kaut gan ir fakti, kas liecina pret to.

—Varbūt misis Smita mūs sūtījusi pa nepareizām pēdām?

— Nē, tas ir izslēgts. Es ievācu ziņas. Kuteris ar tādām pazīmēm eksistē.

— Varbūt tas devies pa upi augšup?

— Esmu arī to ņēmis vērā. Pašlaik notiek meklēšana līdz pat Ričmondai. Ja šodien nebūs jaunu ziņu, rīt došos ceļā pats. Un meklēšu nevis kuteri, bet cilvēkus. Tomēr esmu pārliecināts, absolūti pārliecināts, ka ziņa pienāks.

Taču tā nepienāca. Ne no Viginsa, ne citiem avotiem. Avīzes joprojām drukāja ziņojumus par Norvudas traģēdiju. Tie visi bija naidīgi noskaņoti pret nabaga Tadeušu Šolto. Neviena avīze neziņoja neko jaunu.

Vakarā es atkal apmeklēju Kambervellu un pastāstīju, ka mums neveicas. Atgriezies sastapu Holmsu sevišķi drūmā garastāvoklī. Viņš tikko atbildēja uz maniem jautājumiem un visu vakaru izdarīja kaut kādus loti sarežģītus ķīmijas eksperimentus. Sildīja retortes, destilēja ūdeni un beigās sataisīja tādu smirdoņu, ka man gandrīz bija jābēg ārā no mājas. Līdz pat rītausmai dzirdēju, ka viņš šķindina mēģenes un kolbas, veikdams savus “aromātiskos” eksperimentus.

Pamodos agri no rīta, it kā mani kāds būtu pagrūdis. Pie manas gultas stāvēja Holmss, ģērbies, man par brīnumu, vienkāršā matrožu tērpā. Viņam mugurā bija bušlats, ap kaklu apsieta raupja sarkana šalle.

—  Es dodos meklējumos lejup pa upi, Vatson, — viņš teica. — Esmu daudz domājis par savu plānu un uzskatu, ka pamēģināt ir vērts.

— Es braukšu jums līdzi.

—Nē, jūs man palīdzēsiet daudz vairāk, ja paliksiet tepat. Es dodos prom nelabprāt. Kuru katru brīdi var pienākt sengaidītā ziņa, lai gan Viginss, kā ievēroju vakarvakarā, ir pavisam zaudējis dūšu. Lūdzu, atplēsiet visas telegrammas un vēstules, kas būs adresētas man. Un, ja uzzināt kaut ko svarīgu, rīkojieties pēc sava ieskata. Vai varu uz jums paļauties?

— Pilnīgi.

— Diez vai man būs iespējams nosūtīt telegrammu, jo es vēl pats nezinu, kur kurā brīdī atradīšos. Bet, ja man veiksies, tad atgriezīšos drīz. Un, protams, ne jau nu ar tukšām rokām.

Visu rītu un vēl brokastu laikā no Holmsa nebija nekādu ziņu. Taču, atvēris “Standard”, ieraudzīju ziņojumu, kas atšķīrās no iepriekšējiem. Avīzē bija rakstīts: “Attiecībā uz traģēdiju Augšnorvudā var izrādīties, ka viss ir daudz sarežģītāk un mīklaināk, nekā sākumā likās. Tikko noskaidrots, ka Tadeušam Šolto nav itin nekāda sakara ar brāļa nāvi. Viņš un saimniecības vadītāja misis Bērstone vakarvakarā izlaisti brīvībā. Tiek ziņots, ka policijas rīcībā esot dati, kas dod iespēju noskaidrot īsto noziedznieku personību. Lietas izmeklēšana atrodas drošās rokās — to veic policijas inspektors no Skotlendjarda misters Etelnijs Džonss, kurš pazīstams ar savu enerģiju un prāta asumu. Noziedznieki kuru katru mirkli var tikt arestēti.

“Nu, paldies Dievam,” es nodomāju. “Vismaz mūsu draugs Šolto ir brīvībā. Interesanti, kas gan tie par “datiem”? Starp citu, tā raksta vienmēr, kad policija galīgi izgāzusies.”

Uzsviedu avīzi uz galda, un piepeši notikumu slejā pamanīju sludinājumu. Tajā bija teikts: “Tiek meklēti pazudušie: Mordekajs Smits un viņa dēls Džims, kuri ar kuteri “Aurora” atstāja Smita piestātni otrdien ap trijiem naktī. Kuteris ir melns ar divām sarkanām joslām, skurstenis melns ar baltu apmali. Atlīdzība piecas mārciņas tam, kurš paziņos, kur atrodas minētais Smits un kuteris “Aurora” viņa sievai misis Smitai, Smita piestātnē vai Beikerstrītā 221-b”.

Adrese liecināja, ka sludinājumu ievietojis Holmss. “Viltīgi sastādīts”, es nodomāju. “Bēgli tajā saskatīs tikai dabiskas bažas, ko jūt sieva, kas meklē savu vīru.”

Diena vilkās loti ilgi. Ikreiz, kad pie durvīm klauvēja vai ārā atskanēja skali soli, es saausījos cerībā, ka būs atgriezies Holmss vai arī saņemšu atbildi uz sludinājumu. Mēģināju lasīt, taču domas neatlaidīgi grozījās ap šo dīvaino noziegumu un tā tikpat dīvainajiem dalībniekiem, kurus mēs vajājām. Bet ja nu mana drauga spriedumos iezagusies liktenīga kļūda un viņš kļuvis par baismīga pašapmāna upuri? ja nu viņa precīzais loģiskais prāts šo fantastisko versiju uzbūvējis uz maldīgām premisām? Es nezināju tādu gadījumu, kad Šerloks Holmss būtu kļūdījies, taču pat visvarenākais prāts vienreiz var kļūdīties. Vinu varēja maldināt pārlieku izsmalcinātā loģika. Viņš deva priekšroku dīvainiem, samezglotiem skaidrojumiem, atmetot vienkāršākos un dabiskākos, kuri bija pa ķērienam. Taču, no otras puses, es pats biju notikušā aculiecinieks, pats savām ausīm biju dzirdējis Holmsa argumentus. Jau kuru reizi no paša sākuma izsekojis garajai dīvaino notikumu ķēdei, kurā daudzas epizodes pašas par sevi varēja likties sīkums, biju spiests atzīt, ka, ja arī Holmss maldās, tad tomēr patiesība atrodas kaut kur starp dīvaino un mazticamo.

Trijos pēcpusdienā skarbi iešķindējās durvju zvans, priekšnamā atskanēja valdonīga balss, un, man par pārsteigumu, istabā ienāca neviens cits kā misters Etelnijs Džonss visā savā godībā. Taču cik loti viņš šodien nelīdzinājās tam augstprātīgajam un nekautrīgajam veselā saprāta aizstāvim, kurš tik pašapzinīgi bija ķēries pie Norvudas traģēdijas izmeklēšanas! Seja viņam bija bēdīga, pats izskatījās tāds kā gaudens, visa stāja pauda kaut ko līdzīgu pazemībai.

—  Labdien, ser, labdien, — viņš ierunājās. — Mistera Holmsa, es redzu, nav mājās?

— Nav. Un es nezinu, kad viņš ieradīsies. Varbūt pagaidīsiet viņu? Apsēdieties tajā krēslā. Te būs cigāri.

— Pateicos. Es tiešām pagaidīšu, — viņš teica, slaucīdams seju sarkanrūtainā kabatlakatā.

— Viskiju ar sodu?

— E-e, pusglāzi. Pārāk karsts laiks septembrim. Turklāt visādu uztraukumu bez gala. Jūs taču zināt, kāda ir mana Norvudas versija?

— Atceros, jūs to izklāstījāt.

— Nu tā, es biju spiests to pārskatīt vēlreiz. Es tik veikli biju ievilcis savos tiklos misteru Šolto, tik cieši tos savilcis, un piepeši — bliukš! — izrādījās, ka tīkls ir caurs, un viņš aizgāja. Viņam ir neapstrīdams alibi. Kopš tā brīža, kad aiz viņa aizvērās brāļa istabas durvis, viņš ir redzēts gan šur, gan tur, vārdu sakot, ne uz mirkli nav palicis viens pats. Un tāpēc nav varējis ne uzlīst uz jumta, ne iekļūt bēniņos pa jumta lodziņu. Tā ir ļoti tumša lieta, un uz spēles ir likts mans profesionālais prestižs. Es būtu ļoti pateicīgs par nelielu palīdzību.

—Mums visiem reizēm vajadzīga palīdzība, — es piezīmēju.

—Jūsu draugs misters Šerloks Holmss ir izcila personība, ser, — viņš sacīja paļāvības pilnā, klusinātā balsī. — Tas ir cilvēks, kas nepazīst sakāves. Man taču ir zināms, cik daudzās lietās ņēmis dalību šis apbrīnojamais cilvēks, un vienmēr viņam izdevies tikt līdz patiesībai. Viņš ir mazliet nekonsekvents un varbūt pārāk steidzas ar secinājumiem, taču visā visumā, domāju, viņš varētu kļūt par pašu izcilāko Skotlendjarda slepenpolicistu, to esmu gatavs apgalvot, kam vien vēlaties. Šorīt es saņēmu viņa telegrammu, no kuras kļuva skaidrs, ka viņam šajā lietā ir svaigi fakti. Te ir šī telegramma.

Viņš izņēma to no kabatas un iedeva man. Tā bija sūtīta pulksten divpadsmitos no Poplaras. “Nekavējoties ejiet uz Beikerstrītu,” Holmss rakstīja. “Ja nebūšu vēl atgriezies, pagaidiet mani. Sekoju pa pēdām Norvudas pārītim. Ja gribat piedalīties finišā, varat mums pievienoties.”

— Labas ziņas! Tātad Holmss atkal uzgājis viņu pēdas, — es teicu.

—   Ahā, tātad arī viņš bija nošāvis buku! — Džonss, manāmi iepriecināts, izsaucās. — Pat labākie no mums mēdz kļūdīties. Protams, var gadīties, ka šī telegramma ir viltus trauksme, taču Skotlendjarda inspektora pienākums man liek nelaist garām nevienu izdevību. Es dzirdu soļus. Iespējams, ka tas ir Holmss.

Kāpnēs atskanēja smaga kāju šļūkāšana, stipra tusnīšana un klepošana, it kā nāktu cilvēks, kuram elpošana ir pārāk grūts uzdevums. Vienu vai divas reizes viņš apstājās. Beidzot pienāca pie mūsu durvīm un atvēra tās. Viņa izskats pilnīgi atbilda mūsu dzirdētajām skaņām. Tas bija vecs vīrs jūrnieka drēbēs — vecais bušlats bija aiztaisīts līdz pat zodam. Mugura viņam bija saliekta, ceļgali trīcēja, bet elpošana bija apgrūtināta un acīmredzot sagādāja sāpes, gluži kā astmatikim. Viņš stāvēja, atspiedies uz resnas ozola nūjas, un viņa pleci smagi cilājās, kad viņš vilka plaušās nepaklausīgo gaisu. Ap kaklu viņam bija krāsains lakatiņš, seju, ko ietvēra gara, sirma vaigubārda, gandrīz nevarēja saskatīt, tikai zem pinkainajām, baltajām uzacīm spīdēja tumšas, gudras acis. Visumā likās, ka tas ir godājams vecs jūrnieks, kas vecuma galā nonācis nabadzībā.

— Kā varam jums pakalpot, ser?

Viņš pārlaida istabai lēnu veca vīra skatienu.

— Vai misters Šerloks Holmss ir mājās? — viņš jautāja.

— Nē. Bet es viņu aizvietoju. Jūs varat man izstāstīt visu, ko vēlējāties izstāstīt viņam.

—  Bet es gribu satikt pašu Šerloku Holmsu, — vecais stūrgalvīgi atkārtoja.

—Es taču jums saku, ka es viņu aizvietoju. Jūs esat ieradies sakarā ar Smita kuteri, vai ne?

— Jā, es zinu, kur tas ir. Vēl es zinu, kur ir cilvēki, kurus viņš meklē. Zinu, kur ir dārglietas. Es zinu visu!

— Pastāstiet man; tas ir tikpat kā stāstīt Holmsam.

—  Nē, man tas jāstāsta vienīgi viņam pašam, — mūsu viesis veča stūrgalvībā un aizkaitinājumā atkārtoja.

— Nu tad pagaidiet viņu.

— Negribu gaidīt. Neviena dēļ negribu velti tērēt dienu. Ja mistera Holmsa nav, lai tad uzzina visu pats. Bet jums es neko neteikšu, man briesmīgi nepatīk jūsu fizionomijas.

Vīrs sāka steberēt uz durvju pusi, bet Džonss aizsteidzās priekšā.

— Pagaidi, draugs, — viņš teica. — Tev ir svarīgas ziņas, un tu no šejienes neaiziesi. Gribi vai ne, būs vien jāpagaida mūsu draugs Holmss.

Vecais metās pie durvīm, bet Etclnijs Džonss tās aizsedza ar savu plato muguru, un vecis saprata, ka pretoties ir veltīgi.

— Labi gan jūs apejaties ar viesiem, — viņš teica, sizdams ar nūju pa grīdu. — Es ierados, lai parunātu ar misteru Holmsu. Bet jūs abi man metaties virsū, kaut gan es jūs nemaz nepazīstu. Vai tā drīkst apieties ar cilvēku?

— Jums nenotiks nekas slikts, — es teicu. — Sēdieties te uz dīvāna un pagaidiet. Holmss loti drīz būs atpakaļ.

Viņš drūmi piegāja pie dīvāna, apsēdās un atspieda plaukstās savu lielo galvu. Mēs abi ar Džonsu paņēmām savus cigārus un turpinājām sarunu.

Piepeši mūs pusvārdā pārtrauca Holmsa balss.

— Varējāt jau gan piedāvāt cigāru arī man.

Mēs savos krēslos gluži vai salēcāmies. Mūsu priekšā sēdēja Holmss un apmierināti smaidīja.

— Holms! — es iesaucos. — Jūs esat šeit? Kur tad vecis?

— Tepat ir, — Holmss atbildēja, izstieptā rokā turēdams baltu matu ērkuli. — Te viņš viss ir — vaigubārda, parūka, uzacis. Es zināju, ka maska man izdevusies veiksmīgi, bet nevarēju iedomāties, ka tai būs jāiztur tik nopietna pārbaude.

—       Tā tik ir meistarība! — Džonss patiesā sajūsmā izsaucās.

—   No jums iznāktu lielisks aktieris, pirmšķirīgs! Jūs kāsējat gluži kā īsts darba nama iemītnieks. Bet par jūsu trīcošajiem ceļgaliem var dot desmit mārciņas nedēļā. Man, tiesa gan, likās pazīstams acu spīdums. Un tomēr — aiziet jūs no mums nevarējāt.

— Es šajā masku balles kostīmā nostrādāju visu dienu, — Holmss teica, aizdedzinādams cigāru. — Redziet, noziedznieku pasaule jau diezgan labi mani pazīst, it īpaši pēc tam, kad mans draugs, kas šeit sēž, ir ķēries pie spalvas. Tā ka es tagad varu priekšējās līnijās parādīties tikai pārģērbies. Jūs saņēmāt manu telegrammu?

— Jā, tāpēc jau esmu šeit.

— Kā virzās uz priekšu jūsu versija?

— Pārplīsa kā ziepju burbulis. Biju spiests atlaist divus no saviem gūstekņiem, un pret abiem pārējiem nav neviena pierādījuma.

— Neuztraucieties. Mēs jums iedosim vietā cilu pārīti. Es tikai lūdzu jūs uz kādu laiku pilnīgi pakļauties man, rīkoties pēc mana izstrādātā plāna. Ar mieru? Protams, visi nopelni šajā lietā oficiāli tiks uzskatīti par jūsējiem.

— Ar mieru, ja jūs man palīdzēsiet tos abus saņemt ciet.

—  Tad man vispirms vajadzīgs ātrgaitas braucamais — policijas motorkuteris. Ap septiņiem pie Vestminsteras piestātnes.

— Tiks izdarīts. Tur vienmēr dežurē policijas laiva. Bet laikam būs labāk, ja es pāriešu pāri ceļam un drošības labad piezvanīšu.

— Otrkārt, divi spēcīgāki policisti, ja notiks pretošanās.

— Kuterī allaž ir divi vai trīs cilvēki.

— Kad mēs viņus ņemsim ciet, mūsu rokās nonāks dārglietas. Domāju, mans draugs ar lielu prieku nogādās lāditi kādai jaunai lēdijai, kurai ir likumīgas tiesības uz pusi no tām. Lai vina pirmā to atver. Ko, Vatson?

— Man tas būtu loti patīkami.

—   Tas būs procedūras pārkāpums, taču lieta ir tik neparasta, ka varēs piemiegt acis. Bet pēc tam atrastā manta jānodod varas orgāniem līdz izmeklēšanas beigām.

—  Katrā ziņā. To būs viegli izdarīt. Vēl viens moments. Man loti gribētos šo to sīkāk dzirdēt no paša Džonatana Smolla. Jūs jau zināt, man tīk noskaidrot visu līdz galam. Vai nebūs iebildumu, ka mēs abi neoficiāli tiksimies šeit, manā mājā, vai kādā citā vietā, protams, stingrā apsardzībā?

— Jūs esat stāvokļa saimnieks, tad nu rīkojieties. Bet man vēl joprojām nav nekādu pierādījumu, ka tāds Džonatans Smolls eksistē. Taču, ja jūs man viņu uzrādīsiet, es nevarēšu noraidīt jūsu lūgumu.

— Tātad izlemts?

— Izlemts. Kas vēl?

— Tas jau būs pēdējais: es gribu, lai jūs paēstu pusdienas kopā ar mums. Mums ir austeres, dažas irbes un nelielā izvēlē baltie vīni. Nē, Vatson, jūs neprotat pienācīgi novērtēt mani kā mājssaimnieci.

9.nodaļa salinieka gals

Pusdienas noritēja spraigā sarunā. Holmss, ja gribēja, spēja būt ārkārtīgi interesants sarunbiedrs. Bet tovakar viņš bija labā formā — tā izpaudās spēcīgais nervu satraukums. Es nekad agrāk nebiju vinu redzējis tik valodīgu. Viņš runāja par viduslaiku keramiku un par mistērijām, par Stradivāri vijolēm, Ceilonas budismu un nākotnes karakuģiem. Turklāt runāja tā, it kā būtu speciālists ikkatrā no šīm jomām. Šis spilgtais uzliesmojums bija možā prāta reakcija pēc drūmās grūtsirdības, kas viņu bija pārņēmusi dienu iepriekš. Izrādījās, ka Etelnijs Džonss no darba brīvajā brīdī ir loti sabiedrisks cilvēks, un pie pusdiengalda viņš pierādīja, ka ir dzīves prieku pazinējs. Arī es biju pacilātā garastāvoklī, juzdams, ka lieta tuvojas nobeigumam, kā arī Holmsa jautrības iespaidā. Neviens no mums vakara gaitā nepieminēja iemeslu, kas mūs bija savedis kopā.

Kad galds bija nokopts, Holmss paskatījās pulkstenī un salēja glāzēs portvīnu.

—Iedzersim, — viņš teica, — lai mūsu mazais izbraukums būtu veiksmīgs. Bet tagad ir laiks iet. Vatson, vai jums ir ierocis?

— Man ir vecā kaujas pistole. Galda atvilktnē.

— Paņemiet to līdzi. Ierocis būs nepieciešams. Es redzu, ka kebs jau ir pie durvīm, tas bija pasūtīts uz pusseptiņiem.

Pie Vestminsteras piestātnes nokļuvām mazliet pēc septiņiem. Kuteris mūs jau gaidīja. Holmss to kritiski aplūkoja.

— Vai uz tā ir kaut kas tāds, kas liecina par tā piederību policijai? — viņš noprasīja.

— Jā, zaļais lukturis sānos.

— Noņemiet to.

Viss tika izpildīts acumirklī, mēs iekāpām kuterī, un tas atgāja no krasta. Džonss, Holmss un es sēdējām pakaļgalā. Viens policists stāvēja pie stūres, otrs uzmanīja kurtuvi, priekšā bija novietojušies divi spēcīgi policisti.

— Uz kurieni? — Džonss jautāja.

— Uz Taueru. Lieciet viņiem apstāties pretī Džeikobsonjardam.

Izrādījās, ka mūsu kuģītis ir loti ātrs. Mēs aiztraucāmies garām piekrautu liellaivu rindai, it kā tās nevis peldētu, bet stāvētu uz vietas. Kad panācām un atstājām aiz muguras upju tvaikoni, Holmss apmierināts pasmaidīja.

—Varētu domāt, ka mūsu kuteris ir visātrākais kuģis visā upē, — viņš teica.

— Nu, diezin vai. Taču ātrāku kuteru par šo gan laikam nebūs pārāk daudz.

— Mums jāpanāk “Aurora”. Bet tai ir ātrgaitas kuģa slava. Tūliņ es jūs, Vatson, iepazīstināšu ar lietas būtību. Jūs jau atceraties, kā mani nomāca šī nejēdzīgā aizkavēšanās.

— Atceros.

— Nu redz, es nolēmu pamatīgi atpūtināt galvu un ķēros pie ķīmiskiem eksperimentiem. Kāds no mūsu dižajiem valstsvīriem reiz teicis, ka nodarbību maiņa ir vislabākā atpūta. Un tas ir pareizi. Kad man beidzot bija izdevies sadalīt ogļūdeņradi, es atgriezos pie mūsu mīklas un visu no jauna apdomāju. Mana zēnu komanda bija pārmeklējusi visu upi ne vienreiz vien, bet nesekmīgi. “Auroras” nebija nekur— ne piestātnēs, ne mājās. Diez vai viņi to būtu nogremdējuši, lai slēptu pēdas. Kaut gan arī šī iespēja jāpatur prātā, ja meklēšana galīgi neko nedos. Es zināju, ka šis Smolls ir diezgan viltīgs, taču domāju, ka sevišķi izsmalcināta viltība viņam nav pa spēkam. To parasti var gaidīt no izglītota cilvēka. Tālāk. Mums ir zināms, ka viņš kādu laiku dzīvojis Londonā, novērojis Pondišerilodžu, bet tas nozīmē, ka atstāt Angliju viņš tā uzreiz nevarēja; lai visu nokārtotu, vajadzīgs laiks — diena, varbūt, mums par laimi, vēl vairāk. Vismaz tāds secinājums rodas.

— Diezgan vājš secinājums, — es iebildu. — Viņš varēja visu nokārtot jau pirms uzbrukuma Pondišerilodžai.

— Nē, nedomāju vis. Viņš augstu vērtē savu paslēptuvi, kur var pārlaist briesmu brīdi, un atstās to tikai tad, kad būs pilnīgi pārliecināts, ka itin nekas vairs nedraud. Man ienāca prātā vēl kas: Džonatanam Smollam vajadzēja saprast, ka viņa palīga neparastā āriene, lai kā viņš to censtos nomaskēt, tomēr var radīt visādas valodas, un varbūt dažs labs attop saistīt to ar Norvudas traģēdiju. Viņš ir pietiekami gudrs, lai to saprastu. Tātad — viņi ir atstājuši savu štāba mītni naktī, tumsas aizsegā. Protams, labākais variants būtu atgriezties pirms rītausmas. Taču “Aurora”, pēc misis Smitas vārdiem, atstājusi piestātni, kad jau bija pāri trijiem. Šajā laikā ir pavisam gaišs, pēc dažām stundām ielās izies cilvēki. Uz šā pamata es izdarīju secinājumu, ka tālu viņi nevar būt aizgājuši. Viņi labi samaksāja Smitam, lai tas turētu mēli aiz zobiem, noīrēja tā kuteri līdz brīdim, kad nozudis galīgi, un steidzās ar dārgumiem uz savu midzeni. Viņi ir nolēmuši pāris dienas nogaidīt, lai no avīzēm uzzinātu, kādu virzienu ņēmusi izmeklēšana un vai viņi netiek izsekoti. Un tad atkal tumsas aizsegā doties uz Greivzendu vai kaut kur uz Daunsicm. Viņi noteikti jau iepriekš ir pasūtījuši vietas uz kāda kuģa, kas dodas uz Ameriku vai kolonijām.

— Un kā tad ar kuteri? To taču viņi nevarēja paņemt līdzi midzenī?

—Protams, ka ne. Un tas nozīmē, ka “Aurora”, neraugoties uz viņu pašu nenotveramību, atrodas kaut kur pavisam tuvu. Es pacentos iedomāties sevi Smolla vietā un palūkoties uz visu ar viņa acīm. Droši vien viņš izlēma, ka “Auroru” atlaist vai arī novietot tuvākajā piestātnē ir bīstami: ja nu policija tomēr nākusi viņiem uz pēdām? Kur lai liek “Auroru”, tā lai citi to nevarētu redzēt, bet pašam tā būtu sasniedzama jebkurā brīdi? Ko darītu es, ja man būtu jāatrisina šāds uzdevums? Es saskatīju vienu vienīgu iespēju. Kuteris jāievieto kādā dokā sīkajam remontam. Tur tas būs droši paslēpts no svešām acīm un vienmēr gatavs doties ceļā.

— Cik vienkārši!

—  Tur jau ir tas joks, ka vienkāršs izskaidrojums allaž ienāk prātā pats pēdējais. To aptvēris, es nolēmu tūdaļ sākt darboties un, pārvērtis sevi par lādzīgu, vecu matrozi, devos lejup pa Temzu pārlūkot dokus. Piecpadsmit dokos neviens par “Auroru” nebija neko dzirdējis. Toties sešpadsmitajā dokā guvu gandarījumu par savu pacietību: tur man pateica, ka “Auroru” pirms divām dienām atvedis cilvēks ar koka kāju un lūdzis pārbaudīt stūri. “Bet stūre bija pilnīgā kārtībā,” kuģu meistars man teica. “Re, kur tas stāv, melnais ar sarkanām joslām.” Nebija viņš vēl pabeidzis teikumu, kad dokā uzradās neviens cits kā “Auroras” saimnieks Mordekajs Smits. Es, protams, nevarēju vinu pazīt, bet viņš, būdams galīgi piedzēries, brēca pilnā rīklē, ka esot “Auroras” saimnieks. Mordekajs Smits pieprasīja, lai viņa kuģis būtu gatavs šodien līdz pulksten astoņiem. “Tieši astoņos,” viņš atkārtoja, “esmu apsolījis diviem džentlmeņiem, kuriem netīk gaidīt.” Viņi acīmredzot ir Smitam labi samaksājuši, jo tas svaidījās ar šiliņiem pa labi un pa kreisi. Kādu laiciņu viņam sekoju, bet viņš nozuda jau pirmajā krodziņā. Tad es gāju atpakaļ uz doku. Pa ceļam nejauši satiku vienu no zēniem un uzdevu tam novērot “Auroru”. Ja kuteris atiet no krasta, viņam jāsāk māt ar lakatiņu. Mēs gaidīsim uz upes. Tiklīdz viņi atstās doku, mēs viņus grābsim ciet ar visu “Auroru” un dārgumiem.

—   Vai nu tie ir tie paši, kurus mēs meklējam, vai arī ne, bet pārdomāts viss ir priekšzīmīgi, — teica Džonss. — Un tomēr es labāk nosūtītu uz Džeikobsonjardu policijas vienību un mierīgi saņemtu viņus tur, tiklīdz viņi tur ieradīsies.

—  Bet viņi tur var arī neierasties. Smolls ir viltīgs. Es nešaubos, ka viņš izsūtīs uz priekšu izlūku, un, ja tas nojautīs briesmas, tad Smolls tupēs alā vēl kādu nedēļu.

—   Bet var taču izsekot Smitu un tā atrast viņa paslēptuvi, — es iebildu.

