Tomass Frenks

Šerloks Holmss un maskētās slepkavības

FRENKS TOMASS

ŠERLOKS HOLMSS UN MASKĒTĀS SLEPKAVĪBAS

IEVADS

Tas laiks jau pirms daudziem gadiem, kad Šer- loks Holmss apveltīja mani ar uzslavu attiecībā uz viņa piedzīvojumu izklāstiem, neizdzēšami palicis man atmiņā. Viņš izteica savu patiku, ka es neesmu pievērsies vienīgi daudzajām slavenajām lietām un sensacionālajām tiesas prāvām, kurās viņš figurējis, bet bieži esmu aprakstījis notikumus, kuri, būdami triviāli, kalpojuši par labu piemēru viņa īpašajām dedukcijas un loģikas sintēzes spējām. Viņš tomēr piebilda, ka diemžēl pat šie gadījumi, izklāstīti plašai sabiedrībai, ir izpušķoti, jo tie no loģikas paraugiem kļuvuši par pasaku sēriju. Šāds viņa sprediķis man bija pierasts, un ar laiku es aptvēru, ka viņa iebildumi ir patiesi tikai attiecībā uz dažām tēlainākajām vietām manos stāstos.

Pagājušos divus gadus Serloks Holmss bija strādājis bez apstājas, un Anglijā vai kontinentā nebija nevienas lietas, kurā tas kaut kādā veidā nebūtu iejaukts. Viņa slava bija aplidojusi visas pasaules policijas izmeklēšanas dienestus. Viņa reputācija tomēr vēl nebija izplatījusies slāņos, kur tas darbojās, un man labpatīk domāt, ka manis aprakstītie gadījumi ir lieti noderējuši, lai padarītu viņa vārdu plaši pazīstamu. Vienkāršos cilvēkus valdzināja un satrauca šī mednieka noslēpumainais apveids. Ja paklīda baumas, ka izmeklēšanā piedalās Holmss, pats par sevi saprotams jau bija tas, ka šī lieta tiks atrisināta. Mans draugs izlikās, ka nenojauš savu starptautisko slavu, un bieži paziņoja, ka viņu interesē vienīgi novērošana un savu metožu zinātniska pielietošana līdz ar vēsu loģiku un saprātu, īstenībā, kaut arī viņš to neatzītu, slavenais detektīvs bija sajūsmināts par nemaldīgumu, ar ko bija apvīts viņa vārds. Bija arī svētīgi rezultāti. Runā, ka daudzi vareni bruņinieki jutuši bijību, izdzirduši sera Lanselota vārdu vien. Es nezinu, vai stāsti par karali Artūru un viņa apaļā galda bruņiniekiem ir saistīti ar īstenību, bet es zinu gan, ka daudzi dzelžainie noziedznieki, burtiski, saļimuši, uzzinādami, ka Šerloks ir tiem uz pēdām.

Es izvēlējos atstāstīt jums šo lietu tieši tāpēc, ka tā kļuva plaši pazīstama, kaut arī tika pieliktas īpašas pūles,' lai to paturētu slepenībā. Patiesībā sensāciju alkstošajai presei bija zināma ietekme uz šo gadījumu, lai gan galu galā… bet es jau aizsteidzos notikumiem priekšā.

Šajā piedzīvojumā Holmss katrā ziņā parādās sava izgudrotāja talanta augstumos, īpaši, kad viņš viens pats bezbailīgi stājas pretim publikas viedoklim. Tas viss sākās…

…agrā ziemas rītā. Sabiezēja migla, it kā kāds būtu pārklājis laternas ar muslīna kārtu. Pustumsā Beikerstrītas ielas spuldzes meta bāli dzeltenu spīdumu un šūpodamās gaismas lokā padarīja garākas ēnas. Tad ņudzošo sešu miljonu pilsētu apņēma nakts, un tumsas jūrā kā ugunīgas dzirkstelītes iedegās gāzes radziņi. Šis bija bērnu iztēloto spoku un burvību laiks. Šis bija laiks, kad tumšās noziedznieku pasaules pārstāvji izlīda no slēptuvēm, lai gatavotos savām nelikumīgajām gaitām, kas veidoja Londonas tumšās dzīves daļu.

Mēs ar Holmsu baudījām agras vakariņas. Mājā bija pieņemta virēja, bet es bieži prātoju, ka viņa nedara neko vairāk kā tikai pienes mūsu nepārspējamajai saimniecei nepieciešamo. Gadi nebija notrulinājuši manu garšas izjūtu, un es spēju atpazīt misis Hadsones talantu likt lietā pannas un katlus.

Detektīvs tikko bija ticis galā ar trīs lietām un visu dienu bija aizņemts, kārtodams savus pierakstus un kartotēku. Es jau gaidīju pirmās nemiera un nepacietības pazīmes, kas vēstīja, ka viņa mūžam aktīvais prāts alkst pēc izaicinājumiem un mīklām, kas bija Holmsa darbalauks un labākās zāles pret tā izmisuma un garlaicības lēkmēm.

It kā uzmundrinādams manu domu gājienu, pasaulē vienīgais konsultējošais detektīvs izpūta dūmu mākoni un pārtrauca klusumu, kas valdīja mūsu viesistabā.

—  Votson, es biju aizdomājies. Vai jūs redzējāt to zīmīti, ko man atnesa pirms neilga laika?

—  Ak nē! Es laikam biju augšstāvā.

Kad mans daudzo gadu biedrs piecēlās no karalienes Annas stila krēsla un devās pāri istabai pie rakstāmgalda, lai izņemtu no tā atvilktnes aploksni, es nevarēju izšķirties, ko darīt. Holmss sevi nežēlīgi nodarbināja, un mans mediķa pienākums mudināja panākt pārtraukumu viņa drudžainajā darbībā. Patiesībā bija reizes, kad es to uzstāju. [1]

Tomēr bezdarbība, kā jau iepriekš aizrādīju, Holmsu noveda tādā melnas depresijas stāvoklī, ka mani gandrīz pārņēma vilinājums izdomāt kaut ko tādu, kas varētu viņu no šī stāvokļa paglābt. Dzīve kopā ar ekscentrisku censoni nebija nekāda saldā.

Protams, Holmss man būtu varējis parādīt tikai rēķinu no firmas «Sampson and Co.» Oksfordstritā, kur viņš par desmit šiliņiem gabalā bija iegādājies linu kreklus, tomēr veids, kādā viņš par šo lietu ierunājās, vēstīja, ka mani gaida kaut kas satraucošāks.

Man par atvieglojumu tas, ko viņš man pasniedza, pēc formas un satura nebija ne ļauns, ne sarežģīts.

«Mans dārgais mister Holms!

Piedodiet, ka traucēju Jūsu aizņemto laiku.

Mums ir kopīgs paziņa Kleimors Frisbijs, kurš ļoti cildinoši atsaucās par Jūsu spējām. Es reizēm esmu veicis dažādus pakalpojumus šim kungam un kompānijai «Inter—Ocean».

Šobrīd šķiet, ka esmu iejaukts lietā, kas vairāk atbilstu Jūsu talantam, nevis manējam. Ja jūs būtu sastopams mājās šovakar ap septiņiem, varbūt es varētu pārmīt ar jums dažus vārdus.

Sirsnīgi sveicinot —

Džeimss Vindhevens»

—    Hmm, — es noteicu, — diezgan pieklājīgā formā lūdz ar jums tikties. Vārds gan man neko neizsaka.

—   Man arī ne, — atsaucās Holmss.

—    Nu tad mums laikam nāksies palikt neziņā, kamēr tas vīrs uzradīsies.

—    Ne gluži. — Holmss iebāza mahorku māla pīpē, kuru viņš bieži lietoja, kad iejutās tiepšas lomā. — Es stādos priekšā gandrīz pensionētu kungu, tātad ne jaunu. Es teiktu, ka viņš ir akciju speciālists. Ja ari es kļūdos, tad varu derēt, ka ne pārāk.

Pasniedzot atpakaļ zīmīti, kas, kā pamanīju, nebija pienākusi pa pastu, šķiet, manā sejā iegūlās jau pazīstamā neticības izteiksme.

—    Nu vai zināt, Holms! Kā no šādas īsas un vienkāršas zīmītes jūs varējāt nonākt pie tāda secinājuma?

Atbalstoties ar roku pret kamīna dzegu, mans draugs mani uzlūkoja ar mirdzošām acīm.

—       Burvis, kurš izpauž savus trikus, vairs nespēj aizraut publiku. Tomēr mēs šo zīmīti izmantosim, lai pārbaudītu jūsu spējas. Papētiet Vindhevena uzrakstīto un tad atstāstiet to saviem vārdiem, cik īsi vien iespējams!

Pieradis pie Holmsa šķietami dīvainajiem lūgumiem, es vēlreiz pārlūkoju zīmīti, nolēmis darīt visu, kas manos spēkos.

—  Tā, tā! Zīmīti atnesa izsūtāmais zēns, tāpēc vispirms pievērsīšos uzrunai. — Š. H. Ieradīšos ap septiņiem. Džeimss Vindhevens.

Manu jautājošo skatienu detektīvs apbalvoja ar galvas mājienu un smaidu.

—   Lieliski, Votson!

—   Īstenībā es tikai atdarināju jūsu sūtīto telegrammu stilu.

—   Lieliski! Un viss, ko viņš rakstījis, izņemot galveno iemeslu, ko jūs tik labi ietērpāt vārdos, stāsta par šo vīru pašu.

—  Nesaprotu gan, ko tur varētu saskatīt, — es atklāti paziņoju.

—  Tomēr var. Nenozīmīgs sīkums, bet pievērsīsim uzmanību uzrunai: «Mans dārgais mister Holms!». Šādu ievadu visbiežāk lieto skoti.

—   Ko jūs sakāt!

—   Pirmais teikums arī kaut ko atklāj. Rūpes par citu problēmām, un tās savukārt norāda, ka šis vīrs ir taktisks un labi audzināts. Tālāk viņš piemin Kleimoru Frisbiju — mums abiem pazīstamu cilvēku. Jūtīgs raksturs. Un vai ievērojāt, ka viņš paslavējis manas spējas? Tātad nav muļķis. Trešajā rindkopā viņš nonāk līdz galvenajam.

—  Jūs teicāt, ka viņš ir gandrīz pensionēts. — s apgalvojums bija tāds kā jautājums.

—  Vai ievērojāt, ka tas «reizēm» kaut ko darījis Frisbija labā? Un vēl kas. Viņš piemin kompāniju «Jnter—Ocean», bet nesauc to par fondu. Acīmredzot viņš zina, ka pa darba līniju esmu bijis saistīts ar banku, to apliecina arī viņa kompliments. Šā vai tā — Kleimors Frisbijs ir fonda «Intcr— Ocean» prezidents, un, lai ko darītu Vindhevens, viņš norāda, ka tā darba devējs ir Frisbijs un «Intcr—Ocean» fonds. Un ko gan prezidents reizēm varētu uzaicināt pastrādāt bankas labā? Speciālistu.

—  Jūs norādījāt, ka viņš ir tieši akciju speciālists. Kāpēc gan viņš nevarētu būt saistīts ar nekustamo īpašumu?

—   Nekustamais īpašums visbiežāk kalpo kā bankas aizdevuma ķīla. Lai novērtētu tā vērtību, viņu pašu personālā ir tādi speciālisti un nav nepiecie- šams aicināt cilvēku no malas.

—  Tad varbūt ar juvelierizstrādājumiem?

—   Katra aizdevējfirma vienojas ar pazīstamām juvelierizstrādājumu kompānijām par preču novērtēšanu, un to pašu var teikt par mākslas izstrādājumiem, gleznām utt. Nē, Votson, «Inter—Ocean» kompānijai speciālists vajadzīgs akciju jautājumā.

—  Ja jau jūs tā sakāt, Holms! Tātad mums būs darīšana ar akciju speciālistu vidējos gados vai vecāku, kurš reizēm tiek uzaicināts pastrādāt bankā. Tomēr es vēl aizvien neizprotu jūsu pieņēmumu, ka viņš ir gandrīz pensionēts.

—  Vindhevens pēkšņi sastopas ar lietu, ar kuru nejūtas spējīgs tikt galā, un meklē manu palīdzību. Šaubos, vai tāds, kas ir regulāri nodarbināts un rūpējas par saviem ienākumiem, tik ātri atzītu savu sakāvi. Banku darbinieki reti atzīstas zināšanu trūkumā.

—   Bet šis te Vindhevens to var atļauties. Nu, tas būtu loģiski. Tomēr ir vēl viena lieta. Kā tad mēs zinām, ka šis vīrs, kā jūs teicāt, ar šo problēmu sastapies pēkšņi?

—   Paskatieties uz papīru un aploksni, Votson!

—   Papīrs kvalitatīvs.

—   Bet vienkāršs, un tas norāda, ka vēstule nav rakstīta Vindhevena birojā, jo tad viņš būtu lietojis pats savu papīru. Manuprāt, kad viņš nolēma ar mani sazināties, tad atradās «Inter—Ocean» kompānijas ēkā vai kādā citā vietā, kurp viņu aizvedis darbs. Jā, lūdzu, ievērojiet, ka vēstuli viņš pats rakstījis uz mašīnas.

—   Dieva dēļ! Kā jūs to zināt?

—  Tāpēc, ka to nav rakstījis profesionālis. Tur nav kļūdu, to es varu apgalvot, bet palūkojieties uz burtu toni! Daži gaišāki nekā pārējie. To nav rakstījis trenēts mašīnrakstītājs ar līdzenu piesitienu, bet drīzāk tāds, kurš to cītīgi apguvis pašmācības ceļā.

—  Jūs gribat teikt — amatieris?

—  Tieši tā.

—   Holms, jūs kā vienmēr mani pārsteidzat.

—   Jūs man glaimojat, vecais draugs. Šeit gan ir mazliet vairāk pieņēmumu, nekā man patiktu, bet es jūtu, ka mēs pareizi nojaušam, kāds izskatīsies misters Vindhevens, kad viņš te ap septiņiem ieradīsies. Kas attiecas uz laiku, viņš nedaudz atļaujas kavēties, bet es domāju, ka šoreiz tas tam nebūs nepieciešams.

—   Kāpēc?

—      Uzskatiet to par nojautu, jo tā nav balstīta uz neapstrīdamu faktu. Man tikai šķiet, ka Vindhevens pieder pie tiem cilvēkiem, kuri ierodas tieši tajā brīdī, kad sit pulkstenis.

Un tieši šoreiz detektīvs bija kļūdījies.

Holmss pastāstīja mūsu izsūtāmajam zēnam, ka mums būs apmeklētājs, un neilgi pirms septiņiem pie gaiteņa durvīm atskanēja viegls klauvējiens. Bil- lijs ieveda plecīgu, korpulentu vīrieti pelēkā uzvalkā. Kad tas smagnēji ienāca istabā, manas uzacis izbrīnā pacēlās, jo tas nebija mūsu iespējamais klients, bet gan pazīstamais Skotlendjarda inspektors Atel- nijs Džounss.

—  Labvakar, džentlmeņi! — veselīgi sārtais un druknais policists sacīja.

—   Ā, Džounss! — mans kompanjons mierigi atsaucās un ar acīm raidīja man signālu dzērienu bāra virzienā. — Sēdieties un pastāstiet mums, kas jauns Skotlendjardā, kaut arī es atļaušos aizrādīt, ka mēs kādu gaidām.

Inspektora seja pauda vilšanos. — Nolādēts, tā gan ir ķeza! Es cerēju, ka jūs varētu atnākt man līdzi uz kādu notikuma vietu. Zinādams, ka jūs piesaista viss neparastais vai dīvainais, mister Holms, es domāju, ka šī lieta varētu jūs ieinteresēt.

—  Varbūt mūsu apmeklētājs kavēsies, — Holmss atteica, un es zināju — viņš cer, ka Džeimss Vindhevens tā arī darīs. — Pastāstiet, kas jūs atvedis pie mūsu durvīm!

Džounsa mazo ačeļu skatiens no pietūkušo plakstiņu apakšas šaudījās gan uz Holmsu, gan mani.

—   Ceru, ka doktors Votsons ari paklausīsies, jo viņš varētu palīdzēt, — tas nu ir fakts.

Aizrāvies ar dzēriena ieliešanu, es izbrīnā pacēlu galvu. Mūsu dzīvokļa apmeklētāji reti kad mēģināja iesaistīt savos plānos ari mani. Biežāk gan nācās tiem izskaidrot manu klātbūtni.

— Nu ko jūs… — es stostījos, pasniegdams divas glāzītes. Atsēdies uz dīvāna, arī es iedzēru uz savu sarunas biedru veselību un jautājoši paraudzījos inspektorā.

Kaut arī es ne gluži izpratu Holmsa darbu, tomēr salīdzinājumā ar šo pasaulē vienīgo konsultējošo detektīvu Pīters Atelnijs Džounss bija krass pretstats. Mēs ar šo vienmēr aizsmakušo, neveiklo inspektoru bijām kopā strādājuši Solto lietā [2] , un viņš bija klāt tajā vēsturiskajā naktī, kad Holmss notvēra bēdīgi slaveno Džonu Kleju un izglāba Si- tijas un piepilsētas bankas trīsdesmit tūkstošus zelta napčleonu [3] . Būdams iedomīgs un lielīgs, Džounss labprāt sauca Holmsu par «teorētiķi» un skaļi daudzināja, ka, kaut arī mana drauga palīdzība daudzos gadījumos uzvedot to uz pareizā ceļa, galvenokārt tā esot tikai veiksmes lieta. Patiesībā inspektors pret Holmsu izjuta godbijīgu dievināšanu un slepus baidījās, ka kāds to varētu atklāt. Viņa izmeklēšanas procesu parasti pavadīja neveiksmes, kuras jo acīm redzamākas vērti tā taisnošanās šajā sakarībā, bet viņš tomēr bija drosmīgs un neatlaidīgs un, kad Holmss kaut ko ierosināja, tad pateicīgi pieķērās vina vārdiem kā suns kaulam.

Tieši šajā laikā Skotlendjards kļuva par vadošo izmeklēšanas iestādi, un visiem tās virsniekiem nācās smagi strādāt, lai kāptu augšup pa karjeras kāpnēm. Divi vārdi liecināja, ka džentlmenis ir diletants, tāpēc Džounss atklāja, ka ir izdevīgi atmest vārdu «Pīters», atstājot diezgan neparasto «Atelnijs Džounss».

—   Lieta tāda, džentlmeņi, — inspektors, izdzēris pusi glāzes, skaidroja: — Jaunais Hopkinss piezvanīja uz Skotlendjardu par kādu nāves gadījumu pilsētas finansu rajonā. Acīmredzot sirdslēkme, bet Hopkinss minēja, ka tam šajā lietā kaut kas nešķiet gluži saprotams, tāpēc policijas priekšnieks lika man, tā teikt, pārskatīt šo lietu.

—  Stenlijs Hopkinss tālu tiks! — Holmss pārliecināti noteica. Šis jaunais policijas inspektors bija mūsu detektīva mīlulis. — Kas viņam šķita aizdomīgs?

—  Saprotiet, ser, mirušais jau sen slimoja ar sirdi, tāpēc varbūt tā arī notika. Hopkinsam likās dīvaini, ka tā vīra kabatā atradās nitroglicerīna tabletes un… — Džounss ielūkojās savā piezīmju blociņā, — …maza pudelīte ar amila nitrātu. — Inspektors pagriezās, pret mani. — Man tas neko neizsaka, doktor. Es nezinu, kas tas amils tāds ir, bet nitroglicerīns, manuprāt, der spridzināšanai.

—   Liekas, ka mirušais slimojis ar pektorālo angīnu. Nitroglicerīna tabletes zem mēles jeb amila nitrāta tvaiku ieelpošana ir visbiežāk pielietojamās metodes, lai ātri novērstu sāpju lēkmi.

—  Tas arī izskaidro Stenlija Hopkinsa aizdomas šajā lietā! — iesaucās Holmss.

—  Tiešām? — Džounss jautājoši bilda.

—  Jūs sacījāt, ka mirušajam ir bijusi slima sirds. Kāpēc gan viņš nelietoja nitroglicerīna tableti, ja juta tuvojamies lēkmi? — Holmss bridi padomāja un tad pievērsās man: — Vai viņš varēja nomirt vienā mirklī, Votson?

—   Nē. Pektorālā angīna izpaužas kā sāpes krūtīs, kas rodas, ja tiek noslēgta asins pievade sirds muskulim. Sāpes sākas krūšukurvja virspusē un tad pāriet uz kreiso roku.

—  Tādā gadījumā cilvēkam noteikti pietiktu laika mēģināt novērst lēkmi. Tas patiesi ir interesanti.

Holmss pakratīja galvu, it kā nožēlodams, ka nevar piedalīties šādas vilinošas lietas izmeklēšanā.

—  Starp citu, kas bija šis nelaimīgais? — viņš pēc mirkļa pavaicāja.

Džounss vēlreiz ieskatījās savā piezīmju grāmatiņā. — Hopkinss teica, ka tas bijis akciju speciālists, vārdā Džeimss Vindhevens.

Es gandrīz izmetu no rokas glāzi. Holmss mierīgi un noteikti piecēlās un sāka vilkt nost savus sarkanos mājas svārkus.

—  Ja jums nav iebildumu, Džouns, mēs ar Vot- sonu iesim jums līdzi. Kā jau jūs norādījāt, šī nāve varbūt bija pilnīgi dabiska — bet ko var zināt?

—   Man šķita — jūs tieši pašreiz kādu gaidījāt, — Džounss sacīja, nebūdams gluži skaidrībā, kā uzņemt šādu notikumu pavērsienu.

—  Šaubos, vai mūsu apmeklētājs ieradīsies, — Holmss atteica, un viņa balsī ieskanējās drūms tonis. — Esmu drošs, ka Votsons man piekritīs.

Es piekritu.

TRĪS JAUTAJUMI

Džounsa kebs neilgā laikā mūs noveda pie mērķa. Tas izrādījās Sevidža nama augšējā stāvā. Šis nams ir labi pazīstams kā arhitekta, kura vārdā tas nosaukts, pēdējais darbs. Stenliju Hopkinsu mēs sastapām Lestera kompānijas birojā. Ieraudzījis Holmsu, jaunais policists bija reizē pārsteigts un iepriecināts, jo dedzīgi studēja slavenā detektīva metodes. Viņš ātri ieveda mūs mazā telpā, norādīdams . uz vīrieti pāri pusmūžam, kas bija sagumis krēslā pie galda.

—   Mediķi jau bija un aizbrauca, bet es gribēju, lai līķis paliek, kamēr jūs ieradīsieties, — viņš sacīja Džounsam.

—   Vai viņi noteica nāves iemeslu? — inspektors jautāja.

—   Sirdslēkme.

—   Misters Holmss, šķiet, arī tam piekrīt.

Hopkinss atviegloti uzelpoja. — Esmu par to

pateicīgs. Mums jau tāpat pietiek slepkavību bez manām iedomām.

Holmss jau rūpīgi aplūkoja galdu un nelaiķi Džeimsu Vindhevenu. Viņš sameklēja vienmēr klātesošo palielināmo stiklu, lai tuvu un pamatīgi nopētītu mirušo. Tad Holmsa uzmanību piesaistīja nedaudzie priekšmeti uz galda. Viņam darbojoties, nedzirdēju tos izsaucienus, kas tik bieži bija dzirdami tā rūpīgās lietisko pierādījumu meklēšanas laikā. Šķita, ka viņa pūles nav sevišķi sekmīgas.

Kad mana drauga uzmanība pievērsās paklājam, kā es to jau biju paredzējis, tad atcerējos, ka šī nama īpašnieks ir plaši pazīstams finansu aprindās.

Frontnojs Lesters, tagad jau vecs vīrs, bija atradis ienesīgu amatu un labi to izmantojis. Izskolojies Kambervilas biznesa universitātē, viņš pameta Mārkūrtas ekonomikas profesora vietu, lai nodibinātu noguldījumu firmu. Un tā ari nebija nekāda parastā, jo viņš izvēlējās riskantu, bet izdevīgu ceļu — atteicās atvērt rēķinu, ja naudas summa nepārsniedza simt tūkstošus sterliņu mārciņu. Vina klientiem tika pievērsta personīga uzmanība, tika rīkotas neskaitāmas pārrunas ar atbildīgajiem par viņu vērtspapīriem un dokumentiem, klienti tika visādi aprūpēti un lutināti. Tuvumā bija pieejams frizieris, un klients varēja patīkami pavadīt ritu, pārspriežot ar konsultantu savus darījumus, reizē apgriežot matus. Vecā stila firmas par šādu pieeju nicīgi izteicās: — Ejiet pie Lestera — un jūs apcirps! — Bet viņu izsmiekls apslāpa, kad toreiz jaunais Lesters iesaistījās vairākos finansiāli izdevīgos pasākumos un guva milzīgus panākumus. Pie viņa durvīm sāka drūzmēties potenciālie klienti, jo pasaule, īpaši finansu pasaule, mīl uzvarētājus. Lesters izmantoja savu popularitāti, lai padarītu savu klientu sarakstu vēl spožāku. Šķita, ka tam ir iedzimtas spējas no viņiem izvēlēties labākos. Un ne tik daudz no saviem sabiedrotajiem, bet topošajiem finansu milžiem. Kad noteikšana bija nelaiķim Bazilam Sel- kērkam [4] , Lestera nauda bija turpat vien līdzās. Gadiem ilgi viņš bija vienmēr aizstāvējis Selkērka intereses, bet bija labi zināms, ka tā pārziņā ir arī vācieša Manheima noguldījumi, kā ari holandiešu briljantu sindikāta līdzekļi. Viņi smējās, kad Lesters izspruka sveikā no Nīderlandes Sumatras manipulācijas, bet tie arī bija pēdējie smiekli.

Holmss šobrīd jau bija nopurinājis putekļus no biksēm un ar palielināmo stiklu vēlreiz nopētīja līķa kaklasaiti. Beidzot viņš pagriezās pret saviem trim novērotājiem un ar žestu norādīja, ka ir beidzis.