— Tad mēs zaudēsim vēl vienu dienu. Turklāt esmu par deviņdesmit deviņiem procentiem pārliecināts, ka Smits nezina, kur viņi slēpjas. Viņam labi maksā, viskijs ir, kādēļ gan jāuzdod nevajadzīgi jautājumi, kas neattiecas uz lietu… Viņam tiek sūtīti rīkojumi, viņš tos izpilda… Nē, esmu apdomājis visas iespējas, šī ir labākā.

Kamēr mēs tā runājāmies, mūsu laiva traucās pa Temzu, atstājot aizmugurē daudzos tiltus. Pēdējie saules stari zeltīja krustu virs Sv. Pāvila katedrāles kupola. Taueru mēs sasniedzām, kad jau metās stipra krēsla.

— Kursējiet uz priekšu un atpakaļ šīs flotiles aizsegā, — Holmss pavēlēja, paceldams pie acīm nakts jūras binokli, un kādu brīdi lūkojās uz krastu. — Es redzu savu sargkareivi, bet ar lakatiņu viņš vēl nemāj.

— Kā būtu, ja mēs pabrauktu mazliet uz leju un gaidītu viņus tur? — Džonss, nepacietībā degdams, ierosināja.

Mēs visi jau sēdējām kā uz adatām. Mūsu uztraukums bija pielipis pat policistiem, stūrmanim un kurinātājam, kuri neko nezināja.

— Mums nav tiesību riskēt, — Holmss teica. — Desmit pret vienu, ka viņi dosies pa upi lejup, nevis augšup. Tomēr mums jāpatur prātā ari šī iespēja. No šejienes ir labi redzama ieeja dokā, bet mūs gandrīz nemaz nevar pamanīt. Nakts solās būt gaiša, un uguņu uz upes ir daudz. Mums jāpaliek tepat, kur esam. Redzat, cik labi no šejienes var redzēt cilvēkus, kas kustas gāzes lukturu gaismā.

— Viņi iet mājās pēc darba dokā.

— Cik viņi ir noguruši un netīri! Bet katrā reiz dega nemirstīgās uguns dzirksts. Skatoties uz viņiem, to nevar pateikt. Un tomēr tā ir. Cilvēks tomēr ir dīvaina būtne.

— Kāds ir nosaucis cilvēku par dzīvnieku, kas apveltīts ar dvēseli.

— Par to labi pateicis Vinvuds Rīds, — Holmss turpināja.

—  Viņš raksta, ka atsevišķs cilvēks ir neatminama mīkla, bet visi ļaudis kopā veido zināmu matemātisku vienību un ir pakjauti noteiktiem likumiem. Vai tad var, piemēram, paredzēt atsevišķa cilvēka rīcību? Bet vesela kolektīva uzvedību, izrādās, ir iespējams paredzēt loti precīzi. Indivīdi savā starpā atšķiras, bet cilvēku raksturu procentuālā attiecība jebkurā kolektīvā paliek nemainīga. To liecina statistika. Bet kas tad tas, šķiet, ka lakatiņš? Nudien, kāds māj ar kaut ko baltu.

—   Tas ir viens no jūsu zēniem. Es viņu skaidri redzu! — es iesaucos.

—  Un redz, kur arī “Aurora”! — Holmss iekliedzās.

—  Lieliska gaita! Ei jūs tur, lejā! Pilnā gaitā uz priekšu! Sekojiet tam kuterim ar dzelteno uguni. Es sev nepiedošu, ja viņš no mums aizbēgs!

“Aurora” nemanāmi izslīdēja no doka un, uzņemdama ātrumu, brauca aiz mazajiem kuģīšiem, tā ka mēs to ieraudzījām tikai tad, kad tā jau traucās pilnā gaitā. “Aurora” devās lejup pa upi, turoties krasta tuvumā. Tās ātrgājība bija pārsteidzoša. Džonss skatījās uz to ar satraukumu.

— Brauc kā traka, — viņš teica. — Mēs to nepanāksim.

— Jāpanāk! — Holmss, zobus sakodis, noteica. — Nežēlojiet ogles! Spiediet ārā no mašīnas visu, ko varat. Labāk lai sadeg kuteris, nekā viņi no mums aizbēg!

Tagad mēs stūrējām tieši uz “Auroras” pusi. Uguns kurtuvēs rūca, varenā mašīna dunēja kā milzīga metāla sirds. Laivas smailais, stāvais priekšgals kā ar nazi šķēla mierīgo ūdeni, pa labi un pa kreisi raidīdams divus apaļus, garus, stingri nostieptus viļņus. Mašīnas taktī visa laiva vibrēja un drebēja kā dzīva būtne. Dzeltenais lukturis meta uz priekšu garu, mirdzošu gaismas stabu. Priekšā pa ūdeni skrēja tumšs plankums — tā bija “Aurora”. Balto putu vērpete aizmugurē liecināja par tās ātrumu. Mēs traucāmies garām liellaivām, tvaikoņiem, tirdzniecības buriniekiem, apdzenot tos gan pa vienu, gan otru pusi. No tumsas skanēja skalas balsis, bet “Aurora” tik drāzās uz priekšu, un mēs minām tai uz papēžiem.

— Paātriniet gaitu! — Holmss iesaucās, ielūkodamies mašintclpā; liesmas no apakšas spilgti apgaismoja viņa saspringto seju ar ērgļa degunu.

—  Šķiet, ka mēs viņiem tuvojamies, — Džonss teica, nenolaizdams acis no “Auroras”.

— Nav nekādu šaubu! — es iesaucos. — Vēl bridis — un mēs būsim viņus panākuši.

To pašu mirkli liktenis par mums ļauni pasmējās: ceļu aizšķērsoja velkonis ar trim liellaivām. Ja stūrmanis nebūtu pagriezis stūri līdz galam, mēs būtu tajā ietriekušies. Kad beidzot bijām tos apbraukuši un atkal uzņēmuši kursu, izrādījās, ka “Aurora” attālinājusies par krietniem divsimt jardiem, taču, par laimi, tā vēl bija labi redzama. Mūsu mašīna strādāja ar pilnu jaudu, trauslais kuģītis, nevaldāmās enerģijas dzīts, vibrēja un krakšķēja vien. Aiz muguras palika Pūla, mēs pabraucām garām Vestindijas dokiem, apmetām līkumu ap garo Deptfordas strēli un Suņu salu. Miglainais plankums priekšā ieguva “Auroras” graciozās aprises. Džonss iedarbināja starmeti, un mēs skaidri ieraudzījam uz tās cilvēkus. Viens sēdēja pakaļgalā, noliecies pār kaut kādu melnu priekšmetu sev pie kājām. Līdzās atradās melna kaudze, kas atgādināja lielu ņufaundlendieti. Sarkanās liesmas no kurtuves apgaismoja Smitu vecāko, viņš bija kails līdz jostasvietai un niknām, mehāniskām kustībām svieda kurtuvē ogles, viņa dēls turēja stūres grozīkli. Bēgli uzreiz vēl neaptvēra, ka viņiem dzenas pakal, taču, redzēdami, ka mēs neatlaidīgi sekojam, atkārtojot visus “Auroras” līkločus un pagriezienus, viņi vairs nešaubījās. Pie Griničas mūs šķīra kādas simft asis, pret Blekvellu attālums saruka līdz septiņdesmit piecām asīm. Savas piedzīvojumiem bagātās armijas dzīves laikā man ne reizi vien bija vajadzējis piedalīties vajāšanā, taču es nekad nebiju izjutis tik svelošu satraukumu kā šajās trakajās sacīkstēs uz Temzas. Tuvojāmies arvien ātrāk un ātrāk! Nakts klusumā bija dzirdama viņu mašīnas klaudzoņa. Cilvēks pakaļgalā vēl joprojām sēdēja, noliecies pār kādu priekšmetu uz klāja, kaut ko darīdams ar rokām un ik pa brīdim paceldams galvu, lai novērtētu attālumu starp “Auroru” un mums. Nu jau bijām pavisam tuvu. Džonss uzsauca, lai viņi apstājas. Mūs šķīra vairs tikai četri korpusi, un abas laivas lidoja vēja ātrumā. Šajā posmā Temza bija vientulīga. Vienā pusē pletās Bārkinglevelas zemiene, otrā — skumīgie Plamsedas purvi. Izdzirdis Džonsa pavēli, cilvēks pakaļgalā izslējās un, kratīdams virs galvas dūrēs sažņaugtās rokas, sāka mūs lamāt rupjā, aizsmakušā balsī. Tas bija spēcīgs, gara auguma vīrs. Viņš stāvēja uz klāja plati ieplestām kājām, un es ieraudzīju, ka, sākot no gurna, labās kājas vietā viņam ir koka protēze. Atskanot viņa griezīgajai, sēcošajai balsij, tumšā kaudze uz klāja sakustējās un izrādījās, ka tas ir mazs, melns cilvēciņš ar lielu galvu, ko vainagoja savēlies matu ērkulis. Holmss izņēma pistoli, un, redzēdams šo dīvaino radījumu, ari es ķēros pie savējās. Viņam mugurā bija kaut kas tumšs, tāds kā paltraks, kā sega, un redzama bija tikai seja — tāda, kādas rādās murgu pilnā sapnī. Nekad mūžā es nevienā sejā nebiju manījis tādu cietsirdību un asinskāri. Viņa acīs dega drūms spīdums, un biezās lūpas bija savilktas ļaunā smīnā, atsedzot zobus, kas klabēja zvērīgā niknumā.

—Ja viņš pacel roku, tad šaujiet, — Holmss nesatricināmi mierīgi noteica.

“Aurora” bija vairs tikai viena korpusa attālumā no mums,

var teikt, izstieptas rokas attālumā. Es labi varēju saskatīt tos abus — liela auguma balto vīrieti, kas stāvēja plati ieplestām kājām, un briesmīgo punduri, kurš mūs lamāja izmeklētiem vārdiem, — vina riebīgo seju un atņirgtos dzeltenos zobus, kas spīdēja mūsu luktura gaismā.

Labi, ka bijām piebraukuši tik tuvu. Kaut gan nenolaidām no viņa acis, viņš tomēr pamanījās ātri izņemt no savu drēbju krokām īsu koka caurulīti, kas bija līdzīga skolēna lineālam, un iebāza to mutē. Abi šāvieni atskanēja reizē. Punduris pagriezās, izpleta rokas un norīstījies sāniski ievēlās ūdenī. Vienu mirkli viļņu putās es vēl manīju viņa slepkavniecisko, naidpilno skatienu. Tajā pašā mirklī cilvēks ar koka kāju no visa spēka uzgūla stūrei, un viņa laiva krasi pagriezās uz dienvidu krastu. Mēs turpinājām šaušanu, bet lodes lidoja laivai garām, dažu pēdu attālumā no tās. Pagriezāmies arī mēs, taču par vēlu: “Aurora” jau atdūrās ar priekšgalu pret krastu. Tā bija vientuļa, mežonīga vieta. Mēness nedzīvā gaisma apspīdēja milzīgu purvainu līdzenumu, kurā mirdzēja stāvoša ūdens lāmas un melnēja pūstošu augu saliņas. Dobji atsitusies pret krastu, “Aurora” iestrēga pamatīgi — tās deguns saslējās gaisā, bet pakaļgals pazuda zem ūdens. Bēglis izlēca krastā, un viņa koka kāja tūdaļ visā garumā iegrima staignajā zemē. Velti viņš to centās atbrīvot, raustīdamies ar visu ķermeni. Viņš vairs nespēja paspert nevienu soli ne uz priekšu, ne atpakaļ. Ieaurojies bezspēcīgā niknumā un dusmās, viņš sāka ar otru kāju kulstīties pa purva žurgu, bet nelaimīgā koka kāja tikai vēl dziļāk iestiga nodevīgajā zemē. Kad pienāca mūsu kuteris, bēglis jau bija “noenkurojies” tik pamatīgi, ka mēs viņu spējām izvilkt tikai aiz virves, ko viņš bija apsējis sev ap vidukli. Abi Smiti, tēvs un dēls, nokārtu galvu sēdēja savā kuterī, taču padevīgi izpildīja mūsu pavēli un pārnāca uz mūsu kuteri. Pēc tam mēs izpestījām “Auroru” un stingri piesējām to mūsu kutera pakaļgalā. Uz tās klāja atradās smaga dzelzs lādīte — indiešu roku darbs —, tā pati, kurā glabājās nelaimi nesošie Šolto ģimenes dārgumi. Atslēgas nebija, un mēs uzmanīgi to aiznesām, kaut ari tā bija loti smaga, uz mūsu mazo kabīni. Tad lēni braucām atpakaļ uz Londonu, visu laiku ar starmeti taustīdami upi un krastus, bet tā arī neatradām mazā salinieka pēdas. Līdz pastarai dienai šā dīvainā svešzemnieka kauli atdusēsies kaut kur dūņainajā Temzas dibenā, mūsu miglainajos krastos, kur viņam bija lemts atrast sev kapa vietu.

— Skatieties, — Holmss norādīja uz koka durvju vērtni,

—  viņš tomēr ir izšāvis pirmais.

Tiešām, durvīs tieši pret to vietu, kur mēs abi ar Holmsu bijām stāvējuši, rēgojās viens no četriem ērkšķiem, kurus mēs jau labi pazinām. Acīmredzot tas bija izlidojis starp mums abiem tajā mirklī, kad mēs reizē izšāvām ar pistoli. Holmss pasmaidīja, bet mani, jāatzīstas, sagrāba drebuli, kad iedomājos, no kādas briesmīgas nāves mēs šonakt esam brīnumainā kārtā izglābušies.

10.nodaļa agras dārgumi

Mūsu gūsteknis sēdēja kabīnē iepretī lādītei, pēc kuras viņš tā bija tiecies un kuras dēļ pārvarējis tik daudz šķēršļu. Gluži kā sarkankokā izgrieztā seja, kuru klāja lielāku un mazāku grumbiņu tīkls un kurā dega līdz bezkaunībai pārdrošs skatiens, liecināja, ka viņa dzīve saistīta ar darbu zem klajas debess. Viņa zods, kas sen nebija redzējis bārdas nazi, bija spēcīgi izvirzīts uz priekšu, paužot par stūrgalvīgu, nepiekāpīgu raksturu. Viņam varēja būt tā ap gadiem piecdesmit, melnie, cirtainie mati bija stipra sirmuma caurvīti. Kad seja bija mierīga, tās vaibsti likās gluži patīkami, bet, līdzko viņš kļuva nikns — to mēs tikko redzējām —, nokarenās uzacis un agresīvi izvirzītais zods seju darīja skarbu un drūmu. Patlaban viņš sēdēja nekustīgi, lielās, rokudzelžos saslēgtās plaukstas nolicis uz ceļiem un galvu nokāris uz krūtīm. Laiku pa laikam viņš uzmeta asās, spožās acis lādītei — savas noziedzīgās rīcības cēlonim. Izskatījās, ka viņa skarbajā, noslēgtajā sejā ir vairāk skumju nekā ļaunuma. Vienubrīd viņš paraudzījās augšup, un man likās, ka viņa skatienā pazib smīns.

—       Ziniet, Džonatan Smoll, — Šerloks Holmss ierunājās,

—   man loti žēl, ka viss tā iegrozījies.

— Man ari, ser, — viņš izjusti atsaucās. — Bet es domāju, karātavas man šoreiz nedraud. Varu zvērēt pie Bībeles, ka neesmu vainīgs mistera Šolto nāvē. Tas bija mazais velnēns Tonga, kas izšāva uz viņu savu nolādēto bultu. Manas rokas nav asinīm aptraipītas, ser. Man bija loti žēl Šolto, it kā viņš būtu mans miesīgs brālis. Es kārtīgi sadevu Tongam ar virves brīvo galu, bet kāda tur jēga. Kas izdarīts, tas izdarīts.

— Ņemiet cigāru, — Holmss teica. — Un iedzeriet kādu malku no manas blašķes: jūs esat izmircis caur un cauri. Bet sakiet, kā jūs varējāt cerēt, ka tik mazs un vārgs vīriņš pieveiks misteru Šolto un vēl turēs viņu, kamēr jūs rāpsieties pa virvi?

—Izskatās, ka jūs, ser, zināt visu, it kā būtu redzējis pats savām acīm. Es paļāvos uz to, ka tajā brīdī kabinetā neviena nebūs, jo labi zinu, kāda ir iekšējā kārtība Pondišerilodžā. Šajā laikā misters Šolto parasti devās lejā vakariņās. Es neko negribu slēpt. Pašlaik vislabākā aizstāvēšanās ir — teikt taisnību. Ja tas būtu bijis vecais majors, es ar vieglu sirdi lautu sevi pakārt. Ietriekt viņam nazi ribās man ir tikpat kā izsmēķēt cigāru. Bet man nu reiz tā neveicas, ka tagad es iešu katorgā jaunā Šolto dēl, ar kuru mēs pat ne reizi nebijām strīdējušies.

—   Jūs atrodaties Skotlendjarda inspektora Etelnija Džonsa rokās, — Holmss viņu pārtrauca. — Viņš apsolīja atvest jūs pie manis, un es lūdzu — izstāstiet man visu vaļsirdīgi. Tad varbūt es varēšu jums palīdzēt. Es mēģināšu pierādīt, ka inde iedarbojas tik ātri, ka tad, kad jūs iegājāt istabā, misters Šolto jau bija miris.

—  Bet tā jau tas arī bija, ser. Kad es ielīdu pa logu un ieraudzīju viņa sānis noslīgušo galvu un atņirgtos zobus, mani gandrīz ķēra trieka. Es biju gatavs Tongu nožņaugt, taču viņš izrāvās un uzbēga bēniņos. Tad viņš arī aizmirsa savu nūju un pazaudēja tos nolādētos ērkšķus, kā vēlāk pats man atzinās. Domāju, ka tie arī bija galvenais pierādījums pret mums. Taču es tomēr, sit vai nost, nevaru saprast, kā jūs nokļuvāt mums uz pēdām?! Es neturu uz jums Jaunu prātu, — viņš rūgti pasmaidīja, — es tikai ievēroju kaut ko dīvainu. Man bija likumīgas tiesības uz krietnu pusmiljonu mārciņu, bet vajadzēja pusi mūža būvēt vilņlaužus Andamanu salās, un otru pusi es labākajā gadījumā veltīšu zemes darbiem Dārtmūrā. Liktenīgajā brīdī es sastapu tirgoni Ahmetu un uzzināju par Agras dārgumiem, kuri visiem saviem īpašniekiem nesuši tikai nelaimi. Ahmets to dēl tika nogalināts, majors Šolto visu mūžu dzīvoja ar vainas apziņu un drebēja bailēs. Man tie nesīs mūža katorgu.

Šajā brīdī pa kabīnes durvīm iespraucās Etelnija Džonsa platā seja un varenie pleci.

—   Nu mats matā ģimenes pikniks! — viņš teica. — Atļaujiet, Holms, piedalīties. Nu tad, es domāju, mums nav atlicis nekas cits kā apsveikt vienam otru. Tikai žēl, ka to otro neizdevās saņemt dzīvu. Taču izejas diemžēl nebija. Vai zināt, Holms, jums jāatzlst, ka uzņēmāties pārāk lielu risku. Ja nu mēs viņus nebūtu panākuši?

— Viss labs, kas labi beidzas, — Holmss teica. — Bet es tiešām nezināju, ka “Aurora” ir tik ātrs kuģis.

—  Smits apgalvo, ka uz Temzas neesot neviena ātrāka kutera un ka, ja viņam būtu kurinātājs, mēs neparko nebūtu viņu panākuši. Starp citu, viņš zvēr, ka par Norvudas lietu neko neesot zinājis.

—  Pilnīgi neko, — apstiprināja mūsu gūsteknis. — Es izvēlējos viņa kuteri tāpēc, ka biju dzirdējis par tā īpašībām. Mēs neko viņam neteicām, tikai labi samaksājām un apsolījām samaksāt vēl vairāk uz “Esmeraldas”, kas no Greivzendas dodas uz Brazīliju.

— Nu, ja jau viņš nav izdarījis neko sliktu, arī mēs viņam neko sliktu nedarīsim. Mēs ātri ķeram šādus puišus, taču apsūdzību izvirzīt nesteidzamies.

Smiekli nāca, skatoties, ka godkārīgais Džonss piepūšas kā tītars — kā nu ne, notvēris tādu personu! Pēc vieglā smaida, kas rotājās Holmsa sejā, es nopratu, ka arī viņu uzjautrina policijas inspektora lielība.

—       Drīz būsim pie Vokshollas tilta, — Džonss man sacīja.

—  Tur izsēdināsim jūs kopā ar dārglietām. Diez vai man jums jāsaka, ka es uzņemos lielu atbildību. Tā ir galīgi nepieļaujama rīcība. Taču, kā mēdz teikt, noruna dārgāka par naudu. Tomēr dienesta pienākums prasa, lai es sūtītu kopā ar jums policistu, tāpēc ka jūs vedīsiet tik vērtīgu kravu. Ceru, ka ņemsiet kebu?

-Jā.

—Cik žēl, ka nav atslēgas, tad mes varētu veikt parbaudi jau tepat. Kur ir atslēga, Smol?

— Upes dibenā, — Smolls īsi atbildēja.

— Hm! Kāda jēga sagādāt mums liekas rūpes, ja to jau tāpat bijis ne mazums. Es domāju, doktor, nav vajadzības jūs brīdināt, lai esat pēc iespējas uzmanīgāks. Un tūliņ pēc tam vediet lādi uz Reikerstrītu. Mēs vispirms brauksim uz turieni un tikai pēc tam uz policiju.

Vini izlaida mani pie Vokshollas tilta kopā ar vienu no policistiem, vienkāršu un labsirdīgu puisi. Bet pēc ceturtdaļstundas mēs jau bijām pie misis Sesilas Foresteres mājas. Kalpone bija loti pārsteigta par tik vēlu vizīti. Vina teica, ka misis Forestere esot aizgājusi viesos un tik drīz neatgriezīšoties, bet mis Morstena esot viesistabā. Policists laipni piekrita pagaidīt mani kebā, un es, turēdams lādīti rokās, devos uz viesistabu.

Mis Morstena sēdēja pie atvērta loga baltā vieglā tērpā, kuru pie kakla un vidukļa rotāja kaut kas sārts. Abažūra segtā lampa apspīdēja viņas augumu, kas bija atzvēlies pītā krēslā, viņas mīļo, nopietno seju un blāvi zeltīja viņas kuplo matu ciešās sprogas. Balta plauksta gurdi atdusējās uz krēsla roku balsta, un visa domās iegrimušās meitenes poza pauda klusas skumjas. Izdzirdusi manus solus, viņa satrūkās un piecēlās no krēsla, bālajos vaigos ielija prieka sārtums.

— Es dzirdēju, ka piebrauc kebs, bet nodomāju, ka misis Forestere atgriezusies agrāk. Ne prātā neienāca, ka tas esat jūs. Kādus jaunumus jūs man atvedāt?

— Es atvedu kaut ko vairāk nekā jaunumus, — es teicu, nolikdams lādīti uz galda un cenzdamies runāt mundrā, jautrā tonī, lai gan sirds krūtīs smelgtin smeldza. — Atvedu jums to, kas ir dārgāks par jebkuriem jaunumiem. Es jums atvedu bagātību.

Viņa palūkojās uz lādīti.

— Ak tā ir tā apslēptā manta? — viņa iejautājās diezgan vienaldzīgi.

—Jā. Tie ir Agras dārgumi. Puse pieder jums, otra puse — misteram Šolto. Katram no jums iznāk apmēram divsimt tūkstošu. Tie ir desmit tūkstoši mārciņu gada ienākuma. Anglijā nebūs daudz jaunavu ar tik lielu pūru. Vai tad tas nav jauki?

Manuprāt, es mazliet uzspēlēju, cenzdamies paust savu sajūsmu. Vina juta, ka mana balss neskan isti, kad es sāku šķiest apsveikuma vārdus, un, mazliet uzraukusi uzacis, izbrīnā paraudzījās uz mani.

— ja esmu tos saņēmusi, — vina teica, — tad tikai pateicoties jums.

—Nē, nē, — es iesaucos, — nevis man, bet manam draugam Šerlokam Holmsam. Es nekad savā mūžā nebūtu atminējis šo miklu, pat mana drauga varenais analītiskais prāts uzreiz vis netika galā. Mēs taču beigās viņus tik tikko nepalaidām vaļā.

— Dieva dēl, sēdieties, doktor Vatson, un izstāstiet man visu pēc kārtas.

Es īsi pastāstīju, kas noticis pa to laiku, kamēr mēs nebijām redzējušies: par Holmsa pārģērbšanos, par “Auroras” meklējumiem, par Etclnija Džonsa ierašanos Beikerstrītā, par mūsu vakarējo ekspedīciju un, beidzot, par trako braucienu pa Temzu. Stāstījumu par mūsu piedzīvojumiem viņa klausījās ar spridzīgām acīm un pavērtu muti. Kad nonācu līdz saindētajai bultai, kas collas attālumā aizlidoja mums garām, viņa tā nobāla, ka likās, tūliņ zaudēs samaņu.

—Tas nekas, — viņa teica, kad es steigšus pasniedzu glāzi ar ūdeni. — Viss jau ir aiz muguras. Man gluži vienkārši kjuva baigi: tas taču notika manis dēl, ka mani draugi tika pakļauti nāves briesmām.

—Visas briesmas pieder pagātnei, — es teicu. — Un nebija jau arī nemaz tik briesmīgi. Negribu vairs stāstīt par visādām šausmām. Labāk parunāsim par kaut ko patīkamu. Redzat, šajā lādītē ir dārglietas. Holmss speciāli atlaida mani, lai es jums to atvestu un jūs pirmā to atvērtu.

—   Jā, protams, man būs loti interesanti paskatīties, — mis Morstena teica, taču bez entuziasma. Viņa noteikti domāja, ka nav taktiski palikt vienaldzīgai, redzot priekšmetu, kas iegūts tik grūtos un bīstamos meklējumos.

—       Cik jauka lādīte! — viņa piebilda, noliekdamās pār to.

—   Liekas, tas ir īsts indiešu darbs?

—   Jā, to izgatavojuši Benaresas mājamatnieki metāllējēji.

—Cik smaga! — Viņa mēģināja to pacelt. — Tā viena pati jau, jādomā, daudz maksā. Bet kur ir atslēga?

—   Smolls to iemetis Temzā, — es atbildēju. — Būs jāmēģina ar misis Foresteres krāsns kruķi.

Lādītei bija liela, masīva slēdzene sēdoša Būdas veidā. Zem šīs slēdzenes es pabāzu kruķa galu un nospiedu kā sviru. Slēdzamais skali noklikšķēja un bija vaļā. Trīcošām rokām pacēlu vāciņu un atvēru to līdz galam. Abi iepletām acis milzīgā pārsteigumā. Lādīte bija tukša…

Nav brīnums, ka tā bija loti smaga. Divas trešdaļas lādītes dibena, sieniņu un vāka bija izgatavotas no dzelzs. Lādīte bija droša, skaista un izturīga, acīmredzot speciāli domāta dārglietu glabāšanai, tikai dārglietu pašu tajā nebija. Būtu bijusi kaut vai kāda pērļu virtenīte, zelta kriksītis vai briljants. Nekā. Lādīte bija galīgi, neiespējami tukša…

— Dārgumi pazuduši, — mis Morstena mierīgi noteica.

Kad es izdzirdēju šos viņas vārdus, kad man nonāca līdz

apziņai, ko tie nozīmē, tad skumjas, kas aptumšoja visas šīs dienas, aizslīdēja prom kā ēna. Brīvi uzelpojis, es tikai tagad sapratu, cik smagi manu sirdi bija spiedusi šī meklētā manta. Tas bija zemiski, tas bija egoistiski, taču es zināju, redzēju, izjutu tikai to, ka zelta barjeras, kura mūs šķīra, vairs nav.

— Paldies Dievam! — es no visas sirds iesaucos.

Viņa izbrīnā paraudzījās uz mani un pasmaidīja.

— Kāpēc jūs tā sakāt? — viņa jautāja.

— Tāpēc, ka jūs atkal esat kļuvusi man aizsniedzama, — es atbildēju, saņemdams viņas roku. Viņa to neatrāva. — Tāpēc, ka es jūs mīlu, Mērij! Mīlu tā, kā neviens nekad nevienu visā pasaulē nav mīlējis! Tāpēc, ka šie dārgumi, šīs milzīgās bagātības bija aizzīmogojušas manas lūpas. Bet tagad to vairs nav, un es jums varu droši teikt, ka mīlu jūs. Un es vēlreiz atkārtoju — paldies Dievam.

—Nu, tad arī es teikšu — paldies Dievam, — viņa nočukstēja, un es pievilku viņu sev klāt. Varbūt kāds arī bija pazaudējis kaut kādus tur dārgumus, bet es šajā naktī kļuvu par bagātāko cilvēku uz zemeslodes.

11.nodaļa džonatana smolla dzīves stāsts

Policists, kas palika kebā, izrādījās loti pacietīgs, jo, kā jau var nojaust, misis Foresteres namu es atstāju ne sevišķi drīz. Bet, kad es viņam parādīju tukšo lādīti, viņš manāmi noskuma.

—  Apbalvojums pagalam! — Viņš nopūtās. — Ja nav dārglietu, nebūs arī apbalvojuma. Ja tās būtu atradušās, mēs abi ar Semu Braunu saņemtu pa desmit mārciņām par nakts darbu.

—Misters Tadeušs Šolto ir bagāts vīrs, — es teicu, — viņš jūs apbalvos arī bez dārglietām.

Taču policists pašūpoja galvu.

—   Pavisam bēdīgi, — viņš drūmi noteica. — Misters Etelnijs Džonss sacīs to pašu.

Viņa pareģojums piepildījās — Džonss rādīja garu ģīmi, kad, atgriezies Beikerstrītā, parādīju viņam tukšo lādīti. Arī viņi bija tikko ieradušies, jo pa ceļam mainījuši nodomus un nevis braukuši uz mājām, bet gan iegriezušies Skotlendjardā, un Džonss ziņojis par rezultātiem. Mans draugs sēdēja savā krēslā, kā vienmēr, ar neizdibināmu sejas izteiksmi. Smolls atradās krēslā iepretī, pārlicis koka kāju pār veselo. Kad cēlu tiem priekšā tukšo lādīti, viņš piepeši sāka skali smieties.

—   Tas ir tavu roku darbs, Smoll, — Etelnijs Džonss dusmīgi teica.

— Jā, manējo gan. Dārgumi noslēpti tur, kur jūs nemūžam netiksiet klāt, — viņš triumfējoši teica. — Tie ir mani dārgumi, un, ja jau tiem nav lemts piederēt man, tad lai tie nepieder nevienam. Es par to parūpējos. Nevienam visā pasaulē nav uz tiem tiesību, tikai trim katordzniekiem Andamanu cietumā un man. Es zinu, ka tie man šobrīd nevar piederēt un arī viņiem ne. Viss, ko es izdarīju, ir izdarīts arī vinu vārdā. Mūsu četru savienība ir līdz mūža galam. Tā, lūk, un es zinu, ka viņi manu rīcību atzītu par pareizu. Labāk, lai dārgumi gul Temzas dibenā, nekā tiek Šolto vai Morstena bērniem. Ne jau viņu dēl mēs nobeidzām Ahmetu. Dārgumi ir turpat, kur atslēga. Turpat, kur Tonga. Kad redzēju, ka jūs mūs notversiet, es paslēpu ieguvumu drošā vietā. Šoreiz uzvara jums nav devusi ne rūpijas.

— Tu mūs māni, Smoll. — Džonss sarauca pieri. — Ja tu būtu izlēmis iesviest dārgumus Temzā, tu būtu tos iesviedis kopā ar visu lādi. Tā būtu bijis ērtāk.

—  Ērtāk iesviest — ērtāk atrast, — izsmējīgi uz mums paskatījies, Smolls atbildēja. — Cilvēks, kuram pietika prāta mani izsekot, izdabūs dārgumus laukā arī no upes dibena. Tagad tas, protams, būs grūtāk — tie ir izmētāti piecu jūdžu rādiusā. Man sirds vai pušu pārplīsa, kad es no tiem šķīros. Jutu, ka sajukšu prātā, ieraudzījis, ka jūs esat pavisam tuvu. Bet kāda gan jēga tagad tos žēlot! Dzīvē tik daudz piedzīvots, ka esmu iemācījies neraudāt par zudušo.

—   Tas ir loti slikti, Smoll, — Džonss teica. — Ja tu palīdzētu taisnajai tiesai, nevis smietos par to, tev būtu lielākas cerības izpelnīties saudzību.

—   Taisnajai tiesai? — bijušais katordznieks iesaucās. — Kas tā par taisno tiesu! Tie ir mani dārgumi! Bet tiesa pieprasa atdot tos cilvēkiem, kam ar tiem nav nekāda sakara! Jūs gribat zināt, kā es tos ieguvu? Divdesmit gari gadi tajā purvā — drudža perēklī! Visu dienu rokās lāpsta, naktī žvadz važas smirdīgā cietuma barakā. Moskīti, drudzis, melno uzraugu lamas, viņiem tīk paņirgāties par baltajiem. Re, tā es kļuvu par Agras dārgumu īpašnieku. Jūs runājat par taisnīgumu — bet es negribu, ka citi izmanto dārgumus, par kuriem esmu maksājis ar savu dzīvi. Lai mani kar augšā, lai manā ādā ieurbjas Tongas dzelkšņi, bet es negribu sapūt cietuma kamerā, zinādams, ka citam ir maisiem naudas, kura likumīgi pieder man.

Smollam bija nokritusi vienaldzības maska. Viņš runāja satraukti, acis spīdēja, rokudzelži šķindēja, kad viņš dusmās sažņaudza dūres. Redzēdams, cik nevaldāms niknums plosa šo cilvēku, es sapratu, ka bailes, kas pārņēma Šolto, kad tas uzzināja par viņa parādīšanos, ir bijušas gluži pamatotas.

— Jūs aizmirstat, ka mēs neko par to visu nezinājām, — Holmss maigā balsī teica. — Mēs arī vēl tagad nezinām, vai šie dārgumi pie jums nokļuva likumīgā ceļā.

— Jūs runājat ar mani kā ar sev līdzīgu, ser. Un, kaut gan es saprotu, ka tieši jums varu pateikties par šīm te rotaslietām, — Smolls norādīja uz rokudzelžiem, — es uz jums neļaunojos. Spēle bija godīga. Ja vēlaties paklausīties, es izstāstīšu jums visu savu dzīvesstāstu no sākuma līdz beigām. Dievs mans liecinieks, katrs vārds tajā ir tīra patiesība. Pateicos jums, ser, labprāt iedzeršu kādu malciņu, ja rikle izkaltīs.

—  Esmu cēlies no Vusteršīras, piedzimu kādā miestiņā

Pēršoras tuvumā. Ja jūs tur iegrieztos, jūs atrastu ne vienu vien Smollu ģimeni. Es bieži esmu gudrojis, ka derētu aizbraukt uz turieni, taču es nekad neesmu bijis mūsu dzimtas lepnums un šaubos, vai vini sevišķi par mani priecātos. Vini visi ir godājami ļaudis, apmeklē baznīcu, ir iemantojuši cienu apkaimē. Vini ir fermeri, bet man vienmēr bijušas nekrietnas tieksmes. Kad man bija astoņpadsmit gadu, es iekūlos ķezā kādas meitenes dēl. Mani glāba tikai tas, ka es pieteicos un kļuvu par karalienes kareivi. Trešajā priekšējo līniju kājnieku pulkā, kurš tieši tobrīd devās uz Indiju.

Taču dienests man drīz beidzās, es iemācījos tikai šaut un solot “zosu solī”. Pats nelabais mani dzina reiz izpeldēties Gangā, labi vēl, ka līdzās ūdenī bija mūsu seržants Džons Holders. Viņš mūsu pulkā bija viens no labākajiem peldētājiem. Izpeldu upes vidū, skatos — krokodils. Sakampa manu kāju virs ceļgala, kā ar nazi nogrieza. Es būtu noslīcis no šoka un lielā asins zuduma, taču līdzās gadījās Holders, viņš mani satvēra un izvilka krastā. Piecus mēnešus nogulēju hospitālī. Izrakstījos ar koka kāju — kā galīgs invalīds, kas nav derīgs ne karadienestam, ne arī kādam citam dienestam.

Man toreiz klājās diezgan grūti, kā jau varat iedomāties, — biju bezpalīdzīgs kroplis; un tikai divdesmit gadu vecs. Taču, kā saka, nav Jaunuma bez labuma. Kādam vīram, vārdā Eiblvaitam, indigo augu plantācijas saimniekam, vajadzēja pārraugu. Sagadījās, ka tas bija draugs mūsu pulkvedim, un viņš parūpējās par mani. Viņš mani silti ieteica Eiblvaitam. Pārraugs lielāko dalu laika pavada jāšus zirgā, un, tā kā stumbenis man bija pietiekami garš, tad seglos noturēties es varēju, kocene man netraucēja. Man vajadzēja apjāt plantācijas, raudzīties, kā strādā kūliji, un ziņot par slinkiem. Alga bija laba, miteklis arī, un es jau domāju, ka līdz mūža galam palikšu indigo augu plantācijās. Saimnieks bija lāga vīrs, bieži iegriezās pie manis izsmēķēt pīpi, jo baltie cilvēki, kas tur dzīvoja, tiecās cits pēc cita. Pavisam citādi nekā šeit.

Taču laime man nekad ilgi nav smaidījusi. Valstī piepeši izcēlās dumpis. Vēl vakar mēs dzīvojām mierīgi un bezrūpīgi kā, teiksim, Kentā vai Sari, bet tad viss sāka jukt un brukt. Jūs, protams, šo notikumu zināt labāk nekā es. Par to ir daudz rakstīts, bet man neko vis netīk lasīt. Zinu tikai to, ko redzēju pats savām acīm. Mūsu plantācijas atradās līdzās Mutras pilsētiņai pie Ziemeļrietumu štatu robežas. Katru nakti debesjumu apblāzmoja degošie bungalo. Katru dienu cauri mūsu mājām gāja eiropieši ar sievām un bērniem, lai drīzāk nokļūtu Agrā stāvošā angļu karaspēka aizsardzībā. Misters Eiblvaits bija stūrgalvis. Viņš bija ieņēmis galvā, ka viss notiekošais nav ne plika graša vērts un, ja ne šodien, tad rīt beigsies. Viņš sēdēja savā verandā, sūca viskiju un smēķēja cigārus. Bet visa Indija dega kauju liesmās. Mēs, protams, palikām pie viņa. Mēs — tic bijām es un Dousons, kurš kopā ar sievu kārtoja rēķinus un vadīja saimniecību. Taču nelaime jau bija tuvu. Visu dienu biju pavadījis attālākajā plantācijā un pievakarē jāšus atgriezos mājās. Paseklas gravas dibenā rēgojās kaut kāda tumša, bezveidīga kaudze. Piejāju tuvāk, un mana sirds sažņaudzās no šausmām: tā bija Dousona sieva, sacirsta gabalos un nomesta šakāļiem apēšanai. Mazliet tālāk uz ceļa ar seju pret zemi gulēja Dousons pats, jau sastingušajā rokā viņš turēja sažņaugtu revolveri, bet līdzās cits citam blakus gulēja četri sipaji. Es pievilku pavadu un apturēju zirgu, nevarēdams izšķirties, uz kuru pusi jāt. Šajā mirklī no Eiblvaita bungalo jumta sāka velties biezi dūmi, izlauzās liesma. Sapratu, ka neko vairs nevaru savam saimniekam līdzēt, bet tikai pats vēl iešu bojā, ja bez apdoma metīšos palīgā. No savas vietas es labi varēju redzēt dumpiniekus sarkanos mundieros, viņu bija vismaz daži simti, viņi skali klaigāja un lēkāja ap degošo māju. Es tiku pamanīts, un man gar galvu nosvilpa vairākas lodes. Tad es apgriezu zirgu un aizaulekšoju prom pār risa lauku. Naktī es biju Agrā.

Izrādījās, ka arī tur ir bīstami. Visa valsts dūca kā iztraucēts bišu strops. Angli lasījās kopā nelielās vienībās. Viņi palika saimnieki tikai uz tās zemes, kuru noturēja ar ieroču spēku. Visā pārējā teritorijā viņi atradās nemiernieku varā. Tas bija miljonu karš pret dažiem simtiem. Un traģiskākais bija tas, ka mūsu pretinieks bija mūsu pašu izlases karaspēks — kājnieki, artilērija un kavalērija. Mēs viņus bijām apmācījuši un izskolojuši, bet tagad viņi cīnījās pret mums ar mūsu ieročiem un taurēja mūsu signālus. Agrā stāvēja Trešais bengālu strēlnieku pulks, vairākas sikhu vienības, divi kavalērijas eskadroni un viena baterija. Kad sākās sacelšanās, tika izveidota brīvprātīgo vienība no civilo ierēdņu un tirgotāju vidus. Šajā vienībā, par spīti savai kājai, pieteicos arī es. Mēs devāmies prom no Agras, lai tiktos ar pretinieku pie Šahgandžas jūlija sākumā, un kādu laiku sekmīgi atturējām tā spiedienu, bet drīz mums beidzās pulveris, un mēs atgriezāmies Agrā. No visām pusēm nāca satraucošas ziņas, un tas nebija nekāds brīnums: Agra taču atradās pašā dumpja centrā. Laknava bija vairāk nekā simt jūdžu attālumā uz austrumiem, Kanpūra — gandrīz tikpat tālu dienvidu virzienā. Skaties, kurā virzienā gribi — visur slaktiņi, posts un nāve.

Agra ir sena pilsēta. Tā vienmēr bijusi pilna ar indiešu fanātiķiem un nešpetniem pagānu mežoņiem. Saujiņa angļu būtu pazudusi šaurajās un līkumainajās ieliņās. Tāpēc mūsu komandieris pavēlēja pāriet pāri upei un patverties senajā Agras cietoksnī. Nezinu, džentlmeņi, vai esat kādreiz dzirdējuši par šo cietoksni. Tā ir loti sena būve. Kaut ko lādu es nekad vēl nebiju redzējis, bet, ticiet man, es esmu daudz ko dīvainu skatījis savā mūžā. Cietoksnis ir loti liels un sastāv no diviem fortiem — jaunā un vecā. Mūsu garnizons, sievietes, bērni, munīcija, pārtikas krājumi un viss pārējais atradās jaunajā fortā. Taču tas bija daudz mazāks par veco fortu. Vecajā cietokšņa da|ā neviens negāja, tur mitinājās tikai skorpioni un simtkāji. Tur bija tik daudz milzīgu tukšu zāļu, galeriju, garu gaiteņu ar bezgalīgām pārejām un pagriezieniem, ka viegli varēja apmaldīties. Tāpēc tur reti kāds uzdrošinājās iet, kaut gan laiku pa laikam sapulcējās ziņkārīgo grupa un ar lāpām devās iekšā.

Agras cietokšņa priekšējo fasādi apskaloja upe, kas to aizsargāja, toties sānu un aizmugures mūros bija daudzas izejas, kuras vajadzēja sargāt mums. Cilvēku mums bija maz, tik tikko pietika, ko izvietot pie lielgabaliem un šaujamlūkām. Tad mēs labi nostiprinājām centrālo fortu, bet pie katriem vārtiem nolikām pa nelielam postenim — vienu angli un divus vai trīs sikhus. Man iekrita sargāt naktī attālās durvis dienvidrietumu mūrī. Man piešķīra divus padotos — sikhus — un pieteica briesmu gadījumā šaut, lai izsauktu papildspēkus no centrālā sardzes posteņa. Bet, tā kā mūsu postenis atradās kādus divsimt metrus no galvenajiem spēkiem un līdz mums nokļūt varēja tikai, šķērsojot bezgalīgu gaiteņu un galeriju labirintu, tad es gan loti šaubījos, vai, sākoties uzbrukumam, mēs palīdzību saņemtu laikā.

Es loti lepojos ar to, ka man bija šī sava nelielā vienība — par kareivi es taču biju nodienējis pavisam īsu laiciņu, turklāt vēl tā kāja. Divas naktis pagāja bez starpgadījumiem. Mani pendžabieši bija liela auguma un nikna izskata sikhi. Vienu sauca Muhameds Singhs, otru — Abdulla Hans, abi bija karojuši pret mums Čiljanvallas tuvumā. Angliski viņi runāja diezgan labi, bet es ar viņiem neko daudz nebiedrojos. Viņi vairāk mēdza uzturēties divatā, kaut ko penterēdami savā jocīgajā sikhu valodā. Es parasti stāvēju ārpusē pie durvīm un raudzījos lejup uz plato līkloču upes lenti un mirdzošajām senās pilsētas ugunīm. Bungu un tamtamu rīboņa, opija un hašiša apreibināto dumpinieku klaigas un dziedāšana mums visu nakti atgādināja, ka no viņa krasta draud briesmas. Reizi divās stundās centrālās sardzes patruļa apstaigāja sargposteņus, lai pārbaudītu, vai viss ir kārtībā.

Manas dežūras trešā nakts bija sevišķi tumša un drūma, brīdi pa brīdim uzrasināja lietus. Nav nekā sliktāka par stundām ilgu stāvēšanu sardzē šādā naktī. Vairākas reizes mēģināju uzsākt valodu ar saviem izvairīgajiem biedriem, taču viss velti. Divos naktī ieradās patruļa un manu drūmo nomoda laiku mazliet atviegloja. Redzēdams, ka neizdosies ievilkt sikhus sarunā, es izņēmu pīpi, noliku šauteni un uzrāvu sērkociņu. Un tajā pašā mirklī abi sikhi metās man virsū. Viens paķēra manu musketi un pacēla to man virs galvas, otrs pielika man pie kakla garu nazi un caur zobiem nozvērējās pārgriezt man rīkli, ja es pakustēšos.

Mana pirmā doma bija tāda, ka nelieši ir uz vienu roku ar dumpiniekiem un ka sākas triecienuzbrukums. Ja sacelšanās dalībnieki sagrābtu mūsu ieeju, tad cietoksnis kristu un visas sievietes un bērni nonāktu viņu rokās. Džentlmeņi, varbūt jūs tagad domāsiet, ka es gribu iegūt jūsu labvēlību, taču es dodu vārdu, ka, minēto aptvēris, es aizmirsu nazi un jau vēru vaļā muti, lai sāktu kliegt, — kaut arī tas būtu mans pēdējais kliedziens. Sikhs, kurš mani turēja, likās, prata lasīt domas, jo, redzēdams manu apņēmību, iečukstēja man ausī: “Necel troksni. Cietoksnis ir drošībā. Mūsu krastā neliešu dumpinieku nav.” Viņa balss skanēja patiesi, turklāt es zināju — tiklīdz iepīkstēšos, mana dziesma būs nodziedāta. To es izlasīju čukstētāja acīs. Tāpēc nolēmu pagaidīt un paskatīties, ko viņi no manis vēlas.

—Klausies, sāhib, — teica viens no viņiem, tas, kuram bija nešpetnāks izskats un kuru sauca Abdulla Hans. — Vai nu tev jāpievienojas mums, vai arī tu apklusīsi uz visiem laikiem. Mēs nevaram gaidīt: lieta ir pārāk svarīga. Vai nu tu ar miesu un dvēseli būsi mūsējais un zvērēsi to pie kristiešu krusta, vai arī tavs līķis šonakt tiks iemests grāvī, bet mēs aiziesim pie nemierniekiem viņpus upes. Izvēles tev nav. Nu, kā — dzīvību vai nāvi? Dodam pārdomām trīs minūtes. Laiks iet, bet viss jāpabeidz, līdz atgriežas patruļa.

— Kā gan es varu izlemt? — es iebildu. — Jūs taču neesat pateikuši, kas man jādara. Tikai ziniet, ja uz spēles likts cietokšņa liktenis, tad sitiet mani nost, un lai jūsu roka nenodreb.

—      Cietoksnim nekas nedraud, — sikhs atkal sāka čukstēt.

—   Mēs gribam, lai tu izdari tikai to, kā dēj uz šo zemi brauc tavi tautieši: mēs gribam, lai tu kļūsti bagāts. Ja tu šonakt būsi kopā ar mums, tad mēs tev zvēram pie izvilkta kinžala un dodam sikhu trīskāršo zvērestu — šo zvērestu nav pārkāpis vēl neviens sikhs —, ka godīgi dalīsimies ar tevi iegūtajā laupījumā. Tu dabūsi ceturto dalu no visām dārglietām. Kas var būt vēl taisnīgāk?

—Kādām dārglietām? — es jautāju. — Man, tāpat kā jums, nav nekas pretī kļūt bagātam. Bet sakiet, kā to lai izdara?

—Papriekšu zvēri, — viņi atbildēja, — pie sava tēva pīšļiem, pie mātes goda, pie tavas ticības svētā krusta, ka ne tagad, ne turpmāk nepacelsi pret mums roku un mūžam glabāsi noslēpumu!

—  Zvēru, — es teicu, — ja vien cietoksnim nedraud briesmas.

—   Tad arī mēs visi zvēram, ka godīgi sadalīsim savā starpā dārgumus un tu saņemsi savu ceturto dalu.

— Bet mēs taču esam trīs, — es iebildu.

—  Nē, četri. Arī Dostam Akbaram jāsaņem sava dala.

Kamēr viņus gaidām, es tev visu izstāstīšu. Muhameds Sings stāvēs ārpusē un dos mums zinu, kad viņi parādīsies. Nu tad tā, sāhib, es tev izstāstīšu visu, tāpēc ka tu esi ferengi, un es zinu, ka ferengi zvērestu nelauž. Ja tu būtu melīgs indiešu suns, tad, lai kā tu zvērētu pie visiem saviem dieviem no nešķīstajiem tempļiem, tavas asinis plūstu straumēm, un tavs līķis tiktu iemests notekgrāvī. Taču angļiem sikhi tic, un angļi tic sikhiem. Tā ka klausies, sāhib, ko es tev pastāstīšu.

Ziemeļu štatos dzīvo kāds radža. Viņš ir loti bagāts, kaut arī zemes viņam ir maz. Viņš mantojis lielas bagātības no tēva un vēl vairāk sakrājis pats, jo viņam patīk krāt un nepatīk tērēt. Kad ievārījās šī putra, viņš bija draugs gan lauvam, gan tīģerim — sipajiem un angļiem. Bet tad viņu sasniedza baumas, ka baltos cilvēkus visur vajā un kauj nost, un viņš ieprātojās, ka baltajiem pienācis gals. Būdams piesardzīgs, radža sāka rīkoties tā, lai jebkurā gadījumā saglabātu vismaz pusi dārgumu. Zeltu un sudrabu viņš atstāja savas pils pagrabos, bet vērtīgākos dārgakmeņus un pērles salika dzelzs lādē un uzdeva savam uzticamajam kalpam tirgotāja izskatā nogādāt tos Agras cietoksnī, lai tie tur glabājas, līdz iestāsies miers. Tādējādi, ja uzvarēs dumpinieki, viņam paliks zelts un sudrabs, bet, ja uzvarēs angļi, tad saglabāsies dārglietas. Tā sadalījis savas bagātības, viņš pievienojās sipajiem, jo viņu uzvara tobrīd bija acīm redzama. Tātad, sāhib, liec aiz auss, dārgumus vajadzēja iegūt tam, kas līdz galam paliktu uzticīgs pienākumam.

Šis viltus tirgonis, kas ceļo ar vārdu Ahmets, pašlaik ir Agrā. Viņš kāro iekļūt Agras cietoksnī. Ar viņu kopā ir mans piena brālis Dosts Akbars, kurš zina viņa noslēpumu. Dosts Akbars apsolīja šonakt atvest viņu pie cietokšņa rietumu ieejas. Un izraudzījās tieši mūsu durvis. Viņi teju teju būs klāt, un mēs abi ar Muhamedu Singhu viņus sagaidīsim. Vieta te ir vientulīga, par Ahmetu neviens neko nezina. Un mēs parūpēsimies, lai neviens nekad ari neuzzinātu. Bet pēc tam sadalīsim dārgumus. Ko tu, sāhib, par to teiksi?

Vusteršlrā cilvēka dzīvība ir svēta un neaizskarama, taču pavisam kas cits ir tad, ja apkārt plosās uguns un līst asinis, un nāve uzglūn uz katra sola. Man bija vienalga, vai kaut kāds tur tirgotājs Ahmets paliks dzīvs vai ne. Toties stāsts par dārgumiem mani dziļi ieinteresēja. Es sāku domāt, cik labi būtu atgriezties Anglijā ar tādu bagātību, mani radiņi nu gan izbolīs acis, ieraugot slaistu Džonatanu ar pilnām kabatām zelta. No tā jūs varat spriest, kādu izvēli es izdarīju. Taču Abdullam Hanam likās, ka es vēl svārstos.

— Klausies, sāhib, — viņš turpināja pierunāšanu, — ja šis cilvēks nonāks garnizona priekšnieka rokās, viņu tik un tā vai nu pakārs, vai nošaus, bet radžas dārgumi ieplūdīs valsts kasē, un nevienam nebūs nekāda prieka. Ja jau esam ierīkojuši slēpni, tad viss jāpaveic līdz galam. Dārglietas pie mums jutīsies tikpat labi kā valsts kasē. Mēs uzreiz būsim bagāti un kļūsim par cienījamiem kungiem. Mēs šeit esam pavisam vieni, un nekad neviens par to neuzzinās. Visi apstākli mums ir izdevīgi. Saki atbildi, sāhib, vai tu esi ar mums vai pret mums?

— Ar jums, ar visu sirdi un dvēseli, — es atbildēju.

— Labi, — viņš teica, atdodams manu šauteni. — Tu redzi, ka mēs tev uzticamies, jo tu, tāpat kā mēs, nevari lauzt doto vārdu. Un tagad gaidīsim.

— Vai tavs brālis zina, kas jums padomā?

—   Tas ir viņa plāns. Viņš to visu izdomāja. Tagad iesim pie Muhameda Singha, mēs gaidīsim tur.

Joprojām vēl lija, jo bija sākusies lietus sezona. Smagi, melni mākoņi sedza debesis, divu soju attālumā neko nevarēja redzēt. Tieši mums priekšā pletās pasekls grāvis, vietām tas bija pavisam izžuvis, un tam viegli varēja tikt pāri. Man bija loti dīvaina izjūta — es te stāvu kopā ar diviem trakiem pendžabiešiem un gaidu cilvēku, kas steidzas pretī savai nāvei.

Piepeši manas acis pamanīja tumsā otrpus grāvja vāji pazibam apģērba piesegtu lukturi. Gaisma pazuda aiz smilšu kaudzēm, tad atkal parādījās un sāka lēni tuvoties.

— Nāk! — es teicu.

—Uzsauciet viņam, sāhib, kā tādos gadījumos pienākas, — Abdulla nočukstēja. — Lai viņam nerodas nekādas aizdomas. Dodiet mūs viņam par pavadoņiem, bet pats palieciet pie ieejas. Sagatavojiet lukturi, lai skaidri redzētu, ka tas ir viņš.

Luktura gaisma te apstājās, te atkal kustējās uz mūsu pusi, un drīz es jau saskatīju viņā pusē divus tumšus stāvus. Tie pienāca pie grāvja un gandrīz vai četrrāpus sāka laisties lejā pa grāvja lēzeno malu, pēc tam pāršlurkstināja pāri tā staignajam dibenam un sāka rausties augšā mūsu pusē. Tad es viņiem paklusi uzsaucu:

— Kas nāk?

— Draugi, — sekoja atbilde.