—  Vai jūs kaut ko atradāt, mister Holms? — Hopkinss bija sekojis katrai detektīva kustībai, bet Džounss bija noraudzījies Holmsa darbībā ar uzsvērtu pacietību.

—   Rodas trīs jautājumi, — paziņoja detektīvs. — Vispirms — pie kāda materiāla viņš strādāja?

—  Strādāja? — Džounss atbalsoja, nespēdams pateikt neko labāku.

—  Šis vīrs taču bija akciju novērtēšanas speciālists, vai ne? ,

Stenlijs Hopkinss pamāja.

—  Tādā gadījumā es pieņemu, ka viņš atradās šeit, lai sniegtu savu viedokli par zināmu akciju vērtību. Bet mēs te nekur neredzam ne akcijas, ne obligācijas, pat ne Vindhevena iespējamās piezīmes. Uz galda ir vien tīras lapas.

—  Varbūt viņš jau bija pabeidzis darbu un vēl tikai šo to pārdomāja? — ieteicās Džounss, kaut ari pats apzinājās sava jautājuma aplamību.

—  Tālāk, — turpināja Holmss, — no kā viņš bijās?

Tā kā mēs lūkojāmies uz viņu neizpratnē, Holmss norādīja uz mirušā seju.

—   Paverieties, džentlmeņi, šausmas vēl nav izgaisušas no viņa sejas. It kā tas pēkšņi savā priekšā uz galda būtu ieraudzījis saritinājušos kobru.

—  Nu, — novilka Džounss, — man arī būtu bail no nāves…

—  Ja viņš slimoja ar pektorālo angīnu, tad tas nebūt nenozīmēja, ka tūlīt jāmirst.

—  Viņš tiešām ar to slimoja, mister Holms! — iesaucās Hopkinss. — Man izdevās pa telefonu sazināties ar viņa ārstu. Tā telefona numuru mēs atradām mirušā čeku grāmatiņā. Kā jūs to zinājāt?

—   Par to mums jāpateicas Votsonam. Viņam to pateica priekšā tā vīra kabatā atrastās nitroglicerīna tabletes un amila nitrāts. Tās pašas lietiņas, kas radīja jūsu aizdomas, Hopkins.

—  Tieši tā, mister Holms! No ķermeņa stāvokļa ir skaidri redzams, ka šis cilvēks nav grasījies izmantot nevienu no tām.

—  Vai viņu kāds no tā būtu varējis atrunāt? — pavaicāja Džounss.

Holms uzmeta Skotlendjarda vīram atzinīgu un nedaudz izbrīnītu skatienu.

—   Labi teikts, Džouns! Tā varētu būt, bet tad Vindhevens būtu cīnījies ar savu slepkavu, tomēr ne viņa stāvoklis, ne sejas izteiksme par to neliecina. Palūkojieties uz viņu tuvāk, džentlmeņi! Liekas, ka viņš būtu vēries nāvei acīs…

Es iekšēji nodrebinājos. — Jūs minējāt trīs jautājumus.

Mans draugs apgāja ap galdu un norādīja uz mirušā kaklasaiti. — Ko jūs teiksiet par šo sagruzdējušo plankumu uz upura kaklasaites? Tas noteikti ir svaigs.

—   Sasodīts, es aizmirsu! — iesaucās Hopkinss. Jaunais inspektors nolika uz galda pusizsmēķētu cigareti. — Kad šveicars atrada līķi, šī te gruzdēja uz tā kaklasaites. Šveicars to noņēma, lai pārbaudītu, vai Vindhevens ir miris.

—   Hmm! Aizdegta cigarete, kas, iespējams, izkritusi Vindhevenam no mutes miršanas brīdī. Tā kā viņš sēdēja, tā nokrita uz kaklasaites.

—  Tieši tā arī man tas likās, mister Holms, — Hopkinss sacīja.

Holmsam — pragmatiķim un teorētiķim — noteikti bija jāpiemīt ari intuīcijai, un tā ari bija, jo

viņš uzmeta skatienu man.

Man, protams, radās jautājums Hopkinsam.

—    Jūs teicāt, ka esat runājis ar šī vīra ārstu. Vai viņš apgalvoja, ka Vindhevena sirdskaite bijusi nopietna?

—   Jā, ser. Pirmais infarkts bijis pirms pieciem gadiem. Doktors Anstrūters nebija pārsteigts, kad es paziņoju, ka viņa pacients miris.

—  Ak Anstrūters? Tas ir labs ārsts. Sapratis Holmsa domu, es apstiprinoši pamāju.

—      Mirušais nekādā ziņā nesmēķēja. Es pazīstu

Anstrūteru — viņš būtu aizliedzis nikotīna lietošanu.

—  Tā jau es ari domāju, — Holmss ar apmierinātu izteiksmi sejā noteica. Pat pasaules dižākajam detektīvam patīk, ja viņa domas apstiprina. — Tātad, džentlmeņi, tie ir jautājumi, kas man ienāca prātā. Šķiet, ka atbildes uz tiem mums būs ilgi jāmeklē, kamēr atklāsim šo lietu.

—  Vienu mirklīti! — iesaucās Džounss, dedzīgi vēlēdamies piedalīties diskusijā. — Mums gan ir tas nitro… kā nu to sauc… un apdegušais cigaretes gals, bet mums ir arī aizgājējs, kurš slimojis

ar sirdi. Vai tas tomēr nevarētu būt vina nāves cēlonis?

—  Varētu gan, — piekrita Holmss.

—  Tad es policijas priekšniekam ziņošu, ka viņš miris dabiskā nāvē.

—  Bet pirms brīža jūs, Džouns, izteicāt domu, ka kāds ar spēku varētu būt atturējis Vindhevenu no zāļu iedzeršanas.

—  Tāpēc, ka jūs man sajaucāt prātu ar visām savām hipotēzēm… — Pie pēdējā vārda Džounss saminstinājās, tomēr to izrunāja. — Mums jau tā netrūkst laupīšanu, slepkavību un teroristu, kas metro novieto dinamītu, bet mēs šeit šķiežam laiku ar parastu sirdslēkmes gadījumu.

—  Varbūt pirms galīgā pieņēmuma mums tomēr vajadzētu noklausīties visu Hopkinsa stāstu?

Džounss nevarēja tūlīt atrast iebildumus, tāpēc padevās, bet viņa mazās ačeles bija īgnas. Hopkinss dedzīgi paklausīja detektīvam.

—   Es biju Koksa un Bankrofta juvelierizstrādājumu firmā un gatavoju ziņojumu par pagājušās nakts ielaušanos un laupīšanu. Kad iznācu uz Bei- filda ielas, pamanīju, ka uz šo ēku steidzīgi dodas konstebls kopā ar sargu un šveicaru, tāpēc metos pakaļ.

—  Kācla laime, ka jūs to darījāt! — iesaucās Holmss. — Tādējādi jūs nepieļāvāt uztrauktiem neprašām mīdīties ap mirušo un iznīcināt lietiskos pierādījumus.

—   No jūsu izmeklēšanas rezultātiem, mister Holms, gan liekas, ka te nav bijis pārāk daudz lietisko pierādījumu. — Džounss izskatījās nedaudz pašapmierināts.

—  Es tikai tāpat vien piebildu, — detektīvs ar asu pieskaņu balsī atbildēja. — Lūdzu, turpiniet, Hopkins!

—   Šveicars atrada līķi ceturksni pāri pieciem.

—  Vai birojs jau tad bija slēgts? — vaicāja Holmss.

—  Jā, ser. Man izdevās sazināties ar misteru Frontnoju Lesteru pa telefonu. Viņš bija diezgan satriekts, kad es izstāstīju par notikušo, un lūdza, lai es pārbaudu, vai viņa kabineta durvis ir aizslēgtas, ko es arī izdarīju. Kad apliecināju, ka tās ir aizslēgtas, viņš šķita nomierinājies un sacīja, ka pats būs sastopams rit no rīta.

Likās, ka Holmsu tieši šī informācija īpaši ieinteresējusi.

—  HmmJ Tā varētu būt atbilde uz vienu no maniem jautājumiem. Dīvaini, ka Lesters nekavējoties nesteidzās šurp.

Mirkli valdīja klusums, tad to pārtrauca Hopkinss.

—  Es no mistera Lestera dabūju darbinieku sarakstu.

—  Ak jā! Un kas ir pārējie, kuriem varētu būt biroja atslēgas? — pajautāja Holmss, uzmezdams zīmīgu skatienu Džounsam.

—  Kas? Personāls? — Inspektors izvilka savu piezīmju blociņu. Oficiāli izmeklēšanu vadīja viņš, tādēļ tas bija pateicīgs, ka var to pierādīt. — Tātad — kas vēl bez Frontnoja Lestera šeit strādā?

—  Trīs rēķinveži — Vīmss, Endrū un Meisijs, viens kalpotājs, kurš atbild par dokumentu noformēšanu, reģistratore un divas sekretāres.

—   Kam ir biroja atslēgas?

—  Rēķinvežiem un reģistratorei. Kā liecina šveicars, visi jau bija aizgājuši mājās.

—   Dīvaini, — iebilda Holmss, — ka viņi atstāja Vindhevenu, kas nav firmas darbinieks, birojā vienu.

—  Es tā sapratu, ka viņš te nav svešs. Viņu uzskatīja par labāko neatkarīgo vērtspapīru speciālistu Londonā, kaut arī viņš jau bija gandrīz pensionēts.

Holmss nespēja neuzmest man triumfējošu skatienu, kad Hopkinss pieminēja šo apstākli.

—   Misters Lesters sacīja, ka viņš aizgājis pēdējais un bez bažām atstājis Vindhevenu, kurš teicies pārbaudīt vēl tikai dažus vērtspapīrus.

Par spīti savai drūmajai attieksmei pret notiekošo, Džounsa ziņkārība radīja jaunus jautājumus. — Tātad Lesters bija pēdējais, kas redzējis Vindhevenu dzīvu, pirms to atrada šveicars? Starp citu — ko viņš te darīja?

—  Šveicars katru vakaru pārbauda telpas, kad darbinieki ir aizgājuši. Gan viņš, gan naktssargs ir uzticami un nostrādājuši šeit jau divdesmit gadus.

—     Nu, ja es tiešām domātu, ka te noticis kaut kas slikts, kā tomēr nedomāju, tad uzliktu roku- dzelžus gan Lesteram, gan tam šveicaram. — Džounss šķita apmierināts, ka izteicis šo domu un -tajā pašā laikā devis norādījumu, kā jāveic kārtīga policijas izmeklēšana.

Holmss pavērās griestos, it kā smeltos pacietību no debesu spēkiem.

—   Džouns, — viņš paziņoja, — Frontnojs Lesters drīz var kļūt par seru Frontnoju Lesteru. Viņam ir, kā mēdz teikt, augsti sakari. Starp citu, viens no viņa klientiem ir princis.

Džounsa mazās ačeles kļuva lielākas, un seja it kā izstiepās garāka.

—  Vainīgs, mister Holms…

—   Un vēl es varētu nosaukt Portmenas grāfu un citus, kuri vairāk gan piederas Bekingemas pilij nekā biržai. Ja jūs ieslēgsiet rokudzelžos Lesteru, tad itin labi varētu patrulēt pa Soho ielu tukšajiem labirintiem. Un tas mums visiem liek padomāt. — Holmss bija gatavs turpināt, bet tad aprāvās, jo viņam iešāvās prātā kāda doma.

—   Hopkins, kā labā Vindhevens strādāja?

—   «Inter—Ocean» fonda labā, mister Holms.

Uz bridi pieklusis, Džounss atkal metās starpā.

—   Lūk, tā, mister Holms, no «Inter—Ocean» kompānijas jau nu gan jūs varēsiet uzzināt visu nepieciešamo. .

Visi uzskatīja, ka Šerloks Holmss ik gadu iegriežas Kleimora Frisbija vadītajā banku un apdrošināšanas kompleksā. Šis pieņēmums bija aplams. Holmss izmantoja iespēju pašam izvēlēties izmeklējamās lietas. Man tas nemaz nepatika, jo es zināju — «Inter—Ocean» prezidents bija piedāvājis detektīvam karalisku summu, lai viņš uzņemtos visu firmas lietu izmeklēšanu, bet mans draugs neļāvās pierunāties.

—  Man šķiet, — detektīvs gandrīz pie sevis nomurmināja, — ka šī lieta itin labi varētu nonākt strupceļā, ja vecais misters Lesters vēlētos likt šķēršļus izmeklēšanai. Tagad es gribētu apskatīt biroja telpas, kamēr te vēl nav neviena, kas varētu to aizliegt.

—   Mister Holms, — ieteicās Atelnijs Džounss, — jūs esat jauks cilvēks, un mēs visi zinām, ka jūs esat meistars noziegumu atklāšanā, bet pienākums ir pienākums, un es jau tā esmu pārāk tālu ielaidies šajā sfērā. Hopkinsa deguns saož kaut ko nepatīkamu — to nitro… kā viņu tur…

—  Nitroglicerīna tabletes, — Holmss uzsvērti pateica priekšā.

—  Jā, un tā amila draņķa…

—  Amila nitrāts, — es iejaucos.

—   Bet mums ir nepieciešami fakti. Vecais seržants Malvenijs mēdza man to dzīt galvā, kad es patrulēju pa ielām un biju vēl jaunāks nekā jūs, Hopkins. Un kādi ir fakti? Te ir vīrs, kam jau piecus gadus niķojies motoriņš. Birojā viņš ir viens. Visi ir aizgājuši. Lejā priekštelpā ir sargs, un katram, kas ienāk, ir jāparakstās žurnālā. Bet to neviens nav darījis — Hopkinss pārbaudīja.

Holmss uzmeta atzinīgu skatienu jaunajam inspektoram.

Mirušais, liekas, bija izbijies — varu par to saderēt, bet viņu varbūt izbiedēja kāds pēkšņs troksnis ārpusē uz ielas.

Džounss staigāja šurpu turpu, rokas vicinādams, it kā lai labāk pamatotu savu viedokli. Pēkšņi tas pavērsa pret mani pastieptu pirkstu.

—  Vai jūs, doktor, varat apzvērēt, ka šis te vērtslietu speciālists, ņemot vērā viņa slimību, nebūtu varējis sabrukt krēslā, izkrītot degošajai cigaretei no mutes, un nomirt tepat uz vietas?

Es bridi padomāju un tad devu vienīgo iespējamo atbildi:

—   Nē, nevaru.

Džounsa piesārtušajā sejā atspoguļojās triumfs.

—  Tātad policijas priekšnieks lika man te ierasties un vēlreiz pārbaudīt, vai Hopkinsa aizdomas bijušas pamatotas. Un ziņojumā, kuru drīz iesniegšu, es to aprakstīšu kā nāves gadījumu slimības dēļ.

Es jutu, ka Džounsam šis darbiņš nemaz nepatika. Vismaz viņš negrasījās arestēt tuvumā esošos. Holmss man piekrita.

—   Labi teikts, Džouns!

—  Tiešām? — lielīgais kārtības sargātājs ļoti pārsteigts iesaucās. Tacl tā stingrie sejas vaibsti at- maiga, un viņš uz mirkli atgādināja mazu zēnu, kam pacietīgs skolotājs ielicis labu atzīmi.

—  Tomēr, — Holmss klusi turpināja, — šai lietai ir vēl viens aspekts, kuru jūs nezināt. Pirms savas nāves misters Vindhevens sazinājās ar mani.

—  Ko jūs sakāt… — Džounss noelsās. Visa viņa bravūrība pagaisa» un pat nosvērtais Hopkinss plaši iepleta acis.

—  Vindhevens bija tas apmeklētājs, kuru mēs ar Votsonu gaidījām, kad ieradāties jūs.

—  Vainīgs! Līdz ar to lieta ir mainījusies.

—  īpaši tāpēc, ka Vindhevens, starp citu, darīja man zināmu, ka ir saskāries ar problēmu, kas vairāk ir manā, nevis viņa kompetencē. Mans pieņēmums ir šāds: kāds negribēja, lai Vindhevens šovakar septiņos ierastos Beikerstritā. Vērtspapīru speciālists bija atklājis kaut ko tādu, ko kāda persona vai personas negribēja darīt zināmu visiem.

Džounss, būdams gatavs pieķerties pie jebkura slavenā detektīva piedāvātā pieņēmuma, sparīgi māja ar galvu.

—  Piekritu, mister Holms. Bet ko lai es saku policijas priekšniekam?

—  Vienkārši to, ka, pēc jūsu domām, ir pamatots iemesls šo lietu neizbeigt. Šoreiz nesakiet, ka policijai ir gatavs spriedums par to, kā miris Džeimss Vindhevens.

Steidzīgi tika sameklēts inspektora piezīmju blociņš. — Es jums teikšu, mister Holms, — tas ir īsteni labs formulējums. Ceru, jūs neiebildīsiet, ja es tos vārdus pierakstīšu. — Ātri rakstīdams, Džounss kļuva par Holmsa sabiedroto. — Ko jūs esat nolēmis darīt, kamēr mums ir iespēja, tā teikt, pabūt šajā vietā?

—-Apskatīt visu šo dižo finansu iestādi. Kur ir šveicars, Hopkins?

—   Pie lifta, ser. Es viņu tur atstāju kopā ar konsteblu.

—   Un jums ir visas atslēgas?

—  Jā, ser.

—   Ļoti labi. Lūdzu, džentlmeņi… — Šerloks Holmss norādīja uz telpas durvīm, kurā mēs atradām Vindhevenu, un mēs izgājām pa tām.

Lestera kompānijas birojs aizņēma visu Sevidža nama augšējo stāvu. Katram no trim rēķinvežiem bija savs kabinets, kurus mēs apskatījām, bet lauvas — Frontnoja Lestera — mītnes durvju atslēgas mums nebija. Acīmredzot šīs iespaidīgās durvis varēja atslēgt vienīgi pats Lesters. Vēl bija telpa, kur nebija nekā cita kā vienīgi tērauda skapji un liels plašums blakus reģistratores kabinetam, kur savu darbu veica sekretāres un atbildīgais par dokumentu noformēšanu.

Griesti viscaur bija augsti, un tos apgaismoja apbrīnojamu lustru gaisma. Mani nepārsteidza apkārtnes greznība. Lesters bija ielauzies šajā sfērā ar šiku un acīmredzot ticēja, ka visapkārt jārada tēls, kas tā klientus interesēja visvairāk, — nauda.

lielākais krāšņums bija konferenču zāle. Garais galds bija nopulēts kā spogulis, tam visapkārt ducis krēslu. Es varēju iedomāties, kā kādu no kompānijas ievērojamākajiem klientiem, piemēram, tērauda magnātu Manheimu, ieved šajā karaliskajā telpā, kur to sagaida viss kompānijas personāls, lai tas vienkārši noskaidrotu dažus jautājumus, kas saistīti ar viņa kontu.

Pie vienas sienas bija garš bārs, ko vajadzības gadījumā varētu ātri pārveidot arī citiem nolūkiem. Pēkšņi manas lūpas notrīsēja smaidā, jo man prātā iešāvās kāds skats. Šeit labi iederējās viens no Holmsa tuviem paziņām — paraugs, kā ātri kļūt bagātam, — amerikānis Volingfords. Pazīstams kā blēžu karalis, viņš'tagad sadarbojās ar Holmsu, kad tas bija nepieciešams, un bija tā smalkā aparāta daļa, ko bija izveidojis detektīva vecākais brālis Maikrofts Holmss — otrais ietekmīgākais cilvēks Anglijā. Es varēju iztēloties Volingfordu lietojam šo telpu — gluži kā slavenu tenoru izmantojam savas balss iespējas. Šādā vietā viņš varētu pārdot gandrīz visu un gandrīz ikvienam. Varbūt arī smiltis Sahāras tuksnesim? To viņš noteikti spētu.

Es pamanīju neizpratni gan Džounsa, gan Hop- kinsa acīs, kad, rūpīgi izpētot katru telpu, Šerloks

Holmss nostaigāja to garumā un platumā. To mans draugs darīja gandrīz automātiski, jo viņš spēja regulēt savu soli tieši tiis pēdu platumā, un, esmu drošs, ka, izejot no telpas, viņš varētu ar izcilu precizitāti noteikt katras telpas izmērus. Detektīvs bija atklājis, ka šis ieradums bija labi noderējis pagātnē un, bez šaubām, noderēs arī turpmāk.

Beidzot Holmss bija apmierināts. Pie durvīm, kas veda uz apmeklētāju pieņemšanas telpu, viņš norādīja uz kabinetu, kur atradās nelaimīgais Džeimss Vindhevens.

—  Tagad taču vairs nav nekāda iemesla līķi te atstāt, vai ne?

—  Tūlīt likšu konsteblam par to parūpēties, mister Holms, — atsaucās Hopkinss.

Jaunais inspektors devās uz liftu, bet Džounss bravūrīgi pagājās Holmsam līdzās, izskatīdamies pēc sacīkšu totalizatora darboņa.

—  Es parūpēšos par policijas priekšnieku, mister Holms. Jūs noskaidrojiet visu iespējamo no «Inter—Ocean» puses, labi?

—   Labi, — Holmss sazvērnieciskā tonī noteica, jo viņam ļoti patika paša mazie jociņi.

—  Mēs tam visam izraksimies cauri, ser, — čukstēja Džounss, — un kas tas būs par atklājumu! Cilvēks acīm redzami miris no sirdskaites, bet modrā policija atklāj slepkavību. Tā būs izcila izmeklēšana!

Džounss ar svētlaimīgu smaidu sejā apklusa, tad smaids izdzisa. — Es vēl parunāšu ar šveicaru. Varbūt ir vēl kaut kas, ko viņš aizmirsis pastāstīt Hopkinsam.

Sekojot mūsu jaunajam sabiedrotajam, Holmsam bija grūti apspiest smaidu, kas par varēm mācās virsū.

— Ziniet, Votson, vienmēr ir jāpieļauj iespēja kļūdīties. Ja Vindhevena lietā nav nozieguma, mēs šī stāsta beigas nekad neuzzināsim no Atelnija Džounsa, un tas ir fakts, kuru pat Džounsa jaunības laiku skolotājam, leģendārajam seržantam Mal- venijam, nāktos atzīt.

NEPARASTAIS ADVOKATS

Naktī un no rīta lija, ieaijājot mani saldā miegā. Lietus lāses, ziemeļu vēja dzītas, sitās pret loga stiklu, bet tām bija nomierinošs efekts. Siltā sega un mīkstais matracis jautās vēl patīkamāki tāpēc, ka apzinājos, ka man nav jādodas ārā vēsumā un slapjumā.

Kad es beidzot tā pavēlāk piecēlos, lēnām aizstaigāju uz mūsu viesistabu, saudzēdams savu veco rētu no Afganistānas kara gadiem, kas, laikam pasliktinoties, nemaldīgi atgādināja par manu militāro karjeru. Tomēr pietika ar brokastīm un nedaudzām kustībām, lai es justu, ka atkal esmu formā.

Holmss, kurš jau bija pabeidzis savu rīta maltīti, man pienākot pie galda, piezvanīja misis Hadsonei.

—   Ļaujiet, es jums ieliešu šo burvīgo kafiju, vecais draugs! — viņš sacīja, pieiedams pie lielās sudraba kafijas kannas ar sildītāju apakšā, kura reti stāvēja tukša. — Lūdzu! Divas karotītes cukura, vai ne? Un tad varat atmodināt savu saprātu, pārlasot vakarvakara notikumus.

Aizrijos jau ar pirmo kafijas malku. — Vindhe- vena lieta jau parādījusies presē?

—   Protams. Manuprāt, tas žurnālists specializējies romantiskajā literatūrā, bet paskatieties pats! — Viņš pamāja uz «The Morning Beacon».

«Miris labi pazīstamais konsultants. Vakarvakarā pēdējo elpas vilcienu ievilka finansu vērtspapīru speciālists Džeimss Vindhevens. Slimodams ar nopietnu sirdskaiti, viņš, kā uzskata viens no aculieciniekiem, no tās arī miris. Mani kā žurnālistu ieintriģēja milzīgā aktivitāte no oficiālu personu puses sakarā ar šo lietu. Daļēji tā ir sagadīšanās, jo jaunais perspektīvais Skotlendjarda inspektors, izmeklēdams citu noziegumu, atradās tuvumā un nekavējoties ķērās pie Vindhevena lietas izmeklēšanas. Pierādot mūsu kriminālpolicijas spēku centību un darbotiesgribu, savam jaunajam kolēģim palīgā tika nozīmēts daudzu slavenu lietu veterāns inspektors Atelnijs Džounss. Pagāja ievērojams laikasprīdis, pirms nelaimīgā līķis no kādas vadošas finansu iestādes biroja tika nogādāts morgā.»

Mans skatiens ņo laikraksta pievērsās Holmsam, kurš, pārliecies manam plecam, pārlasīja rakstu. — Es manu, ka Frontnoja Lestera sakari pasargājuši viņa vārdu no iekļūšanas preses slejās.

—  Un paglābuši viņu pašu no neērtībām, ko sagādātu kriminālpiedzīvojumu mīļotāji, bet to mēs diemžēl nevaram sacīt par sevi.

—   Ko?

—   Pabeidziet lasīt, vecais draugs, un tad es jums visu paskaidrošu.

Ar pastiprinātu interesi es atsāku lasīt.

«Inspektors Džounss Skotlendjardā, pierunāts sniegt paziņojumu presei, sacija: «Pēc manām domām, ir pamatots iemesls šo lietu neizbeigt.» Lūgts izteikties skaidrāk, inspektors piebilda: — Šoreiz es nevaru teikt, ka policijai ir gatavs spriedums par to, kā miris Džeimss Vindhevens.»

—   Augstā debess, Holms, viņš precīzi atkārtojis jūsu vārdus!

—  Vārdus, kuri bija domāti policijas priekšniekam, nevis sensāciju alkstošajai presei.

Mans skatiens atkal pievērsās rakstam.

«Papildinot samezglojumu, nozieguma vietā kopā ar inspektoriem Hopkinsu un Džounsu atradās ari pasaulē vadošais kri- minologs Šerloks Holmss. No drošiem avotiem mums kļuvis zināms, ka pirms savas nelaimīgās bojāejas Džeimss Vindhevens sazinājies ar Holmsu. Pieminiet manus vārdus, lasītāji, te kaut kas slēpjas! «The Mor- ning Beacon» nežēlos spēkus, lai varētu informēt jūs par lietas attīstību.»

Kad es noliku laikrakstu, Holmss jau aizdedza savu pīpi.

—  Man jāuzzina, kurš žurnālists to rakstījis, lai izvairītos no tikšanās ar viņu. Šorīt jau četri preses izdevumu pārstāvji klauvējuši pie mūsu durvīm, bet misis Hadsone visus stingri atraidījusi.

Tajā brīdī mēs pie Beikerstrītas 221. B numura durvīm izdzirdējām klauvējienu.

—  Bez šaubām, vēl kāds reportieris, — es sacīju.

—  Vai Kleimors Frisbijs. Es šorīt ar viņu pārmiju pāris vārdu, bet tad tam vairs nebija laika. Kleimors piedāvājās vaļas brīdī ienākt pie mums. Ja viņam neiznāks laika, mēs tiekam gaidīti kopā ar viņu pusdienās pie Simpsona.

Tobrīd pa durvīm ienāca mūsu uzticamais Bil- lijs ar vizītkarti uz paplātes.

—  Jūs vēlas sastapt misters Filbriks Streit- vejs, ser, — izsūtāmais zēns sacīja. — Viņš teic, tas esot sakarā ar kāda mistera Vmdhevena īpašumu.

Holmss ar sarauktām uzacīm palūkojās uz vizītkarti, tad nometa to uz galda. — Kad kāds nomirst, juristi vienmēr uzrodas nekavējoties. Labi, Billij, ieved vinu ! Šķiet, ka mums šodien ir neparedzēto apmeklētāju laiks, vai ne, Votson?

Streitvejs bija garš un tievs, tēraudpelēkiem matiem, ar tik iedzeltenu ādas krāsu, ka tā izskatījās gandrīz dzeltena, melnām ūsām, kuras varēja būt arī krāsotas. Advokāta simbols — dokumentu mape — bija viņam līdzi, un viņš to kopā ar cimdiem un spieķi nolika uz mūsu žurnālu galdiņa. Sasveicinājies tas uzmanīgi apsēdās viesiem domātajā krēslā, it kā zinātu par vaļīgajām atsperēm, un pavilka uz augšu bikšu staras, lai saglabātos to asās buktes. Man bija tāda sajūta, ka viņš gatavojas nolasīt testamentu vai varbūt iesūdzēt Holmsu, mani un Billiju tiesā. Kāpēc es no šīs iedomas izslēdzu misis Hadsoni, nevaru pateikt.

Atspiedies pret galdu, Holmss norādīja uz atnācēja vizītkarti.

—  Jūs teicāt, ka pārstāvat nelaiķa Džeimsa Vindhevena intereses, mister Streitvej?

—   Patiesībā viņa mantinieku intereses. Mans klients… ē… bijušais klients bija atraitnis ar diviem bērniem. Dēls — jau gados, protams, — un precējusies meita, kas dzīvo Kroidonā. Esmu ar viņiem sazinājies — tas bija vienkārši izdarāms, jo abi dzīvo vienā Londonas rajonā. Viņi ļoti vēlētos uzzināt vienu lietu: vai Džeimss Vindhevens pirms nāves jums kaut ko atklāja?

Ne jau pirmo reizi vien Holmss uz šādu jautājumu atbildēja ar pretjautājumu:

—  Vai jūs vai viņa mantinieki zinājāt, pie kā misters Vindhevens strādāja?

Advokāts atļāvās nedaudz pasmaidīt, un šis smaids liecināja, ka viņa sejas muskuļi ir visai stīvi. •

—   Misters Vindhevens «Inter—Ocean» fonda uzdevumā pārbaudīja dažus vērtspapīrus Lestera kompānijā. Ziniet, tā gan bija vairāk formalitāte, jo viss, kam ķeras klāt Lesters, ir augstā līmenī.

—  Tad kāpēc bija nepieciešama to novērtēšana? — vaicāja Holmss.

Streitvejs paraustīja plecus. — Iespējams, ka «Inter—Ocean» fonds apsvēra, vai izsniegt aizdevumu kādam no Lestera klientu draugiem. Vērtspapīri, kas glabājas tur, varētu kalpot kā aizdevuma ķīla. Tā mēdz darīt. Tas nav nemaz tik neparasti.

Tagad bija Holmsa kārta pasmaidīt. — Jūs, mister Streitvej, katrā ziņā zināt vairāk, nekā raksta presē.

—   Manā amatā tā tam ir jābūt.

Pēc neilga klusuma brīža Streitvejs neatlaidīgi atsāka:

—   Kas attiecas uz Vindhevenu…

—   Kad mēs ar Votsonu tur ieradāmies, viņš jau bija miris.

—   Protams. Es domāju — pirms tam…

—  To, ko Džeimss Vindhevens man būtu vai nebūtu pastāstījis, es uzskatu par sev vien piederošu informāciju.

—   Bet tas cilvēks ir miris!

Es nopriecājos, ka Streitveja uzmanība pievērsta vienīgi detektīvam, jo mana mute bija pavērta un seja noteikti nodotu to, kas nelika mieru prātam, proti: «Kas tā par šarādi?»

—  Klients paliek klients, — sacīja Holmss, izteiksmīgi noplātīdams rokas.

Mans draugs nebija teicis kaut vienu nepatiesu vārdu, bet viņš ļāva advokātam maldīties — tas bija acīm redzams.

—  Vai jūsu klientu intereses vislabāk netiktu apmierinātas, palīdzot viņa bērniem? Staip citu — viņa vienīgajiem mantiniekiem…

—   Bet viņi nepavisam nav mani klienti.

Streitvejam nācās grūti noslēpt savu uzbudinājumu.

—   Mister Holms, ļaujiet man to pateikt citādāk. Vai jūs neuzņemtos šajā lietā pārstāvēt Džeimsa Vindhevena mantinieku intereses? Vara galvot, ka samaksa būs pienācīga… protams, saprātīga.

—  Protams. — Mirkli man šķita, ka Streitveja nomāktība izgaisis, bet nākamie Holmsa vārdi tā sejas izteiksmi padarīja vēl drūmāku.

—  Es nekad nemēdzu uzņemties darbu, ja neesmu ticies ar pašiem klientiem.

Nu, es nodomāju, to nu viņš nedaudz pārspīlējis. Notikumā ar to nolādēto Bāskervilu suni mēs tikām ievilkti, pateicoties doktora Mortimera gādībai, pirms vēl bijām tikušies ar seru Henriju Bāskervilu. Tad es tomēr pārdomāju, jo Holmss galu galā nopietni neķērās pie šīs lietas, pirms Mortimers nebija atvedis seru Henriju pie mums.

Advokāts grasījās iebilst, bet Holmss viņu apsteidza.

—  Jūs varat apstrīdēt, ka man jārīkojas viņa īpašuma interesēs, bet es esmu pārliecināts — jums patīk jūsu klientu pilnīga uzticēšanās un arī jums dotā pilnīgā rīcības brīvība.

—   Gluži manas domas, ser.

—   Es vēl aizvien uzskatu nelaiķi par savu klientu, kaut ari iemesls, kāpēc viņš ar mani sazinājās, paliek nenoskaidrots.

Tā bija tikai vēstule, es nodomāju, pie tam ne visai daudz atklājoša.

—  Tātad, mister Holms, jūs man neatklāsiet to, ko Džeimss Vindhevens jums pavēstīja pirms savas nāves?

Sarunas tonis bija kļuvis samērā vēss.

—   Nē, ser.

Paraustījis plecus, Streitvejs piecēlās, savāca savu dokumentu mapi, cimdus un platmali. — Tad es nekavēšu ne jūsu, ne savu laiku. Ardievu, džentlmeņi!

Kad advokāts devās uz gaiteņa durvju pusi, tās pašas atvērās, un es prātoju, vai Billijs bija piespiedis ausi pie sienas vai aci pie atslēgas cauruma.

Es tikko spēju sagaidīt, kamēr apklust mūsu apmeklētāja soļu troksnis, un tad pievērsos Holmsam.

—   Ko tas viss nozīmē?

—   Iespaids, vecais draugs, ko radījis pārlieku centīgs reportieris, kas nodrukājis visu, ko vien spējis uzzināt. Es runāju par «Beacon» rakstu. Viņš piemin aculiecinieku. Acīmredzot viņš ticies ar šveicaru. Tad tas devies uz Skotlendjardu un papļāpājis ar mūsu runīgo draugu Atelniju Džounsu, kuru vienmēr sajūsminājuši viņu cildinošie raksti presē. Džounss labprāt atstāstījis visu, ko zinājis, bet viņš nezināja visu. Lai atturētu inspektoru no cenšanās izbeigt šo lietu, es viņu informēju, ka Vindhevens pirms nāves sazinājies ar mani.

—  Tā arī bija! — es iesaucos.

—   Man nenāca ne prātā Džounsam stāstīt, ka šī sazināšanās bija tikai vēstule, kurā lūgta tikšanās. Tas nebija vajadzīgs. Kad Džounss šo informāciju atklāja savam draugam žurnālistam, tad presē nonāca sekojošais: «No drošiem avotiem mums kļuvis zināms, ka pirms savas nelaimīgās bojāejas Džeimss Vindhevens sazinājies ar Holmsu.» — Holmss to nolasīja no laikraksta.

—   Un ko tas liecina?

—   Ka ikvienam, kas lasījis šo rakstu, itin labi var ienākt prātā, ka Vindhevens ir runājis ar mani… ar mums.

—  Tā noticis ar Streitveju.

—  Un tas atklāj interesantu faktu. Kāds bija īpaši noraizējies par to, ko Vindhevens nodomājis darīt.

Varbūt tā pati persona vai personas ari ļoti uztraucas, cik daudz par šo lietu zina Šerloks Holmss un doktors Votsons.

Es plaši ieplestām acīm vēros savā draugā, kad atvērās durvis un parādījās misis Hadsone ar manām novēlojušajām brokastīm. Tikai tad, kad viņa visu bija sakārtojusi uz galda un izgājusi, es atguvu runas spējas.

—   Es jums saku, Holms, — jūs pārspīlējat, jo tas ir vienīgi pieņēmums!

—  Tiešām? Tad kā jūs izskaidrosiet Filbrika Streitveja apmeklējumu? Es jau minēju, ka šorīt pārmiju dažus vārdus ar Kleimoru Frisbiju. Šajā sakarā viņš man vaicāja, vai es personīgi pazinu Džeimsu Vindhevenu. Uzzinājis, ka ne, viņš šķita ļoti pārsteigts un sacīja: «Ak, es domāju, ka divi tādi pārliecināti vecpuiši kā jūs gan būsiet kaut kur sastapušies.»

—   Pārliecināti vecpuiši? Jūs gribat teikt…

—   Es gribu teikt, ka Vindhevenam nebija dēla un meitas un Streitvejs nepārstāv viņu intereses. Šis džentlmenis — bez šaubām, ar izdomātu vārdu — ieradās šeit, lai atklātu, ko mēs esam uzzinājuši no Vindhevena. Tāpēc jūs apmulsāt, kad es centos viņam iegalvot, ka mums patiesi varētu būt zināma informācija, no kuras kāds bīstas. Tāpēc, Votson, es jums iesaku vienmēr turēt pie rokas to apbrīnojamo šaujamo, ko jūs ieguvāt, jo tagad arī mēs varētu kļūt kādam par mērķi.

Apdomājot Holmsa vārdus, es sēdēju ar nazi un dakšiņu rokā, atstājis novārtā savas brokastis. Detektīvs pavērās pulkstenī.

—     Jau pārāk vēls, lai Frisbijs šeit ierastos. Tātad mēs pusvienos pusdienosim kopā ar viņu. — Tad Holmss pavērās manī un skanīgi iesmējās, ko viņš mēdza darīt biežāk, nekā cilvēkiem likās.

— Mans mīļais draugs, neļaujiet dižu pusdienu iespējai mazināt misis Hadsones pūļu rezultātu! Ja jūs neapēdīsiet tās garšīgās olas un burvīgo šķiņķi līdz pēdējai kripatiņai, tas viņu patiesi satrieks.

Taču ne jau pusdienas ar Kleimoru Frisbiju pie Simpsona bija nomākušas manu apetīti.

ŠĀVĒJA GARS

Holmss, domās jau būdams citur, sēdēja pie loga, kamēr es centos tikt galā ar brokastīm. Tad devos uz augšstāvu apģērbties. Vismaz tāds bija mans nolūks, taču mani pārņēma patiesi nelaba priekšnojauta, no kuras nekādi nevarēju atbrīvoties. Es steidzīgi uzrakstīju dažas rindas uz papīra lapas. Salocījis to, devos lejā pa kāpnēm un līdz ar norādījumiem atdevu Billijam. Es neraizējos, ka Holmss varētu mani dzirdēt, jo zināju — viņš paliks turpat, kur to pametu, izmantodams laiku, lai intensīvi sakoncentrētu domas, apsvērtu katru mazāko pierādījumu un izlemtu, kas šajā lietā ir būtisks, kas mazsvarīgs.

Nomazgājies un noskuvies es izvēlējos pelēku tvīda uzvalku, jo biju to iegādājies agrāk — kad vēl svēru vairāk nekā pašreiz. Man bija nepieciešams vaļīgs apģērbs. Holmss bija minējis par iespējamām briesmām. Ja viņš būs apbruņots, tam būs tas smieklīgais salona vienpatronas šaujamais — 32. kalibra «Ely», ar kuru tas reizēm mēdza uzjautrināties. Tā īsais stobrs ļāva to paslēpt sānkabatā. Man bieži nācās ar kaut ko būt nemierā.

Apģērbies es atvēru sava naktsgaldiņa atvilktni un godbijīgi noņēmu vaskadrānas pārklāju no sava talismana — zelta revolvera. To man tajā liktenīgajā pēcpusdienā Saseksā ne visai sen bija iedevis cilvēks, kurš izglāba manu un Holmsa dzīvību. [5]

Viņš bija dižākais šāvējs, kādu jebkad esmu redzējis, un neviens nespēja līdzināties Ledžeram prasmē un veiklībā. Es vēl pilnībā nespēju aptvert todien Saseksā notikušo. Holmss to nezināja un arī tam neticētu, ja es stāstītu, jo mans draugs ticēja tikai faktiem un dzelžainai loģikai, kas to pelnīti padarīja par dižāko domātāju Anglijā. Zelta revolvera stāsts viņam šķistu pilnīgi nepamatots. Jūs varat uzskatīt mani par traku, bet es zinu — Led- žers ar savu koltu tik ilgi bija gājis pa likumu izstumto takām, ka ierocis bija kļuvis gandrīz par viņa rokas sastāvdaļu. Kad nācās lietot šo ieroci, ko Holmss ne visai saprātīgi, bet precīzi bija nosaucis par dievišķu, es neko nebiju spējīgs darīt. Šaujamais parūpējās par visu pats. Reiz es to parādīju Velsam — ne visai pļāpīgam šaujamieroču speciālistam un Viņas Majestātes īpašo uzdevumu vienības lepnumam. Holmss katrā ziņā uzskatīja Velsu par līdzvērtīgu vācietim fon Herteram — aklajam mehāniķim, kurš darīja brīnumus bēdīgi slavenā profesora Moriartija labā un tagad jau bija pievienojies savam nelaiķim saimniekam. Velss ilgi pētīja revolveri un tad — vēl ilgāk — mani.

«Kur, visu svēto vārdā, jūs esat dabūjis šo te, doktor Votson? Šādu meistardarbu es nekad neesmu redzējis!»

Es neļāvu Velsam pētīt ieroci vēl ilgāk, jo nezin kāpēc man šķita, ka tas nebūtu godīgi. Ierocis nāca no dzīvas leģendas, no cilvēka, kurn es pazinu tikai īsu bridi, bet kurš izrādījās īsts draugs. Iespējams, ka Ledžers, dodot man šo metālisko, bet dzīvo priekšmetu, to zināja.

Ja es tā turpināšu, tad atgādināšu nenozīmīgu un padzīvojušu ģenerāli, kas slimo ar vecuma nespēku un kam nevajadzētu nonākt nekādā sakarā ar šādu nāvējošu ieroci.

Mans talismans vēsi, bet nomierinoši piekļāvās pie vēdera un augšstilba, neradot apģērbā nekādu ievērojamu pacēlumu. Zelta revolveris bija gatavs jebkādām iespējamām briesmām.

Istabā sēdošo Holmsu gluži labi varētu noturēt ari par francūža Taverņjē darināto vaska figūru, kuru mēs reizēm ļoti veiksmīgi izmantojām. Klusām apsēdies, es centos iedziļināties jaunākajā «Lancet Magažine» numurā, bet veltīgi. Holmss pret visu vienmēr izturējās mierīgi un līdzsvaroti, it kā viņš būtu kādas operas varonis un viņu tas neskartu. Es tā nebiju pieradis. Detektīva uzburtā situācija man šķita pilna iespējamām tūlītējām problēmām, un es prātoju, vai kritiskā brīdī spēšu būt noderīgs savam draugam.

Tā kā uzmanīgi klausījos, es dzirdēju atveramies un aizveramies parādes durvis un atviegloti uzelpoju, kad neatskanēja augšup kāpjošu soļu troksnis. Acīmredzot Billijam bija izdevies īstenot manis dotos norādījumus.

Šķiet, arī Holmsu iztraucēja kāds trauksmes zvans — viņš attapās no dziļajām domām, piecēlās un pamanīja mani.

— Ā, Votsons… un, kā redzu, jau gatavs ceļam. Jūs izkopjat kaķa piezagšanās manieres. Vispār jau vēl par agru, bet tomēr dosimies, lai uzzinātu, ko par šo samudžināto lietu mums var pastāstīt Kleimors Frisbijs.

Vēl atrazdamies uz sliekšņa, es pārsteigts ieraudzīju aiz līkuma slēgtu kebu. Parasti kebu dabūt nebija grūti, jo netālu — pie metro stacijas — bija to stāvvieta, bet šeit gaidīja neviens cits kā Holmsa iemīļotais kebmenis Fineass Portnijs.

— Fineass mani šorīt paķēra pie «Inter—Ocean» fonda ēkas, un es sacīju, ka ap šo laiku viņš mums varētu būt vajadzīgs, — paskaidroja Holmss.

Portnijs gluži kā Holmss vai pat vēl labāk zināja katru Londonas šķērsieliņu, jo neviena mūsu nosauktā adrese viņu nekad nebija samulsinājusi.

Viņa apnēsātā mēteļa saburzītais samts un pavalkātais katliņš liecināja par aizgājušām labām dienām — tos viņš bija ieguvis baznīcas tirdziņos. Fineasam patika ģērbties, cik labi vien iespējas atļāva, taču viņa deguns vienmēr pievērsa uzmanību ar savu īpašo lielumu, izteiktajiem kapilāriem un kliedzošo sarkasmu. Holmss šo viņa ķermeņa daļu gluži pareizi dēvēja, par visu veidu alkoholisko dzērienu zināšanu krātuvi.

Keba dūms atvēra mums draudzīgais kebmenis, kurš šķita ievērojami jautrā omā pat dzērājam, ņemot vērā to, cik šobrīd rādīja pulkstenis. Man radās aizdomas, ka pudele, ko uz viņa kailā paura sargāja cieši uzmauktā cepure, jau tikusi šodien pielietota.

Fineass zināja mūsu ceļamērķi. Līksmi pasveicinājis, viņš savicināja pātagu, kas nozibsnīja kā zibens vasaras negaisa laikā. Špetnā ķēve ar savu skrandaino salmu maisu lēnā gaitā devās pa ielu uz priekšu, tad pamazām uzņēma mērenu riksi. Kā es zināju, ķēve spēja attīstīt pārsteidzošu ātrumu.

Holmss atlaidās sēdeklī un izstiepa kājas, manuprāt, vēl aizvien pārdomādams šo lietu. Klusumu traucēja vienīgi viegli ielas trokšņi un ar dzelzi apkalto riteņu rībēšana, braucot pa bruģi.

Mundri klauvējieni pa keba jumtu iztraucēja mani no pagaidu letarģijas. Atskanēja Portnija aizsmakusi balss.

— Uzmanību! Ei jūs tur apakšā! Kaut kas nav kārtībā!

Instinktīvi es pielēcu kājās uz sēdekļa un, atgrūdis jumta lūku, izspraucos pa to ar ķermeņa augšdaļu. Fineass Portnijs mudināja ķēvi rikšot, cik ātri vien tā spēj, un ar kreiso roku norādīja uz aizmuguri. Mums ātri sekoja divu zirgu vilkts kebs uz četriem riteņiem, kas no pirmā acu uzmetiena nelikās bīstams. Tomēr atvērtajā logā es pamanīju vīrieti ar automātisko mauzeri rokā, kas bija ērti atbalstīts pret viņa plecu. Man prātā ieskanējās vārds «šāvējs». Šis smalkais ierocis ar garo stobru ar apbrīnojamu ātrumu raidīja mazas locies. Tie, kas šo ieroci lietoja, tēmēja uz dzīviem mērķiem. [6]

Pēkšņi šī aina manā acu priekšā it kā sastinga. Kebs, kas dzinās mums pakaļ, cilvēks ar mauzeri tajā un blēdīgais kebmenis, kas pātagoja zirgus, man šķita kā sienas gleznojums. Iztēlē atausa pēcpusdienas saules apspīdētā pakalna virsotne Saseksā un trīs vīri ar Smita — Enfīlda šautenēm rokās, kas bija pavērstas pret Holmsu, mani un Ledžeru. Kā sapnī atcerējos Ledžera roku pazūdam zem apmetņa un parādāmies atkal — šoreiz ar koltu ar papagaiļa knābja rokturi un apzeltītu stobru. Nepārtraukti rībēdami, pieci šāvieni vienas veselas un piektdaļas sekundes laikā brāzās uz mērķi — un trīs stāvi pakalna virsotnē miruši saguma, pirms vēl to ķermeņi pieskārās zemei.

Tad šo ainu izkliedēja šāvienu troksnis, tikai nezin kāpēc no manas rokas puses. Vīrietis sekojošajā kebā muļķīgi blenza uz savu roku — mauzeris tajā bija pazudis. Pēc tam pazuda cepure no kebmeņa galvas. Tad tika sašķaidīta ilkss. Atbrīvojušies zirgi satrakoti auļoja prom pa ielu, vilkdami līdzi kebmeni, kurš šausmās neatlaida rokas no grožiem. Nozibsnīja metāls otra kebā sēdošā vīrieša rokās, bet viņš pēkšņi iekliedzās, jo no tā rokas locītavas izšāvās asinis. Tad vēl atskanēja piektais šāviens, bet es nezināju, kurp tas raidīts, kamēr no blakus esošās tukšās mājas otrā stāva loga lēni izslīdēja cilvēka ķermenis un, ātri krītot, atsitās pret zemi. Bez vadības palikušais kebs uztriecās laternas stabam un sašķīda. Līdz ar cilvēka ķermeni izkrita šautene, kura sprāga, sašķaidot vēl palikušos pamestās mājas logu stiklus.

Diviem konstebliem, kuri turpat uz ielas dežurēja, izdevās savaldīt auļojošos zirgus, kuriem kebmenis beidzot bija atlaidis grožus. Pats viņš, stipri sasities un sarāvies līkumā, gulēja uz bruģa. Aptvēru, ka mana zīmīte Makdonaldam Skotlendjardā ir nonākusi tieši laikā. Viens no virsniekiem tuvojās mūsu kebam.

—   Plānots uzbrukums — tur nav nekādu šaubu, doktor. Papildspēki jau ir ceļā, un mēs šiem visiem uzliksim rokudzelžus.

Pēkšņi atskanēja kebā ievainotā vīrieša vaidi. Viņa biedrs pats izkāpa no keba, vēl aizvien muļķīgi vērdamies uz savām tukšajām rokām, it kā cerēdams ieraudzīt smalko mauzeri.

Vienkāršs šoka gadījums, es nodomāju.

Holmss atradās uz ielas ar «Ely» revolveri rokā, modri vērodams, vai vēl nedraud kādas briesmas, bet tas bija lieki. Zelta ierocis jau bija visu paveicis.

Kad ieradās policijas mašīna ar papildspēkiem, bija jau pienācis mūsu norunāto pusdienu laiks. Holmss parunājās ar atbildīgo virsnieku, un mēs devāmies uz Simpsona restorānu. Es pamanīju, ka Fineass Portnijs rūpīgi uzliek savu cepuri un noslauka lūpas, un gandrīz vēlējos, lai viņš lūgtu mani sev piebiedroties.

Turpinot mūsu ceļojumu, Holmss vairākas reizes sāniski noskatījās manī un tad ietērpa savas domas vārdos.

—   Agrāk, vecais draugs, es jūs neesmu redzējis tā rīkojamies, piemēram, kad mēs dzināmies pakaļ pa Temzu tam tvaikonim «Aurora» ar Agras dārgumiem. Bet pagājušā gada laikā jūs esat divas reizes nodemonstrējis visveiklākā šāvēja prasmi, kādu man jebkad nācies redzēt.

—  Jūs aizmirsāt Ledžeru.

—  Ak jā, viņš bija unikāls! Par to nav šaubu. Sakiet man — kā jūs pamanījāt to puisi augšā logā?

Seržants man teica, ka jūs esot trāpījis viņam tieši pierē. Ņemot vērā attālumu, tas ir apbrīnojami.

—  Tas viss notika tik ātri, Holms, — es atklāti atzinos, — un mazliet arī bija uz labu laimi. Sauciet to par instinktu vai laimīgu gadījumu — kā vien vēlaties!

—  Ja tas ir instinkts, dārgais draugs, tad esmu vairāk nekā priecīgs, ka jūs izvēlējāties medicīnu un mēs esam apvienojuši savus spēkus. Mani gandrīz šausmina doma, ka vajadzētu ar jums satikties pretējā nometnē. — Viņš nogrozīja galvu, it kā neticēdams. — Sasodīts, bet tas ir interesanti — tas gan jāatzīst!