Es atsedzu lukturi un viņus apgaismoju. Pa priekšu nāca milzīga auguma sikhs ar melnu bārdu, kas nokarājās gandrīz līdz jostasvietai. Tik garus cilvēkus biju redzējis tikai cirkā. Otrs bija mazs un apaļīgs, galvā viņam bija dzeltens turbāns, bet rokās nesamais — kaut kas šallē iesiets. Viņš viscaur drebēja no bailēm, rokas trīcēja tā, it kā viņu kratītu drudzis. Ar savām brūnajām, spožajām ačelēm viņš atgādināja pelīti, kas bailīgi lūkojas ārā no alas. Mani pašu sagrāba drebuli, kad iedomājos, ka šim cilvēkam tūdaļ būs jāmirst. Taču atcerējos dārgumus, un mana sirds kļuva cieta kā akmens. Ieraudzījis, ka man ir gaiša sejas krāsa, resnītis priecīgi iekladzinājās un metās pie manis.

— Es lūdzu jūsu aizstāvību, sāhib, — viņš aizelsies teica.

—  Esmu nelaimīgs tirgotājs, Ahmets. Lai nokļūtu līdz drošajiem Agras cietokšņa mūriem, esmu šķērsojis visu Radžputānu. Pa ceļam mani ir aplaupījuši, situši, ņirgājušies par mani, tāpēc ka es esmu valdības draugs. Lai slavēta nakts, kas man devusi glābiņu. Man un manai nožēlojamai mantībai.

— Kas jums tai aizsainī? — es jautāju.

— Dzelzs lādīte, — viņš atbildēja. — Un tajā divas vai trīs ģimenes relikvijas, kurām citu acīs nav nekādas vērtības. Taču es neesmu nabags, es tevi, jauno sāhib, un tavu priekšnieku apbalvošu, ja tu man atļausi paslēpties šajos mūros.

Jutu, ka vēl mazliet un es vairs neizturēšu. Jo vairāk raudzījos uz viņa tuklajiem, bailēs trīcošajiem vaigiem, jo baismīgāka man likās šī vēsu prātu apdomātā slepkavība. Kaut drīzāk viss būtu cauri.

— Aizvediet viņu uz centrālo fortu, — es pavēlēju.

Divi sikhi gāja katrs savā pusē, trešais no aizmugures. Visi četri lēni attālinājās pa gaiteni. Nelaimīgais tirgotājs atradās burtiski plecu pie pleca ar nāvi. Es ar lukturi paliku stāvam pie ieejas.

Dzirdēju viņu solus vienmērīgi atbalsojamies tukšo gaiteņu skanīgajās velvēs. Piepeši soli apklusa. Atskanēja balsis, tad kautiņa, sitienu troksnis. Bet pēc mirkļa, man par šausmām, es izdzirdu sīku solīšu dipoņu un uz manu pusi skrienoša cilvēka smago elpu. Apgaismoju ar lukturi garo, taisno gaiteni un ieraudzīju resnīti ar asinīm noplūdušu seju. Viņš drāzās, ko nagi nes, uz manu pusi, bet viņam pa pēdām ar tīģera lēcieniem joņoja melnbārdainais sikhu milzenis, un tā rokā zibēja nazis. Es nekad nebiju redzējis, ka cilvēki skrietu tik ātri kā šis mazais tirgotājs. Viņam atlika paskriet man garām un izšauties ārā. Tur viņš būtu bijis glābts. Man atkal uz mirkli kļuva viņa žēl, taču atcerējos dārgumus un vēlreiz nocietinājos. Kad viņš nonāca man līdzās, es pasviedu viņam zem kājām šauteni, un viņš nokrita, pārmezdams divus kūleņus, gluži kā aizšauts zaķis. Viņš nepaguva pielēkt kājās — sikhs bija jau viņam virsū un divreiz iedūra ar nazi sānos. Ahmets nenodrebēja, neizdvesa pat vaidu, bet palika guļam, kur nokritis. Manuprāt, viņš krizdams bija lauzis sprandu. Kā redzat, džentlmeņi, es turu savu solījumu un stāstu visu, kā ir, nekautrēdamies par to, kādu iespaidu tas uz jums atstās.

Viņš apklusa un pastiepa dzelžos saslēgtas rokas pēc glāzes ar viskiju un sodu, ko viņam bija sagatavojis Holmss. Paskatījos uz viņu un jutu, ka neviļus nodrebinos. Ne tāpēc vien, ka viņš bijis šīs ļaunprātīgās slepkavības dalībnieks: mani satrieca tas, cik viegli un pat ciniski viņš par to stāstīja. Lai ari kāds sods viņam tiktu piespriests, man viņa nebija žēl. Šerloks Holmss un Džonss abi sēdēja klusuciešot, rokas salikuši uz ceļiem, viņu sejā bija lasāms pretīgums. Srnolls acīmredzot to manīja, jo, kad atkal ierunājās, balsi bija dzirdams izaicinājums.

— Tas viss, protams, ir loti slikti, — viņš teica. — Bet es gribētu zināt, vai atradīsies daudz tādu, kuri manā vietā būtu rīkojušies citādi, tas ir, atteikušies no bagātības, zinādami, ka par to viņiem tiks pārgriezta rīkle. Turklāt tad, kad Ahmets ienāca cietoksnī, viss pavērsās tā — vai nu viņš, vai es. Ja viņš būtu aizbēdzis, viss nāktu gaismā, mani tiesātu lauku karatiesa, un es tiktu nošauts, jo tādos laikos uz žēlastību nav ko cerēt.

— Turpiniet, — Holmss īsi pavēlēja.

— Nu tā, mēs trijatā, Abdulla, Akbars un es, ievilkām viņu cietoksnī. Kaut arī viņš nebija pārāk smags, rokas mums tomēr novilka. Sikhi jau iepriekš bija noskatījuši vietu, kur viņu varētu paslēpt. Galerijas daudzie pagriezieni mūs noveda lielā, tukšā zālē, kuras ķieģeļu sienas pamazām bruka kopā. Zālei nebija grīdas, un zeme kādā vietā bija nosēdusies un ieplaisājusi, izveidojot dabisku kapa vietu. Tur mēs arī apglabājām tirgotāju Ahmctu un sakrāvām uz kapa ķieģeļus, kas bija izkrituši no sienām. To izdarījuši, atgriezāmies pie dārgumu lādītes.

Tā atradās turpat, kur Ahmets to bija izmetis, kad sikhi viņam uzbruka pirmoreiz. Tā bija tā pati lāde, kas tagad atrodas jūsu priekšā uz galda. Uz vāka pie griezumiem izrotātā roktura ar zīda aukliņu bija piesieta atslēga. Mēs to atvērām, un luktura gaismā sāka mirdzēt un vizuļot dārgakmeņi, par kādiem biju lasījis piedzīvojumu romānos un sapņojis zēna gados Pēršorā. Tie bija tik spoži, ka varēja kļūt vai akls. Izpriecājušies par šo krāšņo skatu, izlikām dārgumus ārā un sākām tos skaitīt. Tur bija simt četrdesmit trīs visīstākie briljanti, to vidū ari slavenais Lielmogols, manuprāt, to tieši tā arī sauc. Stāsta, ka tas esot pēc lieluma otrais dārgakmens pasaulē. Vēl tur bija deviņdesmit loti skaistu smaragdu, simt septiņdesmit rubīnu, no tiem gan daudzi bija loti mazi, tur bija četrdesmit karbunkulu, divsimt desmit safīru, sešdesmit viens ahāts un neskaitāms daudzums berilu, oniksu, tirkīzu un vēl daudz citu akmeņu, kuru nosaukumus es toreiz nezināju.

Saskaitījuši savus dārgumus, mēs tos ielikām atpakaļ lādē un aiznesām parādīt Muhamedam Singham. Pēc tam vēlreiz svinīgi zvērējām, ka nekad nenodosim cits citu un uzticīgi glabāsim savu noslēpumu. Mēs nolēmām dārgumus sadalīt tad, kad valstī bus iestājies miers, bet līdz tam noslēpt lādi drošā vietā. Sadalīt tos uzreiz nebija jēgas: ja kāds redzēs, ka mums ir tādi dārgumi, radīsies aizdomas. Cietoksnī visi dzīvoja saspiesti, tā ka noslēpt tos no svešām acīm nebija nekādas iespējas. Tāpēc aiznesām lādi uz to pašu zāli, kur gulēja Ahmets, un iemūrējām savus dārgumus vienā no sienām, kas bija saglabājusies labāk nekā pārējās. Labi iegaumējām šo vietu. Otrā dienā es uzzīmēju četrus plānus un katram apakšā uzrakstīju “četru zīme”, jo mūs visus četrus saistīja nesatricināms zvērests. Un es jums zvēru, džentlmeni, nav jāstāsta, kā beidzās sacelšanās. Pēc tam, kad Vilsons ieņēma Deli, bet sers Kolīns atbrīvoja Laknavu, dumpinieku lieta bija zaudēta. Piesteidzās jaunas angļu karaspēka daļas, un pats Nana Sāhibs aizbēga uz ārzemēm. Pulkveža Greitheda mobilās vienības aplenca Agru un padzina no pilsētas visus dumpiniekus. Beidzot valstī iestājās miers, un mēs četri jau sākām cerēt, ka nav aiz kalniem diena, kad izdosies nemanīti iznest no cietokšņa savus dārgumus. Taču mūsu cerībām nebija lemts piepildīties — mūs arestēja kā Ahmeta slepkavas.

Noticis bija, lūk, kas. Radža nodeva dārgumus Ahmetam tāpēc, ka tam uzticējās. Taču cilvēki Austrumos ir aizdomīgi, tāpēc radža sūtīja Ahmetam pa pēdām otru kalpu, kuram uzticējās vairāk nekā Ahmetam. Šim otrajam viņš lika ne uz mirkli neizlaist Ahmetu no acīm, un tas visur slīdēja pakal Ahmetam kā ēna. Tajā liktenīgajā naktī kalps sekoja Ahmetam līdz pat cietoksnim un redzēja, kā tas tiek ielaists pa durvīm. Viņš nešaubījās, ka Ahmetam dots pavērums, un otrā dienā arī pats devās uz turieni. Taču Ahmetu viņš tur nesastapa. Tas viņu darīja piesardzīgu, un viņš paziņoja par Ahmeta pazušanu sardzes seržantam, bet tas ziņoja priekšniekam. Nekavējoties tika organizēta meklēšana, un loti drīz atrada Ahmeta līķi. Mēs bijām pārliecināti, ka esam pa tīro noslēpuši pēdas, un mierinājām sevi ar rožainām cerībām, kad piepeši mūs visus četrus arestēja un apsūdzēja Ahmeta slepkavībā. Trīs no mums tonakt stāvēja sardzē pie dienvidrietumu durvīm, bet ceturtais, kā bija kļuvis zināms, ceļoja kopā ar nogalināto. Par dārglietām tiesā netika minēts ne vārda, jo radžam bija atņemts valdnieka tituls un viņš pats izraidīts no Indijas. Lietas apstākļus izmeklēja ļoti ātri, un tiesa izvirzīja mums apsūdzību slepkavībā. Sikhiem piesprieda mūža katorgu, bet man nāvessodu, kuru vēlāk aizstāja ar tikpat ilgu katorgu.

Mēs bijām nokļuvuši muļķīgā stāvoklī. Atrasties ieslodzījumā bez mazākās cerības tikt brīvībā un glabāt noslēpumu, kurš spētu tevi tā paaugstināt, — tas bija neizturami. Paciest uzraugu ņirgāšanos un sitienus, ēst vienīgi rīsus un dzert ūdeni, kad brīvībā tevi gaida pasakaina bagātība, — tur varēja sajukt prātā un padarīt sev galu, taču es vienmēr esmu bijis spītnieks un ar smagu sirdi sāku gaidīt sitam savu stundu.

Un tad, kā man likās, šis bridis bija klāt. No Agras mūs pārveda uz Madrasu, no turienes uz Portblēru Andamanu salās. Jaunajā cietumā bija loti maz balto, un tā kā es uzreiz sāku priekšzīmīgi uzvesties, tad drīz vien nokļuvu privileģētā stāvoklī. Man iedeva Hoptaunā mazu būdiņu. Hoptauna ir neliels ciems, kas izpleties Herieta kalna nogāzēs, un brīžiem es pat tiku atstāts savā vaļā. Šī vieta bija pretīga, tur viegli varēja dabūt drudzi. Aiz mūsu katordznieku kolonijas žoga dzīvoja kanibālu ciltis. Viņi izklaidējās, katrā izdevīgā gadījumā šaujot uz ieslodzītajiem savus indīgos dzelkšņus. Mēs rakām zemi, ierīkojām kanalizāciju, strādājām batāšu plantācijās un darījām vēl daudzus citus darbus, tā ka visa diena mums bija aizņemta, toties vakars piederēja pašiem. Nemaz jau nerunājot par visu pārējo, es iemācījos gatavot mūsu ārstam zāles un centos apgūt šo to no viņa gudrībām. Un visu laiku turēju acis vaļā — vai negadīsies izdevīgs brīdis bēgšanai. Taču Andamanu salas atrodas simtiem jūdžu attālumā no tuvākās cietzemes, bet jūrās tajos platuma grādos vējš ir loti lēns vai nepūš nemaz. Tā ka bēgt no turienes ir neiedomājami grūti.

Doktors Somertons bija jauns cilvēks, jautrs un sabiedrisks. Gados jaunākie virsnieki vakaros pulcējās viņa istabā un spēlēja kārtis. Viņa pieņemamā telpa, kurā es parasti gatavoju zāles, atradās blakus, un starp abām istabām sienā bija mazs lodziņš. Nereti, kad jutos sevišķi grūtsirdīgs un vientuļš, es nodzēsu savā pusē lampu un stāvēju, pa lodziņu vērodams spēli un klausīdamies viņu sarunas. Man patīk spēlēt kārtis, un tas bija tikpat kā spēlēt pašam. Tur parasti pulcējās majors Šolto, kapteinis Morstens un leitnants Bromlijs Brauns, cietuma apsardzes priekšnieks no iezemiešu vidus, doktors pats un divi vai trīs cietuma ierēdņi — veci, pieredzes bagāti spēlmaņi, kuri spēlēja gudri un nekad nezaudēja. Kompānijā valdīja draudzīgas attiecības.

Drīz vien es ievēroju, ka militārpersonas vienmēr zaudē, bet ierēdņi vinnē. Es nesaku, ka viņi spēlēja negodīgi, nē. Gluži vienkārši tā iznāca. Šīs cietuma žurkas, kas bija nokļuvušas Andamanu salās, nekad nebija nodarbojušās ne ar ko citu, kā vien ar kāršu spēli, tās labi pārzināja savu partneru ieradumus un spēlēja nopietni, bet militārpersonas sēdās pie kārtīm tikai tādēļ, lai nosistu laiku. Vakaru pēc vakara militārie aizvien vairāk zaudēja, bet zaudēdami aizvien vairāk vēlējās atvinnēt savu naudu. Vissliktāk klājās majoram Šolto. Sākumā viņš zaudējumu maksāja skaidrā naudā — zeltā un banknotēs, pēc tam sāka dot parādzīmes par loti lielām summām. Reizēm viņš mazliet laimēja, es domāju, tas tika izkārtots tīšām, lai viņu uzmundrinātu. Bet pēc tam neveiksmes viņu sāka vajāt vēl nežēlīgāk. Caurām dienām viņš staigāja drūms kā lietus mākonis un pat sāka iedzert, nodarot sliktu savai veselībai.

Reiz viņš paspēlēja krietnu summu. Es sēdēju savā būdā, kad majors kopā ar kapteini Morstenu grīļodamies gāja mājās. Viņi bija lieli draugi un nekad nešķīrās. Majors loti bēdājās par savu nospēlēšanos.

—   Viss pagalam, Morsten, — viņš teica. — Es esmu pazudis. Man neatliek nekas cits, kā atstāt dienestu.

— Muļķības, vecais! — kapteinis iesaucās, uzsizdams draugam uz pleca. — Es pats esmu ne mazākās grūtībās, taču…

Tas ir viss, ko es toreiz dzirdēju, taču majora vārdi man lika kļūt domīgam.

Pēc dažām dienām ieraudzīju majoru Šolto lēni pastaigājamies gar krastu un nolēmu ar viņu parunāt.

—  Man ar jums jāaprunājas, major, — es teicu.

—  Klausos, Smoll. Kas noticis? — viņš atbildēja, izņemdams no mutes cigāru.

—  Vai jūs nezināt, — es iesāku, — kurai no oficiālajām personām man būtu jāziņo par noslēptām dārglietām? Man ir zināms, kur atrodas pusmiljona mārciņu, un, tā kā es pats nevaru tās izmantot, tad sāku domāt, varbūt labāk tās nodot varas orgāniem? Varbūt man par to saīsina termiņu.

—  Tu saki, Smoll, pusmiljona? — Majoram pat aizrāvās elpa, un viņš vērīgi paskatījās uz mani, lai saprastu, vai es runāju nopietni.

—  Jā, dārgakmeņos un pērlēs. Tā nu tie tur glabājas un glabājas. Un neviens to nezina. To īpašnieks ir katordznieks ārpus likuma. Tā ka faktiski tie piederēs pirmajam, kas tos atradīs.

—  Tie pieder valdībai, Smoll, — majors pārvērstā balsī teica, — valdībai, nevienam citam.

Bet to viņš pateica tik nedroši, stomīdamies, ka es sapratu — majors uzķēries uz makšķeres.

— Tad jūs man, ser, iesakāt paziņot par dārglietām ģenerālgubernatoram? — es jautāju, izlikdamies par vientiesi.

—    Nevajag steigties, Smoll, lai vēlāk nebūtu jānožēlo. Izstāsti man par to sīkāk. Lai dotu īsto padomu, man jāzina viss.

Es izstāstīju viņam visu notikumu ar dažiem grozījumiem, lai viņš neuzminētu, kur tas bijis. Kad beidzu, viņš ilgi stāvēja kā sasalis un domāja. Pēc lūpu kustībām es sapratu, kāda ciņa viņā norisinās.

—  Tas ir loti svarīgs jautājums, Smoll, — viņš beidzot sacīja. — Nevienam par to ne vārda! Es drīz pie tevis vēl atnākšu. Un tad mēs parunāsim.

Viņš ieradās pie manis pēc divām dienām vēlu naktī kopā ar kapteini Morstenu.

— Es vēlētos, lai kapteinis Morstens noklausās šo stāstu no tavas mutes, — majors teica.

Es atkārtoju vārds vārdā, ko biju stāstījis majoram.

—Izklausās patiesi, vai ne? — tas jautāja kapteinim. — Es laikam noticētu.

Kapteinis Morstens, neko neteicis, pamāja.

—   Paklausies, Smoll, — majors iesāka. — Mēs abi ar kapteini visu apspriedām un nācām pie secinājuma, ka ģenerālgubernatoram gar to nav nekādas daļas. Tā ir tava personiskā lieta, un tu vari rīkoties tā, kā atzīsti par vajadzīgu. Es tikai gribētu pajautāt, kādu cenu tu prasītu par saviem dārgumiem? Mēs varētu pēc tiem aizbraukt vai vismaz parūpēties, lai tie tiktu saglabāti. Protams, ja vienosimies par noteikumiem.

Viņš runāja vēsā, vienaldzīgā tonī, bet viņa acis spīdēja satraukumā un alkatībā.

—  Redzat, džentlmeņi, — es atbildēju, cenzdamies runāt tikpat mierīgi, taču juzdams ne mazāku satraukumu. — Cilvēkam manā stāvoklī vajadzīga tikai un vienīgi brīvība. Tas arī ir mans noteikums: brīvību man un maniem draugiem. Tad mēs jūs pieņemsim par līdzdalībniekiem un sadalīsim dārgumus piecās vienlīdzīgās dalās. Jūs par abiem saņemsiet piekto daļu.

—  Hm, piekto? — majors pārjautāja. — Tas nav daudz.

—  Piecdesmit tūkstoši mārciņu, — es teicu.

—Bet kā tad mēs jūs varam atbrīvot? Tu taču labi zini, ka prasi neiespējamo.

—     Nekā tamlīdzīga, — es atbildēju. — Viss ir pārdomāts līdz pēdējam sīkumam. Bēgšanu kavē tikai tas, ka nav laivas, kas derētu tālam braucienam, un barības, kuras pietiktu vairākām dienām. Kalkutā vai Madrasā var viegli atrast piemērotu laivu. Jūs to atgādāsiet šurp. Mēs nakti iekravāsimies un, ja pārcelsiet mūs jebkurā vietā Indijas krastā, varat uzskatīt, ka savu dalu būsiet nopelnījuši.

— Ja tu būtu viens pats, — majors ieminējās.

— Visi četri vai neviens, — es teicu. — Mēs nozvērējāmies stāvēt un krist cits par citu un vienmēr rīkoties kopīgi.

— Redzat, Morsten, — majors sacīja. — Smolls prot turēt vārdu. Viņš nepamet draugus. Es domāju, ka mēs varam uz viņu paļauties.

— Netīra gan šī lieta ir, — kapteinis noteica. — Taču jums taisnība, nauda glābs mūsu virsnieka godu.

—   Labi, Smoll, — majors sacīja. — Mēs pacentīsimies izdarīt to, ko tu lūdz. Taču vispirms, saprotams, mums jāpārliecinās, ka tavs stāsts nav izdomājums. Pasaki man, kur paslēpti dārgumi. Es paņemšu mēnesi ilgu atvaļinājumu un ar pārtikas kuģi došos uz Indiju.

— Pagaidiet, pagaidiet, — es teicu, kļūdams jo mierīgāks, jo vairāk viņš uztraucās. — Man jādabū manu draugu piekrišana. Es taču jums teicu: visi četri vai neviens.

—   Muļķības! — majors iesaucās. — Kāds sakars šiem melnajiem ar mūsu džentlmenisko vienošanos?

—  Melni vai zaļi, — es neatlaidos, — bet viņi ir mani draugi, un mēs esam zvērējuši nekad nepamest cits citu.

Jautājums tika galīgi nokārtots otrajā tikšanās reizē, klātesot Muhamedam Singham, Abdullam Hanam un Dostam Akbaram. Mēs vēlreiz visu pārspriedām un nolēmām: gan majoram Šolto, gan kapteinim Morstenam dodam tās Agras cietokšņa daļas plānu, kurā paslēpti dārgumi. Majors Šolto dosies uz Indiju, lai pārliecinātos, vai mans stāsts ir patiess. Ja lāde būs savā vietā, viņš nopirks nelielu jahtu un pārtiku un brauks uz Ratlendas salu, kur mēs viņu gaidīsim. Pēc tam viņš atgriezīsies pie savu pienākumu izpildes. Mazliet vēlāk atvaļinājumā dosies kapteinis Morstens. Mēs viņu sagaidīsim Agrā un sadalīsim dārgumus. Viņš paņems savu un majora dalu un atgriezīsies atpakaļ Andamanu salās. Pieņēmuši šo plānu, mēs zvērējām to nepārkāpt kaut vai nāves draudu priekšā. Es nosēdēju visu nakti pie papīra un tintes pudeles, un pret ritu bija gatavi divi plāni ar parakstu “četru zīme”, tas ir, Abdulla, Akbars, Muhameds un es.

Taču, liekas, esmu jūs, džentlmeņi, nogurdinājis ar garo stāstījumu, un mans draugs misters Džonss, kā redzu, nevar vien sagaidīt, kad varēs mani iebāzt aiz restēm. Pacentīšos stāstīt īsi. Majors Šolto aizbrauca uz Indiju un nekad vairs Andamanu salās neatgriezās. Kapteinis Morstens drīzumā parādīja man viņa vārdu Anglijas pasta kuģa pasažieru sarakstā. Izrādījās, ka viņam nomiris tēvocis, atstādams mantojumu, un viņš aizgājis no dienesta. Viņš domāja, ka nekad mus vairs neredzēs. Viņš taču bija rīkojies tik zemiski — nodevis mūs visus, arī savu draugu. Morstens drīz pēc tam devās uz Indiju un, protams, lādi slēptuvē neatrada, nelietis to bija nolaupījis, neizpildot noteikumus, ar kādiem mēs viņam atklājām noslēpumu. Kopš tās dienas mani vadīja tikai atriebes alkas. Es domāju par to dienu un nakti. Mani pārņēma viena vienīga, visaptveroša tieksme — atriebties Šolto. Man nebija bail ne no kā — ne no tiesas, ne karātavām. Bēgt, lai tur vai kas, atrast Šolto, pašrocīgi pārgriezt viņam rīkli — par to es sapņoju. Pat Agras dārgumi nobālēja šīs tīksmīgās ainas — izrēķināšanās ar Šolto — priekšā.

Esmu daudz šajā dzīvē plānojis, un vienmēr man viss ir izdevies. Taču pagāja vēl daudzi drūmi, vienmuļi gadi, pirms liktenis man uzsmaidīja. Es jau jums stāstīju, ka biju uzkrājis zināmu pieredzi medicīnā. Reiz, kad doktoru Somertonu bija nogāzusi malārijas lēkme, ieslodzītie mežā pacēla kādu sīka auguma iezemieti. Viņš bija uz nāvi slims un aizgājis mežā nomirt. Es viņu paņēmu uz rokām, kaut gan viņš bija nikns kā čūskulēns. Ārstēju viņu divus mēnešus un, iedomājieties, dabūju uz kājām. Viņš man stipri pieķērās un acīmredzot nemaz necentās atgriezties mežā, jo augu dienu slaistījās manas būdas tuvumā. Es iemācījos dažus viņa valodas vārdus, tā piesaistīdams viņu sev vēl ciešāk. Tonga, kā viņu sauca, bija lielisks kuģotājs. Viņam piederēja liela, ietilpīga kanoe. Redzēdams, ka viņš ir man pieķēries un manis dēj gatavs uz visu, es sāku nopietni gudrot par bēgšanu. Mēs abi izdomājām tādu plānu: viņš nakti piebrauc ar savu laivu pie vecās, pamestās piestātnes, kura netiek apsargāta, un turēs viņam pievienojos. Liku viņam, lai paņem līdzi vairākus ķirbja traukus ar saldūdeni, labi daudz kokosriekstu un saldo kartupeļu.

Mazais Tonga bija drošs, uzticams draugs. Nevienam nekad nav bijis un nebūs tāda drauga. Nakti, kā bija norunāts, viņš piebrauca laivu pie piestātnes. Bet sagadījās tā, ka tonakt tur tomēr bija nolikts sargs — kāds afgānis, kurš nekad nelaida garām izdevību man pateikt ko aizskarošu vai iesist. Jau sen biju nozvērējies viņam atriebties, un nu šis bridis bija pienācis. Liktenis tīši lika mums sastapties pēdējās minūtēs, ko pavadīju uz salas, lai es varētu ar viņu izrēķināties. Viņš stāvēja uz krasta ar muguru pret mani, karabīni pār plecu. Es meklēju tuvumā akmeni, ar ko izdauzīt viņam smadzenes, bet neatradu. Tad man galvā ienāca traka doma, es sapratu, kas būs mans ierocis. Nosēdos tumsā uz zemes un atsprādzēju savu koka kāju. Izdarījis trīs lielus lēcienus, es viņam uzbruku. Viņš gan paguva pielikt karabīni pie pleca, bet es atvēzējos ar koceni un sadragāju viņam galvaskausu. Uz manas kocenes palicis robs tajā vietā, ar kuru es viņam trāpīju. Mēs abi novēlāmies zemē, jo es nevarēju noturēt līdzsvaru. Es piecēlos un ieraudzīju, ka viņš guļ un nekustas. Steidzos pie laivas, un pēc stundas mēs jau bijām tālu jūrā. Tonga bija paķēris līdzi visas savas mantas, visus ieročus un visus dievus. Starp viņa lietām es atradu garu bambusa šķēpu un vairākas mašas, kas bija pītas no kokospalmu lapām, no tām es izgatavoju kaut ko līdzīgu burām. Desmit dienas mēs traucāmies pa jūru, vienpadsmitajā mūs uzņēma tirdzniecības kuģis, kas no Singapūras uz Džidu veda malajiešu svētceļniekus. Tā bija tik raiba sabiedrība, ka mēs abi ar Tongu veikli vien iejukām tajā. Viņiem piemita reti laba īpašība — viņi neuzdeva jautājumus.