Es vēlējos par šo tēmu vairs nerunāt, un tā arī notika. Holmss klusībā domās apsvēra piedzīvoto. Vēlējos, kaut viņš to darītu ari manā vietā. Tad gluži kā mirāžas oāze izslāpušam tuksneša ceļiniekam man prātā pazibēja kāda savāda doma. Es zināju, ka tā ir tikai mirāža, bet vai varēja būt cits izskaidrojums? Vai Leclžers, nomirdams svešā malā, būtu varējis manī pārmiesot savu šāvēja garu?

PUSDIENAS PIE SIMPSONA

Kleimors Frisbijs mazliet nokavējās, tāpēc mūsu ierašanās Simpsona restorānā bija vienlaicīga. Kad mēs apsēdāmies pie galdiņa, Holmss atzina, ka pašreizējie notikumi prasoties pēc atzīmēšanas. Frisbijs likās nedaudz pārsteigts, bet piekrita un, tāpat kā Holmss, pasūtīja viskiju ar sodu. Es palūdzu tīru viskiju, izmisīgi cerēdams, ka, to izdzerot, man netrīcēs rokas. Acīmredzot restorānā jau bija pieņemts pusdienlaikā apkalpot nervozus apmeklētājus, jo viesmīlis atnesa man dzērienu milzīgā glāzē. Es to strauji izdzēru, tā ka mūsu draugs baņķieris vēlreiz izbrīnīti palūkojās uz mums, lai gan tam prātā bija daudz svarīgākas lietas.

—   Kas attiecas uz šo Vindhevena lietu, Holms, kā jau jūs zināt, viņš tieši tad strādāja manā labā. Tāpat kā visi, arī es domāju, ka viņa nāvē vainojama tā sirds, bet tagad sāku šaubīties. Kā gan ir īstenībā?

Holmss rūpīgi izvēlējās vārdus. — Ir iemesls aizdomām, ka viņš ir noslepkavots. — Tad tā stingrie sejas vaibsti atvilga ironiskam smaidam. — Augstā debess, es jau runāju kā «Bcacon» žurnālists!

—     Es, protams, izlasīju to rakstu. Šķiet, to lasījusi visa Londona. Es jūsu stilu pazīstu, Holms. Gribu dzirdēt vienīgi jūsu viedokli un pie tā nepiesiešos. Vai Vindhevens tika noslepkavots?

—   Es tā domāju.

Baņķieris ar plaukstu uzsita pa galda virsmu. — Tas visu izšķir. Svarīgi, ka viņš tajā laikā bija «Inter-—Ocean» darbinieks. Un vēl svarīgāk — viņš bija draugs. Saprotiet, varētu teikt, ka mēs kopā uzsākām biznesu. Ja vien būtu vēlējies, Vindhevens būtu ticis tālāk. Viņš necieta regulāras darbadienas un labprātāk darīja visu vienatnē, taču strādāja labi, saprotiet, bet bija ļoti atklāts un neielaidās kompromisos.

Frisbijs apklusa un, it kā pieminot mirušo, iedzēra vēl vienu malku.

—  Vai jūs nevarētu, — baņķieris turpināja, — izmeklēt šo gadījumu manis dēļ? Tam nav nekāda sakara ar banku, kaut arī es pazīstu clažus cilvēkus, kuri labprāt būtu stājušies uz kara takas. Uzskatiet, ka samaksu varat izvēlēties pats.

Tas bija labs piedāvājums, un Holmss to pieņēma.

Mūsu nesen pārdzīvotā notikuma spilgtumu nedaudz mazināja patīkamā sajūta, ka draudzība mūsu sabiedrībā nav vien neko neizsakošs vārds.

Kad mēs bijām pasūtījuši pusdienas, Frisbijs, kurš mirušo labi pazina, ķērās pie lietas, un Holmsu tas noteikti iepriecināja.

—   Lai gan tik ilgi biju pazīstams ar Vindhevenu, ko gan es varētu pastāstīt, kas jums palīdzētu? Ienaidnieki… Es nevienu nevaru iedomāties. Ne arī tādus, kam viņa darba dēļ būtu izjaukti kādi plāni vai nodomi. Katrā ziņā ne jau nu sakarā ar «Inter —

Ocean» trestu. Ja būtu bijis kāds finansu skandāls, kuru viņš palīdzējis atklāt, es par to būtu dzirdējis.

—   Piekrītu, — atteica Holmss. — Vai es pareizi uzskatu, ka Vindhevens pārbaudījis kāda Lestera klienta vērtspapīrus sakarā ar aizdevumu, kuru varētu sniegt jūs?

—   Redzu, ka es neesmu pirmais, kuram jūs to jautājat.

—   Esat gan.

—  Tādā gadījumā — kā jūs to zināt?

—   Man to pastāstīja kāds Filbriks Streitvejs, advokāts. Vai šis vārds jums kaut ko izsaka?

—   Nē.

—   Tā jau es domāju. īstenībā uzskatu, ka tas pastāv vienīgi uz viltotas vizītkartes. Tomēr kaut ko viņš pārstāv vai kaut kā labā strādā. Kāda, kas ir dziji ieinteresēts, ko Vindhevens atklājis. Kā vērtspapīrus nelaiķis pārbaudīja?

Frisbijs gandrīz iekliedzās. — Vācu tērauda magnāta Manheima vērtspapīrus. Piedodiet manu nenopietno izturēšanos, bet «Inter—Ocean» trestam nav nekādu aizdomu attiecībā uz Manheima kunga īpašumu. Novērtējums bija jāsniedz, jo tā ir obligāta mūsu procedūras sastāvdaļa, tāpat ari citās bankās. Es uzdevu šo darbu Vindijam… ē, tas ir — Vindhevenam, bet tur viņa eksperta spējas nemaz nebija vajadzīgas. Vienkārši sakot, es ļāvu tam nopelnīt.

—  Jūs pieminējāt viņa eksperta spējas. Kas tam palīdzēja kļūt par tik labu speciālistu?

—  Viņa specialitāte bija viltojumi. Bankai vērtspapīrus iesniedz kā aizdevuma ķīlu jeb, teiksim, kā bankas kapitāla daļu. Dažkārt tie mēdz būt viltoti.

—  Vienu mirklīti! — es viņus pārtraucu. — Domāju, ka viltot var tikai naudu.

Baņķieris padrūmi pasmaidīja. — Visu, ko likumīgi iespiež, doktor, var nelikumīgi viltot. Taču viltojums nav tik perfekts, un Vindhevenam piemita tā retā spēja šos viltojumus pazīt, vienalga, vai tās bija akcijas vai vekseļi, vai sertifikāti, vai, kā jau jūs minējāt, nauda. Es mēdzu sacīt, ka viņš spēja saost bleķi.

Pamanījis manu apmulsumu, viņš paskaidroja:

—  Tāds izteiciens! Tas nozīmē viltojumu, nelikumīgu pakaļdarinājumu.

—   Es pazīstu Manheima kungu, — uzmetis man zibenīgu skatienu, paziņoja Holmss.

Protams, es labi atcerējos mūsu saskarsmi ar vācu magnātu Svētā zobena lietā.

—  Tiešām? — iesaucās Frisbijs.

—   Mēs jau visi esam sapratuši acīm redzamo, — turpināja Holmss. — Kā šāda cilvēka īpašumā varētu atrasties viltojums? Neņemot vērā vērtspapīrus, kādi varēja būt pie Lestera, viņam piederošie mākslas priekšmeti, kuri izstādīti mūsu valstī, vien jau atsvērtu lielāko daļu ķīlu, kādas ir iegrāmatotas «Inter—Ocean» sarakstos.

—  Jā, gandrīz visas, — piekrita Frisbijs.

—  Šķiet, esam nonākuši strupceļā, — es noteicu, bet tad vēlējos, kaut būtu klusējis. Šie vārdi bija izskanējuši samāksloti.

—  Ko jūs varat secināt, Holms? — Frisbijs vaicāja.

—   Neko daudz. Tikai tāda hipotēze, teiksim. Vindhevens varēja būt atklājis kaut ko tādu, kas nebija obligāti saistīts ar Manheimu.

Mūsu diskusiju šajā bridi pārtrauca neviens cits kā policijas priekšnieks.

Kopā ar diviem vīriem, kurus es nepazinu, Sesils Brikstouns gāja garām mūsu galdiņam un pamanīja Holmsu. Kaut ko pateicis saviem biedriem, viņš tuvojās mums.

—   Holms, kāda sagadīšanās!

—  Sveicināti, priekšnieka kungs! Vai jūs pazīstat…

—  Votsonu? Protams.

—   Un šis ir…

—   Protams — Kleimors Frisbijs. — Brikstouna roka aizskāra baņķiera plecu. — Vai šovakar būsiet klubā?

—   Domāju — jā.

—   Kā būtu ar biljarda partiju astoņos?

—   Labprāt.

Apmainījies ar pieklājības laipnībām, Brikstouns, pieklusinādams balsi, atkal pievērsās Holmsam.

—   Gribēju ar jums aprunāties, Holms. Par to Vindhevena lietu.

Simpsona restorānā galdiņi ir ērti novietoti atstatus cits no cita, bet, ierodoties policijas priekšniekam, divi pie blakus galdiņa sēdošie vīri jau sāka liekties un ausīties uz mūsu pusi. Brikstouns to pamanīja, un viņa sejā iegūlās dusmu izteiksme.

—  Acīmredzot te nav īstā vieta. Kā būtu manā birojā? Rīt desmitos?

—   Piekritu, — atteica Holmss, un lieta bija darīta.

Policijas priekšnieks pievienojās saviem viesiem, taču, pareizāk sakot, viesis bija viņš, un mēs ar

Holmsu apmainījāmies domīgiem skatieniem ar Klei- moru Frisbiju.

—   Kā to nosaukt? — pavaicāja baņķieris.

—  Augsti sakari! — atteica detektīvs. Frontnojs Lesters ar saviem ļoti labajiem sakariem būtu īpaši apmierināts, ja jūsu vecais draugs būtu nomiris bez sarežģījumiem. Es jau gaidīju, ka viņš būs parūpējies par oficiālo versiju, un viņš nav velti zaudējis laiku.

—  Tā ir. Vai tas radīs grūtības?

—  Ne nepārvaramas. Pat tādā gadījumā, ja policijas priekšnieks nemainīs savu uzskatu par «nāvi dabiskā ceļā», es lietas izmeklēšanu nepārtraukšu. Grūtības tikai pierāda, ka es nemaldos.

Ieradās divi viesmīļi ar mūsu pasūtīto un vīnu pārzinis ar dzērienu karti, ko mani biedri noraidīja, bet es paņēmu. Kad tie aizgāja, Holmss turpināja:

—  Varbūt mēs tikai ceļam brēku. Es neesmu redzējis līķa sekcijas ziņojumu, bet varēšu to apskatīt un apspriest ar policijas priekšnieku.

—  Varbūt Brikstouns par to tieši gribēja runāt, — es piebildu, palūkodamies uz lietu no gaišākās puses.

Holmss pamāja. — Varbūt viņš jau ir saņēmis ziņojumu par mūsu gandrīz traģisko piedzīvojumu uz ielas.

—   Par ko? — pārvaicāja Frisbijs.

—  Pirms nepilnas stundas pret mums tika izdarīts slepkavības mēģinājums.

Pēc mirkļa apjukuma baņķieris izteica prātīgu domu:

—  Holms, tas noteikti apliecina, ka jūsu teorija attiecībā uz Vindhevenu ir pareiza.

—   Pēc mūsu domām — jā. Bet, ja man par to būs jārunā policijā, apstrīdot sirdslēkmes variantu, es šo uzbrukumu attiecināšu uz pagātnes ienaidniekiem. Uz Moriartija bandas vai barona Dovsona bandas paliekām.

Frisbijs pasūtīja sev glāzi vīna.

—   Nudien! Ko jūs sakāt — tieši uz ielas? Kā tas notika?

—   Es pats īsti nezinu. — Holmsa acis jautri uzzibsnīja. — Mans nenovērtējamais draugs — šis slavenais šāvējs doktors Džons Votsons parūpējās par visu. Kaut ari viņš šobrīd cenšas izlikties kautrīgs, es jums atklāšu, ka viņā apvienojies labākais no Gordona un Vaiata Ērpa.

Frisbijs īsti nesaprata, kā to uztvert, tādēļ neko vairāk nevaicāja.

—   Paldies Dievam, ka jūs abi esat neskarti.

—  Ko nevar teikt par otriem. — Holmss bija apmierināts. — Viens beigts, viens ievainots, viens sasities un nobrāzies un ceturtais šoka stāvoklī.

—  Augstā debess, izklausās pēc maza apmēra kara!

—   Oficiālā izmeklēšana varēs atklāt mūsu uzbrucēju vārdus, kaut gan es šaubos, vai tie mums kaut ko līdzēs. Izskatījās pēc nolīgtiem slepkavām. Varbūt viņi pat nezināja, kas tiem īstenībā maksā.

—  Vai domājat, ka viss noorganizēts ar starpnieka palīdzību? — Par spīti savam raksturam, baņķieris izrādīja īstu aizrautību, it kā šī būtu kāda melodrāma Savojas teātrī.

—  Tur labi iederētos mūsu tā saucamais advokāts Filbriks Streitvejs, — noteica Holmss, bet viņa domas jau bija kaut kur citur. — Atgriezīsimies pie Vindhevena un Lestera firmas. Varbūt tas nemaz nav svarīgi, bet tomēr — kas tas ir par aizdevumu jūsu bankā šajā lietā?

—   Kāda vācu optikas firma grasās atvērt savu filiāli Londonā. Viņu finansiālais stāvoklis ir labs, bet visi īpašumi, kas derētu kā ķīlas, ir uz kontinenta. Firmas pārstāvis, vārdā Johanness Šmits, paziņoja, ka šo projektu atbalsta Manheims, kurš ari parunāšot par aizdevumu.

Mēs abi ar Holmsu neizpratnē saskatījāmies, likdami Frisbijam paskaidrot sīkāk.

—   Manheims piekrita dot garantiju aizdevumam. Tas vien jau derētu kā ķīla, bet mūsu bankas valdē vienmēr ir dalījušies uzskati. Vienkāršākais veids, kā pārliecināt mūsu cilvēkus par Manheima drošajiem īpašumiem Anglijā, bija sniegt viņa pie Lestera atrodošos vērtspapīru novērtējumu. Šajā gadījumā tas bija nesvarīgi, bet ne jau visus mūsu aizdevumus garantē viens no pasaules bagātākajiem cilvēkiem.

—  Vai šis darbs neprasīja daudz laika?

—   Nepavisam ne. Es gan neko neorganizēju, bet varu izstāstīt, kā tas notika. Situācija tika izklāstīta Lesteram vai vienam no viņa asistentiem. Tika saņemta atļauja no Manheima biroja Berlīnē. Vienojās par laiku, un Vindhevens ieradās Lestera kantorī. Viņam tika ierādīta telpa, jo vērtspapīru kārbas saturs jebkura garāmgājēja acīm nav domāts.

—   Kārbas? — es vaicāju.

—   Katram firmas klientam ir paredzēta metāla kārba, kurā tiek turēti tā vērtspapīri.

—   Gluži kā seifi bankā?

—  Tieši tā, doktor! Manheima kārbu atnestu Vindhevenam. Viņš izņemtu vērtspapīrus, izklātu tos uz galda un pārlasītu. Tad viņš pierakstītu to nosaukumus, vērtības un noteiktu to pašreizējo tirgus cenu.

—  Augstā debess, — es sacīju, — tam vīram nācās paturēt prātā visu vērtspapīru pašreizējās vērtības!

—  Šādam darbam nepieciešams speciālists, — apstiprināja Frisbijs. — Tad Vindhevens ar visiem sev zināmajiem paņēmieniem pārbaudītu, vai viņa rokās nav viltojumi.

—  Kā tas izpaudās? — Es sapratu, ka iejaucos Holmsa darbības laukā, bet mans draugs neizrādīja nepatiku.

—   Es patiešām to visu nezinu, tā, redziet, nav mana specialitāte. Es zinu, ka viņš ļoti jutīgi uztvēra visu, ko turēja savās rokās, īpaši tas attiecās uz banknotēm. Tā papīra sastāvs, uz kura iespiež naudu, tiek turēts lielā noslēpumā. Vindhevenam varēja aizsiet acis — un viņš banknošu kaudzē atrastu viltojumu, vienkārši paberzējot naudaszīmes starp īkšķi un rādītājpirkstu.

Mēs ar baņķieri abi jautājoši vērāmies Holmsā.

—   Diemžēl tas viss neaizpilda tukšumu manos prāta apsvērumos. Ja mēs pieņemam, ka Vindhevens nomira, strādājot pie šī darba, kur tad palika Manheima kārba? Kur viņa paša piezīmes? Uzskatu, ka viņš kaut ko ir pierakstījis.

—  To tur nebija.

Kad Holmss pakratīja galvu, baņķieris šķita nepatīkami pārsteigts.

—  Tas ir neticami! Mēs runājam par firmas visnozīmīgākā un ietekmīgākā klienta vērtspapīriem. Un Vindhevens būtu kaut ko piezīmējis, varu to apgalvot.

Holmss grasījās kaut ko iebilst, bet Frisbijs turpināja:

—   Manheima dokumentu kārba pašlaik ir kantorī.

—   Kāpēc?

—  Ja tā nebūtu, Lesters celtu traci visās oficiālajās iestādēs.

—  Uzzinājis par notikušo, viņš pat neatnāca uz savu kantori.

—  Tātad viņš zināja, kur ir magnāta vērtspapīri.

Holmsa acis uzmeklēja manējās. — Tas izskaidro, kāpēc Lesters vaicāja jaunajam Hopkinsam, vai viņa kabinets ir slēgts. Kaut kāda iemesla dēļ viņš juta, ka kārba ir tur. Tomēr vēl paliek vērtspapīru speciālista pazudušās piezīmes. Varbūt…

Nepabeidzis šo domu, detektīvs ķērās pie nākamās.

—   Pārdomāsim šo situāciju. Vindhevens beidz darbu, kāds noliek Manheima vērtspapīrus tiem pienākošajā vietā. Kas tas varētu būt?

—   Es nezinu, — Frisbijs noteikti atbildēja.—Tas ari tiek turēts stingrā noslēpumā. Jūs, protams, saprotat… — Frisbijs sevi pārlaboja. — Nē, varbūt tomēr nesaprotat. Lestera firma vienmēr piederējusi vienam cilvēkam. Personāls nepiedalās lēmumu pieņemšanā. Viņam, laimīgajam, nav valdes. Pagājušajos laikos tas vienmēr spēja ļoti ātri izkļūt no situācijas un tam bija nepieciešams, lai visi dokumenti būtu pie rokas.

—  Tātad viņa firma patiesībā ir kā banka ar visiem vērtspapīriem uz vietas?

—   Pareizi, Holms! Es zinu par Lestera vērtspapīru kārbu sistēmu, bet man nav ne mazākās jausmas, kur tās ir novietotas.

—  Vai viņa rēķinveži to zinātu?

Frisbijs paraustīja plecus. — Vecais vīrs visu laiku tur nespēj būt. Manuprāt, visi trīs to zina vienkārši tāpēc, ka viņiem jāpārzina darbības mehānisms. Sekretāres vai grāmatvedis noteikti nezina. Un reģistratore ari ne. Atļaujiet aizrādīt, džentlmeņi, ka drošības sistēma Lestera kompānijā ir līdzvērtīga «Inter—Ocean» sistēmai. Lesteram pieder visa ēka, un tā ir kā cietoksnis.

Es biju ļoti apmierināts, ka tika apspriests samaksas jautājums. Šī lieta likās nopietna, un Holmsa instinkts jau norādīja, ka tā prasīs līdzekļus.

—   Es grasos uzdot Frontnojam Lesteram daudz jautājumu, uz kuriem, manuprāt, viņš nevēlēsies atbildēt. — Detektīva balsī bija jaušama samierināšanās.

—  Viņš nav pārāk pieejams, — piebalsoja Frisbijs. — Vai vēlaties, lai es noorganizēju jums pieņemšanu?

—   Nogaidīsim! — Holmss sacīja. — Šobrīd es nevēlos, lai jūs tiktu uzskatīts par manu klientu. Vai jums gadījumā nav pie viņa konts?

Frisbijs nodrebinājās. — Visiem maniem ieguldījumiem jāiet caur «Inter—Ocean» kompāniju. Ja notiktu citādi, neviens vairs negribētu pie mums neko noguldīt.

—   Protams, — Holmss, dusmodamies, ka nebija to ņēmis vērā, atteica.

—  Es zinu kādu, kam pie viņa ir konts, — es sacīju, priecādamies, ka ari varu piedalīties sarunā.

—  Tiešām, Votson?

—   Lēdija Tīsdeila. Mana paciente. Jūs bijāt uz vienu no viņas tējas pēcpusdienām.

Šoreiz nodrebinājis Holmss. — Šo faktu mēs noteikti paturēsim prātā, vecais draugs. Tas varētu būt noderīgs.

—   Hronisks bezmiegs, — es Frisbijam paskaidroju. — To radījusi pārlieka noņemšanās ar sevi, bet tas jau ir klasisks gadījums.

Baņķieris saprata.

—  Starp citu, — detektīvs ieteicās, — vai jūs zināt, kādas markas cigaretes lietoja Vindhevens?

Frisbijs atbildēja nekavējoties.

—  Viņš savā mūžā nekad nav smēķējis…

Iestājās ilgstošs klusums, ko pārtrauca detektīvs. — Jūs bažījāties, vai varēsiet man pastāstīt kaut ko noderīgu, — viņš sacīja baņķierim. — Ticiet man — jūs esat palīdzējis!

POLICIJAS PRIEKŠNIEKS UN FINANSISTS

Kad mēs izgājām no Simpsona restorāna, mūsu izcilais kebmenis Fineass Portnijs mūs gaidīja ar savu braucamo un ari jaunumiem.

—   Šeit bija Džounss no Skotlendjarda, mister Holms. Gribēja dzirdēt manu versiju par sadursmi. Neko vairāk gan nevarēju izstāstīt kā to pašu, ko tie divi konstebli, kuri kļuva par šī sasodītā notikuma aculieciniekiem.

—   Es jau prātoju, kā viņi spēja uzrasties tieši laikā. — Holmss uzmeta man aizdomīgu skatienu, bet neko man neteica. — Vai tu teici Džounsam, kur mēs esam? — viņš turpināja, norādīdams uz restorānu.

—  Jā, ser, bet viņš negribēja jūs traucēt. Teica, ka gaidīšot jūs Beikerstritā.

—   Ļoti labi. Viņš nebūs vīlies.

Mūsu mierīgā atgriešanās 221. B numurā ļoti atšķīrās no satrauktās došanās uz restorānu. Man iešāvās prātā, ka Holmss noteikti nolīdzis sev Portniju palīgos, tāpat kā daudzus citus. Es reizēm pavirši sekoju mūsu finanšu uzskaitījumam saimniecības grāmatā, un tur milzīga iztērētā summa bija apzīmēta ar nosaukumu «izmeklēšanai». Tā kā Holmsa izmeklēšana galvenokārt sastāvēja no jaunākās preses, viņa kartotēkas un vēl paša enciklopēdiskās atmiņas, tad nebija grūti aptvert, kurp tiek novirzīta šī nauda. Tomēr detektīvs vienmēr deva sarkan- degunim Fineasam bagātīgu dzeramnaudu. Holmss to paskaidroja tā — lai Portnijs nesapītos ar lētākām kompānijām.

Kad mēs ieradāmies, Atelnijs Džounss reizē nožēlas pilns un nervozs staigāja pa gaiteni.

—   Mister Holms… — viņš iesāka, bet detektīvs viņu pārtrauca.

—  Vai jūs jau noskaidrojāt mūsu neseno uzbrucēju personības? — viņš jautāja, līdzko mēs iegājām savā dzīvoklī.

—  Jā, ser. Vaitija Bērka bandas bijušie dalībnieki. Runā, ka viņi sastrīdējušies ar Vaitiju un tagad strādājot uz savu roku.

—  Vai viņi neizpauda, kas tos nolīdzis šim darbam?

—   Nē, ser, un es domāju, ka viņi to nedaris. Tā kā divi mūsu puiši bija liecinieki, tie labi zina, ka viss ir piefiksēts un viņu sodus tas nemīkstinās. Mister Holms…

—  Tas bija labi .izplānots, — noteica detektīvs. — Es domāju, ka tur pirkstu pielicis kāds profesionālis. Kebs, kas mums dzinās pakaļ, ir standarta, bet tas šāvējs nama logā, kas viņus nosedza, — tā ir gluži cita lieta.

—  Mister Holms… — Džounss vēlreiz izmisīgi iesāka.

—  Tas varētu būt Negreto Silviusa garabērns, bet lai nu tas paliek. Nu, kas tad bija, Džouns?

—   Man pēc četrdesmit minūtēm jābūt pie policijas priekšnieka. — Inspektora balsī un uzvedībā jautās panika.

—   Džouns, Džouns, ko lai iesāku ar jums? Es jau vakarvakarā jums teicu, ko sacīt Brikstounam.

—   Es pateicu, mister Holms, vārds vārdā.

—   Kā sauc jūsu draugu no «Beacon»?

—   Blats, ser.

—  Nu, jūs ari pa blatam tam visu kārtīgi izstāstījāt — arī vārds vārdā.

—  Tas bija zem četrām acīm, Holms.

—   Zem četrām acīm? Reportierim? — Holmss pavērsa acis uz debesu pusi, tad saņēmās. — Labi, sakiet policijas priekšniekam, ka jums vēl aizvien ir aizdomas, ka Vindhevena lietā kaut kas nav kārtībā. Tad izstāstiet viņam par incidentu uz ielas. Viņš gan to jau zina, bet vienalga izstāstiet. Sakiet, ka jums ir aizdomas, ka šīs abas lietas ir saistītas. Bet sakiet to vienīgi policijas priekšniekam! Nemēģiniet bilst kaut pušplēstu vārdu kādam citam! Ja es pareizi spriežu — paies labs laiciņš, kamēr mēs šo lietu atklāsim, un mums nav nepieciešama lasītāju līdzdalība. Pie tam, jo mazāk tiks ziņots par uzbrukumu Votsonam un man, jo labāk.

—   Es nebildīšu ne pušplēsta vārda — pat ne savai sievai Sofijai. Pat ne savam sunim Rozenkava- lierim.

No Holmsa sejas izteiksmes es sapratu, ka viņam radušās pēkšņas aizdomas.

—   Džouns, — viņš lēni sacīja, — vai jūs sakāt, ka jums ir suns, vārdā Rozenkavalieris?

—  Jauks dzīvnieks, mister Holms!

—   Esmu par to pārliecināts.

—  Man iedeva divus abonementus uz operu, un mēs ar Sofiju…

—   Neņemiet vērā! — detektīvs to pārtrauca.

—     Man ir ideja. Kaut ari tas varbūt ir lieki, jūs taču pārbaudīsiet, vai Lestera personāla vārdi nav Skotlendjarda sarakstos, vai ne?

—  Tūlīt pat, mister Holms. Es vēl tik tālu nebiju ticis.

—   Bet tiksiet! Tāpēc neļaujiet mums aizkavēt jūs no cītīgas pienākumu pildīšanas!

—  Es jau steidzos, mister Holms! — Atelnijs Džounss attrauca un projām bija.

Mans draugs ar zibošām acīm palūkojās manī.

—    Vai man izdevās stingra skolotāja loma, Votson?

Es pašūpoju galvu. — Ja pazīst jūsu ironisko

humora izjūtu… Bet neuztraucieties! Džounss ir dīvains, lai neteiktu vairāk.

Es noņēmu no gaiteņa durvju āķīša savu steto- skopu un apliku to sev ap kaklu.

—   Pazīstot jūs, Holms, man ir skaidrs, ka pienācis laiks jūsu meditācijai. Es veltīšu šo pēcpusdienu dažiem aizkavētiem pacientu apmeklējumiem.

—  Jūs varētu iegriezties pie lēdijas Tisdeilas, — detektīvs ieteica. — Viņa būs izlasījusi par Vindhevenu, un šobrīd jau noteikti būs izplatījusies ziņa, ka viņš miris Lestera kantori. Viņai varētu būt daži komentāri par šo iestādi.

—   Man vajadzēja pašam par to iedomāties. Starp citu, vai jums ir kāda nojausma, ko grib policijas priekšnieks?

—   Brikstouns nesen ir iecelts šajā amatā, un es vēl neesmu viņu īsti iepazinis. Rīt no rīta mūs varētu sagaidīt daži pārsteigumi.

Kad mēs nākamajā rītā iegājām Sesila Brik- stouna kabinetā, es sapratu, ka Holmss trāpījis desmitniekā.

Policijas priekšnieks atlaida savu palīgu, lūdza mūs apsēsties, piedāvāja cigaretes un neticami ātri izstāstīja, ko bija paredzējis teikt.

—   Klausieties, mister Holms, viss būtu daudz vienkāršāk, ja jaunajam Hopkinsam piemistu mazāk iztēles un jūs netiktu iesaistīts šajā lietā. Es, protams, domāju Vindhevena lietu. Līķa sekcija neuzrāda neko vairāk kā sirdslēkmi. Tagad es vēlos, lai jūs mani pārliecinātu. Jums ir pamatots iemesls domāt, ka viņš ir noslepkavots, vai ne?

—  Jā, priekšnieka kungs. Pirmkārt, viņa piezīmes… *

—   Nevajag paskaidrot, man pietiek ar jūsu sacīto. Tas slepkavības mēģinājums pret jums un Vot- sonu arī ir pierādījums.

—  Ceru, ka mēs šo incidentu aizmirsīsim, — Holmss sacīja. — Saprotiet…

—   Es jau izdarīju visu, kas bija manos spēkos. Tāda maiga pieeja. Tagad es gribu paskaidrot vienu lietu.

Policijas priekšnieks apklusa, it kā gribēdams nākamos vārdus padarīt vēl izteiksmīgākus. Es satrūkos. Te nu mēs esam, nodomāju. Ja šis cilvēks pateiks stingru «nē», Holmsa rokas būs saistītas.

—  Tāds cilvēks kā Frontnojs Lesters par katru cenu izvairās no sliktas slavas un avīžu rakstiem. Ja vien tās, protams, nav rūpīgi izplānotas intervijas par viņa triumfiem. Mēs nekad nevarēsim noslēpt, kultas vērtspapīru speciālists nomira, jo tas jau ir kļuvis zināms, tāpēc mums labāk apstiprināt šo faktu. Lesteram ir nepieciešamie sakari, lai es jebkādiem paņēmieniem dabūtu šo lietu savā kontrolē. Pirmais norādījums no, teiksim, ietekmīgas personas jau ir pienācis. Un sekos vēl vairāki. Kā jūs grasāties pierādīt, ka cilvēks, kurš miris sirdslēkmes rezultātā, ticis noslepkavots, man nav skaidrs, bet jūs to izdarīsiet… jūs izdarīsiet…

Tagad es sāku nedaudz šaubīties, vai esmu pareizi dzirdējis, bet šķita, ka tālākie pārsteigumi vēl sekos.

—  Jūs, pats uz savu roku darbodamies, atklāsiet šo lietu. Mana iestāde spēj turēties pretī jebkādam mēģinājumam uzspiest savu izdevīgumu.

Man pat šķiet, ka šāds lietas pavērsiens Holmsu pārsteidza vēl vairāk nekā mani.

—  Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, priekšnieka kungs… — viņš iesāka, bet tālāk netika.

—   Augstais Dievs, cilvēk! Lai kā man patiktu, ka man būtu bezbailīga taisnības cīnītāja reputācija, kā jūs saprotat, pastāv ari pašsaglabāšanās instinkts. Vai jūs domājat, ka gribu sev dabūt uz kakla premjerministru Belindžeru vai viegli sakaitināmo lordu Kentlmēru? [7]

—  Vēl ļaunāk — ja es pielikšu savu roku pasaules dižākā kriminologa izmeklēšanas darbā, nav grūti iedomāties, kāds izsaukums man pienāks no kādas augstas Vindzoras pils lēdijas. Bet es neatgriezīšos ar brīnišķīgu smaragda kaklasaites adatu. [8] Nē, nē.

Tā vietā man būs jāmeklē sev cits darbs. Holms, kā jūs domājat, — kāds postenis ir piemērots bijušajam policijas priekšniekam?

—   Pensija.

Brikstouns atzinīgi uzsita sev pa celi. — Tieši to es arī esmu paredzējis pēc gara un nopelniem bagāta kalpošanas laika. Lai to sasniegtu… — Viņš piecēlās no galda un piegāja pie tuvākā loga, norādīdams uz skatu ārpusē.

—… man jārēķinās ar šo te. Ar netīro Londonu. Pat 1978. gada oficiālajā tautas skaitīšanā iedzīvotāju skaits bija trīsarpus miljoni, un ikviens zināja, ka var vēl miljonu pieskaitīt klāt. Te ir simt tūkstoši nabagu un pusotra tūkstoša tādu, kuri guļ uz soliņiem Krastmalā vai Trafalgāras laukumā, divsimt deviņdesmit augļotāju un pietiekami daudz prostitūtu, lai to skaits līdzinātos dažu Eiropas valstu armijām. Mūsu kareivji izkaisīti pa visu zemeslodi, un mūsu kuģi ir katrā jūrā, bet tas viss nav ne nieka vērts, ja mēs nespējam noturēt grožus rokā paši savās mājās. Mums ir labi darbinieki, jo viņi ir uzkāpuši pa karjeras kāpnēm. Es nedomāju tādus kā Džounss. Tas vīrs ir muļķis, bet viņā ir arī šis tas labs. Viņš taču nav stājies jums ceļā, vai ne?

—   Nē, komisār. Varu teikt, ka viņš cenšas, cik vien spēdams.

—  Tas jau ir kaut kas. Nav daudz, bet ir kaut kas. Nē, es runāju par tādiem puišiem kā Makdo- nalds, Gregsons, varbūt jaunais Hopkinss, kurš liekas daudzsološs, un viņam līdzīgiem. Bet mums nepieciešama palīdzība, un es ceru uz misteru Šer- loku Holmsu un jums, Votson, labais draugs.

Brikstouns ar nopūtu atgriezās pie sava rakstāmgalda.

—  Lūk, tā! Ceru, ka mēs esam gatavi darbam. Esmu jums pusdienlaikā noorganizējis tikšanos ar Frontnoju Lesteru, ja jums šis laiks ir pieņemams.

Holmss pamāja.

—   Brīnišķīgi! Veiksmīgas medības un tā tālāk!

Izejot no policijas priekšnieka kabineta un vēl

kādu brīdi pēc tam es varu patiesi apgalvot, ka Holmss nespēja izteikt ne vārda. Es ari ne.

Kad mūs ieveda Frontnoja Lestera kabinetā, es gaidīju, ka Holmss tūlīt uzdos viņam jautājumus un viss ies kā pa sviestu. Man gan vajadzēja to paredzēt labāk — vienkārši tāpēc, ka visa šī lieta līdz šim bija pārsteigumu pilna.

—  Sveicināti, mister Holms un doktor Votson! Sēdieties! — Lestera balss skanēja uzbudināti un uzvedība bija nervoza. Viņa pūles likt justies citiem ērti tāpēc šķita vēl aizdomīgākas.

—   Man jūsu dēļ, draugi, sanāca briesmīga ķeza, — turpināja šis finansu burvis. — Ieminējos sievai, ka Brikstouns grib, lai mēs saspēlējam kriketu. Tas bija viss, kas bija manos spēkos, lai atturētu mīļoto sievieti no ierašanās šajā kabinetā ar kādu izdomātu iemeslu vienīgi tāpēc, lai uzmestu skatienu slavenajam Šerlokam Holmsam. Kā jau jūs, Votson, sapratīsiet — viņa ir izlasījusi visu, ko esat sarakstījis: man ir aizdomas, ka pat vairāk nekā vienu reizi.

Es nomurmināju kaut ko tādu, kas piederētos kautrīgam rakstniekam, bet šaubos, vai Lesters mani dzirdēja, jo viņš ātri ķērās pie mūsu apmeklējuma mērķa.

—   Izrunāsim tagad par nelaimīgo Vindhevenu, ja? Ziniet, es viņu pazinu jau gadiem ilgi. Es gan labprāt vēlētos, lai šis mīļais draugs būtu izvēlējies citu vietu, kur pateikt ardievas pasaulei. — Šobrīd viss viņa personības spēks bija virzīts pret Holmsu. — Man ir ziņots, ka jūs esot pilnīgi pārliecināts — nāvē nav vainojama tikai sirdslēkme. Vai jūs varētu man pateikt, kāpēc, mister Holms?

—  Varētu, — detektīvs atbildēja, — bet tad jūs to atkal pačukstēsiet savai jaunajai sievai un sabojāsiet visu prieku, ko radītu Votsona grāmatas lasīšana.

Lesters iesmējās un pakratīja galvu, bet varēja manīt, ka viņš kļūst vērīgāks, it kā stātos pretī kaut kam vairāk, nekā būtu vēlējies.

—  Tas ir visveiklākais atteikums, kādu jebkad esmu saņēmis, ser. Acīmredzot es nespēju likt jums mainīt jūsu darba stilu. Un kāpēc lai arī to darītu? — Lesters paraustīja plecus, it kā padodamies, bet asais un viltīgais skatiens liecināja par pretējo.

—  Ar ko mēs sāksim?

—  Visvairāk mani interesē pēdējā reize, kad jūs redzējāt nelaiķi, — sacīja Holmss.

—   Prātīgi. Tādu pašu jautājumu uzdotu ari es, ja es būtu detektīvs, kas es, paldies Dievam, neesmu. Tomēr es varu izrādīties par vienu no labākajiem lieciniekiem, kāds jums jebkad bijis, jo daba apdāvinājusi mani ar redzes atmiņu. Ja es, piemēram, spēju domās iztēloties, kur stāvējuši cilvēki un tamlīdzīgi, tad varu izstāstīt notikumu secību tieši tā, kā viss norisinājies.

Vecais vīrs atlaidās savā lielajā krēslā, aizvēra acis un paslēja zodu augšup. Es nezināju, vai viņš tā rikojas vienmēr, bet tas katrā ziņā izskatījās neparasti…

—     Bija pēcpusdiena, un es atgriezos šeit pēc tikšanās ar kādu ļoti pazīstamu džentlmeni, kuru nesaukšu vārdā.

Es pamanīju, kā saspringst muskuļi uz viņa kalsnā kakla, kas it kā liecināja, ka to šobrīd nedrīkstētu traucēt.

—  Jau braucot šurp, es iepazinos ar biržas jaunumiem un, braucot ar liftu augšup, pieņēmu kādu lēmumu. Tā rezultātā es uzmeklēju pirmo pie rokas esošo cilvēku, kurš varētu skriešus nodot manu ziņojumu. Tad es ierados apmeklētāju pieņemšanas telpā, kurā atradās Vīmss, kurš bija tikko atgriezies no klientu telpas.

Holmss pameta skatienu uz manu pusi, un es zināju, ka šī telpa ir tā pati, kur tika atrasts mirušais Vindhevens. Telpa, kur klienti var kaut ko pierakstīt, apsvērt savu lēmumu vai kaut ko citu, kas tiem ienāktu prātā. Šai iestādei piemīt tendence izdabāt apmeklētāju vajadzībām vai, pareizāk sakot, kaprīzēm.

—   Es jautāju Vīmsam, vai ir parādījies Vindhevens, un viņš teica, ka ir, norādot uz klientu telpu, kuru es tam biju atļāvis izmantot. Es saņēmu Vīmsu pie rokas un pagājos prom no reģistratores galda, jo, saprotiet, manas pavēles nav domātas visu ausīm.

Es teicu, ka parūpēšos par Vindhevenu un sniedzu norādījumus Vīmsam: «Uzvelciet mēteli un skrieniet uz Graudu bedri. Jums to izdosies izdarīt tieši pirms slēgšanas. Sameklējiet Reiheru un manā vārdā pasakiet: trīs mēnešus 10 tūkstoš bušeļu Ala- margado kviešu pirkšanas tiesības par sākuma cenu.»Vīmss grasījās kaut ko teikt — nav šaubu, ka par Manheima vērtspapīriem, bet es viņu pārtraucu. «Kustieties! Nav laika. Piezvaniet man pa privāto līniju, vai jums izdevies vai ne. Tad atlikušo dienas daļu varat būt brīvs.» Es nenogaidīju, lai redzētu, ko viņš darīs, jo, kad es tā pavēlu, mani puiši skrien skriešus. Es devos tieši uz klientu telpu pie Vindhevena.

Vecā vīra augšup paslietais zods ieņēma parasto stāvokli, un tā acis atvērās, lai pavērtos uz mums.

—  Vai mēs tik tālu būtu tikuši?

Tā kā Holmss tūlīt jautājumu neuzdeva, mana mūžīgā ziņkārība neizturēja.

—   Mister Lester, kas ir Graudu bedre un, ja jau esam pie tā nonākuši, ko nozīmēja jūsu pavēle?

Lesters likās priecīgs, ka esmu painteresējies par šādām lietām.

—   Lieliski, doktor, es jau cerēju, ka kāds pajautās! Man daudz kas jāizskaidro klientiem, un man šis darbs patīk. Bedre ir vienīgi vārds vietai, kur norisinās tirdzniecība. Mūsējā šeit Londonā nekādā gadījumā nestāv blakus Čikāgas biržai, bet šo to mēs darām. Reihers ir cilvēks, ar kuru es tur sadarbojos. Attiecībā uz manu pavēli… es gribēju optā- ciju… tiesības… trīs mēnešus pirkt 10 tūkstošus bušeļu kviešu par tādu cenu, kāda būs nākamajā rītā, atsākot darbu.

—   Ko jūs vispār darītu ar tādu kviešu daudzumu?

—  Es tos nekad pat neredzēšu, doktor. Un vēl — cilvēkam, kas pārdod man tiesības tos pirkt, varbūt tie nemaz nepieder.

Es pilnīgā neizpratnē papurināju galvu, un tas Lesteru vēl vairāk iepriecināja. Man prātā iešāvās doma, ko Holmss bija izteicis pirms kāda laika.

«Speciālistam katrā ziņā patīk, ja rodas izdevība pierādīt, kāpēc viņš ir speciālists.»

—   Mēs darbojamies nākotnei, doktor. Ja kviešu cena celsies — un es domāju, ka tā būs —, man būs tiesības tos nopirkt par cenu, kas zemāka par tirgus cenu. Manas tiesības iegūs vērtību — un es varēšu tās izdevīgi pārdot.

—   Bet ja nu cena krītas?

—  Tad es zaudēšu savu iemaksas naudu par šīm tiesībām, bet tas ir nieks, salīdzinot ar kviešu cenu.

—  Vai jūs nevarējāt sazināties ar šo Reiheru pa telefonu? — jautāja Holmss.

—  Ja jūs, džentlmeņi, kādreiz tiešām vēlaties uzzināt, kas ir elle un juceklis, es jums ieteikšu apmeklēt Bedri. Mans cilvēks darbojas tajā vietā, kur pieņem pieteikumus, nosaka cenas un vērtību. Gaužām maza iespēja, ka viņu varētu dabūt pie telefona.

—  Vai jūs nevarējāt viņam piezvanīt pēc darba laika beigām? — klusi ieteicās Holmss.

—  Jūs man sākat redzēt cauri, mister Holms. Jums, protams, taisnība, bet man bija savs nolūks. Es gribēju, lai Vīmss ierodas tur pirms slēgšanas.

—   Kāpēc tas bija svarīgi? — es iejaucos.

—  Ja viņš tur būtu paspējis ierasties laikā, kāds to būtu pamanījis. Viņu pazīst kā vienu no maniem cilvēkiem, un kādu tas noteikti ieinteresētu — tad mani norādījumi kļūtu zināmi citiem. Kāds nekavējoties pieteiktu to pašu. Es būtu piezvanījis Reiheram uz mājām un atlicis savu rīkojumu, cerot, ka no rīta pirkšanas tiesību cenas būs cēlušās. Tur ir sava viltība. Tad, kad pirkšanas tiesību cenas atkal nokristos, es ari iestātos šajā spēlē. Diemžēl Vīmsam neizdevās nokļūt laikā, un viņš man piezvanīja uz manu kabinetu, lai to pateiktu. Es vakarā sazinājos ar Reiheru pa telefonu un pats sniedzu norādījumus. Ideja sūtīt Vīmsu bija tikai pūles dabūt to, ko es gribēju, par zemāku cenu. Ziniet — tas ir viens liels risks, bet, kas neriskē, tas nevinnē!

—  Un nevinnē arī tie, kuri strādā ar novecojušām metodēm, — Holmss piebilda, un viņa acīs dzirkstīja apbrīns.

—   Brīnišķīgi! — iesaucās Lesters. — Šis varētu būt sākums ilgai draudzībai. Bet jūs gribējāt vairāk uzzināt par Vindhevenu. Es ar viņu sasveicinājos. Viņš jau agrāk pie manis bija strādājis. Tad es atnesu viņam Manheima lietu. Man vajadzēja piezvanīt vairākiem cilvēkiem, bet es gribēju, lai mans telefons būtu brīvs, kad zvanīs Vīmss, tāpēc ieteicu Vindhevenam man piezvanīt, kad viņš būs beidzis darbu. Kad Vīmss piezvanīja un pateica, ka nav paspējis laikā, te viss bija ļoti mierīgi, tāpēc atlaidu pārējos darbiniekus mājās. Tad uzradās viena lieta, ko es nebiju paredzējis, tāpēc biju aizņemts līdz pat clarba dienas beigām. Vindhevens vēl aizvien strādāja, tāpēc es tam sacīju, lai, pabeidzis darbu, viņš noliek dokumentus uz šī te galda. — Lesters uzsvērti pabungoja pa savu rakstāmgaldu. — Tad es viņam palūdzu uzstādīt automātisko slēdzeni mana kabineta durvīs, bet pēc tam doties mājās. Kad šī kabineta durvis ir automātiski aizslēgtas, neviens, izņemot mani, tās atslēgt nevar. Dokumenti šeit bija drošībā, un man, protams, nebija nekādu šaubu attiecībā uz Vindhevenu. Saprotiet — es šo vīru pazinu jau ceturtdaļgadsimtu!

—  Tātad jūs neuztraucāties par Manheima vērtspapīriem, kad piezvanīja inspektors Hopkinss? — vaicāja Holmss.

—   Kad viņš pārbaudīja un pateica, ka mana kabineta dūms ir aizslēgtas, — ne.

—  Bet ja Vindhevens būtu pabeidzis darbu pirms jūsu aiziešanas? Kur tiktu nolikti vērtspapīri?

—  Tur, no kurienes tie nāca. Labs jautājums, mister Holms, bet es varu sniegt vienīgi šādu atbildi. Jūs varat mēģināt uzzināt pa oficiāliem kanāliem, bet varat man ticēt, ka tas beigsies ar tiesas procesu.

—   Un kā ar pašu Manheima lietu?

—  Ja jūs interesē tās saturs — arī tādas intere- sēšanās rezultāts būs tiesas process.

—   Mēs varētu vienoties, — ieteica Holmss. Es jutu, ka viņu sajūsmina šī saruna. — Ja es jums pastāstītu, kā zinu, ka Vindhevens ticis noslepkavots, vai jūs man liecinieka klātbūtnē atļautu uzmest aci Manheima vērtspapīriem? Ko jūs par to teiksiet?

Lestera atbilde bija zibenīga. — Baidos, ka mums abiem nāksies nomākt savu ziņkārību, mister Holms!

Šajā vietā tieši noderētu iepriekš minētā piebilde par strupceļu…

PLANS

Kad mēs gājām ārā no Lestera kompānijas ēkas, Holmss lika man pievērst uzmanību pirmā stāva iekārtojumam. Foajē telpā bija lifti, kas apkalpoja pirmos septiņus stāvus. Tajā, kuru lietojām mēs, varēja nokļūt no gluži citas mazākas telpas, kura nemaz nebija saistīta ar foajē. Tā kā pirms tam bija daudz citu lietu pārdomām, šo izkārtojumu es nebiju īsti pamanījis.

—  Holms, te skaidri redzams, ka izniekota telpa. Kā jūs domājat — kāpēc tā atdalīta?

—   Privātais lifts, Votson, ir vienīgais, kas iet uz astoto stāvu. Un nav ari piestātņu starp pirmo stāvu un Lestera biroju. Kāpnes, ko pieprasa ēkas uzbūve, to ari nesavieno ar citiem stāviem. Lestera biroju var sasniegt vienīgi pa šo ceļu, pa kuru mēs tikko izgājām. Tas ir pilnīgi izolēts no pārējās ēkas daļas.

—   Lesteram šāds iekārtojums vareni noder. Ja te lejā stāv sargs, ir vairāk nekā neiespējami sasniegt viņa biroju, nepaejot sargam garām. Nez vai finansists, nopircis ēku, augšstāvu nepārveidoja atbilstoši savām interesēm?

—   Nē, augšstāvu jau arhitekts Sevidžs bija ieplānojis kā savu dzīvokli. Sevidžs bija sava amata meistars, un viņu vēl aizvien uzskata par līdzvērtīgu

Šovam un Frensisam Fauleram. Viņa ēkas ir skaistas formas ziņā, un viņam ārkārtīgi patika pretējā dzimuma pārstāves, kuras arī lielījās ar savām formām. Sevidžs šo namu iekārtoja tā, lai kādam saniknotam vīram ar ieroci rokā nebūtu iespējams viņu pārsteigt.

Holmss salīga kebu, jo Portnijs šodien nestrādāja. Viņš lika braukt uz Strendu.

—   Ko tur? — es jautāju.

—   Uz Valdo Vinna-Caičestera grāmatu veikalu. Es atceros, ka rubrikā «Viņa pēdējais meistardarbs» lasīju «Sevidža nama stāstu». Par šo grāmatu labi izteikušies arhitekti un inženieri. Iespējams, ka Vinnam-Čaičesteram būs kāds eksemplārs.

Kas viņam tagad prātā? — es gudroju. Pēkšņi tam uzradusies tāda interese par Sevidža namu…

Man vienmēr paticis apmeklēt Vinna-Caičestera grāmatnīcu, jo viņš allaž pietur daudzas no manām grāmatām pārdošanai. Dzirdēju runājam, ka viņš tās arī lasot. Nelielā Strendas šķērsielā novietojies Vinna-Caičestera grāmatu veikals bija vieta, kurā varēja meklēt kaut ko specifisku — par tādu literatūru rūpējās tās īpašnieks. Pēdējais zināja ari grāmatu, kuru vēlējās Holmss, un, nedaudz parakņājies, atrada vienu eksemplāru. Detektīvs stāvēja pie loga un ziemīgajā gaismā šķirstīja grāmatu, īpašu uzmanību pievērsdams daudzajām pielikuma lappusēm, kurās, kā es pārliecinājos, bija rasējumi.

Tad, lūk, nodomāju, viņam radusies kāda ideja, tāpēc grib pārskatīt Sevidža nama oriģinālos rasējumus. Tas atgādināja ielaušanās operācijas, pret kurām neoficiālais Holmss nebūt nejuta nepatiku.

Kad vien es centos izprast sava drauga ricību un izdarīju secinājumus no acīm redzamiem faktiem, vienmēr jutos pārsteigts, jo parasti viss nepavisam nenorisinājās tā, kā biju paredzējis. Šoreiz mani pārsteidza tas, ka es nebiju kļūdījies.

Tikko mēs atgriezāmies Beikerstritā, Holmss lika Billijam iznēsāt vēstules. Tad viņš apsēdās ar grāmatu rokā, lai to «otrreiz apdomātu», laiku pa laikam kaut ko pierakstīdams uz papīra lapas. Es mēģināju prātot par šodien piedzīvoto, bet aprobežojos tikai ar to, ka apsvēru Vindhevena lietu. Es vēlējos būt kompetents, ja izraisītos diskusija par šo lietu, kas šobrīd jau bija iespējama.