Ja sākšu stāstīt visus piedzīvojumus, kādi gadījās man un manam mazajam draugam, jūs man paldies neteiksiet, jo tad es nebeigšu līdz rītausmai. Kur tikai liktenis mūs nemētāja! Tikai Londonā nekādi nevarējām nokļūt. Taču visu klejojumu laiku es paturēju prātā galveno mērķi. Naktīs es redzēju Šolto sapņos un tūkstošiem reižu viņu nogalināju. Beidzot, pirms trim vai četriem gadiem, mēs nokļuvām Anglijā. Man nenācās grūti uzzināt, kur dzīvo Šolto. Pēc tam vajadzēja noskaidrot, kas noticis ar dārgumiem. Es sadraudzējos ar vienu no viņa mājas ļaudīm. Vārdu neteikšu, negribu, ka vēl kādam jāsmok cietumā. Drīzumā uzzināju, ka dārgumi atrodas pie Šolto. Tad sāku domāt, kā viņam uzbrukt. Bet Šolto bija viltīgs. Par vārtu sargiem viņš allaž turēja divus bokserus profesionāļus, viņam klāt vienmēr bija viņa dēli un indiešu kalpotājs.

Un tad es uzzināju, ka viņš ir pie miršanas. Kā jucis drāzos uz Pondišerilodžu: vai tiešām viņš man šādi izslīdēs no rokām? Ielīdu dārzā un ielūkojos pa viņa logu. Viņš gulēja gultā, līdzās tai stāvēja viņa dēli. Es gandrīz vai būtu meties virsū visiem trim, bet paskatījos uz Šolto — viņš mani ieraudzīja, žoklis viņam atkārās, un es sapratu, ka majoram šajā saulē viss beidzies. Tajā naktī es tomēr ielīdu viņa guļamistabā un pārvandīju visus papīrus, — meklēju kādu norādi, kur viņš paslēpis mūsu dārgumus. Taču neko neatradu. Un tad man ienāca galvā doma: ja kādreiz sastapšos ar saviem draugiem sikhiem, viņiem būs prieks uzzināt, ka man izdevies majora istabā atstāt mūsu naida apliecinājumu. Uzrakstīju uz papīra gabaliņa vārdus “četru zīme”, kas bija arī uz mūsu kartēm, un piespraudu to uz nelaiķa krūtīm. Lai viņš vēl kapā atceras tos četrus, kurus piekrāpa un aplaupīja.

Iztikai mēs pelnījām, staigādami pa gadatirgiem, kur nabaga Tonga par naudu sevi izrādīja. Melnais kanibāls publikas priekšā ēda jēlu gaļu un dejoja savas kareivīgās dejas. Uz dienas beigām mums vienmēr salasījās pilna cepure monētu. Es joprojām uzturēju sakarus ar Pondišerilodžu, taču nekādu jaunumu nebija. Zināju tikai to, ka viņa dēli turpina meklējumus. Beidzot saņēmām ziņu, ko bijām tik ilgi gaidījuši. Dārgumi atradušies. Tie bijuši noslēpti bēniņos virs Bartolomija Šolto ķīmijas laboratorijas griestiem. Es nekavējoties tur ierados un visu apskatīju, un sapratu, ka ar savu kāju tur neuzrāpšos. Taču uzzināju, ka jumtā ir lodziņš, kā arī to, ka misters Šolto vakariņas ēd lejā. Un es izdomāju, ka ar Tongas palīdzību visu būs loti viegli izdarīt. Paņēmu viņu līdzi un apsēju viņam ap vidu virvi, ko tālredzīgi bijām paķēruši. Tonga rāpās kā kaķis un ļoti ātri nokļuva uz jumta. Taču, kā par nelaimi, misters Šolto vēl bija kabinetā, un tas viņam maksāja dzīvību. Tonga domāja, ka rīkojies loti labi, viņu nogalinādams. Kad es pa virvi ielīdu istabā, Tonga staigāja pa to lielīgs kā gailis. Un bija ļoti pārsteigts, kad nosaucu viņu par asinskāro sātanu un sāku sist ar virves brīvo galu. Tad es paņēmu lādi ar dārgumiem un nolaidu to lejā, nokāpu arī pats, uzrakstījis uz papīriņa “četru zīme” un atstājis to uz galda. Es gribēju parādīt, ka dārglietas beidzot atgriezušās pie tiem, kam tās likumīgi pieder. Tonga uzvilka augšā virvi, aiztaisīja logu un aizgāja pa jumtu, tāpat kā atnācis.

Nezinu, ko lai vēl piebilstu pie sava stāstījuma. Biju dzirdējis kādu laivinieku slavējam Smita kuteri “Aurora” par tā ātro gaitu. Un es nospriedu, ka tieši tas mums arī ir vajadzīgs. Sarunāju ar Smitu vecāko, noīrēju kuteri un apsolīju labi samaksāt, ja viņš mūs dzīvus un veselus nogādās uz kuģa, kas devās uz Brazīliju. Viņš, protams, nojauta, ka tā lieta nav tīra, taču Norvudas slepkavības noslēpums viņam atklāts netika. Viss, ko es jums, džentlmeņi, pastāstīju, ir skaidra patiesība, un es to neesmu darījis tādēļ, lai jūs izklaidētu: jūs man esat izdarījuši sliktu pakalpojumu, — bet gan tāpēc, ka mans vienīgais glābiņš ir izstāstīt precīzi visu, kā bijis, lai visa pasaule zinātu, kā mani piekrāpa majors Šolto un ka es absolūti neesmu vainīgs viņa dēla nāvē.

— Apbrīnojams notikums, — Šerloks Holmss teica, — un šī apbrīnojamā notikuma cienīgs fināls. Jūsu stāstījuma otrajā pusē man nav nekā jauna, ja nu vienīgi tas, ka virvi jūs bijāt atnesuši sev līdzi. To es nezināju. Starp citu, es domāju, ka Tonga pazaudējis visus savus dzelkšņus. Bet viņš vēl vienu izšāva uz mums.

— To, kurš bija palicis caurulītē. Pārējos viņš pazaudēja.

— Skaidrs, — Holmss teica. — Kā man tas neienāca prātā.

—   Vai vēl ir kādi jautājumi? — mūsu gūsteknis laipni pavaicāja.

—  Nē, paldies, nav, — mans draugs atbildēja.

—  Paklausieties, Holms, — Etelnijs Džonss sacīja, — jūs esat tāds cilvēks, kuram jāizdabā. Visiem zināms, ka attiecībā uz noziegumu atklāšanu otra tāda kā jūs nav. Taču pienākums ir pienākums, es jau tā esmu tik daudzas reizes pārkāpis noteikto kārtību, izdabādams jums un jūsu draugam. Jutīšos daudz mierīgāk, ja nometināšu mūsu stāstītāju drošā vietā.

Kebs vēl gaida, un lejā sēž divi policisti. Esmu loti pateicīgs jums un jūsu draugam par palīdzību. Pats par sevi saprotams, jūsu klābūtne tiesā būs nepieciešama. Ar labu nakti.

— Ar labu nakti, džentlmeni, — Smolls teica.

—  Tu pa priekšu, Smoll, — Džonss apdomīgi sacīja, kad viņi gāja ārā no istabas. — Negribu, ka tu arī man krautu pa galvu ar savu koceni, kā to darīji Andamanu salās.

— Tā nu mūsu mazā drāma ir beigusies, — es teicu, kad mēs kādu bridi bijām klusuciešot smēķējuši. — Baidos, Holms, ka man pēdējo reizi bija iespēja studēt jūsu metodi. Mis Morstena mani pagodināja, piekrizdama kļūt par manu sievu.

Holmss izgrūda izmisuma brēcienu.

— Es tik loti no tā baidījos! — viņš teica. — Nē, es nevaru jūs apsveikt.

—  Jums nepatīk mana izvēle? — es jautāju, mazliet aizskarts.

— Patīk. Man jāteic, ka mis Morstena ir apburoša meitene un varētu būt īsts palīgs mūsu darbā. Viņai neapšaubāmi ir attiecīgie dotumi. Vai ievērojāt, ka jau pirmajā dienā viņa no visiem tēva papīriem atveda mums tieši Agras cietokšņa plānu? Taču mīlestība dibinās uz emocijām un kā tāda ir pretrunā ar skaidro un vēso saprātu. Bet saprātu es, kā zināms, vērtēju augstāk par visu. Attiecībā uz sevi varu teikt, ka es nekad neprecēšos, lai nezaudētu prāta skaidrību.

—  Ceru, — es smiedamies teicu, — ka mans prāts izturēs šo pārbaudi. Bet jūs, Holms, atkal izskatāties loti noguris.

—Jā, sākas reakcija. Tagad es visu nedēļu būšu kā izspiests citrons.

—  Cik dīvaini jums mainās šie periodi — tādi, kurus es attiecībā uz citu cilvēku sauktu par slinkumu, un tādi, kas pilni aktīvas, spraigas darbības.

— Jā, — viņš atteica, — mani apvienojas gan liela sliņķa, gan nelabojama kaušļa īpašības. Es bieži atceros Gētes vārdus: Schade, daЯ die Natur einen Menschen aus dir schuf, denn zum wьrdigen. Mann war und zum Schelmen der Stoff*. Starp citu, atgriežoties pie Norvudas lietas, — viņiem, kā jau es domāju, mājā tiešām bijis palīgs. Un neviens cits kā Lals Rao. Tā ka Džonsam tomēr ir bijis tas gods noķert vienu lielu zivi.

— Cik netaisnīgi ir sadalīts ieguvums! — es bildu. — Visu šajā lietā esat paveicis jūs. Bet sievu dabūju es. Un visa slava tiks Džonsam. Kas atliek jums?

—   Man? — Holmss pārjautāja. — Man — kapsula ar kokaīnu.

Un viņš pastiepa savu šauro, balto roku uz nesesera pusi.

' Cik žCl, ka daba iztaisījusi tevi par vienu cilvēku: materiāla būtu pieticis gan taisnajam, gan nelietīgajam (Vācu vai)

Folkenbridžas saimnieks

Anglijas čempions Toms Kribs, pēc divām cīņām ar vareno Molinē beidzis savu aktīvo boksera karjeru, Heimārketa un Pentonstrītas stūrī bija nopircis krodziņu ar nosaukumu “Britānijas ģerbonis”. Aiz letes atradās ar zaļu audumu apsistas durvis, kuras veda ar sarkanām tapetēm izlīmētā istabā, te Kribs glabāja savus dārgumus: fotoattēlus, kausus, goda jostas — izcila boksera neskaitāmo uzvaru trofejas. Šai mājīgajā istabā parasti pulcējās sporta mīļotāji no aristokrātu aprindām. Iebaudīdami Toma Kriba lieliskos vīnus, viņi atcerējās pagājušos mačus, pārsprieda jaunākās ziņas un vienojās par nākamo cīņu sarīkošanu. Šurp nāca arī Kriba profesijas pārstāvji, īpaši tie, kas bija nokļuvuši trūkumā vai nelaimē. Visi zināja, cik čempions ir atsaucīgs: viņa durvis kolēģiem vienmēr bija atvērtas, ja vien laipns vārds vai sātīgas pusdienas varēja uzlabot biedra omu.

1818. gada 25. augusta rītā Kriba viesmīlīgajā patvērumā sēdēja divi vīri. Viens bija pats saimnieks; viņš bija krietni pieņēmies miesās pa tiem septiņiem gadiem, kuri šķīra viņu no laika, kad viņš, gatavodamies savai pēdējai cīņai, kopā ar treneri kapteini Bārkleju mēdza nosolot pa kalnu ceļiem četrdesmit jūdzes dienā. Gara auguma, platiem pleciem, varenām krūtīm, Kribs svēra gandrīz divsimt astoņdesmit mārciņas, bet viņa vīrišķīgā, robustā seja un apņēmīgais skatiens liecināja, ka krodzinieka korpulence pagaidām nav noslāpējusi boksera cīņas garu.

Bija ap vienpadsmitiem no rīta; Kribam priekšā uz galda jau stāvēja milzīgs rūgtā alus kauss. Pierastām kustībām viņš grieza presētu melno košļājamo tabaku un ar mezglainiem pirkstiem sīki sadrupināja katru šķēlīti. Neraugoties uz savu kaujiniecisko pagātni, Kribs izskatījās tieši tā, kā jāizskatās labsirdīgam, cienījamam viesnīcas īpašniekam, rāmam, laipnam un ar savu dzīvi apmierinātam cilvēkam.

Toties viņa sarunu biedram acīmredzot neklājās viegli — viņa sejas izteiksme bija citāda.

Tas bija slaids, samērīgi veidots cilvēks, gadus piecpadsmit jaunāks par čempionu. Ar savu skarbo seju un platajiem pleciem viņš atgādināja Kribu tā ziedu laikos. Uzreiz bija redzams, ka viņš ir profesionāls bokseris. Ikviens boksa cienītājs prastu novērtēt viņa izcilos dotumus — sešu pēdu garo augumu, vareno muskulatūru, simt astoņdesmit mārciņu smagā ķermeņa lielisko uzbūvi — un, pieņemot, ka viņam ir arī drosmīga sirds, pareģotu viņam veiksmīgu sportista karjeru. Toms Vinters jeb, kā viņš pats sevi sauca, Springs, patiešām savā dzimtajā Hīrfordšīrā bija guvis vairākas skaistas uzvaras. Provinces ringā gūtos panākumus vēl nostiprināja divas uzvaras pār spēcīgiem smagā svara bokseriem Londonā. Bet nupat pirms trim nedēļām jaunais bokseris bija iepazinis sakāves rūgtumu — viņu bija uzveicis slavenais Peinters, un viņš joprojām smagi pārdzīvoja neveiksmi.

—  Nenokar degunu, zēn, — čempions teica, pavērdamies noskumušajā sarunu biedrā no savu pinkaino uzacu apakšas.

—    Tu pārāk ņem to pie sirds, Tom.

Jaunais bokseris tikai smagi nopūtās.

—  Ne jau tikai tu, bet ari citi ir piedzīvojuši sakāves, taču viņi nav tā saplakuši un vēlāk pat kļuvuši par Anglijas čempioniem. Te tavā priekšā sēžu es — čempions. Vai gan mani 1805. gadā Broudvoterā nesakāva Džordžs Nikolss? Un kas par to? Es nepametu ringu, un lūdzu: kad no Amerikas atbrauca Lielais Bleks, viņam par pretinieku izvēlējās mani, nevis Džordžu Nikolsu! Es tev saku: turpini cīnīties, un, velns lai parauj, kļūsi par čempionu.

Toms Springs papurināja galvu.

— Nekādā gadījumā, tēv, tad jau man būtu jāclnās ar jums!

—   Es taču visu mūžu nevaru palikt čempions. Tam nav jēgas. Nākamgad Faivzkorta ringā es visas Londonas priekšā atteikšos no sava titula. Un man gribētos to nodot tev. Es jau vairs nespēju nopietni trenēties. Mans laiks ir pagājis.

—   Ziniet, tēv, es neparko nepretendēšu uz jūsu titulu, pirms jūs pats no tā neatteiksieties. Un tad jau redzēsim.

—   Labi, Tom. Nesatraucies un gaidi piemērotu brīdi. Pagaidām tu šeit vienmēr varēsi dabūt naktsmājas un maizes kumosu.

Springs uzblieza ar dūri sev pa celi.

—  Zinu, tēv. Kopš tās dienas, kad es atbraucu no Fauntorpas, jūs esat izturējies pret mani kā pret miesīgu dēlu.

—  Man ir asa acs. Tu būsi čempions!

—   Kā tad, čempions! Neds Peinters pieveica mani četrdesmit raundos.

— Jā, bet pirms tam tu viņu uzvarēji.

—  Un uzvarēšu atkal, zvēru pie Dieva!

—Tā arī būs, manu zēn. Šis pats Džordžs Nikolss neparko negribēja tikties ar mani vēlreiz. Viņš zināja, ka viņam klāsies plāni. Par nopelnīto naudu viņš nopircis sev Bristolē skārni un tagad dzīvo, cepuri kuldams.

— Ar Nedu Peinteru es vēl izrēķināšos. Bet man nav atlicis ne šiliņa pie dvēseles. Manu maču finansētāji vairs man netic. Ja nebūtu jūsu, tēv, nāktos kārt kaklā ubaga tarbu.

— Tev patiešām nav galīgi nekā, Tom?

—  Es pat nevaru samaksāt par ēdienu. Visu naudu līdz beidzamajam penijam esmu atstājis Kingstonas ringā kopā ar savu labo slavu. Nezinu, kā lai dzīvoju, ja neizdosies piedalīties kaut vienā mačā. Kurš gan tagad gribēs mani atbalstīt?

—Tā vis nerunā, draudziņ! Cilvēki, kuri kaut ko sajēdz no boksa, vienmēr tevi atbalstīs. Lai arī tev neveicās ar Nedu Peinteru, tu tomēr esi viens no labākajiem bokseriem. Bet ir taču arī citas iespējas mazliet nopelnīt. Šorīt te bija ieradusies kāda dāma. Gaumīgi tērpusies, nekā ārišķīga vai pārspīlēta, uz karietes durvīm ģerbonis… Viņa vaicāja pēc tevis.

—Vaicāja pēc manis? Dāma?! — Jaunais bokseris pielēca kājās, viņa acīs vīdēja šausmas. — Tēv, jūs taču negribēsiet sacīt…

—  Tur nav nekā slikta, manu zēn. Citādi es nebūtu ar mieru, vari nešaubīties.

— Bet jūs taču teicāt, ka es varot mazliet nopelnīt.

—Jā gan. Vismaz tik daudz, lai tev būtu no kā pārtikt šajā grūtajā laikā. Liekas, tas varētu būt kaut kas tev piemērots un saistīts ar boksu. Viņa interesējās par tavu augumu, svaru, taujāja, ko es domājot par tavām spējām. Vari nešaubīties, es neko sliktu par tevi neteicu.

— Varbūt viņa taisās sarīkot maču?

— Dāma acīmredzot kaut ko sajēdz no boksa. Viņa izprašņāja mani arī par Džordžu Kūperu, Melno Ričmondu, Tomu Oliveru, bet arvien atgriezās pie tevis, tincināja, vai tiesa, ka tu esot labākais no šīs kompānijas, un vai tu esi pelnījis uzticību. Tieši tas viņu interesēja visvairāk — vai tev var uzticēties. Goda vārds, Tom, pat ja tu būtu bokseru erceņģelis, es diezin vai spētu attaisnot visu, ko par tevi sastāstīju.

Durvīs parādījās bufetnieks.

— Piedodiet, ka traucēju, mister Krib… Atkal ieradusies tā dāma karietē.

Čempions nolika uz galda savu māla pīpi.

—  Panāc šurp, manu zēn, — viņš teica, un, satvēris jauno draugu aiz piedurknes, pieveda pie šaurā sānu loga. — Paskaties! Vai tu kādreiz esi redzējis elegantāku karieti? Un tādu zirgu pāri? Katrs no šiem rikšotājiem maksā ne mazāk par divsimt ginejām! Skaties: gan kučieris, gan sulainis livrejā — kur nu vēl smalkāk! Un tur nāk pati dāma… Kāpj laukā no karietes… Pagaidi, zēn, es iziešu viņai pretī.

Toms Kribs aizgāja, bet jaunais Springs palika stāvam pie loga. Viņš nervozi bungoja ar pirkstiem pa stiklu. Nesamaitātais lauku jauneklis nepazina augstākās sabiedrības dāmas, bet bija daudz dzirdējis par slazdiem, kādos liepilsētās mēdz iekrist nepieredzējuši cilvēki. Viņš bija dzirdējis arī ne mazums nostāstu par bokseriem, kurus bagātas sievietes padarīja par saviem mīļākajiem, lai vēlāk pamestu, kā tas notika ar gladiatoriem Romas norieta laikā. Kad istabā strauji ienāca slaida, aizplīvurota sieviete, viņš pagriezās pret to mazliet piesardzīgi, slēpdams iekšējas trīsas. Viņa satraukums gan nedaudz pierima, ieraugot, ka dāmai seko Toma Kriba smagnējā figūra: tas nozīmēja, ka saruna nenotiks divatā. Durvis aiz nācējiem aizvērās, un sieviete uzsvērti nsteidzīgām kustībām novilka cimdus. Tad tikpat nesteidzīgi, mirdzinādama pirkstos briljantus, atmeta biezo plīvuru. Tikai pēc tam viņa beidzot pagriezās pret Tomu Springu.

—  Tātad tas ir viņš? — dāma vaicāja.

Viņi pētīja viens otru ar interesi, kuru pamazām nomainīja abpusēja sajūsma. Dāma redzēja savā priekšā lieliski noaugušu jaunekli, kura pievilcību nebūt nedarīja mazāku ne vāji slēptā kautrība, ne mulsumā pietvīkušie vaigi. Viņš redzēja gadus trīsdesmit vecu sievieti — slaidu, melnīgsnēju, valdonīgu, ar cildenu stāju. Katrs vaibsts viņas lepnajā, daiļajā sejā liecināja par aristokrātisku izcelsmi. Tā bija sieviete, kas radīta dzīvei karaļa galmā. Tieksme pavēlēt viņai bija jau iedzimta, bet to mīkstināja apburoša sievišķība. Raudzīdamies viņā, Toms Springs teica sev, ka vēl nekad nav redzējis skaistāku sievieti — ne sapņos, ne īstenībā. Tai pašā laikā kāda iekšēja balss viņu brīdināja par draudošām briesmām. Jā, šai sievietei ir daiļa, neizsakāmi daiļa seja. Bet vai tā ir atklāta un labsirdīga? Toma jūsmai neapzināti piejaucās neizskaidrojama antipātija.

Dāma savukārt jaunajā bokseri vairs neredzēja cilvēku: viņa to kritiski pētīja kā noteiktiem mērķiem paredzētu mehānismu.

—  Priecājos iepazīties ar jums, mister… mister Spring, — viņa sacīja, vērodama jaunekli kā piekaslgs zirgu tirgotājs.

—   Viņš nemaz nav tik garš, kā jūs man gribējāt iegalvot, mister Krib. Man liekas, jūs teicāt — sešas pēdas.

— Tā ari ir, cienītā kundze, taču tas nav uzreiz pamanāms. Tikai kāmi cilvēki izskatās gari. Paskatieties, mūsu galvas atrodas vienā augstumā, lai gan man ir pliks pakausis, un es taču esmu sešas pēdas garš.

— Kāds ir viņa krūšu apkārtmērs?

— Četrdesmit trīs collas, cienītā kundze.

—Jūs izskatāties ļoti spēcīgs, mister Spring, tas tiesa. Ceru, ka esat arī drosmīgs?

Springs paraustīja plecus.

— Par to es pats nevaru spriest, cienītā kundze.

—  Viņš ir drosmīgs — varat man ticēt! — Kribs steigšus iejaucās. — Cienītā kundze, izlasiet, kas “Sporta hronikā” rakstīts par Toma cīņu ar Nedu Peinteru. Kā viņš turējās!

Līdz beidzamajai sekundei, kamēr Neds viņu nenolika gar zemi. Es biju viņa sekundants un visu redzēju. Varu jums parādīt jaku, kura man toreiz bija mugurā, un jūs tūliņ sapratīsiet, cik izturīgs ir Toms.

Dāma ar žestu noraidīja Kriba piedāvājumu.

— Bet Springs taču zaudēja, — viņa vēsi teica. — Cilvēks, kurš viņu uzvarēja, noteikti ir labākais no abiem.

—   Piedodiet, cienītā kundze, es nevaru jums piekrist. Neviens boksa pazinējs, izņemot Džentlmeni Džeksonu, nekad neuzdrošināsies apšaubīt manu viedokli. Mans zēns jau vienreiz uzvarēja Peinteru un izdarīs to atkal, ja jūsu gaišība uzskatīs par iespējamu finansēt maču.

Dāma nodrebēja un sadusmota palūkojās čempionā.

—  Kāpēc jūs mani tā nosaucāt?

—  Piedodiet. Es tā vienmēr uzrunāju dāmas.

—  Es jums aizliedzu saukt mani par “gaišību”.

—  Labi, cienītā kundze.

—  Es šeit esmu inkognito. Jums abiem jāapsola, ka nepūlēsieties ievākt nekādas ziņas par mani. Citādi mums vairs nekas nebūs runājams.

—    Labi, cienītā kundze. Dodu jums savu goda vārdu. Springs, protams, arī. Tomēr uzdrošinos piebilst, ka nevaru aizliegt saviem bufetniekiem un palīgiem sarunāties ar jūsu kalpiem.

— Mans kučieris un sulainis nezina par mani vairāk kā jūs. Bet man ir maz laika, ķersimies pie lietas. Man šķiet, mister Spring, jūs patlaban neesat aizņemts.

—  Pilnīgi pareizi, cienītā kundze.

—  Misters Kribs man teica, jūs esot gatavs cīnīties ar jebkuru — un vienalga, kādā svarā.

—  Ar jebkuru divkājaino! — iesaucās Kribs.

—  Ar ko jūs gribat likt man cīnīties? — jautāja jaunais bokseris.

—Tā nav jūsu darīšana. Ja jūs patiešām piekrītat cīnīties ar jebkuru, tad jūsu pretinieka vārdam nav nozīmes. Man ir iemesli nenosaukt viņa vārdu.

—  Kā vēlaties, cienītā kundze.

—  Pirms dažām nedēļām jūs pārtraucāt treniņus. Cik ilgs laiks jums vajadzīgs, lai pilnīgi atgūtu formu?

—  Kādas trīs nedēļas, varbūt mēnesis.

— Labi. Es segšu visus treniņu izdevumus un turklāt maksāšu jums divas mārciņas nedēļā. Te būs avanss — piecas mārciņas. Es pati konstatēšu, kad jūs būsiet gatavs cīņai un kad apstākli būs labvēlīgi. Ja uzvarēsiet, dabūsiet piecdesmit mārciņas. Vai jūs apmierina mani noteikumi?

—  Pilnīgi, cienītā kundze, jūs esat loti devīga.

— Un ņemiet vērā, mister Spring, es izvēlos jūs nevis tādēļ, ka jūs esat pats labākais bokseris, jo te viedokli dalās, bet tādēļ, ka jūs esat kārtīgs cilvēks, kā man lika saprast, un jums var uzticēties. Jā, mača noteikumus jūs nevienam nedrīkstat izpaust.

—  Saprotu! Es klusēšu.

— Tas ir privāts mačs. Un nekas vairāk. Treniņus sāciet rit.

—  Kā vēlaties, cienītā kundze.

—  Es gribētu lūgt misteru Kribu būt par treneri.

—   Labprāt! Bet, cienītā kundze, vai tad viņš nesaņems neko, ja zaudēs ciņu?

Sievietes seja pārvērtās, rokas savilkās dūrēs.

—   Ne penija! Neviena paša penija, ja zaudēs! — viņa iesaucās. — Viņš nedrīkst… lai viņš neiedrošinās zaudēt!

—    Nekad neesmu dzirdējis šādus noteikumus, cienītā kundze. Bet es esmu uz sēkļa, un nabagiem nav lemts izvēlēties. Darīšu visu, kā jūs vēlaties. Trenēšos, kamēr jūs teiksiet “diezgan”, un pēc tam cinīšos, kur pavēlēsiet. Ceru, ka cīna notiks lielajā ringā?

ļ— Jā, — viņa atbildēja, — rings būs liels.

— Tālu no Londonas?

—  Simt jūdžu. Kas vēl jūs interesē? Man laiks braukt projām.