Holmss saburzīja papīru, uz kura bija šo to pierakstījis un iemeta to papīrgrozā. Aizvēris grāmatu «Viņa pēdējais meistardarbs» un aizbīdījis to līdz galda malai, viņš pagriezās pret mani.

—  Vecais draugs, mums vajadzētu izbeigt klaiņot apkārt, lai uzzinātu citu versijas par Vindhevena nāvi, un uzsākt pašiem kaut ko darīt.

—  Jūs taču vēl neesat šo lietu atklājis?

—   Es patiešām zinu ļoti maz, izņemot to, ka vairāku iemeslu dēļ esmu pārliecināts, ka Vindhevena nāve tikusi plānota. Nav ne mazākās jausmas, kurš ir vainīgais vai kāds bijis iemesls, kas itin labi varētu atklāt vainīgo.

—  Vai jūs nojaušat, ka iemesls ir saistīts ar Manheima lietu?

—   Diemžēl. Tā ir. Manheima vērtspapīru lieta, šķiet, ir mūsu labākais pavediens, un mums tam jāseko. Frontnojs Lesters bija mūsu sabiedrotais, kamēr nonācām līdz šai lietai. Protams, mēs varētu doties uz Berlīni un pavaicāt tērauda magnātam. Nešaubos, ka šis cilvēks sniegtu mums palīdzību, bet nepietiks ar to vien, ka viņš nosauks, kādi vērtspapīri tam ir pie Lestera. Un vēl ir svarīgs laiks. Policijas priekšnieks Brikstouns gan mums atļāva brīvi rīkoties, bet drīz sāksies jautājumi. Tas reportieris Blats ir uzgājis kaut ko tādu, kas visu laiku intriģē lasītājus. Kāpēc vienkāršu sirdslēkmi par tādu arī nesauc? Kāpēc novēlojas lietas oficiālā paziņošana? Vienīgi Atelnija Džounsa ziņojums un manas domas aizkavē šo lietu vispār neizbeigt.

—  Gan Džounsa, gan jūsu domas taču pilnīgi sakrīt, vai ne?

—   Atkal precīzi, Votson! Es atklāju, ka saku jums to aizvien biežāk un biežāk. Varbūt es iešu pensijā un Saseksā nodarbošos ar biškopību ātrāk, nekā biju paredzējis.

—  Liecieties mierā, Holms, esiet nopietns! Jūs man liekat mocīties neziņā, jo ne jau tik bieži jūs ar mani pārrunājat kādu lietu.

Detektīva stingrie sejas vaibsti atmaiga.

—  Vienmēr pacietīgais Votson, jūs esat mana vienīgā uzticības persona! Labi, apspriedīsim, kaut ari vēl ir tik maz atklāts. Es zinu, kā to vīru nogalināja, bet nezinu, kādā veidā tas tika izdarīts.

Šoreiz bija mana reize vērst acis augšup un gaidīt debesu iejaukšanos.

—  Holms, jūsu sacītais vienīgi palielina manu apjukumu. Jūs taču to saprotat?

—  Jā. — Mans draugs nopūtās. — Ļaujiet man to šoreiz nepaskaidrot, jo es pats vēlos par to vēl padomāt. Motīvu mēs nezinām, bet es grasos kaut ko izdomāt. Kas attiecas uz aizdomās turamiem, šķiet, būs jāaprobežojas tikai ar Lestera personālu.

—   Vai pašu veco kungu… — es piebildu.

—   Iespējams. Varbūt stipri teikts, bet nav nereāli. Tagad esam nonākuši strupceļā. Lesters sadja, ka atlaidis personālu mājās un tikai tad aizgājis pats. Tā kā mēs to varam pārbaudīt un ari pārbaudīsim, iztaujājot viņa ļaudis, stipri šaubos, ka viņš mūs maldinātu. Rodas jautājums: ja birojā palika vienīgi Vindhevens un kāds atgriezās, lai ar to izrēķinātos, kā tas bija iespējams?

—   Sargs! — es iesaucos. — Viņš noteikti būtu pateicis Hopkinsam vai Džounsam, ja kāds no personāla būtu atgriezies.

-Šis cilvēks katrā zinā pelna mūsu uzmanību. Jums jāatzīst, ka ēkas izkārtojums, šķiet, visiem mūsu' aizdomās turamajiem piešķir alibi.

—   Paliek vienīgi sargs un šveicars.

—   Man iešāvās prātā doma, ka viens no viņiem vai abi varētu būt aizdomās turamie, bet tikai uz īsu brīdi. Es nespēju iedomāties, ka viņiem būtu iemesls slepkavībai.

Man, pašam negribot, uzmācās kāda doma.

—   Holms, bet ja nu Vindhevens jau bija miris, kad Lesters devās prom no biroja?

Holmsa acīs nozibsnīja atzinība vai pateicība — es nevarēju īsti saprast.

—   Mūsu kopā pavadītie gadi nav izniekoti veltīgi. Bravo, veco zēn! Es jau prātoju, vai jūs to iedomāsieties.

—   Mēs dzirdējām tikai tā apgalvojumu, ka tas devis norādījumus Vindhevenam attiecībā uz Manheima vērtspapīru novietošanu un tad devies prom.

Kā jau jūs sacijāt Hopkinsam, mazliet dīvaini ir tas, ka viņš atstājis vienu birojā cilvēku, kurš nepieder pie personāla.

—   Kāds ir jūsu spriedums?

—  Šķiet, man nav izvēles. Šobrīd vecais kungs Lesters ir pirmais aizdomās turamais.

—   Es piekritu, — atteica Holmss, likdams manām krūtīm lepnumā piepūsties. — Kas attiecas uz sargu un šveicaru, ir grūti iedomāties iemeslu. Atcerieties — Lesters par Vindhevenu sacīja: «Viņš jau agrāk pie manis bija strādājis.» Tātad viņš jau iepriekš bija pārbaudījis kāda vērtspapīrus. Kāpēc tieši šai pārbaudei būtu jānoved Lesters līdz slepkavībai? Viņa finansiālā stabilitāte ir leģendāra.

—   Un tomēr, Holms, tie ir tikai viņa paša vārdi…

—   Manuprāt, jums diezgan labi patiktu, ja finansists būtu vainīgais.

—  Šķiet, viņam vienīgajam bija iespēja to izdarīt, — es kā aizsargādamies atteicu.

Sausā tonī Holmss man deva tālāku vielu pārdomām.

—  Viņš ir arī vienīgais aizdomās turamais, kuru mēs esam iztaujājuši.

Ja arī es būtu spējīgs uz to atbildēt, tas paliktu nepasacīts, jo pie mums ieradās viesi. Vispirms Vo- lingfords un viņam pa pēdām šaubīgais Slims Gili- gens. Aha, es nodomāju, — rezultāts tām zīmītēm, ko Holmss nosūtīja ar Billiju.

Kā jau Šerloka Holmsa agrāko piedzīvojumu lasītāji labi zina, Giligens pirms sastapšanās ar dižo detektīvu bija mūsu izcilākais kramplauzis. Tieši Holmss bija atklājis Slima, kā vēlāk izrādījās, pē- clējo likuma pārkāpumu. Nomaksājis savu parādu sabiedrībai, Giligens bija filozofiskā garā samierinājies ar domu, ka uzlauzt drošus seifus, neticamā veidā iekļūt un izkļūt no ēkām un tajā pašā laikā būt draugos ar Serloku Holmsu vienam cilvēkam ir pārāk daudz. Tā nu viņš kļuva par mana drauga izveidotā mehānisma neatņemamu sastāvdaļu un detektīva galveno sakarnieku ar pretlikumīgo pasauli. Vajadzēja tikai atskanēt čukstam tumšā ielā un paklīst baumām, ka kāds grasās «doties uzbrukumā» īpašumam, — un Giligens jau to bija dzirdējis. Ja kāds vārds arī nebija iegrāmatots plašajā Holmsa atmiņas kartotēkā, tad kramplauzis jau nu gan to zināja.

Volingfordu, kurš bija paraugs, kā ātri kļūt bagātam, Holmss pa jokam dēvēja par dāvanu no mūsu • Amerikas brālēniem. Agrākais blēdis un krāpnieks bija tik ietiepīgs, ka nekas viņu nespēja aizkavēt, kad tas, piemēram, nolēma, ka pašu zemē klimats ir par siltu un jādodas ceļojumā pāri okeānam. Kad šim izskatīgajam un pieglaimīgajam puisim sagadījās sastapties ar Holmsu, viņa dzīvesveids pārvērtās par, kā tas pats teica, aizraujošāku un mierīgāku vienā un tajā pašā laikā. Reiz viņš man sacīja: «Man labāk patīk skatīties Holmsam acīs nekā lūkoties pār plecu bailēs, ka varētu ieraudzīt vinu tur.»

Tātad, es pie sevis nodomāju, Holmss ir kaut ko ieplānojis un sasaucis tos, kuri ietilpst, kā viņa brālis Maikrofts izteicās, «tajā salašņu armijā, kas seko tavam karogam, Serlok».

Viņi gan nebija salašņas, kā Maikrofts Holmss to labi zināja, un es varētu nerakstīt šos vārdus, ja neatcerētos Giligena glābšanās mēģinājumu Nonpareila kluba kautiņā. Taču tas ir cits stāsts.

Automātiski nosūtījis Billiju lejā pēc kāda auksta dzēriena, es pats noņēmos, jaukdams džina kokteili, kādu Britu salās nepazina. To man bija iemācījis Volingfords.

—   Es prātoju, vai mums negadīsies kāds darbiņš, — amerikānis sacīja. — Presē jau pārāk daudz par to raksta.

—   Dienas laikrakstu interese vienā ziņā atnesa labumu, — Holmss piebilda. — Tā lika dažām nezināmām personām rīkoties, jo citādi tās būtu mierīgi nogaidījušas. Diemžēl viņu darbība, šķiet, vērsta pret mums ar Votsonu.

—   Es par to dzirdēju, šef. — Giligens saviebās. — Jūs ar doktoru tikāt galā ar Bērka puišiem, kaut arī runā, ka viņi esot sastrīdējušies un aizgājuši no Vaitija bandas.

—  To mēs ari dzirdējām, un man nav nekāda sakara ar to, kas ar viņiem notika. — Zinādams, ka Giligens uzbrukumu kādam vai abiem no mums uztver kā personīgu apvainojumu, Holmss pārgāja uz citu tēmu.

—  Vai tu pazīsti Sevidža namu, Slim?

—   Es zinu, kur tas atrodas.

—  Skaisti! Mums tur ir viens darbiņš. Nakts darbiņš.

Es to zināju, klusībā nodomāju. Holmsam ir kāds iemesls, un, kaut gan es nezinu, ko viņš ir ieplānojis, tomēr pierādīs, ka it kā nepieejamais Les- tera birojs tomēr nav neiekarojams. Bet tad man iešāvās prātā cita doma. Varbūt viņam šķiet aizdomīga vēl kāda persona bez paša Lestera. Ja Holmss ar Slimu spēs atrast veidu, kā nepamanītiem iekļūt birojā, tad kļūs skaidrs, kā to pašu varbūt ir izdalījis kāds cits.

—  Jūs gribat, lai es pārbaudu šo namu, šef? — Giligena acis iemirdzējās. — Manuprāt, jūs interesē Lestera birojs.

—   Kad mēs būsim apsprieduši šo ideju, Slim, tu to pārbaudīsi, cik labi vien varēsi. Situācija ir šāda. Uz vienīgo liftu, kas kursē uz astoto stāvu, kur atrodas birojs, ved atsevišķa ieeja, un pie durvīm stāv sargs. Parādes durvis ir ļoti stipras, es tās labi apskatīju. Liftam ir drošības lūka.

Giligens māja ar galvu. — Tādai noteikti jābūt, lai atbilstu ēkas drošības noteikumiem.

—  Vienu mirklīti! — es ieteicos, gribēdams izprast sarunu. — Es tajā liftā biju kopā ar jums, Holmš. Par kādu lūku jūs runājat?

—   Gluži līdzīga tai, kāda bija mūsu kebā un kurai jūs izspraucāties cauri, kad mums uzbruka, Votson. Katram liftam griestos jābūt šādai lūkai. Ja kaut kas notiek ar lifta mehānismu, pasažieri var pa to izlīst ārā. Tā noder arī remontstrādniekiem, pārbaudot vadus vai kaut ko labojot.

—   Es to neredzēju.

—  Jūs nepaskatījāties augšup, vecais draugs. Ļoti retais liftā to dara.

—  Un šo lūku jūs esat iecerējis izmantot iekļūšanai birojā? — vaicāja Volingfords.

—   Daļēji. Kad mēs nokļūsim līdz astotajam stāvam, tad nokļūsim arī pie vērtspapīru mapēm, kuras mums jāpārbauda. Tieši tur spēlē ienāksi tu, Volij.

—   Kas man jāmeklē?

—   Patiesībā es nezinu. Kaut ko tādu, ko kāds ļoti cenšas paturēt noslēpumā. Tik ļoti cenšas, ka pat būtu spējīgs izdarīt slepkavību.

—  Darīšu, ko spēšu! — paziņoja bijušais krāpnieks.

—  Sef, — Giligens domīgi bilda, — viena lietiņa mani mazliet uztrauc. Jūs teicāt — vienas durvis no ielas puses. — Holmss pamāja. — Tad viens lifts un viens sargs. Tātad tam puisim nav nekā sevišķa, ko sargāt. Kā mēs tiksim viņam garām?

—   Ļoti vienkārši, — atteica Holmss. — Mēs viņam apiesim apkārt. Pa dienu mēs tevi pa lifta lūku uzdabūsim uz lifta jumta. Nav jau visērtākā vieta, kur pavadīt laiciņu, bet tur nekā nevar darīt.

—  Tāds darbs, šef… — Giligens filozofiski novilka.

—   Kad iestājas tumsa, birojs kļūst tukšs, — turpināja Holmss. — Tu iekāpsi atpakaļ liftā un nobrauksi pagiabā. Tur ir vēl viena sarežģīta lietiņa, jo mēs no ārpuses iekšā tikt nevaram, — es to rūpīgi pārbaudīju. Bet, ja tu tur būsi iekšā, Slim, — tā ir pavisam cita lieta.

Manas domas joņoja. Kad gan viņš visu to paspējis izprātot? Tad es atcerējos to pēcpusdienu, kad apmeklēju pacientus, domādams, ka mans draugs paliek viens, lai visu apsvērtu prātā, bet viņš, bez šaubām, bija devies vienā no saviem izpētes gājieniem.

—  Vai tad ikvienu, kas ieiet ēkā, sargs nepārbauda pēc sava saraksta? — es iesaucos. — Kā mēs dabūsim Slimu liftā?

—  Šī ir tā vieta, kur spēlē ienākat jūs, Votson.

—  Es? Es domāju, ka šajā plānā esmu tikai skatītājs.

—  Vecais draugs, jūs šajā darbiņā esat vitāli nepieciešams!

Protams, es vienmēr esmu gribējis aktīvi piedalīties kādā no Holmsa izmeklēšanas lietām, īpaši kopš lēdijas Kārfaksas lietas, kuru es izgāzu. Tomēr, izdzirdot drauga vārdus, mana sirds pamira, bet tad es atkal sasparojos, atcerēdamies, ka «svētā zobena» lietā man paveicās.

—   Holms, vai jūs, lūdzu, sīki neizskaidrotu manu lomu? Slimam un Volingfordam šādās lietās ir pieredze. Viņi zibenīgi saprot jūsu vārdus, bet es to nespēju.

Detektīvs izmantoja savu parasto Sokrāta atbildes paņēmienu.

—  Ceru — jūs taču apmeklējāt lēdiju Tīsdeilu mājās?

—  Jā, bet viņa neko neminēja ne par rakstu avīzē, ne par Lestera iestādi, un es uzskatīju par prātīgāku viņai to nejautāt.

—   Labi darīts, Votson!

—   Lēdija Tīsdeila? — Volingfords likās ieintriģēts. — Tā kuģu būves magnāta atraitne?

—  Vai tu viņu pazīsti? — Holmss ātri pavaicāja.

—   Nē, bet man darbā… bijušajā darbā… bagātas atraitnes mani interesēja.

—  Viņa ir mana paciente, — es sacīju, cerēdams, ka izklausos dabiski. Es nepiebildu, ka viena no nedaudzajām, — kas tur ko brīnīties, ja tik daudz laika nācās noskraidīt apkārt ar Holmsu?

—   Lēdija Tīsdeila ir ari Lestera kompānijas kliente, — Holmss paziņoja.

Volingforda lūpas savilkās nedzirdamā svilpienā. — Ļoti labi, doktor, un ļoti izdevīgi!

Holmsa uzacis saraucās. — Kā jūs domājat, Votson, vai jums izdosies lēdiju pierunāt piedalīties mūsu, kā saka, mazajā spēlītē?

Pēkšņi visā šajā meistarīgajā plānojumā, pats to negaidot, biju kļuvis par centrālo personu.

— Es domāju, ka lēdijas Tīsdeilas galvenā kaite ir garlaicība. Varu derēt, ka iespējai piedalīties Šer- loka Holmsa izmeklēšanas procesā viņa nespēs turēties pretī.

CILVĒKS IEKŠPUSĒ

Es saņēmos un runāju ļoti iedvesmojoši. Tomēr, kad jutu, ka uz mani gulstas viss smagums lēdijas pierunāšanā, mazliet uztraucos.

Satikšanās ar viņu nesagādāja nekādas problēmas, un tikpat vienkārši bija izskaidrot Volingforda klātbūtni. Tad man nācās ķerties pie lietas, mēģinot radīt uzticēšanos un nostādīt to visu kā pavisam nevainīgu lietiņu. Lēdija bija stipri pārsteigta, diezgan saintriģēta, bet tad sāka šaubīties, vai spēs to izdarit. Tomēr es pamanīju, ka viņa ļoti labprāt uzklausa manu pārliecināšanu, kā arī tādu kvēli un satrauktas gaidas, kādas es kā tās ārsts nebiju spējis radīt. Kad beidzot ieguvu nedrošu piekrišanu, bija laiks ķerties pie detaļām, un es iesaistīju sarunā Volingfordu. Neviens labāk par viņu nevarēja «attēlot situāciju» — sarīkot lēdijai lomas mēģinājumu. Tā kā viņai šajā izrādē bija paredzēts tēlot pašai sevi, tad pārāk daudz problēmu neradās, un Voling- fords tik gudri izvadīja to cauri visai iecerei, ka viņa pat nepamanīja, ka tiek apmācīta. Bet, ja tā padomā, mans amerikāņu draugs savā laikā tik daudz bija nodarbojies ar šādām lietām, ka tas nebija nekāds brīnums.

Tā nu mēs nākamajā pēcpusdienā četratā iegājām Sevidža nama nelielajā foajē telpā, kas veda uz privāto liftu. Doma, ka iecerētais jāveic bez Holmsa klātbūtnes, mani biedēja, bet Volingfords ari mani bija nedaudz uzmundrinājis. Lēdija, bez šaubām, nervozēja, un tas to darīja vēl augstprātīgāku un valdonīgāku nekā jebkad, kas šajā gadījumā nemaz nebija slikti.

Sargu, kas ar apmeklētāju sarakstu rokā nostājās mums pretī, mūsu pulciņš pamatīgi iespaidoja, pat izraisīja viņā godbijību.

—   Lēdija Tīsdeila ar pavadoņiem, — mana paciente paziņoja. — Mani, protams, gaida.

Kamēr viņš to pārbaudīja savā sarakstā (ieraduma pēc), lēdija norādīja uz saviem pavadoņiem.

—    Mans personiskais ārsts doktors Votsons. — Kad sargs, mani pazinis, pamāja, jo bija mani jau iepriekš redzējis, lēdija Tīsdeila pamāja ar gredzenotajiem pirkstiem uz Volingfordu un Giligenu.

—     Mans sekretārs un kučieris!

Lēdijas pagaidu kučiera amatā Giligens, tērpies livrejā, kā šķita, jutās tikai mazliet neomulīgi.

Man likās, ka Volingfords jūtas lepns par lēdijas spējām tēlošanā. Viņas augstprātīgā uzvedība radīja vēlamo rezultātu. Pievilcis saraksta lapā lēdijas vārdam un apmeklējuma laikam pretī ķeksīti, sargs gluži padevīgi veda mūs uz liftu.

Kad viņš jau grasījās mūs tajā ielaist, lēdija Tīsdeila ieelsojās — viņa izskatījās gaužām slima.

—  Doktor… doktor, mana hipohondrija… — viņa izdvesa, atslīgdama pret sargu, kurš bija spiests lēdiju pabalstīt, jo viņa, saukdama Giligenu, grasījās saļimt.

—   Manu ožamo sāli, Gil, no keba! Ātri!

Mēs ar Volingfordu atbilstoši plānam palīdzējām sargam pavadīt it kā pusnemaņā esošo sievieti uz soliņu pretī liftam. Veikli nosegts, Giligens tā vietā, lai steigtos pakaļ pieprasītajai ožamajai sālij, iezagās liftā. Pēc ilgas kunkstēšanas un vaidēšanas lēdija beidzot likās pietiekami atžirgusi, lai ļautu man to pavadīt uz mūsu mērķi. Volingfords pārliecinošā balsī sarunājās ar sargu.

—  Tā tas notiek vienmēr. Pēc mirkļa viņa būs gluži vesela un visu aizmirsusi.

—   Kur tad kučieris? — sargs vaicāja.

—   Gatavojas kebā nosnausties… — Volingfords zinoši piemiedza ar aci. — Viņš jau ilgi strādā pie lēdijas. Ja viņš tomēr uzrodas, varat uzsūtīt augšā, bet es par to šaubos.

Novērsis sarga uzmanību, Volingfords pievienojās mums. Manīgais Giligens bija pazudis. Mums braucot augšā uz astoto stāvu, Slims kā neredzamais pasažieris atradās uz lifta jumta.

Mēs ar Volingfordu apsēdāmies apmeklētāju pieņemšanas telpā, bet lēdiju Tīsdeilu viņas rēķinvedis — starp citu, Meisijs — ieveda savā kabinetā. Varbūt, runājot ar lēdiju par tās noguldījumiem, vērīgais Meisijs jutās izbrīnīts, ka kliente šoreiz neizrāda parasto untumainību un ir tik ātri pārliecināma par savu noguldījumu drošību, lai gan droši vien viņš bija tikai vienkārši apmierināts, pavadīdams to uz liftu, kas mūs novizināja atpakaļ uz pirmo stāvu. Sargs bija tikpat galants kā rēķinvedis, piebilzdams, ka tā patiesi esot atlabusi. Lēdija tam jautri uzsauca, ka esot gan. Mana dārgā paciente, bez šaubām, nožēloja, ka šis sākumā biedējošais un gluži valdzinošais piedzīvojums tuvojas beigām.

Esmu pārliecināts, ka viņai patika šī neparastā debija aktiermākslā. Volingfords, protams, arī jutās pacilāts. Vienīgi es atviegloti uzelpoju tikai tad, kad mēs tikām ārā.

Darīts! Viss bija galā — uzdevums paveikts. Mūsu cilvēks atradās namā.

Varbūt tas skan neticami, bet jāsaka, ka mūsu darbā visgrūtākā ir gaidīšana. Lai cik darbīgs bija Holmss, attiecībā pret sevi būdams īpaši nesaudzīgs, viņš spēja arī gaidīt. Kad neko nevarēja pasākt ar darbošanos un vienīgā iespēja bija ļaut aizritēt laikam, viņš mierīgi uzkrāja enerģiju turpmākai rīcībai. Kaut gan es sapratu, ka tas ir pats prātīgākais, tomēr man bija grūti saņemties.

Pēc mūsu izrādes piedzīvojuma mēs ar Volingfordu bijām aizņemti ar lēdiju Tīsdeilu. Pa ceļam uz tās mājām mēs viņu daudz slavinājām — un tas bija pelnīti. Viņa bija vienīgā Lestera kompānijas kliente, kuru es pazinu. Holmss varbūt spētu atrast vēl kādu, bet diez vai.

Jaukā, tomēr brīžiem kaitinošā sieviete uzstāja, lai mēs viņai pievienotos pie uzvaras tējas tases. Tase vēlāk izvērtās par patīkamu atpūtu ar lieliska atdzesēta šampanieša glāzēm. Nelaiķa Bazila Tīsdeila vīna pagrabam bija teicama reputācija, kam ari es vara piekrist. Lēdija Tīsdeila, gluži piesarkusi no dzēriena un šodienas piedzīvojuma, kas sabiedrības dāmai nebija parasts, sirdīgi plivināja skropstas uz Volingforda pusi, kad mēs gājām prom, atkārtoti solīdami, ka viņa būs pirmā, kas uzzinās šīs lietas nobeigumu. Lai ari cik maz mēs paši šīs lietas nobeigumu varējām paredzēt, šaubījos, vai tas vairs lēdiju interesēs. Man ari radās aizdomas, ka galvenokārt viņu interesē izskatīgais Volingfords. Abi šie pieņēmumi izrādījās nepareizi.

Es mudināju mūsu noīrētā keba kučieri drāzties uz Beikerstrītu tik ātri, cik ātri vien iespējams. Es varēju iedomāties, kā Holmss, kā parasti mierīgs, kad izmeklēja kādu lietu, tomēr nepacietīgi staigā pa istabu, prātodams par plānu, kas tiek īstenots bez viņa piedalīšanās. Mums ierodoties, Holmss savas izjūtas apslēpa, un tas tam nemaz nenācās grūti, ņemot vērā Volingforda pirmos vārdus: — Izdarīts uz goda! Ne ko pielikt, ne atņemt!