-TEs gribēju pavaicāt, cienītā kundze, — noraizējies sacīja Kribs, — vai es varēšu būt par viņa sekundantu? Esmu viņam palīdzējis divās beidzamajās cīņās!

— Nē! — sieviete asi attrauca.

Viņa klusēdama pagriezās un izgāja no istabas, aizvērdama durvis. Pēc īsa brīža viņas elegantā kariete aiztraucās gar logu, iegriezās laužu pilnajā Heimārketā un drīz vien nozuda ielas drūzmā.

Bokseri klusēdami paraudzījās viens otrā.

— Velns lai parauj, tas izklausās vēl labāk nekā gailu cīņas! — beidzot iesaucās Kribs. — Vismaz nu mums kabatā ir piecas mārciņas, manu zēn. Bet tas viss ir loti savādi!

Pēc neilgas apspriedes viņi nolēma, ka Toms Springs dzīvos un trenēsies Hempstedhltā, viesnīcā “Pils”, bet Kribs braukās uz turieni viņu pārbaudīt. Nākamajā dienā Toms, paņēmis līdzi svaru bumbas, hanteles un lecamauklu, pārvācās uz “Pili” un tūliņ sāka treniņus, lai drīzāk iegūtu formu. Taču gan viņam, gan viņa labsirdīgajam trenerim nācās grūti piespiest sevi nopietni attiekties pret darbu.

—   Esmu loti noilgojies pēc tabaciņas, tēv, — jaunais bokseris bilda trešās dienas vakarā, kad viņi bija apsēdušies atpūsties. — Man nudien nekas nenotiks, ja izsmēķēšu pīplti.

— Zini, manu zēn, vispār jau nu es to neatzīstu, bet še tev tabaka un pīpe. Goda vārds, nevaru iedomāties, ko sacītu kapteinis Bārklejs no Džūras, ieraugot bokseri smēķējam treniņa laikā! Viņš to neatstātu nesodītu! Viņš piespieda mani nomest pāri par četrdesmit mārciņām svara, kad trenējos otrajam mačam ar Bleķu!

Springs aizsmēķēja un, ietinies zilu dūmu mākonī, atlaidās pret sola atzveltni.

— Jums, tēv, bija viegli ievērot stingru režīmu. Jūs zinājāt, kas jūs sagaida. Jūs zinājāt vietu, laiku, pazināt pretinieku. Jūs zinājāt, ka, pēc mēneša izejot ringā, zālē būs desmit tūkstoši līdzjutēju, kas varbūt būs likuši uz abiem pretiniekiem simttūkstoš mārciņu. Jūs zinājāt, ar ko jums nāksies cīnīties un kas jādara, lai uzvarētu. Man viss ir citādi. Man liekas, tā ir tikai dāmas kaprīze un viss aizies tukšgaitā. Ja es būtu pārliecināts, ka sagaidāma nopietna cīņa, es drīzāk salauztu pīpi nekā smēķētu.

Toms Kribs mulsi pakasīja pakausi.

— Es pats nekā nesaprotu, manu zēn, izņemot to, ka viņa pieklājīgi maksā. Un, ja padomā ar galvu, kurš no labākajiem profesionālajiem bokseriem spētu tev pretoties kaut vai pusstundu? Stringers jau nu ne, viņu tu jau pieveici. Kūpers? Viņš patlaban ir Ņūkāslā. Ričmondu tu noliksi gar zemi, nenovelkot žaketi. Gesmans sver mazāk nekā simt septiņdesmit mārciņas. Vēl ir Bils Nits no Bristoles. Tā arī būs, manu zēn. Dāma laikam nolēmusi uzlaist tev Gesmanu vai Bilu Nitu.

—   Kādēļ tad viņa to nesaka? Es papūlētos, kā nākas, sagatavoties cīņai ar Gesmanu, un vēl jo vairāk — ar Bilu Nitu. Bet, velns lai parauj, es nevaru nopietni trenēties, nezinot, ko ieraudzīšu ringā.

Pēkšņi bokseru saruna pārtrūka. Durvis atvērās, un istabā ienāca dāma. Ieraugot bokserus, viņas melnīgsnējā, skaistā seja piesarka dusmās. Viņa paraudzījās vīriešos ar tādu nicinājumu, ka abi vainas apziņā pielēca kājās. Tā nu viņi stāvēja, acis nodūruši un mīņādamies no vienas kājas uz otru kā divi milzīgi, nogrēkojušies suņi. Garās pīpes viņu rokās joprojām kūpēja.

— Tā! — viņa beidzot ierunājās, nikni piecirzdama kāju.

—    Un to sauc par treniņu!

—  Mums ļoti žēl, cienītā kundze, — Kribs kaunīgi teica.

—    Es nedomāju… Man ne brīdi nenāca prātā…

—  Ka es atbraukšu pārbaudīt, vai nemaksāju jums velti? Protams, tas jums nenāca vis prātā. — Viņa asi pagriezās pret Tomu Springu. — Stulbenis! Jūs piekaus, un ar to viss beigsies.

Jauneklis sadusmots paraudzījās viņā.

—  Lūdzu, nelamājieties, cienītā kundze! Arī man ir savs pašlepnums. Es piekrītu, ka smēķēt treniņa laikā ir pilnīgi nepiedodami. Tieši pirms jūsu ierašanās es teicu Tomam Kribam, ka, ja jūs neizturētos pret mums kā pret bērniem, bet pateiktu, kur un ar ko man būs jācīnās, es spētu savaldīties.

—   Tiesa gan, cienītā kundze, — čempions apliecināja.

—    Es esmu pārliecināts, ka tas būs vai nu Gesmans vai Bils Nits. Citu taču nav. Ļaujiet mums kaut vai nojaust, kurš tas būs, un es apsolu, ka līdz noteiktajai dienai mūsu zēns būs vislabākajā formā.

Dāma nicinoši iesmējās.

— Jūs laikam domājat, ka boksēties var tikai tie, kas pelna iztiku ar dūrēm?

—   Ak Dievs, tātad runa ir par amatieri? — iesaucās pārsteigtais Kribs. — Bet jūs taču nevarat prasīt no Toma Springa, lai viņš trīs nedēļas trenētos cīņai ar kādu aristokrātu amatieri!

—  Vairāk es neteikšu ne vārda! — dāma atcirta. — Kas jums par dalu, kāds būs pretinieks. Bet, ja jūs turpināsiet trenēties tāpat kā šodien, es jūs padzīšu un nolīgšu citu, nopietnāku cilvēku. Nedomājiet, ka mani ir viegli apmānīt tāpēc vien, ka esmu sieviete. Boksā es orientējos tikpat labi kā vīrieši.

—  To es sapratu uzreiz, tikko jūs sākāt runāt, — Kribs teica.

— Ja sapratāt, neaizmirstiet! Un negaidiet atkārtotus brīdinājumus! Ja atkal slinkosiet, nolīgšu citu.

— Jūs tātad tomēr neteiksiet, ar ko man būs jācīnās?

—  Nē, nē! Varat man ticēt, — jums vai jebkuram citam Anglijas bokserim būs nepieciešami visi spēki un prasme, lai viņu uzveiktu, kaut arī jūs būtu savā vislabākajā sportiskajā formā. Tagad nekavējoties sāciet treniņu un pielūkojiet, lai es atkal jūs nepieķeru sēžam bezdarbībā.

Viņa pārlaida abiem brašuļiem augstprātīgu skatienu, pagriezās uz papēža un cēli izsoloja no istabas.

Līdzko durvis aizcirtās, Kribs gari nosvilpās, paskatījās uz savu sakaunējušos draugu un noslaucīja pieri krāsainā mutautā.

— Nu, manu zēn, tagad mums nāksies nopietni pastrādāt.

—   Pareizi, — Toms Springs atsaucās. — Tagad mums nāksies nopietni pastrādāt.

Nākamajās divās nedēļās dāma vairākkārt ieradās viesnīcā, lai pārliecinātos, ka viņas bokseris patiešām apzinīgi gatavojas gaidāmajai cīņai. Parasti viņa parādījās treniņu zālē tad, kad to vismazāk varēja gaidīt, bet ne reizes viņai nebija iemesla apvainot Tomu Springu un viņa treneri uzcītības trūkumā. Toms, uzvilcis cimdus, ilgi dauzīja maisu, devās trīsdesmit jūdžu garās pastaigās, jūdzi skrēja pakal pasta karietei, kurā bija iejūgts labs zirgs, un cītīgi strādāja ar lecamauklu. Viņam nācās izliet daudz sviedru, līdz pienāca diena, kad treneris ar lepnumu paziņoja, ka viņš “nodzinis pēdējo unci tauku un nu var cīnīties nevis uz dzīvību, bet uz nāvi.”

Vienu vienīgu reizi dāmai līdzi bija atnācis kāds slaids, labi veidots jauns cilvēks ar aristokrātiskām manierēm. Viņu varētu uzskatīt par ļoti glītu, ja vien skatu nebojātu kādā nelaimes gadījumā sakropļots deguns. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš domīgi vēroja puskailo bokseri, kurš darbojās ar hantelēm.

—  Kā tev liekas, vai derēs? — dāma jautāja.

Jaunais švīts paraustīja plecus.

—  Man nepatīk visa šī iecere, cara mia. Nespēju liekuļot un apgalvot, ka man tā patīk.

—  Nu kā tad tā, Džordž! Tas tagad piepilda visu manu dzīvi.

— Tas nav gluži angļu stilā. Tas atgādina viduslaiku Itāliju, Lukrēciju Bordžu. Sievietes visos gadsimtos bijušas vienlīdz nevaldāmas gan mīlestībā, gan naidā, bet veids, kādā tu gatavojies paust šīs jūtas, deviņpadsmitā gadsimta Londonā ir novecojis.

—  Bet vai tad nevajag viņu pārmācīt?

— Jā, jā! Es tikai domāju, varētu atrast kādu citu veidu.

— Tu jau izmēģināji citu veidu, un ko tu panāci?

Jaunais cilvēks drūmi pasmīnēja, atlocīja krekla aproci un

aplūkoja dziļu rētu uz rokas locītavas.

—  Daudz nepanācu, nav vārdam vietas, — viņš atzinās.

— Tu mēģināji un cieti neveiksmi.

—  Taisnība.

—  Kas tad atliek? Tiesa?

—  Nē, nē, tikai ne to!

— Tātad tagad ir mana kārta pamēģināt, un es nevienam neļaušu sevi aizkavēt.

—   Cara mia! Kurš uzdrošināsies tevi aizkavēt! Vismaz man tas nenāk ne prātā. Bet palīdzēt es tev nevaru.

—  Es tev nemaz neprasu palīdzību.

— Taisnība, tu ari viena spēj tikt galā… Bet tagad, ja tev vairs šeit nav nekas darāms, brauksim atpakaļ uz Londonu. Šovakar dzied Galdoni, un man katrā ziņā jātiek uz operu.

Apmeklētāji aizbrauca: viņš — vieglprātīgs un bezrūpīgs, viņa — ar liktenīgu apņēmību sejā.

Beidzot pienāca diena, kad Kribs varēja ziņot dāmai, ka Springs ir lieliskā formā.

— Esmu izdarījis visu, kas manos spēkos, cienītā kundze. Tagad viņš var cīnīties pat tad, ja par godalgu izsolīta karaļvalsts. Labāks viņš vairs nebūs — lieka nedēļa var nākt tikai par sliktu.

Dāma aplūkoja Springu ar lietpratēja skatienu.

—     Viņš dara jums godu, — viņa sacīja. — Šodien ir otrdiena. Viņš cīnīsies rīt.

— Lieliski, cienītā kundze! Kur viņam jāierodas?

—Klausieties uzmanīgi. Dariet visu, kā es teikšu. Jūs, mister Krib, trešdien desmitos no rīta atvedīsiet viņu uz Čeringkrosu, uz viesnīcu “Zelta krusts”. Tur viņš iekāps diližansā, kas dodas uz Braitonu, un izkāps Tcnbridžvelsā pie krodziņa “Karaliskais ozols”. Te viņš paēdis to, ko bokseriem pirms cīņas atļauts ēst. Krodziņā viņš gaidīs, kamēr viņam pienāks klāt grūms tumšsarkanā livrejā. Grūms pateiks, kas tālāk jādara, vai arī iedos vēstuli ar norādījumiem.

— Vai es nevaru braukt viņam līdzi?

— Nē!

—     Ak, kundze, kaut vai līdz Tenbridžvelsai! Saprotiet taču mani: visu laiku gatavot puisi, un tad pēkšņi izšķirošā brīdī pamest!

—  Neko nevar darīt. Jūs esat pārāk labi pazīstams. Par jūsu ierašanos tūliņ uzzinās visa pilsēta, un tas var izjaukt manus plānus. Par to, ka brauktu arī jūs, nevar būt ne runas.

— Nu labi, padodos, bet es esmu ļoti apbēdināts.

—  Man laikam jāņem līdzi boksa bikses un zābaki? — Springs gribēja zināt.

—Nekādā ziņā! Lūdzu, neņemiet neko, kas varētu liecināt par jūsu profesiju. Uzvelciet tās pašas drānas, kas jums bija mugurā, kad pirmoreiz tikāmies. Jums jāizskatās pēc strādnieka vai amatnieka.

Toma Kriba apmulsusī seja pauda pilnīgu izmisumu.

— Bez sekundanta, parastā apģērbā, zābakos… Tas taču ir pret noteikumiem! Goda vārds, cienītā kundze, man aiz kauna vai zemē jālien, ka piedalos tādā pasākumā. Kas tā par cīņu bez sekundanta? Kautiņš, nekas vairāk! Esmu pārāk dziļi iepinies šai afērā, lai izstātos no spēles, bet es to nožēloju.

Lai gan dāmas norādījumi bija pilnīgā pretrunā ar profesionālā boksa ētiku, valdonīgās sievietes griba uzvarēja, un viss notika, kā viņa vēlējās. Deviņos no rīta Toms Springs jau sēdēja Braitonas diližansā, un māja atvadas Tomam Kribam, kurš stāvēja pie viesnīcas “Zelta krusts” durvīm savu pielūdzēju — oficiantu un zirgu puišu — ielenkumā. Bija tas maigais gadalaiks, kad vasara nemanāmi pāriet rudenī, un skābaržu un paparžu zaļo lapotni jau klāj pirmais zeltījums. Līdzko sešu pelēku ābolainu zirgu vilktais diližanss pameta aizmugurē Sautvorkas pelēkās ielas, laukos augušais jauneklis dziļi ievilka elpu. Viņš priecājās par skaistajām ainavām, kādas pavērās, kad diližanss brauca gar Noulas rūpīgi koptajiem dārziem un laukiem un tālāk aiz Riversaidhillas meta loku caur Kentas zemienes plašumiem. Pabraucis garām Tenbridžas skolai un Sautboro, diližanss sāka ripot pa ceļu, kurš līkumoja starp dīvainiem smilšakmens atsegumiem, līdz apstājās pie lielas viesnīcas — tieši pie tās, kuru dāma bija minējusi. Springs izkāpa no diližansa, iegāja ēdamzālē un pasūtīja asiņainu bifšteku, kā viņam bija ieteicis treneris. Tikko viņš bija beidzis ēst, ieradās

sulainis tumšsarkanā livrejā ar apbrīnojami neizteiksmīgu seju.

—   Piedodiet, ser, vai jūs esat misters Springs… misters Tomass Springs no Londonas?

— Tas es esmu, jaunais cilvēk.

—   Man jānodod jums šādi norādījumi: pēc ēšanas jūs uzkavēsieties šeit tikai stundu, tad iesēdīsieties faetonā, kurš stāvēs pie viesnīcas durvīm, un es aizvedīšu jūs, kurp vajadzīgs.

Jaunais bokseris nekad nemēdza zaudēt aukstasinību, lai arī kas notiktu ringā un ap to. Līdzjutēju mežonīgie kliedzieni, pūla uzbudinātie bļāvieni vinu tikai uzmundrināja, lika priekā straujāk pukstēt vina drosmīgajai sirdij un modināja vēlēšanos pierādīt, ka viņam ir tiesības atrasties šajā verdošu kaislību mutuļu centrā. Bet patlabanējā vientulība un nenoteiktība viņu nomāca. Viņš atlaidās uz zirgu astriem popētā dīvāna un mēģināja iesnausties, bet satraukums un nemiers gaiņāja miegu projām; beidzot viņš piecēlās un sāka solot šurp un turp pa tukšo istabu. Pēkšņi durvīs pazibēja kāda plata, sārta seja. Sapratis, ka ir pamanīts, svešinieks ienāca istabā.

—  Lūdzu piedošanu, ser, — viņš teica, — vai man ir tas gods runāt ar misteru Tomasu Springu?

— Tieši tā, ser!

—  Ak Dievs! Esmu loti glaimots, ka jūs atrodaties manā mājā. Mans vārds ir Korderijs, ser, un man pieder šī vecmodīgā viesnīca. Man jau likās, ka acis mani nevil. Esmu tikai vienkāršs boksa cienītājs, ser. Pagājušā gada septembrī es biju Maulsī. Jūs toreiz uzveicāt Džeku Stringeru no Roklifas. Uzdrošinos sacīt, ka tā bija lieliska cīņa, loti skaista cīņa. Mans spriedums nemaz nav tik nenozīmīgs, ser: jau daudzus gadus ne Kentā, ne Saseksā nav noticis neviens mačs, kurā pie paša ringa nebūtu redzams Džo Korderijs. Pavaicājiet misteram Gregstonam no Čophausa viesnīcas Holbornā, viņš jums šo to pastāstīs par veco Džo Korderiju. Mister Spring, varbūt jūs esat pie mums ieradies piedalīties kādā cīņā? Uzreiz redzams, ka jūs esat lieliskā formā. Būšu jums loti pateicīgs, ja atklāsiet man noslēpumu.

Springs nodomāja, ka, uzticēdamies viesnīcniekam, viņš varbūt uzzinātu vairāk, nekā varētu izstāstīt pats. Taču viņš mēdza turēt vārdu un nebija aizmirsis, ka solījies klusēt.

— Vienkārši gribu šo dienu pavadīt laukos, mister Korderij.

— Te nu bija! Un es cerēju, ka gatavojas krietna cīņa. Es tādas lietas saožu jau iztālēm, mister Spring, nebiju domājis, ka nojauta mani pievils. Bet jums jau labāk zināms. Varbūt vēlāk aizbrauksim apskatīt manas apiņu plantācijas — pašlaik ir pats piemērotākais gadalaiks, ser.

Toms Springs neprata izlikties, un viņa neveiklās atrunas diezin vai izklausījās pārliecinoši, bet pašā sarunas karstumā istabā ienāca oficiants un paziņoja Springām, ka faetons viņu gaida. Korderija acis iespīdējās ziņkārē un nepacietībā.

—Jūs taču, liekas, teicāt, ka mūsu apkaimē nevienu nepazīstat, mister Spring!

— Redzat, mister Korderij, te man dzīvo kāds labs draugs, un viņš atsūtījis man pakal savus divričus. Pilsētā es droši vien atgriezīšos ar nakts diližansu. Pēc pāris stundām es atkal ienākšu, un tad izdzersim pa tasītei tējas.

Pie durvīm stāvēja četrvietīgs faetons, kurā bija iejūgts brīnišķīgs melns rikšotājs; uz bukas sēdēja sulainis tumšsarkanā livrejā. Toms Springs jau grasījās sēsties viņam blakām, bet sulainis ātri nočukstēja, ka viņam dots rīkojums sēdināt misteru Springu aizmugurē. Toms atlaidās aizmugures sēdekli, un faetons tūlīt sāka braukt. Uzbudinātais Korderijs, tagad vēl vairāk pārliecināts, ka briest interesanti notikumi, metās uz stalli, skali pavēlēja iejūgt zirgu un jau pēc īsa brīža dzinās faetonam pa pēdām, katrā krustojumā vaicādams pēc melna ērzeļa un kučiera tumšsarkanā livrejā.

Pa to laiku faetons traucās Krouboro virzienā. Kad līdz turienei bija atlikušas vairs tikai dažas jūdzes, kučieris iegriezās kādā šaurā, skābaržiem apstādītā ceļā; to brūnīgi rudā lapotne veidoja ēnainu arku. Pa šo rudi zeltaino tuneli tajā pašā virzienā gāja arī slaida, gracioza dāma. Kad rati piebrauca viņai klāt, kučieris apturēja zirgu. Dāma atkāpās un paraudzījās sēdētājos.

—  Es gribu ticēt, ka jūs esat vislabākajā formā, — viņa teica, vērīgi uzlūkodama bokseri. — Kā jūs jūtaties?

— Paldies, cienītā kundze, loti labi.

— Es apsēdīšos jums blakām, Džonson. Mums vēl diezgan tālu jābrauc. Brauciet caur Lejas Vorenu, tad nogriezieties uz ceļa, kas ved apkārt Grevelhengerai. Es pateikšu, kur jāapstājas. Bet nesteidzieties, mums vēl ir divdesmit minūtes laika.

Kā dīvainā sapnī garām jaunajam bokserim slīdēja vientulīgu aleju labirints. Beidzot faetons apstājās pie kādiem vārtiņiem; aiz tiem sākās biezi noaudzis jauns eglājs. Dāma izkāpa no ratiem un pamāja, lai Springs seko.

— Gaidiet mūs alejas tālākajā galā, — viņa nokomandēja kučieri. — Mēs te uzkavēsimies. Mister Spring, esiet tik laipns un nāciet man līdzi. Es nosūtīju vēstuli, kurā nozīmēju šeit tikšanos.

Pa līkumotu taciņu viņi ātri šķērsoja egļu audzi, pārkāpa pāri žogam un nonāca citā mežā, kurā bija dzirdama dobja fazānu klukstēšana. Izgājuši cauri mežam, viņi nokļuva brīnišķīgā, kalnainā parkā ar milzīgiem ozoliem; parks sniedzās līdz skaistai Elizabetes laika savrupmājai, kuras priekšā stiepās balustrādēm rotātas terases. Pa parku meža virzienā gāja cilvēks.

Dāma satvēra boksera roku.

— Tur ir jūsu pretinieks! — viņa iesaucās.

Viņi stāvēja, ieslēpušies koku ēnā, un labi redzēja svešinieku. Tikai daži jardi tos šķīra no viņa. Toms Springs aplūkoja svešo ar milzīgu interesi. Tas bija gara auguma vīrietis ar varenu miesas būvi, tērpies zilos svārkos ar zeltītām, saulē mirdzošām pogām, baltās reljefa auduma bridža biksēs un jātnieka zābakos. Viņš soļoja ātrā, enerģiskā gaitā, un bridi pa brīdim uzšāva sev pa kāju ar pātagu. Izskats un stāja liecināja, ka tas ir enerģisks, apņēmīgs cilvēks.

—           Klausieties, tas taču ir džentlmenis! — iesaucās Springs.

—    Nē, cienītā kundze, ar tādām lietām es nenodarbojos! Man nav nekāda naida pret šo cilvēku, un viņam nevarētu būt nekāda naida pret mani. Kas man ar viņu jādara?

— Jācīnās ar viņu! Jāpiekauj viņš! Tādēļ jau es jūs atvedu.

Toms Springs sašutumā novērsās.

—   Es atbraucu šurp, lai piedalītos godīgā cīņā, cienītā kundze, nevis piekautu cilvēku, kuram kautiņš nav ne prātā. Cīņa nenotiks!

—  Jūs vēl neesat paspējis aplūkot viņu, kā nākas, bet jau nobijāties! — dāma šņāca. — Baidāties, ka viņš jūs sadauzīs?

—  Domājiet, ko gribat, bet šis darbiņš nav manā gaumē.

Dāma nobālēja īgnumā un dusmās.

— Stulbenis! — viņa iekliedzās. — Vai tiešām pēdējā brīdī viss izjuks? Te… papīrā… ir piecdesmit mārciņas. Jūs atsakāties no piecdesmit mārciņām?

— Tas ir darbiņš gļēvulim. Man tas ir pretīgi.

—  Gļēvulim? Šis cilvēks ir par trīsdesmit mārciņām smagāks nekā jūs un spēcīgāks par jebkuru bokseri amatieri visā Anglijā!

Jaunajam bokserim kļuva mazliet vieglāk. Galu galā godīgi nopelnītas piecdesmit mārciņas viņam loti noderētu. Ja vien varētu pārliecināties, ka tas ir cienīgs pretinieks un ari viņš labprāt pamērotos spēkiem.

—  Kā jūs zināt, ka viņš ir tik spēcīgs? — Toms vaicāja.

—  Kas tur ko nezināt! Es esmu viņa sieva.

Viņa pagriezās un vienā mirklī nozuda krūmājā. Svešinieks jau bija pavisam tuvu, un, paskatījies uz viņu, Springs gandrīz pārstāja šaubīties. Viņš ieraudzīja masīvu, apmēram trīsdesmit gadus vecu cilvēku platām krūtīm, drūmiem, raupjiem sejas vaibstiem, biezām nokarenām uzacīm un skarbu lūpu izliekumu. Viņš svēra ne mazāk par divsimt desmit mārciņām un soļoja trenēta atlēta gaitā. Pamanījis zem koka stāvošo Springu, svešinieks pielika soli un viegli pārlēca žogam šajā pusē.

— Ei, tu! — viņš uzkliedza, apstādamies dažus jardus no Springa un pētīdams to no galvas līdz kājām. — Kas tu, velns lai parauj, tāds esi, no kurienes tu, velns lai parauj, uzradies, un ko, pie velna, tu meklē manā īpašumā?

Svešinieka runas tonis bija vēl aizskarošāks nekā vārdi. Springa vaigi dusmās pietvīka.

— Klausieties, mister, — viņš teica. — Pieklājība taču neko nemaksā. Kāpēc jūs tā runājat ar mani?

— Nelietis tāds! Es tevi ar kāju izsperšu no savas mājas. Tu stāvi uz manas zemes un vēl uzdrošinies būt nekaunīgs? — Svešinieks pacēla pātagu un draudīgi tuvojās Springām. —Tu iesi prom vai ne? — viņš iekliedzās, atvēzēdams pātagu.

Vairīdamies no cirtiena, Toms Springs atlēca nost.

—  Nesteidzieties, mister, — viņš teica. — Taisnības labad jums jāzina, ka esmu Springs, profesionāls bokseris. Varbūt esat dzirdējis par mani?

— Tā jau es domāju, ka tu esi riebeklis no šitās sugas. Man jau bijušas darīšanas ar jūsu brālību, un vēl neesmu sastapis nevienu, kurš spētu noturēties man pretī kaut vai piecas minūtes. Varbūt gribi pamēģināt?

—  Ja vien jūs uzdrošināsieties pacelt pret mani pātagu, mister…

— Še tev! — Nepazīstamais no visa spēka iesita jauneklim ar pātagu pa plecu. — Nu, vai kausimies?

—         Tāpēc ari esmu ieradies. — Springs aplaizīja sausās lūpas.

—     Metiet nost savu pātagu, mister! Ja cīnīties, tad cīnīties! Tieši tagad esmu es labi trenēts un gatavs stāties pretī ikvienam. Jūs pats mani provocējat. Tikai vēlāk nepārmetiet.

Svešinieks novilka zilos svārkus no saviem platajiem pleciem. Zem svārkiem parādījās sīku zariņu rakstā izšūta atlasa veste; viņš to novilka un kopā ar svārkiem pakāra uz alkšņa zara.

— Tu saki, labi trenēts? — viņš murmināja. — Velns lai parauj, tūliņ es tevi paņemšu priekšā… Tas tev būs treniņš!

Ja Toms Springs vēl bija šaubījies, vai viņš ļaunprātīgi neizmanto savas priekšrocības, tad tagad šaubas izgaisa. Viņa priekšā stāvēja pašpārliecināts, fiziski lieliski attīstīts cilvēks, īpaši skaidrs tas kļuva pēc tam, kad svešinieks noņēma melnu atlasa kaklasaiti ar lielu rubīna piespraudi un norāva no resnā, muskuļotā kakla cieši piegulošo, balto apkaklīti. Pēc tam viņš nesteidzīgi atpogāja zelta aproču pogas un uzrotīja piedurknes, atsedzot varenas spalvainas rokas, kuras varētu noderēt tēlniekam par modeli.

— Nāc tuvāk pie žoga, — viņš teica, beidzis ģērbties, — te ir vairāk vietas.

Bokseris neatpalika no sava draudīgā pretinieka. Pakāris krūmā cepuri, svārkus un vesti, viņš iznāca klajumā.

— Kā uz ielas vai pēc likumiem? — aukstasinīgi noprasīja amatieris.

—  Pēc likumiem.

—  Lieliski! Ieņem stāju, Spring! Pamēģināsim!

Viņi stāvēja viens otram pretī meža pļaviņā, apaļā, ar zāli noaugušā laukumā, kuru šķērsoja taciņa. No svešinieka sejas nozuda izaicinošā, uzpūtīgā izteiksme, tagad viņa lūpās rotājās drūma vīpsna, bet acis nikni zibēja zem biezajām uzacīm. Stāja liecināja, ka viņš ir visai pieredzējis bokseris. Toms

Springs, viegli pārvietodamies pa labi un kreisi, gaidot mirkli, kad pretinieks atklāsies, pēkšņi saprata, ka nedz Stringers, nedz arī pats Peinters nebūtu viņam tik bīstami. Amatiera kreisā roka bija pastiepa uz priekšu, labā aizsargāja nedaudz atliekto ķermeni un galvu. Springs pamēģināja dot vieglu sitienu pa saules pinumu un vienlaikus pa seju, bet amatieris tūliņ metās virsū Tomam ar veselu mežonīgu sitienu sēriju, no kuras tas ar lielām pūlēm izvairījās. Springs atlēca atpakaļ, bet pretinieks turpināja vajāšanu. Viens spēcīgs sitiens pasita lejup Springa labo roku, otrs trāpīja plecā un nogāza viņu zemē; svešinieks uzkrita viņam virsū. Tūliņ pat abi pielēca kājās, un, ļauni pablenzuši viens otrā, atkal ieņēma kaujas stāju.

Tagad vairs nebija šaubu, ka amatieris ir ne vien smagāks, bet arī spēcīgāks par Springu. Viņam vēl divas reizes izdevās nogāzt Tomu no kājām. Pirmajā reizē viņš to izdarīja ar spēcīgiem sitieniem, otrajā — vienkārši nosvieda uz muguras. Neizturīgākam cilvēkam šādi kritieni varētu atņemt vēlēšanos turpināt cīņu, bet Toms Springs tajos saskatīja tikai savā profesijā neizbēgamas sīkas nepatikšanas. Zilumiem klāts, elsdams, viņš acumirklī atkal pielēca kājās. No mutes viņam sūcās tieva asins strūkliņa, bet zilo acu apņēmīgais skatiens liecināja, ka viņa cīņas gars nav salauzts.

Pamazām Springs iepazina pretinieka agresīvo taktiku un arvien sekmīgāk atvairīja viņa uzbrukumus. Amatieris turpināja uzbrukt arī ceturtajā raundā, bet Toms mainīja aizstāvēšanās taktiku. Līdz šīm viņš tikai atkāpās un tādēļ zaudēja. Tagad, sagaidījis brīdi, kad pretinieks atkal metās viņam virsū, Toms ar kreiso roku deva viņam varenu tiešo sitienu, kuru vēl pastiprināja ne tikai paša Springa rāviens, bet arī svešinieka pretuzbrukums. Sadursme bija tik spēcīga, ka Springu atsvieda atpakaļ; svešais sagrīļojās, atkāpās, un, aizsedzis seju ar roku, atspiedās pret koku.

—  Man liekas, laiks beigt, — Springs piedāvāja, — citādi jums klāsies slikti.

Pretinieks neskaidri nolamājās un izspļāva asinis.

—  Stājies vietā! — viņš uzkliedza.

Toms saprata, ka arī tagad viņa uzdevums nav viegls. Dabūjis bargu mācību, amatieris vairs necentās mesties tieši virsū un piekaut pieredzējušo bokseri tā, kā būtu piekāvis kādu neaptēstu lempi lauku gadatirgū. Tagad viņš pārdomāja un aprēķināja katru sitienu un prasmīgi pārvietojās pa laukumu. Springs klusībā atzina, ka, ja svešinieks būtu profesionāli apmācīts, viņš veiksmīgi varētu stāties pretī pirmklasīgiem bokseriem. Viņš prasmīgi aizstāvējās un atbildēja zibenīgiem kontruzbrukumiem. Ar dzelžainu izturību viņš panesa jebkādu sitienu, un, kad izdevās, no visa spēka svieda pret zemi Springu, kurš bija vieglāks. Tomēr apdullinošais sitiens, kuru viņš pats ar savu taktiku bija izprovocējis cīņas sākumā un kurš bija licis viņam labāk novērtēt savu pretinieku, nebija palicis bez sekām. Viņš vairs tik ātri nereaģēja, viņa sitieni kļuva arvien vājāki. Turklāt viņš cīnījās ar pašu uzmanīgāko un aukstasinīgāko no visiem bokseriem, kurš nepalaida garām nevienu iespēju dot triecienu vai izmantot iegūto pārsvaru. Palēnām, raundu pēc raunda, viņa precīzais un mērķtiecīgais pretinieks to nokausēja, raidīdams spēcīgus un trāpīgus sitienus. Beidzot amatieris pārguris apstājās; viņš bija aizelsies, viņa seja (vai, pareizāk, tā sejas daļa, kas nebija noplūdusi asinīm) bija sarkana no piepūles. Viņš bija sasniedzis savas izturības robežu. Viņa pretinieks, arī viss vienos zilumos un sadauzīts, bet joprojām aukstasinīgs, gatavs cīņai un bīstams, stāvēja un gaidīja.

—  Es taču saku, ka mums jābeidz, — Springs atkārtoja.

—    Jūs esat pagalam.

Bet zaudētājam patmīlība neļāva samierināties ar šādu iznākumu. Saniknoti ierēcies, aizmirsis visus likumus, viņš metās Springām virsū, apbērdams to ar nekārtīgu sitienu krusu. Pirmajā acumirklī šis uzbrukums Springu apstulbināja. Tad viņš spēra soli sānis, sita, un svešinieks, rokas savēcinājis, nogāzās zemē. Viņš gulēja izstiepies zālē, ieplētis milzīgās rokas un kājas un pavērsis pret debesim sakropļoto seju.

Springs klusēdams vēroja bezsamaņā gulošo cilvēku, līdz sajuta pieskaramies savai kailajai rokai kaut ko mīkstu un siltu. Viņam līdzās stāvēja dāma.

—  Nezaudējiet laiku! — viņa sauca, melnajām acīm mirdzot. — Sitiet viņu!

Riebumā iekliedzies, Springs atgrūda sievieti, bet viņa atkal satvēra to aiz rokas.

—  Es jums samaksāšu septiņdesmit piecas mārciņas…

—  Ciņa beigusies, cienītā kundze. Es vairs viņam nepieskaršos.

— Simt mārciņu! Veselas simt mārciņas. Viņas man ir te līdzi, aiz korsetes. Jūs atteiksieties no simts mārciņām?!

Springs novērsās. Pēkšņi sieviete metās viņam garām, cenzdamās iespert gulošajam ar papēdi pa seju, bet Springs viņu rupji parāva atpakaļ.

— Ejiet nost! — viņš uzkliedza, sapurinādams dāmu. — Būtu kaunējusies sist gulošam.

Virietis ievaidējās un pagriezās uz sāniem. Tad ar grūtībām piecēlās sēdus, pārvilka mitru plaukstu pār seju un grīļodamies uzrausās kājās.

—  Neko darīt, — viņš izgrūda, paraustījis platos plecus,

—     cīņa bija godīga. Es savā laikā biju Džeksona mīļākais skolnieks, bet jūs izrādījāties labāks par mani.

Pēkšņi viņš pamanīja saniknoto sievieti.

— A, Betija! — viņš iesaucās. — Tad tu esi tā, kam man jāpateicas! Kā gan man tas neienāca prātā, kad saņēmu tavu vēstuli!

—   Jā, manu pavēlniek, — sieviete atbildēja, izsmejoši kniksēdama. — Par to tev jāpateicas man. To visu sarīkoja tava mazā sieviņa. Es paslēpos tur, aiz tiem krūmiem, un skatījos, kā tevi dauza kā suni. Tu gan nedabūji gluži tik daudz, cik es būtu gribējusi, bet es domāju, ka ar šādu seju tu tik drīz nevarēsi valdzināt sievietes. Atceries, ko tu toreiz teici, manu pavēlniek? Atceries?

Brīdi svešinieks pārsteigts klusēja, tad paķēra zemē nosviesto pātagu un paskatījās uz sievieti no pinkaino uzacu apakšas.

— Tu esi tīrais sātans! — viņš iesaucās.

—  Bet ko sacīs guvernante? — sieviete jautāja.

Nobālis aiz niknuma, svešinieks atvēzējās pret viņu ar

pātagu, bet Springs, rokas izplētis, ātri nostājās starp abiem.

— Tā neies, ser! To es nevaru pieļaut.

Svešinieks pāri boksera plecam ļauni pavērās sievā.

— Tātad tā ir atmaksa par dārgo Džordžu! — viņš rūgti iesmējās. — Bet arī nabaga Džordžs ar savu lauzto degunu acīmredzot jau atlaists. Varbūt tu esi pārgājusi uz bokseriem? Pinies ar sportistu?

— Tu melo! — sieviete iesaucās.

— A, cienītā kundze, trāpīju vārīgā vietā? Nu, tad nodošu jūs abus tiesai par malu medniecību un fizisku vardarbību. Kas tas būs par skatu, mans Dievs, kas par skatu!

— Tu to nedarīsi, Džon!

— Nedarīšu?! Pagaidiet tepat trīs minūtes, un jūs redzēsiet, vai es to darīšu vai nē.

Viņš norāva no koka sava drānas, un, vēl arvien grīļodamies aizsteidzās pār klajumu, ar svilpieniem saukdams savus ļaudis.

—Ātrāk! Ātrāk! — dāma uzsauca Springām. — Nedrīkstam zaudēt ne minūti! — Bāla un dreboša, viņa aizelsās no satraukuma. — Viņš sacels kājās visu apkaimi. Tas būs drausmīgi… Drausmīgi!

Sieviete sāka skriet pa šauro, līkumoto taciņu, un Springs, pa ceļam ģērbdamies, metās viņai pakaļ. Pa lauku no labās puses jau steidzās šurp bruņots mežsargs. Divi laukstrādnieki, kas guboja sienu, apstājās, un, neizlaizdami dakšas no rokām, skatījās uz visām pusēm. Taču uz ceļa pagaidām nebija neviena cilvēka, un faetons viņus gaidīja. Zirgs rāmi plūca ceļmalas zāli, kučieris snauda uz augstas bukas. Dāma ātri ielēca ratos un paaicināja Springu tuvāk.

—  Te būs jūsu piecdesmit mārciņas, — viņa teica, sniegdama viņam papīrā ietītu naudu. —Jūs esat idiots, ka neizmantojāt gadījumu un nepārvērtāt tās simt mārciņās. Mēs esam norēķinājušies.

—   Bet kurp lai es eju? — jautāja bokseris, apjukumā raudzīdamies uz taciņām, kas veda uz visām pusēm. — Uz kurieni lai es eju?

— Pie velna! — uzkliedza sieviete. — Triec zirgu labi ātri, Džonson!

Faetons rāvās uz priekšu un nozuda ceļa līkumā. Toms Springs palika viens.

No visām pusēm skanēja kliedzieni un svilpieni. Viņš saprata, ka tagad, kad dāmai izdevies atbrīvoties no nepatīkamās perspektīvas dalīties liktenī ar viņu, tai ir pilnīgi vienalga, kas notiks ar bokseri. Patiesībā arī pašam Tomam Springām viss sāka kļūt vienaldzīgs. Viņš bija līdz nāvei noguris, no kritieniem un sitieniem sāpēja galva, turklāt viņš jutās aizvainots. Viņš lēni vilkās pa ceļu, un viņam nebija ne jausmas, kur jānogriežas uz Tenbridžvelsu. Iztālēm skanēja suņu rejas, un viņš saprata, ka tie dzen viņa pēdas. Aizbēgt nebija iespējams, un Toms nolēma, ka tikpat labi var pagaidīt suņus šeit. Viņš izrāva no žoga labi resnu mietu un, galīgi saskaities, apsēdās gaidīt.

Taču pirmais ieradās nevis ienaidnieks, bet draugs. Ceļa līkumā izdrāzās ņipra ruda zirdziņa vilkti divriči. Ratos sēdēja viesnīcas “Karaliskais ozols” sārtsejainais saimnieks. Viņš vicināja pātagu kā traks un ik brīdi lūkojās atpakaļ.

—  Lēciet ratos, mister Spring, lēciet! — viņš sauca, pievilkdams grožus. — Cilvēki un suņi… Tūliņ tie būs klāt… Ātrāk kāpiet iekšā! Aiziet, Rudais!

Vairāk viņš neteica ne vārda, kamēr viņi, gluži kā sacīkstēs, nebija nobraukuši divas jūdzes un neatradās drošībā uz Braitonas ceja. Tikai te viņš uzmeta grožus zirgam uz muguras un ar tuklu roku uzblieza Tomam Springām pa plecu.

—  Lieliski! — viņš sauca. Viņa platā sarkanā seja staroja sajūsmā. — Ak Dievs, cik tas bija skaisti!

—  Kas? — Springs brīnījās. — Vai tad jūs redzējāt cīņu?

—  No sākuma līdz beigām! Zvēru pie sava goda! Kas to būtu domājis, ka es piedzīvošu tādu laimi — kļūt par šāda mača vienīgo skatītāju! Ak, tas bija vareni! — viņš vētraini jūsmoja. — Redzēt, kā viņa gaišība nogāzās gar zemi gluži kā bullis, dabūjis triecienu pa pakausi, bet viņas gaišība, krūmos sēdēdama, sit plaukstas! Es nojautu, ka paredzams kaut kas interesants, un sekoju jums visu ceļu. Kad jūs apstājāties, es piesēju Rudo pie koka un aizzagos jums pakal cauri mežam. Un labi vien bija, jo nupat visa apkaime ir sacelta kājās.

Bezgala izbrīnīts, Springs blenza savā ceļabiedrā.

— Viņa gaišība? — viņš beidzot izdvesa.

—  Tieši tā, manu zēn, lords Folkenbridžs, grāfistes vicegubernators, tiesas priekšsēdētājs, karalistes pērs — lūk, kas ir jūsu pretinieks.

—  Žēlīgais Dievs!

—  Jūs to nezinājāt? Tas droši vien bija vēl labāk. Citādi varbūt jūs vinu tik pamatīgi nepiekautu. Bet ziniet, ja jūs viņu nebūtu uzvarējis, tad viņš gan būtu jūs pamatīgi apstrādājis! Mūsu grāfistē nav neviena cilvēka, kurš varētu stāties viņam pretī. Malumedniekus un čigānus viņš piekauj pa diviem trim uzreiz. Te visi no vina baidās. Bet jūs viņu sitāt no visas sirds. Ak, mīļais draugs, cik tas bija brīnišķīgs skats!

Taču Springs, pārāk satriekts par dzirdēto, neatbildēja. Tikai pēc tam, kad viņš jau atradās viesmīlīgajā viesnīcas pajumtē, bija nomazgājies un sātīgi paēdis, viņš ataicināja pie sevis misteru Korderiju. Toms izstāstīja viņam notikumus, kuri bija ievadījuši šo neparasto piedzīvojumu, un lūdza saimnieku paskaidrot, ko tas viss varētu nozīmēt. Korderijs, klusiņām smiedams, uzmanīgi noklausījās viesa stāstu. Tad viņš izgāja no istabas un tūliņ atgriezās, nesdams nobružātu avīzi, kuru izgludināja pret ceļgalu.

—   Tas ir “Penteilas Vēstnesis”, mister Spring, — nebūs viegli atrast otru šādu tenku lapu. Ja viņi kaut ko uzodīs par šodien notikušo, tad izmantos izdevību to attiecīgi pasniegt. Taču mēs viņiem neko neteiksim! Viņas gaišība diezin vai izpļāpāsies, un arī viņa gaišība, jādomā, turēs muti, lai gan dusmās lika dzīties jums pakal. Klausieties, nu, mister Spring! Es jums to izlasīšu, bet jūs aizsmēķējiet savu pīpi. Šis ir pagājušā gada jūlija numurs, un te rakstīts:

“Kautiņš augstākajā sabiedrībā.

Nevienam vairs nav noslēpums, ka domstarpības, kuras vairākus gadus pastāv starp lordu F. un viņa apburošo laulāto draudzeni, beidzamajā laikā sasniegušas apogeju. Viņa gaišības pārmērīgā aizraušanās ar spirtotiem dzērieniem, kā ari uzmanība, kādu viņš, kā runā, pievērsis kādai savā mājā dzīvojošai zemākas kārtas personai, jau sen izraisījusi lēdijas F. neapmierinātību.

Beidzamajā laikā viņa meklējusi mierinājumu draudzībā ar kādu džentlmeni — sauksim viņu par seru Džordžu U. Sers Džordžs, pazīstams dāmu mīlulis un skaists jauns cilvēks, labprāt mierināja daiļo cietēju. Taču rezultāts izrādījies visai bēdīgs gan viņas gaišības jūtām, gan džentlmeņa skaistumam. Lords F. ar grupu kalpotāju pieķēris pārīti tikšanās brīdi netālu no savas mājas. Neraugoties uz dāmas protestiem, lords F. licis lietā savu spēku un veiklību, un pacenties sodīt nelaimīgo Lotario tā, lai, kā pats atvadoties izteicies, sers Džordžs vairs nevarētu valdzināt sievietes ar savu ārieni. Lēdija F. pametusi viņa gaišību un aizbraukusi uz Londonu, kur, bez šaubām, patlaban aprūpē savu sakropļoto Apollonu. Ir pamats domāt, ka notiks divkauja, lai gan, nododot numuru salikšanai, mūsu rīcībā vēl nebija precīzu ziņu.”

Viesnīcnieks nolika avīzi.

—   Jums ticis gods iekļūt augstākajā sabiedrībā, mister Tomas Spring! — viņš teica.

Bokseris pārvilka roku savai sasistajai galvai.

— Vai zināt, mister Korderij, — viņš sacīja, — mani pilnīgi apmierina ari zemākā sabiedrība.

Svītrainā lāde

—  Nu, ko jūs teiksiet, Elerdais? — es jautāju.

Mans otrais palīgs stāvēja man blakām kuģa pakaļgalā, plati ieplētis īsās, resnās kājas. Jūra pēc vētras vēl nebija pavisam norimusi, un ik reizi, kad kuģis vilnos sazvārojās, abas mūsu glābšanas laivas gandrīz skāra ūdeni. Atbalstījis tālskati pret bezānmasta vantīm, Elerdaiss pūlējās saskatīt kādu svešu, vētras sadragātu kuģi, — tas uz īsu bridi pacēlās viļņa galotnē, lai tūliņ atkal slīdētu lejup. Kuģis bija iegrimis tik dziļi, ka es tikai reizumis pamanīju zaļganu borta svītriņu.

Tā bija briga. Tās grotmasts bija nolūzis kādas desmit pēdas virs klāja un kopā ar burām un rājām vilkās kuģim nopakaļ kā lauzts kaijas spārns. Neviens arī nepūlējās pārcirst tauvas, kurās bija sapinies atlūznis. Fokmasts vēl turējās, bet marsbura bija atrāvusies no stiprinājuma, un priekšējās buras plandījās vējā kā milzīgi, balti karogi. Nekad vēl man nebija nācies redzēt kuģi tik nožēlojamā stāvokli.

Mēs gan par to īpaši nebrīnījāmies. Beidzamo trīs dienu laikā arī mums ne vienu vien reizi likās, ka ir zaudēta cerība vēl kādreiz ieraudzīt sauszemi. Trīsdesmit sešas stundas bijām cīnījušies ar vētru, un, ja “Mērija Sinklere” nebūtu viens no labākajiem buriniekiem, kāds jebkad tapis Klaida kuģubūvētavās, mums diezin vai izdotos to pārciest. Tomēr visi bijām sveiki un veseli, lai gan viesulim tika upurēta laiva un dala labā falšborta. Tādēļ ari mēs nebrīnījāmies, ieraudzīdami, ka citiem klājas ļaunāk nekā mums. Sakropļotā briga svaidījās zilajā jūrā zem skaidrajām debesīm gluži kā zibens apžilbināts cilvēks, atgādinādama pārciestās šausmas.

Lēnīgais, pedantiskais skots Elerdaiss ilgi un uzmanīgi pētīja kuģīti. Arī mūsu matroži raudzījās uz tā pusi, sadrūzmējušies pie bortiem vai uzrāpušies fokvantīs. Jau desmit dienas, atstājuši galvenos Atlantijas okeāna tirdzniecības kuģu ceļus tālu ziemeļos, mēs burājām pilnīgā vientulībā. Ja cilvēks atrodas uz 20. platuma un 10. garuma grāda, viņš, dabiski, izrāda interesi par katru negaidītu sastapšanos.

—   Man liekas, ka komanda ir pametusi kuģi, — sacīja otrais palīgs.

Arī man bija radies tāds iespaids. Uz kuģa klāja nebija nekādu dzīvības pazīmju, neviens neatsaucās mūsu matrožiem, kuri sveicinādami māja ar rokām. Izskatījās, ka komanda pametusi kuģi pārliecībā par tā nenovēršamu bojāeju.

— Ilgi virs ūdens tas neturēsies, — kā vienmēr rāmi teica Elerdaiss. — Redzēsi, uzmetīs pakaļgalu gaisā un nogrims. Klājs jau tagad ir applūdis.

—     Kāds tur ir karogs? — es jautāju.

—  Nevaru saprast, tas ir sapinies fallēs. A, tagad redzu… Brazīlijas, tikai apgriezts otrādi.

Tas nozīmēja, ka komanda pirms kuģa atstāšanas signalizējusi par draudošajām briesmām. Varbūt ļaudis tikai nupat bija devušies projām? Paņēmu no palīga tālskati un aplūkoju putās sakulto, nemierīgo, zilo Atlantijas okeāna klaidu. Nē, izņemot mūs, te nebija neviena.

— Iespējams, ka uz klāja atrodas dzīvi cilvēki, — es teicu.

— Varbūt tur mētājas kaut kas ņemams, — nomurmināja otrais palīgs.

— Pietuvosimies tam no aizvēja puses un noliksimies dreifā.

Mūsu barka apstājās kādus simts jardus no brigas, un abi kuģi sāka šūpoties un klanīties viens otram pretī kā dejojoši klauni.

—   Nolaist glābšanas laivu! — es pavēlēju. — Paņemiet līdzi četrus cilvēkus un pārlūkojiet brigu, mister Elerdais.

Šajā bridi kuģa pulkstenis nozvanīja septīto stundu, un uz klāja iznāca mans pirmais palīgs Armstrongs — pēc dažām minūtēm viņam bija jāstājas sardzē. Mani pārņēma vēlēšanās pašam apskatīt pamesto kuģi. Brīdinājis Armstrongu, es pārrāpos pār bortu, pa fallēm nokāpu lejā un iesēdos glābšanas laivā.

Bija vajadzīgs laiks, lai veiktu attālumu, kas šķīra abus kuģus. Jūra vēl bangoja, un milzīgie vilni brīžiem aizsedza gan mūsu kuģi, gan brigu. Kad atradāmies starp diviem viļņiem, saules stari mūs nesasniedza, bet katrs nākamais vilnis atkal pacēla pretī siltumam un spozmei. Tajos īsajos mirkļos, kad bijām uzšūpoti sniegbalti putainajā galotnē starp diviem drūmiem bezdibeņiem, es saskatīju brigas garo zaļo korpusa līniju un sasvērušos fokmastu. Airēju laivu ar tādu aprēķinu, lai piestātu uzkāpšanai visērtākajā vietā. Brigas pakaļgalā, pār kuru straumēm skalojās ūdens, mēs izlasījām nosaukumu: “Uzvaras Dievmāte”.

— Piestāsim pie borta vēja pusē, ser, — teica otrais palīgs.

—  Gatavojiet ķeksi!

Nākamajā mirkli mēs jau lēcām pār bortu, kurš bija gandrīz vienā augstumā ar mūsu laivu, un nokļuvām uz pamestās brigas klāja.

Vispirms mēs sevi nodrošinājām pret loti iespējamo varbūtību, ka kuģis sāktu pēkšņi strauji grimt — divi matroži turēja laivu trosē, neļaudami tai cieši piespiesties kuģa bortam. Tā mēs briesmu gadījumā varējām jebkurā bridi ielēkt laivā. Pēc tam uzdevu namdarim noskaidrot, vai kravas tilpnē ir daudz ūdens un vai tas turpina ieplūst; pats kopā ar Elerdaisu un kādu matrozi sāku ātri pārlūkot brigu un tās kravu.

Uz klāja mētājās dažādas atlūzas un vistu būri, kuros mirka beigti putni. Bija atlikusi tikai viena laiva, un tā pati ar izdauzītu dibenu — mēs jau vairs nešaubījāmies, ka komanda atstājusi brigu. Mēs ar Elerdaisu iegājām kapteiņa kajītē. Rakstāmgalds izskatījās tā, it kā kapteinis no tā tikko būtu piecēlies. Tur bija izsvaidītas grāmatas un papīri spāņu un portugāļu valodā, visur rēgojās cigarešu pelnu kaudzītes. Es mēģināju sameklēt kuģa žurnālu, bet neatradu.

— Iespējams, ka kapteinim tāda nemaz nav bijis, — sacīja Elerdaiss. — Uz Dienvidamerikas tirdzniecības kuģiem parasti nevalda visai bargi likumi, un kapteiņi nemēdz pārslogot sevi ar darbiem. Ja arī žurnāls ir bijis, kapteinis to droši vien paķēris līdzi.

— Es gribētu paņemt līdzi visas šīs grāmatas un papīrus, — es teicu. — Pajautājiet namdarim, cik laika mums atlicis.

Namdara atbilde viesa cerības. Tiesa, ūdens bija piepildījis kravas tilpni, bet dala kravas peldēja, tā kā kuģis netaisījās nogrimt tūliņ pat. Visticamāk, ka tas vispār nenogrims un ilgi šūposies viļņos kā viens no drausmīgajiem, kartē neatzīmētajiem peldošajiem rifiem, kuri bijuši par cēloni daudzu labu kuģu bojāejai.

— Ja tā, tad jūs droši varat kāpt lejā kravas tilpnē, mister Elerdais, — es teicu. — Izpētiet brigu un papūlieties noskaidrot, ko vēl būtu iespējams glābt. Es tikmēr apskatīšu papīrus.

No saņemtās kravas pavadzīmēm, dažādām piezīmēm un vēstulēm es uzzināju, ka brazīliešu briga “Uzvaras Dievmāte” apmēram pirms mēneša atstājusi Baijas ostu un uzņēmusi kursu uz Londonu. Brigas kapteinis bija kāds Takseira, bet par komandas sastāvu nekādas ziņas neatradu. Pavirši pāršķirstījis dokumentus, secināju, ka mums te diezin vai varētu atrasties kas noderīgs. Kuģis veda riekstus, ingveru un vērtīgus tropu kokmateriālus. Šie milzīgie balki nebija ļāvuši nelaimīgajai brigai nogrimt, bet tie bija tik lieli, ka mēs nespētu tos izvilkt no kravas tilpnes. Vēl tur bija dekoratīvie putniņi dāmu cepuru rotāšanai un simts kastes ar konservētiem augļiem.