NAKTS EKSKURSIJA

Tieši tagacl sākās apgrūtinošā gaidīšana, jo mēs neko nevarējām uzsākt, pirms nebija beidzies darba laiks un darbinieki atstājuši biroju. Mani urdīja nemiers un vēlēšanās rīkoties, bet tad manu nepacietību atvēsināja doma par Giligenu. Viņš atradās tur — šahtas tumsā un putekļos, braukādams augšup un lejup un piesargādamies pakustēties vai izdvest kādu skaņu, kad liftā atradās pasažieri.

Tieši pirms septiņiem bija vissaspringtākais laiks, jo tad mēs bijām nolēmuši uzsākt iecerēto. Tumsas aizsegā mūsu trijotne — Holmss, Volingfords un es — klusi un nemanīti aizzagāmies Sevidža nama aizmugurē un apstājāmies pie celiņa, kas veda uz pagraba durvīm. Bijām nosprieduši, ka šī ir vienīgā iespēja. Logus aizsedza dziļi rāmjos iestiprināti dzelzs stieņi, kurus varētu izkustināt vienīgi spridzeklis vai zilonis.

Minūtēm lēni ritot, mīņājos no vienas kājas uz otru. Pūta auksts vakara vējš, un es ietinos savā apmetnī ciešāk. Šķita neiespējami, ka mūs kāds varētu pamanīt. Finanšu centra ielas, kuras dienā pildīja steidzīgi cilvēki, vakarā un naktī atgādināja pamestu pilsētu. It kā milzīga visvaroša slota būtu aizslaucījusi prom visu dzīvo. Tā kā šeit nebija īres namu, tad logos nespīdēja gaisma un ielās neredzējās ne gājēji, ne braucēji. Bet es zināju, ka aiz šiem tumšajiem logiem un marmora fasādēm mīt neredzama armija — sargi un drošības dienesti, kas apsargā Londonas bagātības.

Šeit, lielpilsētas sirdī, klusums tā saasināja mūsu dzirdi, ka mēs visi reizē pagriezāmies, kad atskanēja čirkstēšana, kam sekoja stingrs klikšķis. Šī sengaidītā brīža piepildījums bija pagraba durvju slēdzene. Mēness gaismā redzējām no ēkas atdalāmies kaut ko tumšu, un es sapratu, ka durvis ir vaļā.

Holmss pāris mirkļos bija pie pagraba.

—   Slim? — viņš nočukstēja.

—  Tieši tā, šef, — atskanēja gaidītā atbilde. Pa Holmsa pēdām mēs iezagāmies pagrabā un aizvērām metāla durvis. Pirms izdzisa blāvā gaisma no ārpuses, es redzēju, ka Holmss pasniedz Slimam savus kramplauža instrumentus, kurus mēs bijām paņēmuši līdzi. Visi šie smalkie instrumenti bez izņēmuma bija Giligena roku darbs. Tur bija aiī mazs lukturītis, kuru kramplauzis lika lietā, vadīdams mūs uz liftu, kas vairākas stundas bija bijusi viņa mājvieta.

—  Augšā viss kārtībā, šef.

—  Vai tev kā alga par pacietību neatgadījās kaut kas interesants? — Holmss pavaicāja.

—  Nevarētu vis teikt, ka jā. Man jau sen bija skaidrs, ka liftam ir savas priekšrocības un trūkumi.

Kad mēs iegājām liftā, man prātā iešāvās satraucoša doma.

—  Holms! Giligen! Vai šim liftam nav stāvu rādītājs? Sargs varētu pamanīt, ka tas kustas.

—   Laba doma, Votson! Piesardzība vietā, — Holmss atzinīgi noteica.

—   Neuztraucieties, doktor! — Giligena pārliecināšana man ļāva vieglāk uzelpot. — Ja neskaita šo vietiņu, šitas mazulītis pietur tikai divreiz — pirmajā stāvā un pašā augšā.

Sarunas apsīka, jo kramplauzis iedarbināja liftu, kas cēlās augšup — pretī mūsu mērķim.

Mēs stāvējām pieņemšanas telpas tumsā, kamēr Giligens ar lukturīti rokā ātri pārstaigāja visus kabinetus. Atgriežoties viņam bija labas ziņas.

—  Varam iet droši, — viņš paziņoja, ieslēgdams lampu uz reģistratores galda. Aizkari ir aizvilkti — gaismu neviens neredzēs. īpaši tāpēc, ka visu šo stāvu iekļauj terase.

—  Terase? — To neviens nebija pieminējis, bet galu galā es nebiju pētījis ēkas rasējumus.

Holmss to bija dalījis. — Atcerieties, ka šis stāvs oriģināli bija paredzēts kā arhitekta dzīvoklis, — viņš paskaidroja. — Volingford, jūs ar Votsonu pārbaudiet sekretāru telpu. Tā ir taisni pretī. Varbūt es kļūdos, bet iespējams, ka tur varētu būt shēma, kas norāda, kura mape kuram klientam pieder. — Viņam runājot, mē$ jau gājām uz detektīva norādīto telpu, kurā, kā es atcerējos, atradās visi pieraksti.

—  Mēs ar Slimu pa to laiku būsim konferenču telpā, kur, varu galvot, atradīsim vērtspapīru mapju slēptuvi.

Gluži apmulsis nolūkojos pakaļ savam draugam un kramplauzim. Cik bieži tika runāts par klientu vērtspapīru mapju glabāšanu slepenībā! Kā gan Holmss varēja būt tik pārliecināts, ka tās noslēptas konferenču telpā? Tad es atcerējos mūsu braucienu uz Valdo Vinna-Čaičestera grāmatu veikalu. Protams, es nodomāju, tāpēc jau arī viņš gribēja izpētīt oriģinālos rasējumus. Holmss bija Lestera birojā izmērījis visas telpas, konferenču telpai šie izmēri nesakrita ar rasējumos paredzētajiem. Tajā bija kāda paslepena vieta — un tieši tur vajadzēja atrasties mapēm!

Volingfords bija atvēris sekretāru telpu un ieslēdzis gaismu. Viņš izskatījās skeptisks.

—   Mēs esam īstajā stacijā, bet uz neīstā perona. Holmsa kungs teica, ka par tām mapēm zinot vienīgi lielais priekšnieks un rēķinveži. Visi šie kabineti gan ir aizslēgti, tomēr tie ir pārlieku atklāti citu acīm, lai tajos varētu noslēpt kaut ko tādu. Nu labi, palūkosim, vai varam atrast kaut ko slepenu…

Es jau biju kaut ko atradis un parādīju to bijušajam krāpniekam, kurš apmierināti uzlūkoja manu atradumu.

—  Vienkārša Falmauta slēdzene… tāda pati kā citur. — Ar vienu roku norādīdams visapkārt, viņš ar otru no bikšu kabatas izvilka mūķīzeru saišķi.

—   Domāju, ka mums te ir kaut kas piemērots šitam darbiņam. — Izvēlējies mazu atslēgu, viņš mēģināja to iebīdīt kādā skapja slēdzenē, bet neveiksmīgi. Tad viņš mēģināja ar citu.

Augstā debess, es nodomāju, te visi, izņemot mani, gluži mierīgi pārkāpj likumu. Ja apkārt grozās tādi kā Slims un Volingfords, nekas vairs nav drošībā.

Nedaudz padarbojies, Volingfords panāca, ka otrā atslēga der — un augšējā atvilktne atvērās. Viņš piespieda kādu podziņu — atvērās ari trīs pārējās.

—  Jūs ņemiet augšējo, doktor, un es sākšu no apakšas. Paraudzīsim, kas mums trāpīsies.

Kad es biju izracies cauri divām augšējām atvilktnēm, man metās raibs gar acīm, un es izmisīgi pavēros uz Volingfordu, kurš bija ticis galā ar abām apakšējām.

—  Tik viegli tā lietiņa neies, doktor! — mans kompanjons sacīja. Nometies uz ceļiem, viņš palū- rēja uz augšējo atvilktni no apakšpuses un tāpat noskatīja arī pārējās. Pārbaudījis vēl katras atvilktnes aizmugurējo sieniņu, viņš padevās.

—  Te nekā nav. Ja mēs pārbaudīsim vēl visu pārējo, te būs darbs visai naktij. Lai zinātu, kā rīkoties, pagaidīsim komandu no augšas.

—  Skan prātīgi! — es atteicu, un it kā vienotāki mēs devāmies pie Holmsa un Giligena uz konferenču telpu.

Mūsu draugi kramplauži bija aizņemti ar savu specialitāti. Holmss bija pievērsies rietumu sienai, labās rokas elkoni iespiedis kreisajā plaukstā un ar labo roku atbalstīdams zodu. Acīmredzot viņš bija dziļi nogrimis domās. Aiz palielā bāra Giligens atradās pie tās pašas sienas, uz kuru skatījās Holmss, un, abas rokas izstiepis, ar pirkstu galiem taustīja sienu, it kā katra jutīgā pirksta galiņā būtu maza actiņa. Tievajam kramplauzim bija neiedomājami garas rokas, un, piespiedies pie sienas, izstiepis rokas un pirkstus, viņš atgādināja milzīgu zirnekli, kas uzglūn neko nenojautošam laupījumam.

Tad Giligens pagriezās pret mums.

—  Šajā vietā ir kaut kāds seifs, mister Holms, bet sienā nav nekāda slēdža, kas to varētu atklāt.

—  Trīs vai četras personas diezgan bieži lietojušas šo slēptuvi. Slēdzim jābūt apslēptam kādā labi sasniedzamā vietā. Ja klients gaida, gribēdams apskatīt savus noguldījumus, tad to paņemšana nedrīkstētu prasīt ilgu laiku.

Holmss apmetās apkārt, pēkšņi pamanīdams mūsu klātbūtni.

—  Ā.. vai veicās?

—  Tukšā, Holms, mēs izrakņājām visas tās…

—   Nekas! — detektīvs pārtrauca. — Vismaz pacentāties. Ja mēs varētu atrast…

—   Klau, šef, te kaut kas ir…

Pavērsies pret Giligenu, es piedzīvoju šoku. Šķita, ka kramplauzis izgaisis. Tad es sapratu, ka viņš ir aizliecies aiz bāra pie pašas sienas un tur kaut ko pēta.

—  Te ir kaut kāds vads, mister Holms, un tas jau kaut ko liecina!

Līdz ar Holmsu un Volingfordu es steidzos uz viņa atrašanās vietu. Nometies uz ceļiem, tas ar vienu roku taustījās zem bāra, kas bija novietots uz četrām atbalsta kājām un neskārās pie grīdas. Es nevarēju saskatīt, ko Giligens ir atradis, bet varēju saskatīt apmierināto smaidu viņa sejā. Pussa- liecies viņš izvilka no bāra atvilktni un steigšus ielīda tukšajā vietā.

—  Jā, vads iet taisni uz augšu, tāpēc mēs vienkārši izvilksim augšējo atvilktni un paskatīsimies, kas mūs tur gaida.

Augšējā atvilktnē, par kuru viņš runāja, atradās pudeļu attaisāmie, rokas sulu spiede un citas lietiņas, kas nepieciešamas, lai ar dzeramā palīdzību uzlabotu omu. Giligens, pat nepapūlējies parakņāties šajā kaudzē, iebāza pirkstus tukšajā atvilktnes vietā.

Tikko dzirdama metāliska skaņa lika mūsu galvām pagriezties pret aizmugurē esošo sienu. Es tikko spēju apvaldīt izbrīna saucienu. Varbūt maniem pieredzējušajiem kompanjoniem tas likās neprofesionāli, bet mani šis slēptuves mehānisms apbūra.

Liela daļa sienas tagad bija pavirzījusies mums apmēram par piecām collām tuvāk. Atspere ir iedarbināta, es nospriedu. Sadzirdēju klusu troksni — kā metāla šķindoņu. Sienas daļa, kas bija pabīdīta, tagad cēlās uz augšu, un mūsu acīm atklājās sešas pēdas augsta un piecpadsmit pēdas plata telpa. Cita virs citas rindās stāvēja vērtspapīru mapes. Pie katras atradās metāla ietvarā iestiprināta kartona kartīte.

— Es jūs, puiši, norīkoju veltīgā darbā, — Holmss sacīja, ar acīm aptverot mapi pēc mapes. — Šeit ir tas, kas mums vajadzīgs, vismaz pagaidām. — Paņēmis vienu mapi, viņš piegāja pie konferenču galda, un mēs viņam sekojām. Uz kartona kartītes es varēju saskatīt vienu vienīgu vārdu — «Manheims». Atvēris to, Holmss pakāpās sānis un pamāja Volingfordam.

Daudz pieredzējušais un arī daudz izgudrojušais vīrs apsēdās krēslā un pabīdīja blakus esošo krēslu man. Man šajā informācijas meklēšanas darbā bija savs pienākums, un es jau biju sagatavojis piezīmju bloku un uzasinājis zīmuļus. Giligens no blakus galdiņa paņēma lampu, nolika to mūsu priekšā un iededza, paceldams kupolu uz augšu. Spilgtajā apgaismojumā atklājās iespaidīga dokumetu kaudze. Volingfords paņēma virsējos, kas izrādījās kopā sasprausta sertifikātu kaudzīte. Nolicis tos tieši uz galda, viņš nogludināja kaudzīti ar roku, bet tad ar bankas kasiera veiklību pāršķirstīja lapas un, it kā skaļi domādams, pie sevis runāja:

—   Desmit, katrs pa tūkstotim. Desmit tūkstošu vērtas akcijas «Great Atlantic and Pacific Tea» kompānijā. Identifikācijas numuri vienādi, deviņas sērijas. — Ar acs kaktiņu viņš laikam bija pamanījis manu cītīgo cenšanos pierakstīt, tāpēc noraidoši pamāja ar roku:

—   Nepūlieties, doktor! Šīs ir īstas akcijas.

Uzmanīgi izņēmis vienu akciju sertifikātu, viņš to,

virzīdams šurpu turpu, aplūkoja lampas gaismā. Es pamanīju uz tiem apzīmējumu «A & P», ko iekļāva divi spārnoti eņģeļi, kā liekas, tērpušies grieķu togās.

—  Amerikāņu kompānija, — Holmss paziņoja, kad Volingfords nolika šos desmit akciju sertifikātus malā.

—   Bet šis nav amerikāņu, — bijušais krāpnieks sacīja, turēdams Giligena pienestās lampas gaismā vienu vienīgu sertifikātu. — «Birmingham and Southern» kompānija. Akcijas tūkstoša vērtībā. Numurs 0573701. — Viņam aptaustot papīru, man prātā iešāvās Vindhevena vārds. Vai Kleimors Frisbijs nebija sacījis, ka šī bija arī nelaiķa speciālista darba sastāvdaļa'

—  Tas ir īsts, viss kārtībā! — Tomēr Volingfords nenolika akciju malā, bet turēja rokā, skatīdamies uz to, un viņa prātā neatlaidīgi grauzās kāda doma. Izvilcis no krūškabatas plānu piezīmju blociņu, viņš sāka ātri šķirstīt tā lapas.

—   Numurs 0573701… — viņš atkārtoja. Tad tā saspringtās lūpas atvilga un mutes kaktiņi pacēlās. Atgāzies krēslā, Volingfords paraudzījās uz detektīvu.

—   Mēs kaut ko esam atraduši, mister Holms.

—  Viltojums? — Holmss vaicāja, bet viņa balsī skanēja šaubas.

—   Nē. Šis sertifikāts attiecas uz dzelzceļa kompāniju, bet es nemēģinātu to pārdot. Divdesmit tūkstošu vērtās «Birmingham and Southern» akcijas bija daļa no laupījuma Donkasteras nacionālajā bankā apmēram pirms trim gadiem.

—   Es to darbiņu atceros! — Giligens iesaucās. — Viņi gan drusciņ nokļūdījās, bet tika prom. Es vienmēr esmu uzskatījis, ka to paveica Klaiva Fren- klina puiši.

Volingfords paraustīja plecus. — Šo akciju īpašnieks bija prātīgi rīkojies, pierakstīdams numurus. Tie ir no 0573701 līdz 20. Es aiz veca paraduma cenšos tādas lietiņas piezīmēt.

—   Cik labi, ka tu to esi darījis! — Holmss sacīja. — Šie numuri tika izziņoti, un jebkurš «Birmingham and Southern» sertifikāts, kas parādās apritē, tiek pārbaudīts. Klaivs Frenklins, ja viņš bija vainīgais, no šīm akcijām neko daudz vis neieguva.

—   Ne šiliņa, —r es piebildu. — Es gribēju teikt… vai tad Volijs neapgalvoja, ka šis sertifikāts ir īsts, bet bez vērtības?

—  Vecais darugs, jūs šādas akcijas varat pārdot jebkurā pasaules lielpilsētā, ja vien zināt, kurp doties, un nopirkt arī.

Volingfords apstiprināja Holmsa teikto. — Ir organizācijas, kas specializējas šajā jomā. Viņi samaksā, protams, nelielu daļu no īstās vērtības un ļauj akcijām nedaudz «atdzist». Tad viņi mēģina to iedabūt apritē. Vislabākais paņēmiens ir redzams šeit! — Viņš uzsita pa Manheima mapi.

—   Kā tā? — es vaicāju, palikdams ar vaļēju muti. Tātad pastāvēja bizness, protams, pilnīgi nelegāls, par kādu es nekad nebiju dzirdējis.

—  Tas nav nekas jauns, doktor, — šo lietu speciālists paskaidroja. — Teiksim, es no šīs mapes paņemu tūkstoti vērtas dzelzceļa kompānijas akcijas. Tās ir īstas. Es tās nozogu, bet ielieku to vietā tūkstoti vērtas īstas akcijas, kuras esmu nopircis par smiekla naudu, jo tās ir zagtas. īstās akcijas es, protams, pārdodu. Tādā veidā var īsā laikā kļūt bagāts. Un labākais ir tas, ka šis «Birmingham and Southern» akciju sertifikāts šajā mapē var nogulēt gadiem ilgi. Es jau sen būšu aiz kalniem.

—  To tad ari atklāja Vindhevens, — apmierināti sacīja Holmss. — Man šķiet, ka te būs vēl.

—   Pameklēsim! — Volingfords priecīgi atsaucās.

Šim darbam nācās ziedot nepilnu stundu. Atradām divus šaubīgus vērtspapīrus, un es rūpīgi pierakstīju to numurus, bet tas jau bija formas jautājums.

—   Šī mape ir apdraudēta, mister Holms, — Volingfords sacīja, ielikdams vērtspapīrus un aizvērdams to. — Kāds te labi nopelnījis.

—  Es pazīstu pāris šādu darboņu… — Giligens uzmeta skatienu amerikānim un turpināja. — Nu, tādas organizācijas, kas uzplaukušas pēdējā laikā.

—  Tam, kurš piesavinājās, vajadzēja būt kādam iemeslam, — Holmss automātiski teica. Viņu jau urdīja cita doma. — Galvenais jautājums — cik tālu šis triks… ir ticis?

Lai to noskaidrotu, mums vajadzēja pārskatīt arī citas mapes, un tas bija ilgs darbs. Es jau apspiedu žāvas, kad Volingfords beidzot bija apmierināts.

—   Manuprāt, tas attiecas tikai uz Manheima mapi, mister Holms. Pārējās, kuras mēs pārbaudījām, ir kārtībā.

—   Paldies Dievam, ka mēs atklājām… pareizāk sakot, atklāja nelaiķis Vindhevens. Ir loģiski, ka krāpnieks koncentrējies tikai uz Manheima mapi, jo viņš pats atrodas Berlīnē. Viņa vērtspapīri tātad salīdzinoši tiks cilāti retāk nekā kāda Londonas klienta.

—   Kad jūs izziņosiet šo lietu atklātībā, mister Holms, — sacīja Giligens, viltīgi pasmaidīdams, — mani visvairāk interesēs jūsu paskaidrojums, kā jūs esat šeit nokļuvis.

Holmss iesmējās. — Labāk nepieminēsim šīs nakts ekskursiju!

Viss vēl, protams, nebija galā. Mums vajadzēja atrast Giligena livreju, ko viņš valkāja, tēlodams lēdijas Tīsdeilas kučieri. Slimam mugurā bija tumša auduma kostīms, kuru tas mēdza uzvilkt, kad, kā pats izteicās, «nedaudz pastrādāja». Un kur vēl lielās pagraba durvis! Tās nebija slīdošās, bet vērās ar katru daļu u savu pusi. Modernā Steinforda slēdzene nebija nekāds šķērslis, bet vienā galā bija pievienots pamatīgs metāla ieskauts koka baļķis, kuram vienā pusē bija jāiekļaujas LL formas skavā. Tas bija vecais durvju aizbultēšanas princips, kas nepadevās mūsdienu kramplaužu izgudrojumiem. Tomēr Slims izdomāja atrisinājumu, izmantodams ļoti smalku vadu. Viņš uzmeta cilpu uz baļķa viena gala un otru vada galiņu izvilka durvju ārpusē, baļķim attālākajā pusē. Kad mēs visi bijām izgājuši no pagrabstāva, Slims par divām trešdaļām aizvēra durvis un tad sāka vilkt vada brīvo galiņu. Mēs varējām dzirdēt, kā baļķis iekšpusē laižas uz leju un ar troksni iekrīt savā vietā. Nedaudz paknibinājies ap vada galu, Slims atbrīvoja to un caur gandrīz neredzamu spraudziņu durvīs pie eņģēm izvilka laukā.

Kad baļķis bija vietā, pārējais vairs nesagādāja grūtības. Giligens lika lietā savus instrumentus un īsā laikā aizslēdza Steinforda slēdzeni.

Par mūsu apmeklējumu nekas vairs neliecināja. Tad mēs izšķīrāmies. Abi ar Holmsu labu gabalu nogājām ar kājām, pirms pasaucām vedēju. Kad mēs beidzot sasniedzām Beikerstrītu, austrumu pusē debesīs jau sārtojās ausma.

SARGS UN REĢISTRATORE

Mūsu nakts ekskursija bija nedaudz pabojājusi nervus, tāpēc mēs ar Holmsu, agri no rīta atgriezušies, nogulējām labi ilgi. Apvienojot brokastis un pusdienas, Holmss pie galda paziņoja, ka jūtas apmierināts, jo grūtākais lietas izmeklēšanā jau paveikts.

—   Motīvs tagad ir pilnīgi skaidrs, Votson. Ja ņem vērā, cik zemu mūsu vietējie slepkavas vērtē cilvēka dzīvību, šāda iemesla dēļ tie varētu aizlaist nāvē veselu duci.

Nespēdams pretoties kārdinājumam, es paņēmu vēl vienu garclo maizes šķēli un bagātīgi uzziedu sviestu. — Manuprāt, jums jau no paša sākuma bija aizdomas uz Manheima mapi. Tas ir acīm redzami.

—   Kad lieta noskaidrota, viss kļūst acīm redzams.

—  Jūs taču teicāt, ka motīvs varot norādīt vainīgo? — es atcerējos, pasniegdamies pēc misis Had- sones gatavotā ievārījuma burkas.

—  Varētu, ja vaina būtu specifiskāka. Ja Vindhevena nāves iemesls ir piesavināšanās, mums par aizdomās turamajiem jāuzskata Lestera personāls. Tā kā darbošanās ar vācieša vērtspapīriem ir mazliet sarežģītāka lieta, zemākos personāla locekļus mēs varam izslēgt.

—  Atstājot tiīs rēķinvežus un pašu veco kungu,— es noteicu, ēzdams pēdējo grauzdiņu ar melleņu ievārījumu.

—   Piekrītu. Kaut gan reģistratore, kura darbojas pie telefoniem, arī varētu šo to zināt. Tādā amatā jāpārzina liela daļa no firmas biznesa.

—   Ko tagad, Holms?

—   Rīkosimies mazliet ātrāk, kamēr vēl varam kaut ko darīt. Tomēr, pirms domājam par galvenajiem mērķiem, manuprāt, vajadzētu pārrunāt kādu vārdu ar sargu un reģistratori, jo mūsu izmeklēšana jau iegājusi otrajā fāzē.

Neizskaidrojamu iemeslu dēļ Holmss gribēja apmeklēt sargu Velisu Veilsu un reģistratori Meibelu Stārku viņu mājās. Veilss dzīvoja Kensingtonā, un bija sarunāts, ka turp mūs pavadīs Atelnijs Džounss, lai padarītu sarunu oficiālāku. Tas mani mulsināja. Es nespēju atcerēties tādu reizi, kad manam draugam būtu radušās problēmas, iztaujājot kādu cilvēku bez Skotlendjarda simbola pie rokas. Manu jautājumu Holmss apveltīja ar tādu atbildi, kas visu pavērsa citā gaismā.

—  Policijas priekšnieks Brikstouns piedalās šajā spēlē, Votson, un mūsu interesēm atbilst saspēle ar vinu.

—   Brikstouna attieksme mani pilnīgi pārsteidza.

—  Viņš veiksmīgi vienlaikus jāj uz diviem zirgiem. Ja viņu kāds piespiedīs, tas paziņos, ka, viņaprāt, Vindhevens miris slimības dēļ, bet, tā kā es tam tik ļoti pretojos, viņš neoficiāli lūdza mani izmeklēt šo lietu… teiksim… iepriekšēju nopelnu dēļ.

Mūsu ceļojums uz pilsētas nomali pagāja bez piedzīvojumiem, un mēs viegli atradām Velisa Veilsa kotedžu. Tā izrādījās maza un jauka vietiņa ar sakoptu ārieni. Es biju paredzējis tur satikt rosīgu sievu vai varbūt meitu, bet uzzināju, ka sargs ir atraitnis bez bērniem. Viņš tomēr pagatavoja jauku tēju un lūdza mūs apsēsties un justies ērti viņa mazajā viesistabā.

—  Jūs, protams, gribēsiet parunāt par to Vindhevenu. Es viņu todien redzēju tikai vienu reizi. Vienu reizi, kamēr viņš vēl bija dzīvs.

Inspektors Džounss jau vienreiz sargu bija nopratinājis, tāpēc tam jaunu jautājumu nebija un viņš samierinājās ar klausītāja lomu.

—   Mani interesē jūsu darba procedūra, — Holmss sacīja. — Jūs algo Lestera kompānija, nevis visas ēkas īpašnieks, vai ne?