Rakņādamies pa papīriem, es ieraudzīju mazu zīmīti, kas bija rakstīta angliski un tūliņ piesaistīja manu uzmanību.

“Senie spāņu un indiāņu dārgumi ir dala no Santarema kolekcijas un tiek nosūtīta Londonas firmai “Prontfuts un Neimans”. Šie unikālie priekšmeti ir loti vērtīgi un rūpīgi jāuzmana, lai ceļā netiktu bojāti vai izlaupīti. īpaši tas attiecas uz lādi ar dona Ramiresa di Leiras dārglietām. Lāde jāglabā vietā, kur tai neviens nevarētu piekļūt.”

Lāde ar dona Ramiresa dārglietām! Unikāli priekšmeti! Tātad brigas kravā tomēr ir kaut kas vērtīgs!

Durvīs parādījās mans palīgs, un es piecēlos, neizlaizdams zīmīti no rokas.

—  Man šķiet, uz brigas notiek kaut kas nelāgs, — palīgs paziņoja.

Elerdaiss allaž mēdza saglabāt nesatricināmu mieru, bet nupat bija redzams, ka viņš ir uztraucies.

—  Kas noticis?

— Slepkavība, ser. Mēs atradām cilvēku ar sašķaidītu galvu.

—  Nelaimes gadījums vētras laikā?

— Iespējams, ser. Bet es būšu loti pārsteigts, ja jūs teiksiet to pašu pēc tam, kad būsiet viņu apskatījis.

—  Kur viņš ir?

— Tepat, ser, vidusklāja kajītē.

Izrādījās, ka zem klāja nebija dzīvojamo telpu. Kapteiņa kajīte atradās kuģa pakaļgalā; klāja vidū līdzās galvenajai lūkai bija otra kajīte, savienota ar kambīzi, bet kuģa priekšgalā — komandas kopkajīte. Palīgs ieveda mani vidējā kajītē. Pa labi bija redzama kambīze, kurā uz grīdas mētājās kastroli un šķīvji, pa kreisi — mazāka kajīte ar divām kojām virsniekiem. Aiz virsnieku kajītes atradās apmēram divpadsmit kvadrātpēdu liela telpa, piesvaidīta ar karogiem un rezerves burām. Gar sienām bija nokrauti rupjā buraudeklā ievīstīti un pie šķērskokiem piestiprināti saiņi. Kajītes dziļumā stāvēja liela lāde ar sarkanām un baltām svītrām. Sarkanās svītras gan bija tā izbalējušas, bet baltās — tik netīras, ka lādes krāsa bija nosakāma tikai vietās, kur uz to krita gaisma. Vēlāk, izmērījuši lādi, mēs konstatējām, ka tā ir četru pēdu un trīs collu gara, trīs pēdu un divu collu augsta un trīs pēdu plata. Tā bija daudz lielāka nekā parasta matrožu lādīte.

Taču, ieejot šajā mantu kambarī, manu uzmanību saistīja nevis lāde, bet kaut kas cits. Uz grīdas, visā savā nelielajā augumā izstiepies, gulēja melnīgsnējs cilvēks ar īsu un sprogainu bārdiņu; viņa kājas bija pavērstas pret lādi, galva — uz pretējo pusi. Līdzās miroņa galvai uz baltā buraudekla rēgojās tumšsarkans plankums, bet no iedegušā kakla pa grīdu bija izplūdušas asiņu tērcītes. Pirmajā brīdī gan es nespēju ieraudzīt nekādas vardarbīgas nāves pazīmes. Viņa seja bija bezrūpīga kā aizmigušam bērnam.

Es noliecos pār viņu, bet tūliņ, šausmās iekliegdamies, atlēcu nost. Tikai tagad pamanīju brūci. Viņš bija nogalināts no aizmugures ar cirvi vai kādu citu līdzīgu priekšmetu. Cirvis bija sadragājis pakausi un smadzenes. Tāpēc arī viņa sejā bija saglabājies tāds miers: nāve bija iestājusies acumirklī, un viņš pat nebija redzējis savu slepkavu.

—  Kā jūs domājat, kapteini Bērklij, vai tā ir slepkavība ar iepriekšēju nodomu vai nelaimes gadījums? — palīgs man noprasīja.

—ļums taisnība, mister Elerdais. Viņš nogalināts no aizmugures ar kādu asu un smagu priekšmetu. Bet kas tas ir par cilvēku, un kāpēc viņš noslepkavots?

— Tas ir vienkāršs matrozis, ser, — palīgs atbildēja. — Paskatieties uz viņa rokām, un jums tūliņ viss būs skaidrs.

Elerdaiss noliecās un izgrieza uz āru nelaiķa kabatas. Tajās bija kāršu kava, darvotas virves gals un paciņa brazīliešu tabakas.

—  Skatieties! — pēkšņi iesaucās Elerdaiss, paceldams no grīdas nazi, kura asmenis izlēca no roktura, ja nospieda tajā paslēpto stingro atsperi. Uz mirdzošā tērauda neredzēja neviena traipiņa, un tas lika domāt, ka nazis nav bijis slepkavības ierocis. Taču tas gulēja rokas stiepiena attālumā no noslepkavotā — it kā viņš to būtu izmetis brīdī, kad saņēma triecienu.

—  Man liekas, ser, viņš zināja, ka viņam draud briesmas, un turēja nazi gatavībā, — sacīja palīgs. — Bet mēs vairs nekā nevaram nabadziņam līdzēt. Interesanti, kas ir tajos pie šķērssienām piesietajos saiņos? Izskatās, ka šajā vecajā maisaudeklā satītas visādas statuetes, seni ieroči, antikvāras lietas.

—  Pilnīgi pareizi, — es atbildēju. — Tā ir vienīgā vērtība, kuru mēs šeit varam paņemt. Sasauciet ļaudis no barkas, lai atsūta mums vēl vienu laivu, kurā iekraut mantas.

Palicis viens, vēlreiz aplūkoju dīvainos priekšmetus, par kuru īpašniekiem mēs bijām kļuvuši. Viss bija tik rūpīgi iesaiņots, ka par tiem varēja gūt tikai aptuvenu priekšstatu. Taču svītrainā lāde tobrīd bija labi apgaismota, un es to varēju sīki izpētīt. Masīvo, stūros apkalto vāku rotāja dīvains ģerbonis, zem tā bija redzams uzraksts spāņu valodā. Man izdevās to izlasīt: “Svētā Jēkaba ordeņa kavaliera, Terra Firmas un Veragvasas provinces ģenerālgubernatora un ģenerālkapteiņa dona Ramiresa di Leiras dārglietu lāde.” Vienā stūrī bija iegravēts gadaskaitlis “1606”, otra stūrī uzlīmēta liela balta zīme ar uzrakstu angļu valodā: “Loti lūdzam nekādā gadījumā neatvērt šo lādi.” Zemāk brīdinājums bija atkārtots spāņu valodā. Loti sarežģītajā, smagajā tērauda slēdzenē bija iegravēts kāds uzraksts latīņu valodā, kuru es, vienkāršs jūrnieks būdams, nesapratu.

Biju jau beidzis pētīt dīvaino lādi, kad pie brigas pieīrās otra laiva ar manu pirmo palīgu Armstrongu, un mēs iekrāvām tajā antikvārās mantas — vienīgo, ko bija vērts paņemt no pamestā kuģa. Aizsūtījis piekrauto laivu uz barku, es kopā ar Elerdaisu, namdari un vienu no matrožiem devos pēc svītrainās lādes. Mēs aizvilkām to līdz laivai un uzmanīgi iecēlām tajā starp abiem vidējiem soliem: lāde bija loti smaga, un, novietota laivas priekšgalā vai pakaļgalā, varēja to apgāzt. Mironi atstājām turpat,.kur viņš gulēja.

Elerdaiss domāja, ka nogalinātais matrozis gribējis kaut ko piesavināties, kad komanda devusies projām no kuģa, un kapteinis, cenzdamies uzturēt disciplīnu, iegāzis viņam ar cirvi vai kādu citu smagu priekšmetu. Šāds izskaidrojums likās ticams, tomēr pilnībā tas mani neapmierināja. Taču okeāns glabā daudz noslēpumu, un mums acīmredzot nebija lemts uzzināt, kas izraisījis brazīliešu brigas matroža bojāeju — tas bija vēl viens no tiem mīklainajiem gadījumiem, kādus ne mazums var pastāstīt katrs jūrnieks.

Tauvās iesietu, smago lādi pacēla uz “Mērijas Sinkleres” klāja: vēlāk četri matroži ievilka to kajītē un iebīdīja starp galdu un skapi pie dibensienas. Tur tā stāvēja, kamēr mēs. edām vakariņas. Pēc vakariņām es kopā ar saviem palīgiem pie groka glāzes pārspriedām dienas notikumus.

Garais, tievais Armstrongs, kurš mazliet atgādināja maitu liju, bija lielisks jūrnieks, bet slavens ar savu skopumu un mantkārību. Mūsu atradums bija viņu satraucis. Mirdzošām acīm viņš jau rēķināja, cik katrs no mums dabūs, kad pārdosim mantas no pamestās brigas un sadalīsim pelnu.

—Ja tās patiešām ir unikālas lietas, kā rakstīts zīmītē, tad mēs varam par tām prasīt jebkuru summu. Jūs pat iedomāties nevarat, kādu pasakainu naudu dažkārt maksā bagātie kolekcionāri. Tūkstoš mārciņu viņiem ir tīrais nieks. Es nekļūdīšos, ja teikšu: šo reisu mēs neesam veikuši veltīgi!

—Nedomāju vis, — es atbildēju. — Man šķiet, šis antikvārās lietas ne ar ko neatšķiras no tām, kuras bieži ieved no Dienvidamerikas.

—Vai zināt, ser, es esmu piedalījies jau četrpadsmit reisos, bet nekad neesmu redzējis neko līdzīgu šai lādei. Jau tukša tā maksā veselu kaudzi naudas, bet tajā, spriežot pēc smaguma, ir iekšā kaut kas vērtīgs. Vai nepalūkosimies?

— Tu taču sabojāsi lādi, ja salauzīsi atslēgu, — pretojās otrais palīgs.

Armstrongs notupās pie lādes un, piešķiebis galvu, sāka pētīt slēdzeni, gandrīz skardams to ar savu garo, plāno degunu.

— Lāde ir taisīta no ozola dēliem, — viņš paziņoja, — un vietām mazliet izkaltusi. Būtu man pie rokas kalts vai nazis ar cietu asmeni, es varētu to atvērt, nemaz nesabojājot korpusu.

Līdzko viņš pieminēja nazi ar cietu asmeni, es neviļus atcerējos mirušo brigas matrozi.

—Varbūt ari viņš pūlējās atvērt lādi, bet kāds viņu iztraucēja? — es ieteicos.

—  Nezinu, ser, bet esmu pārliecināts, ka to attaisīšu. Te skapi ir skrūvgriezis. Paturi lampu, Elerdais, es tūliņ visu izdarīšu.

—  Pagaidiet! — es iesaucos, pamanījis, ka Armstrongs, kura acīs spīdēja ziņkāre un alkatība, jau noliecās pār lādes vāku. — Nesaprotu, kāpēc mums tā jāsteidzas? Jūs taču izlasījāt brīdinājumu. Varbūt tam nav nekādas nozīmes, bet man nezin kādēļ tas šķiet vērā ņemams. Galu galā lādes saturs nekur nepazudīs, un, pat ja tur atrodas dārglietas, tās nezaudēs savu vērtību, lai kur mēs lādi atvērtu — brigas īpašnieku kantori vai “Mērijas Sinkleres” kajītē.

Manus vārdus dzirdot, Armstronga pašpaļāvība saplaka.

—Vai tikai jūs neesat māņticīgs, ser? —viņš nomurmināja, un viņa plānās lūpas savilkās nicīgā vīpsnā. — Ja mēs izlaidīsim lādi no savām rokām, nezinādami, kas tajā iekšā, mūs var piekrāpt. Bez tam…

—           Diezgan, mister Armstrong! — es viņu strupi pārtraucu.

—    Jūs savu dalu dabūsiet, bet es neatļaušu atvērt lādi šodien.

—  Ievērojiet, brīdinājums rakstīts angliski. Tas nozīmē, ka lādi jau apskatījuši eiropieši, — piebilda Elerdaiss. — Turklāt, pat ja lāde domāta dārglietu glabāšanai, tas nebūt nenozīmē, ka tās pašlaik ir tur iekšā. Varam nešaubīties, ka kopš vecā Terra Firmas gubernatora laikiem lādē ielūkojušies ne mazums laužu!

Armstrongs paraustīja plecus un nometa skrūvgriezi uz galda.

—  Kā vēlaties, — viņš norūca.

Taču, lai gan pēc tam mēs runājām par pilnīgi citām lietām, es pamanīju Armstronga ziņkārīgo un alkatīgo skatienu allaž atgriežamies pie svītrainās lādes.

Te nu sākšu aprakstīt turpmākos notikumus, kurus atceroties, vēl tagad nodrebu šausmās.

Mūsu virsnieku kajītes bija izkārtotas ap kopkajīti; mana, pati tālākā, atradās neliela gaiteņa galā pie lūkas. Es nekad sardzē nestāvēju, izņemot īpaši svarīgus gadījumus, un dežūras bija sadalītas starp trim maniem palīgiem. Armstrongs stājās sardzē pusnaktī; četros no rīta Elerdaisam vajadzēja viņu nomainīt.

Parasti es guļu loti cieši, un mani vajag spēcīgi sapurināt, lai pamodinātu. Taču tonakt, vai, pareizāk sakot, rītausmā es pēkšņi uztrūkos un piecēlos kojā sēdus. Hronometrs rādīja puspieci. Nervi bija uzvilkti kā stīgas. Mani bija pamodinājis kāda smaga priekšmeta kritiens un necilvēcīgs kliedziens, kurš vēl joprojām skanēja ausīs. Sēdēju un klausījos, bet tagad visapkārt valdīja klusums. Tomēr šis drausmīgais kliedziens nebija manas iztēles radīts, tas bija skanējis tepat tuvumā, un man likās, ka vēl arvien to dzirdu. Izlēcu no kojas, pavirši apģērbos un steidzos uz kopkajīti.

Sākumā nemanīju nekā neparasta. Aukstajā puskrēslā saskatīju ar sarkanu galdautu apklāto galdu, sešus krēslus ar grozāmiem sēdekļiem, riekstkoka bufeti, barometru, bet kajītes dziļumā — lielo svītraino lādi. Es jau pagriezos, lai uzkāptu uz klāja un izprašņātu otro palīgu, kad pēkšņi ievēroju kaut ko rēgojamies laukā no pagaldes. Tā bija cilvēka kāja, apauta jūrnieka zābakā. Pieliecos un ieraudzīju, ka uz grīdas ar seju uz leju, rokas uz priekšu pastiepis, gul cilvēks. Uzreiz pazinu savu pirmo palīgu Armstrongu. Viņš bija miris. Brīdi stāvēju klusēdams, aizelsies no satraukuma, tad metos uz klāju, pasaucu Elerdaisu un kopā ar viņu atgriezos kajītē.

Mēs izvilkām nelaimīgo Armstrongu no pagaldes, un, ieraudzījuši viņa asiņaino galvu, nāves bāli palūkojāmies viens otrā.

—   Nogalināts tāpat kā brazīliešu brigas matrozis, — es beidzot izdabūju.

—  Taisni tāpat. Lai Dievs mums žēlīgs! Tas viss dēl tās sasodītās lādes. Paskatieties uz Armstronga roku!

Elerdaiss pacēla noslepkavotā labo roku, un es ieraudzīju, ka tajā vēl aizvien sažņaugts skrūvgriezis, kuru viņš vakar gribēja likt lietā.

—Armstrongs zināja, ka es esmu uz klāja, bet jūs guļat, un mēģināja attaisīt lādi. Viņš nometās pie tās ceļos un atvēra slēdzeni ar šo te rīku. Tad ar viņu kaut kas notika, un mēs izdzirdām viņa kliedzienu.

— Bet kas ar viņu varēja notikt, Elerdais? — es čukstēju.

Otrais palīgs uzlika roku man uz pleca un ievilka mani

savā kajītē.

—  Te varam runāt brīvāk, ser, bet tur varbūt mūs kāds noklausās. Kapteini Bērklij, kā jūs domājat, kas tajā lādē ir iekšā?

— Goda vārds, Elerdais, man nav ne mazākā priekšstata.

—   Es varu izteikt tikai vienu minējumu, un visi mums zināmie fakti liecina par tā pareizību. Pievērsiet uzmanību lādes izmēriem. Apskatiet visus šos metāla un koka izrotājumus. Zem tiem varbūt nomaskētas vairākas spraugas. Un lādes svars? To tikko spēja pacelt četri cilvēki. Visbeidzot, neaizmirstiet, ka abi cilvēki, kas to mēģināja atvērt, aizgāja bojā. Vai nu jums vēl nav skaidrs, kas par lietu, ser?

— Jūs gribat sacīt, ka lādē sēž cilvēks?

—  Protams! Jūs taču pazīstat šīs Dievidamerikas valstis, ser. Tur šodien cilvēks ir prezidents, bet rīt viņu vajā kā traku suni. Tur ļaudis to vien dara, kā glābj savu dzīvību. Manuprāt, lādē ir noslēpts kāds pārgalvīgs bruņots tips, un dzīvs viņš mums rokā nedosies.

—  Bet ko viņš tur ēd un dzer?

—   Lāde ir ietilpīga, tur var salikt ne mazums pārtikas. Turklāt šim tipam brigas komandā droši vien bijis kāds līdzzinātājs, kurš piegādājis viņam ūdeni.

—Tātad jūs domājat, ka uzraksts ar lūgumu neatvērt lādi ir tikai triks?

— Tieši tā, ser. Vai jūs varat vēl kaut kā citādi izskaidrot visus šos faktus?

Man bija jāatzist, ka nevaru.

—  Ko lai mēs tagad darām?

—   Cilvēks lādē ir satracināts, viņš nebīsies ne no kā. Vislabāk būtu iesiet lādi tauvā un kādu pusstundiņu vilkt aiz kuģa. Tad gan to varētu atvērt bez jebkāda riska! Nebūtu slikti arī notīt lādi ar virvēm un turēt šo cilvēku virs ūdens. Vai arī — namdaris varētu aizlakot visas spraugas, lai tur neiekļūst gaiss.

— Diezgan, Elerdais! — es saskaitos. — Vēl tikai trūka, lai viens cilvēks spētu iebiedēt visu kuģa komandu! Ja lādē kāds sēž, es viņu dabūšu no tās laukā!

Es iegāju savā kajītē un atgriezos ar revolveri rokā.

—  Nu, Elerdais, — es pavēlēju, — slēdziet va|ā, bet es būšu gatavs šaut.

—  Dieva dēl, ser, padomājiet, ko jūs darāt! — iesaucās palīgs. — Divi cilvēki jau noslepkavoti, viena asinis vēl nav nožuvušas no paklāja!

— Jo vairāk tādēļ — mums viņš jāatriebj.

—   Nu labi, ser, bet atļaujiet man pasaukt arī namdari. Trijatā mums tomēr būs drošāk nekā divatā, turklāt viņš ir spēcīgs, muskuļots puisis.

Elerdaiss devās pēc namdara, bet es paliku vienatnē ar svītraino lādi. Nevaru žēloties par vājiem nerviem, taču nostājos tā, lai starp mani un iespaidīgo spāņu viduslaiku relikviju atrastos galds. Ausa rīts, pamazām kļuva gaišāks; arvien skaidrāk kļuva saskatāmas lādes sarkanās un baltās svītras un koka un metala rotājumu sarežģītie vijumi, kurus ar lielu mīlestību bija darinājis izcils meistars.

Drīz vien ieradās Eledaiss un namdaris ar āmuru rokā. Namdaris paskatījās uz Armstronga līķi un pašūpoja galvu.

— Eoti nepatīkami, ser, — viņš sacīja. — Jūs domājat, ka lādē kāds slēpjas?

—  Par to nav nekādu šaubu, — Elerdaiss atsaucās, paceldams skrūvgriezi; izskatījās, ka viņš ir gatavs uz visu. — Jūs abi nostājieties man blakām, bet es atvēršu slēdzeni. Ja tas cilvēks gribēs lēkt laukā, tu, namdari, gāz viņam pa galvu no visa spēka! Bet jūs, ser, šaujiet, līdzko viņš paceļ roku. Sākam!

Elerdaiss nometās ceļos pie svītrainās lādes un pabāza skrūvgrieža galu zem vāka. Slēdzene noklikstēja un padevās.

—  Sargieties! — uzsauca palīgs un ar pūlēm pacēla lādes masīvo vāku. Tai pašā mirklī mēs visi trīs atlēcām nost — es ar revolveri izstieptā rokā, un namdaris ar sitienam paceltu āmuru. Pagāja viena sekunde, otra — un nekas nenotika. Mēs piegājām pie lādes un ielūkojāmies tajā. Lāde bija tukša. Patiesību sakot, gluži tukša tā nebija: vienā stūrī atradās senlaicīgs svečturis, droši vien tikpat vecs kā pati lāde. Dzeltenīgais metāls un oriģinālā forma liecināja par šī priekšmeta izcilo vērtību. Nekā cita ievērības cienīga vecajā svītrainajā lādē nebija — ja nu tikai putekli.

—            Brīnums gan, velns lai parauj! — iesaucās Elerdaiss.

—     Kāpēc tad tā ir tik smaga?

—  Paskatieties, cik lai biezas sienas un vāks. Ne mazāk par piecām collām! Un redziet, kāda liela atspere piestiprināta šķērsām vākam.

—  Tā domāta, lai varētu turēt lādi atvērtu, — skaidroja palīgs. — Bet kas tas par uzrakstu vācu valodā šeit, iekšpusē?

—   Te rakstīts, ka lādi izgatavojis Johans Rotšteins no Augsburgas tūkstoš seši simti sestajā gadā.

—  Jā, nav slikti! Bet kā tad lai visu notikušo izskaidro, kapteini Bērklij? Izskatās, ka svečturis ir no zelta. Galu galā vismaz kaut ko mēs būsim ieguvuši par savām pūlēm.

Viņš noliecās pār lādi, grasīdamies paņemt svečturi; kopš šī brīža es vairs nekad neesmu šaubījies par intuīcijas eksistenci, jo tai pašā mirklī es sagrābu Elerdaisu aiz apkakles un parāvu atpakaļ. Iespējams, ka man prātā bija iešāvusies kāda viduslaiku leģenda, vai varbūt es pēkšņi pamanīju pie atslēgas augšdaļas sarkanu plankumu, kurš nebūt neatgādināja rūsu; katrā ziņā vēlāk mēs ar Elerdaisu bijām pārliecināti, ka tieši intuīcija likusi man tā rīkoties.

— Te kaut kas nav kārtībā! — es iesaucos. — Padodiet man to spieķi, kas stāv tur kaktā.

Tas bija visparastākais spieķis ar liektu rokturi. Aizāķēju to aiz svečtura un pavilku uz savu pusi. No lādes vāka malas izšāvās mirdzoši tērauda ilkņi, un milzīgā, svītrainā lāde atņirdzās mums pretī kā mežonīgs zvērs. Masīvais vāks cirtās ciet ar tādu dārdoņu, ka plauktā, kas karājās pie sienas, sāka lēkāt un šķindēt glāzes. Elerdaiss sāka drebēt kā pārbiedēts zirgs, un bezspēkā noslīga uz galda malas.

—Jūs izglābāt man dzīvību, kapteini Bērklij, — viņš, brīdi klusējis, sacīja.

Tā mēs uzzinājām vecā dona Ramiresa di Leiras svītrainās lādes noslēpumu; tā spānietis bija glabājis Terra Firmas un Veragvasas provincē salaupītos dārgumus. Lai cik viltīgs arī nebūtu zaglis, viņš nespēja atšķirt zelta svečturi no citām vērtīgām mantām. Brīdī, kad viņš pieskārās svečturim, iedarbojās drausmīgā atspere, un tērauda pīki ieurbās viņa smadzenēs. Trieciens bija tik spēcīgs, ka atsvieda ķermeni atpakaļ, un lāde automātiski aizcirtās. “Nez, cik cilvēku jau kļuvuši par atjautīgā Augsburgas mehāniķa upuriem?” man iešāvās prātā. Un, pārdomādams notikumus ar baismīgo, svītrano lādi, aši izlēmu, ko darīt.

— Namdari, pasauciet šurp trīs matrožus un iznesiet lādi uz klāja.

— Jūs gribat to izmest pār bortu, ser?

— Jā, mister Elerdais. Es neesmu māņticīgs, bet kaut ko tādu necietīs neviens jūrnieks.

— Tagad ir skaidrs, kapteini, kādēļ brazīliešu brigu vētra bija tā sabojājusi. Šobrīd atkal barometrs strauji krīt, ser, tā kā mēs īstā laikā tiksim vaļā no lādes.

Mēs negaidījām, kamēr atnāks matroži, bet paši — Elerdaiss, namdaris un es — izvilkām lādi uz klāja un nogrūdām pār bortu. Augstu gaisā uzšāvās šļakatas, un lāde nogrima. Tagad tā gul tur, dzelmē; ja taisnība, ka jūras ar laiku izžūst, tad es jau iepriekš apraudu tā cilvēka likteni, kurš atradīs dīvaino svītraino lādi un pūlēsies uzminēt tās noslēpumu.

Saturs

TOC \o "1-5" \h \z Četru zīme……………………………………………………………. 3

Folkenbridžas saimnieks……………………………………….. 135

Svītrainā lāde……………………………………………………… 167

Amerikāņu pētnieks Everits Šostroms palīdz noskaidrot, ko un kāpēc izvēlēties — izlikšanos vai patiesas jūtas, garlaicīgu vai interesantu dzīvi, noslēgtību vai atklātību, neticību vai uzticēšanos.

IZDEVNIECĪBA TAPALS" ATGĀDINA:

PIEPRASIET ŠiS GRĀMATAS ARĪ PRESES KIOSKOS UN PASTA NODAĻĀS!

Jaunajā kabatas formāta bilžu grāmatā pieaugušajiem populārais leļļu filmu mākslinieks^ karikatūrists un joku zīmētājs MĀRIS PUTNIŅŠ tikli, saprotami un asprātīgi attēlo eiropieša ķermeņa uzbūvei iespējamās mīlēšanās pozas.

PIEPRASIET GRĀMATIŅU ZELTA VĀCIŅOS GRĀMATNĪCĀS UN PRESES KIOSKOS.

Kur un ka iepazīties? Kas ir flirts? Vai sludinājums ir pēdējā cerība iepazīties? Pirmā satikšanās! Ja draugs tev "noceļ“ meiteni…

Noslēgumā: maza skaidrojošā vārdnīca un dažas pikantas anekdotes. *

Grāmatiņā īsi un konkrēti stāstīts par to, ko mēs varētu nest sev līdzi uz māju no meža un pļavas, kā kaltēt augus kompozīcijām, kā — veselīgam zāļu spilventiņam. Puķu un koku horoskopi.

SIA “Tapals". Ofseta iespiedums. Reģ. apl. Nr. 2—0115.

Content

Konans Doils Arturs Četru zīme. Folkenbridžas saimnieks. Svītrainā lāde

Četru zīme

1.nodaļa holmsa deduktīvās metodes būtība

2.nodaļa mēs iepazīstamies ar lietu

3.Nodaļa risinājumu meklejot

4.nodaļa plikgalvja stāsts

5.nodaļa traģēdija Pondišerilodža

6.nodaļa Šerloks holmss demonstrē savu metodi

7.nodaļa epizode ar mucu

8.Nodaļa neregulārās policijas vienības no Beikerstrītas

9.nodaļa Ķēdes pārrāvums

9.nodaļa salinieka gals

10.nodaļa agras dārgumi

11.nodaļa džonatana smolla dzīves stāsts

Folkenbridžas saimnieks

Svītrainā lāde

Saturs