—  Tas ir viens un tas pats, ser. Ēka jau ari pieder misteram Lesteram. Tomēr jums ir taisnība — mani pienākumi aptver vienīgi kompānijas biroju.

—   Un neviens, tajā nevar ieiet bez jūsu atļaujas?

—  Jūs jauki pateicāt, mister Holms, bet mana atļauja nav ne plika graša vērta. Pirms biroja darbadienas sākuma man iedod sarakstu ar paredzētajiem apmeklētājiem. Parasti to dara reģistratore Meibela Stārka. Ikvienu, kurš ienāk, es pārbaudu pēc šī saraksta.

Sargs gaidīja nākamo Holmsa jautājumu.

—  Protams, var jau gadīties kaut kas neparedzēts, bet es nevienu neielaižu liftā, kamēr nesazi- nos ar biroju.

—   Un kāpnes… — Holmss ieteicās.

—   Durvis uz tām ir tieši pa labi no lifta. — Veilss pakratīja galvu. — No tām nav liela labuma — tās ir vajadzīgas vienīgi ēkas drošības noteikumu dēļ. Tās ir apļveida, no tērauda, un, ja kāds gribētu pa tām uzkāpt, tas justos gluži tā, it kā atrastos bākā. Protams, ja lifts pēkšņi sabojātos, no kāpnēm būtu kāds labums, bet neviens no mūsu klientiem tāpat vien nepūlēsies kāpt augšā uz astoto stāvu. Varu to apgalvot.

Holmss bija novirzījis mūsu sarunu uz tēmu, kas tam interesēja. Viņš turpināja:

—  Tātad ir nelietotas kāpnes, lifts un durvis no ielas…

—  Un tas ari viss, mister Holms! Ja es to būtu projektējis pats sev, neko vienkāršāku nemaz nespētu' izdomāt.

—  Vai tur ir?… Tur taču jābūt pagrabstāvam?

—   Bet tas ir ciet tāpat kā pirmais stāvs, ser. Pagraba durvis pat lielgabalam būtu grūti dabūt vaļā. Ēka atrodas uz pakalniņa — apakšā ir ari logi, bet tie ir kārtīgi aizrestoti.

Es nolēmu nepiedalīties sarunā, lai neizpļāpātos, ka mēs jau esam apskatījuši gan pagrabu, gan pārējās telpas.

—  Jūs esat dienas sargs, vai ne? — Holmss jautāja, lai saruna nepārtrūktu.

—  Jā. Kad mans pārinieks ierodas darbā, birojs jau parasti ir slēgts. Viņam gan darbs ir ilgāks, bet vieglāks. Kad šveicars ir satīrījis biroju, Džeiks viņu izlaiž ārā un noslēdz ieejas durvis, kā arī durvis uz liftu un kāpnēm. Tad viņš var nosnausties. Neviens nevar ienākt pa durvīm, viņam nezinot.

—   Naktssarga vārds ir Džeiks Bigss, — Džounss, izvilcis piezīmju blociņu, paziņoja.

Holmsa uzvedība liecināja, ka viņš ir apmierināts un ka viņa tikšanās ar Veilsu ir vienīgi formalitāte. Bet viņš turpināja izjautāšanu. Šādu gājienu es jau biju gaidījis.

—  Es tā saprotu, ka ir reizes, kad biroja personāls strādā ilgāk.

—  Ja ir kaut kas dižs paredzēts, visi var strādāt pat cauru nakti, un telefoni zvana vienā zvanīšanā. Tad jau nu gan Džeiks nedabū nosnausties.

—  Tādus gadījumus mēs varam arī neapspriest. Vai jūs man varētu izstāstīt, kā beidzas parasta darbadiena?

—  Tad nu iedomājieties, ser! Misters Lesters paziņo: «Visi brīvi!» Un visi nāk lejā. Ak nē — visi reizē gan ne! Pirmais parasti nāk grāmatvedis Hos- kinss. Man šķiet, viņa sieva ir ļoti akurāta ar ēdienreizēm. Pēc tam parasti nāk sekretāres. Viņas ir māsas un mājās iet kopā. Pēc tam — kā nu sanāk, kaut gan vecais kungs… misters Lesters… parasti paliek pēdējais. Viņš vai Meibela Stārka.

—   Un jūs viņus izvadāt?

—   Ne gluži, ser. Mans darbs ir ielaist cilvēkus. Visbiežāk pēdējais, kas iziet no biroja, man to pasaka, un es aiz tā aizslēdzu durvis. Lai nebūtu tik garlaicīgi, es pats ar sevi saderu, prātodams, kurš pēc kura dosies prom. Ziniet — reizēm es patiešām uzminu!

Labi iepazīstot cilvēku, var nojaust cita izjūtas, un es varēju apgalvot, ka Holmss ir apmierināts.

—  Varu saderēt, ka jūs atminaties, kādā kārtībā visi nonāca Vindhevena nāves dienā.

Veilss bija pilnīgi atklāts. — Bez problēmām, ser, tas bija tik nesen! Pirmais kā parasti bija Hos- kinss un tūlīt pēc viņa meitenes. Tad nonāca Mei- bela Stārka. Viņa vaicāja, vai tuvumā neesot puiku, kuri parasti nogādā sūtījumus, un es sacīju, ka esmu pāris manījis. Viņa iedeva vēstuli, ko vajadzēja nogādāt tieši adresātam.

Mēs ar Holmsu uz bridi saskatījāmies, un es zināju, — mēs abi nojaušam šīs vēstules adresātu.

—  Vienu mirklīti! — sargs iesaucās. — Es aizmirsu pieminēt, ka šī diena nebija īsti parasta, jo misters Lesters visus atlaida agri. Tomēr tas nav nekāds brīnums, jo tagad ir klusais periods un tāpat nekas sevišķs nenotiek.

—  Klusais periods? — Holmss painteresējās, acumirklī • novirzīdamies no galvenā sarunas temata.

—   Cilvēki iegūst paradumus, par kuriem tie paši pat reizēm nenojauš. Šajā gadalaikā visiem, pat baņķieriem un viņu klientiem, prātā ir brīvdienas. Tirgošanās un biržas darbs pēkšņi aprimst, un vienkārši nekas nenotiek. Paiet kāda diena vai divas — un viss atkal ieiet vecajās sliedēs.

Es nolēmu nestāstīt Veilsam, ka man par šādiem periodiem nekas nav zināms, un to pašu varētu teikt ari par Holmsu. Minēdams tirgošanos, viņš droši vien domāja dienā nopirktās un pārdotās akcijas.

—   Kur es paliku? — Veilss vaicāja.

—  Tikko bija aizgājusi Meibela Stārka, — sacīja Atelnijs Džounss, par ko es ļoti izbrīnījos. Viņš klausījies uzmanīgāk, nekā es biju iedomājies.

—  Tieši tā, inspektor. Pēc viņas nāca Meisijs.

Tad misters Lesters, viņš steidzās. Viņš man teica, ka vērtspapīru speciālists vēl atrodas birojā, bet drīz iešot prom. Viņš kaut ko minēja par runas teikšanu Tirdzniecības valdē.

—   Un otrs rēķinvedis? — Holmss pavaicāja. — Misters Endrū, ja nemaldos.

—  Viņam bija atvaļinājums, ser. Un tieši šodien viņš atgriezās darbā.

—  Tas man neienāca prātā, mister Holms, — Džounss kā atvainodamies ieteicās.

Veilsa prātu kaut kas nodarbināja, un viņš pašūpoja galvu, it kā gribēdams atsvaidzināt atmiņu.

—  Sitiet vai nost — neatceros, kad aizgāja mister Vīmss!

—  Ā! — es instinktīvi iesaucos. — Lesters viņu bija aizsūtījis uzdevumā jau agrāk. — Tad es aprāvos. Varbūt Holmss negribēja, ka atklāju Vīmsa došanos uz Graudu bedri, bet starp detektīva uzacīm neiegūlās rieva — tātad es nebiju pielaidis kļūdu.

—  Tiešām! — Veilss atsaucās. Es nevarēju noteikt, vai tas ir apstiprinājums vai jautājums.

Holmss izvēlējās šo bridi, lai pieceltos.

—  Mister Veils, mēs jau pietiekami ilgi esam aizkavējuši jūsu laiku, un es esmu ļoti pateicīgs par jūsu palīdzību. Es zinu, ka inspektors Džounss domā tāpat.

Kad arī mēs piecēlāmies, Holmss vēlreiz pievērsās Veilsam.

—   Es ceru, ka jums nenāksies ierasties tiesā, Veils. Bet, ja nāksies, esmu pārliecināts — tikai liecinieka lomā.

—     Jūs esat ļoti laipns, mister Holms, un es par šo lietu vēl krietni piedomāšu, ja nu gadījumā ir kāds sīkums, ko esmu aizmirsis.

Reģistratore Meibela Stārka dzīvoja Merilebou- nas rajonā, pavisam tuvu Beikerstritai. Tieši no Ken- singtonas mēs devāmies pie viņas.

Pa ceļam Atelnijs Džounss vaicāja detektīvam, vai tikšanās ar saīgu bijusi auglīga, bet tā jautājuma uzdošanas veids liecināja, ka viņš gaida noliedzošu atbildi.

—  Veilss izskaidroja kārtību, kāda Lesteram un viņa personālam izstrādājusies gadu gaitā.

—  Tikšanās bija auglīga, man prieks, ka neapsti- prinājās viena tā doma, par ko mēs ar Votsonu paši pārliecinājāmies.

—  Ā! — inspektors sacīja. Tā bija īsa, bet izteiksmīga atbilde. Džounsam nebija ne jausmas, par ko detektīvs runā, un Holmss arī nevēlējās to paskaidrot. Viņš vienkārši pārgāja uz citu tēmu.

—   Kur gan tas Endrū pavadīja atvaļinājumu? Tas rēķinvedis, kas šodien atgriezās darbā.

Džounss no sānkabatas izvilka savu piezīmju blociņu.

—   Bādenbādenē, mister Holms.

—  Jūs to pārbaudījāt?

—   Kad Vindhevens nomira, viņš pat neatradās šajā valstī.

—  Atļaujiet izlabot! Vai kāds no Lestera personāla jums apgalvoja, ka Endrū ir Bādenbādenē?

—  Jā, un tas bija pats vecais kungs, — atzinās Džounss.

—  Tas gan nenozīmē, ka viņš tur arī bija.

Džounss likās nokaunējies. — Es to tūlīt pat

noskaidrošu, mister Holms.

Detektīvs atkal uzdeva jautājumu: — Vai jūs no Frontnoja Lestera vēl kaut ko uzzinājāt?

—  Tieši viņš bija tas, kurš kaut ko gribēja uzzināt no manis. Viņš runāja visu laiku riņķī un apkārt un būtu daudz devis, lai uzzinātu, kāpēc jūs uzskatāt, ka Vindhevens noslepkavots. Es arī pats to labprāt gribētu zināt. Es gribēju teikt… jaunajam Hopkinsam bija tikai aizdomas.

Inspektors apklusa, un iestājās garš klusuma bridis. Es prātoju, vai detektīvs grasās tam kaut ko atbildēt, jo arī pats par to biju aizdomājies.

—  Tas, ko es šobrīd varētu pateikt, tiesā nederēs, Džouns. Man jāatrod kāds neapstrīdams pierādījums.

—   Dodiet tikai mājienu, mister Holms, un es no tā izsecināšu! — Džounsam gan labāk patika cilvēki, kuru talanti neizpaudās tik uzkrītoši.

Holmss ironiski pavīpsnāja. — Un šis mājiens, bez šaubām, noderēs Sesilam Brikstounam?

—  Nu, ser, policijas priekšniekam es esmu padotais.

—   Un tā iesākas ķēdīte, — Holmss it kā sev pašam sacīja, — un viens no ķēdītes posmiem varētu būt vainīgais, bet pēkšņi mūsu putniņš ir aizlidojis, līdzi paņemdams daudz naudas.

Oho, es nodomāju, vai viņš tiešām to gribēja teikt?

—  Kas par naudu, mister Holms? — Inspektors nepacietīgi trinās uz keba sēdekļa malas.

Holmss ātri atguvās. — Jūs, Džouns, taču no savas pieredzes zināt, ka šis noziegums pieskaitāms pie tiem, kurn rezultātā kaut ko var iegūt.

—  Ja tas ir noziegums… — Džounss vīlies atteica.

Pārējā ceļojuma laikā uz Merilebounu vairs daudz runāts netika.

Meibela Stārka atvēra sava dzīvokļa durvis, ģērbusies apvalkātā halātā. Bija labi saskatāmi tās matu ruļļi un sejas krēms. Es sajutu tūlītēju radniecību ar šo sievieti, jo viņas istabas čības šķita tikpat izdilušas kā manējās.

Es jau domās sāku sacerēt atvainošanos par tik vēlu apmeklējumu, bet tā izrādījās nevajadzīga.

—  Labvakar, kundze! Es esmu inspektors Atel- nijs Džounss, — mūsu pavadonis iesāka.

—   Protams, inspektori Es jau sāku domāt, ka jūs vispār neieradīsieties.

—  Jūs mani… gaidījāt? — pārsteigtais Džounss stostījās.

—  Vairākas dienas. — Meibela Stārka pamanīja Holmsu un mani, un viņas acis iepletās — vairāk gan no prieka nekā pārsteigumā.

—   Un arī Šerloks Holmss un doktors Votsons! Nāciet tik iekšā, džentlmeņi! Kur jūs tik ilgi kavējāties?

Pat Holmss nespēja iebilst ne vārda, kad dūšīgā sieviete ieveda mūs ne visai tīrajā viesistabā un apsēdināja krēslos. Viņas izturēšanās nepieļāva iebildumus.

—   Es jau sameklēju savus smalkākos tējas traukus un sāku prātot, vai tie būs vajadzīgi. — Paņēmusi no spoži nospodrinātas sudraba paplātes zilu tējkannu, viņa devās, manuprāt, uz virtuvi.

Holmss uzmeta Atelnijam Džounsam jautājošu skatienu.

—  Vai kāds noorganizējis tikšanos… — viņš iesāka.

—   Nieki! — aiz durvīm atsaucās pati Meibela Stārka. — Jūs acīmredzot uzskatāt, ka jaukais misters Vindhevens ticis noslepkavots. Tā raksta avīzēs. Nu un aizdomas vajag apstiprināt izmeklējot, vai ne? Ar ko vēl labāk sākt, ja ne ar mani? Es esmu reģistratore un rīkojos ar Lestera telefoniem. Kā romānos raksta — esmu galvenā figūra.

Lēdija atgriezās ar kūpošu tējkannu, un es saviebos. Pie Veilsa biju izdzēris clivas tasītes un mocījos visu ceļu no Kensingtonas. Prātoju, kā varētu pavaicāt Meibelai Stārkai par labierīcībām, bet atmetu šo domu. Es nebūtu pārsteigts, ja viņa būtu izskalojusi un izžāvusi tur dažus savus apakšveļas gabalus. Tas bija pārāk neomulīgi, pat padomājot vien. Tāpēc, izlēmis izturēt, pārkrustoju kājas vienu pāri otrai. Holmss jau bija daļēji atguvies no neparastās sanemšanas.

—   Galvenā figūra… Tieši to pašu es doktoram Votsonam sacīju tikai pirms pāris stundām, mis… — Pēc uzrunātās galvas mājiena viņš turpināja: —…mis Stārka, jūs mums piedosiet…

—  Jā! Jā! Jā! -r- namamāte to nepacietīgi pārtrauca. — Krējumu?

Trīs noliedzoši žesti.

—  Vienu karoti cukura vai clivas?

—   Paldies, kundze, nevienu! — atteica Džounss.

—  Man ari ne, — piebilda Holmss. Es tikai papurināju galvu.

Mis Stārka ielēja tēju. — Tagad es visu šo lietu jau esmu pārdomājusi un izsecinājusi visbūtiskāko.

Ak Dievs, klusībā nodomāju, vismazāk jau nu Holmss vēlas gatavas atbildes!

Taču viņš klusēja.

—   Tajā konkrētajā dienā, — mis Stārka svinīgi iesāka, it kā vērstos pie tiesneša un zvērinātajiem, — es saņēmu telegrammu no Manheima biroja Berlīnē. Informējusi par to misteru Lesteru, piezvanīju uz «Inter—Ocean» kompāniju un sacīju džentlmenim, kurš bija ar mums sazinājies, ka lieta ir noskaidroti. Misters Vilberforss no bankas vaicāja, vai divos būs piemērots laiks vērtspapīru novērtēšanai, un es teicu, ka būs, jo misters Lesters bija pavēlējis man par šo lietu parūpēties. Nekas cits mums nebija paredzēts, jo bija klusais periods. Kad ieradās jaukais misters Vindhevens, misters Meisijs sarunājās ar kādu klientu, bet misters Lesters bija svarīgā sanāksmē. Misters Vīmss bija tikko atgriezies, tomēr…

—   Vīmsa nebija… — Holmss iesāka, bet veltīgi, jo mūsu namamāte vēlējās pabeigt savu domu bez traucējuma,

—   Misters Vīmss bija izbraucis papētīt kādu mašīnbūves kompāniju Brikstonā. Viņš ir mūsu labākais speciālists pieauguma jomā.

—   Pieauguma? — Šoreiz mans draugs spēja izteikt tikai vienu vārdu.

—   Misters Vīmss prot ļoti veiksmīgi noteikt jaunu kompāniju nākotnes potenciālu. Viņš bija Brikstonā gandrīz divas dienas un gatavoja par to detalizētu ziņojumu misteram Lesteram. Man nācās viņu no šī darba atraut. Viņš neko nezināja par Manheima lietu, bet kādam taču vajadzēja parūpēties par misteru Vindhevenu! Tad atgriezās mūsu šefs. Viņam kaut kas bija prātā, un tas brīdi apspriedās ar misteru Vīmsu, tad iegāja klientu telpā, lai pats nodrošinātu darbu misteram Vindhevenam. To viņš ari darīja. Tad misters Lesters no sava kabineta pāris reižu piezvanīja caur selektoru. Viņam ir arī privātā līnija, bet ne jau daudzi cilvēki zina numuru, un viņš vēlas, lai līnija būtu brīva, jo… nu tāpēc, ka vēlas!

Es pamanīju, ka Holmss grasās uzdot jautājumu, un lūdzu Dievu, lai viņš to nedarītu. Lai viņa runā, Holms, klusībā sacīju, varbūt tad drīzāk tiksim no šejienes prom. Es trinos krēslā, atkal pārkrustodams kājas.

—  Tad misters Lesters iznāca no sava kabineta un paziņoja, ka mēs visi varot doties mājās un ka pats par visu parūpēsies. Es to pasacīju pārējiem…

Šajā vietā Meibela Stārka pirmoreiz apklusa, bet tad atkal turpināja: — Es neatceros, ka būtu redzējusi misteru Vīmsu…

—  Viņš devās… — es iesāku un tad apklusu, jo dāma mani dusmīgi uzlūkoja.

—  Visi devās prom. Tad jaukais misters Vindhevens atvēra klientu telpas durvis. Viņš domāja, ka es dodos mājup, un lūdza, vai es nevarētu nodot vēstuli nosūtīšanai adresātam tieši rokās. Viņš man iedeva aploksni un piecus pensus, kas, manuprāt, patiesi bija pārāk daudz, bet es sacīju, ka labprāt parūpēšos par vēstuli. Viņš devās atpakaļ uz klientu telpu, bet es ar liftu braucu lejup. Ap ēku slaistījās vairāki ielas puikas, gaidīdami kādu darbiņu, un es izvēlējos no tiem visuzticamāko, nosūtot ar viņu mistera Vindhevena ziņu. Un ziniet, džentlmeņi, ja jūs esat izdzēruši savu tēju, ņemiet vērā, ka esmu strādājoša sieviete un man naktī jāatpūšas. Ceru, ka biju jums noderīga.

Meibela Stārka savā autoritatīvajā veidā pavadīja mūs līdz durvīm. Man prātā ienāca H. Raidera Ha- garta «Viņa» rindas. Novēlējusi labunakti, viņa vēl piebilda:

—  Vienīgā dīvainā lieta visā tajā dienā bija fakts, ka jaukais misters Vindhevens bija sadomājis sūtīt vēstuli misteram Šerlokam Holmsam.

Durvis mūsu acu priekšā aizcirtās.

—   Kaut kas traks! — Džounss nočukstēja.

—   Kāda burvīga sieviete! — detektīvs noteica.

—   Holms, vai mēs nevarētu tūlīt pat doties atpakaļ uz Beikerstrītu? — es caur sakostiem zobiem lūdzos.

Ņemot vērā vēlo stundu, nebija nekādas jēgas tālāk pētīt ar Džeimsa Vindhevena nāvi saistītos faktus. Vienā mirklī mēs atvadījāmies no Atelnija Džounsa. Pirms vēl Holmss ierunājās par iešanu mājup ar kājām, es jau biju pasaucis vedēju un liku tam joņot uz Beikerstrītas 221. B numuru tik ātri, cik ātri vien iespējams. Mans draugs, savās domās kavēdamies pie Veilsa informācijas un Meibelas Stār- kas monologa, droši vien nosprieda, ka tā nosvērtais, padzīvojušais kolēģis pārvērties nervozā, nepacietīgā indivīdā. Mūsu atgriešanās bija īsa, Holmsam atslēga jau bija sagatavota — tas vienā mirklī atslēdza durvis. Viņš vēl domīgi apstājās, lai pārmītu kādu vārdu ar Billiju, kurš kā parasti mūs gaidīja atgriežamies, bet es metos augšup pa kāpnēm uz mūsu istabām.

Lai ko Holmss būtu par mani nodomājis, viņš, būdams īsts angļu džentlmenis, neko nepieminēja. Kad es tam pievienojos viesistabā, viņš pievērsās tematam, kas pēdējās dienās visvairāk nodarbināja mūsu prātus.

—   Kā jums, Votson, patika mūsu izpalīdzīgais sargs un varenā reģistratore?

—  To man vajadzētu jautāt jums, Holms. Bet, ja jau jūs vaicājat, tad man jāsaka, ka viņi abi turējās pie versijas, ko mums vakar sniedza Lesters.

Kāda doma lika Holmsam pasmaidīt. — Veilss ierunājās par vēstuli, ar kuru sākās mūsu līdzdalība šajā lietā. Es jau prātoju, vai Meibela Stārka to pieminēs, jo, to darot, atklāsies, ka viņa papētījusi adresātu.

—   Kāpēc? Viņa varēja sacīt, ka respektējusi Vindhevena personiskās lietas un nav interesējusies par vēstules adresātu.

—  Vai kāds no mums tam būtu noticējis?

—   Nē, — es atzinu. — Bet tas ir mazsvarīgi. Vai mēs nevarētu runāt par galveno? Vai jūs kaut ko nopratāt?

—  Jā, bet — kas vēl svarīgāk — tika izteikta varbūtība par «iespēju». — Holmss lūkojās griestos, un viņa balss liecināja, ka tā domas jau sen aizsteigušās vārdiem priekšā.

—   Iespēja! —r Man šis vārds iesprūda kaklā. — Augstā debess, tas ir visas šīs lietas atrisinājums! Sitiet kaut nost, bet es nevaru iedomāties, ka kaut vienam no mūsu aizdomās turamajiem būtu varējusi rasties iespēja noslepkavot Vindhevenu. Tas ir — izņemot Lesteru…

Detektīva domas un skatiens atgriezās pie manis. — Un tā doma, ka Vindhevens varēja būt miris, vēl pirms Lesters aizgāja no clarba… Teikšu atklāti, tas ir vienkāršs atrisinājums.

—   Bet jums tas nepatīk.

—  Teiksim tā — es to neesmu izslēdzis, Votson.

Viens no Anglijas labākajiem bokseriem — amatieriem — ļoti labprāt izvairījās no atbildēm, un viņš labi zināja, ka es cenšos to piespiest atbildēt. Pieredze man lika domāt, ka tomēr nekas neizdosies.

—   Loģiski būtu, ja mēs rit aprunātos ar pārējiem aizdomās turamajiem, pie tam izdarītu to vienā reizē.

—  Ar rēķinvežiem Lestera birojā, — es nokonsta- tēju.—To izdarījuši, mēs būsim lielumu paveikuši. — Es nespēju nociesties, vēlreiz nemēģinādams iegūt informāciju no sava izvairīgā kompanjona.

—  Vai jūs aptverat, ka loks noslēdzas, Holms?

—   Man ir tāda sajūta, ka jautājumu uzdošanas vietā mums nāksies sniegt atbildes, — detektīvs atzinās, un tas arī bija viss, ko es no viņa dzirdēju.

AIZDOMAS TURAMIE UN MOTĪVI

Nākamajā rītā mēs abi ilgi gulējām un kārtīgi paēdām brokastis. Holmss uzskatīja, ka izmeklēšanas darbu finansu kompānijas ēkā ir labāk uzsākt pēc tam, kad paveikta lielākā dienas darbu daļa.

Holmss bija sazinājies ar Frontnoju Lesteru, un, kad mēs pēcpusdienā ieradāmies viņa birojā, tas bija gatavs mums palīdzēt. Vērīgais finansists droši vien bija sapratis, ka šī lieta aizgājusi pārāk tālu un viņš nevai- tā vienkārši visu noslēpt citu acīm. Presē nepārtraukti parādījās raksti ar apslēptiem mājieniem, un es jutu, ka nākamais vērtspapīru speciālista nāves cēloņa variants būs ari sazvērestība. Tomēr žurnālisti bija saglabājuši pietiekami tīras savas žurnālistu ādas, lai varētu mesties jebkurā virzienā, kurp vien radīsies vajadzība. Nezinu, vai Holmsam bija taisnība, sakot, ka mūsu preses karaļi jebkurā bridi ir gatavi pasludināt uzvaru. Lesters ļoti cerēja, ka detektīvs kļūdās un šai nāvei nav nekāda konkrēta sakara ar viņa biroju. Laiks bija viņa pusē, jo, ja Holmss šo lietu drīzumā neatklās, tiks vienkārši pasludināts, ka Vindhevens miris dabiskā nāvē. Tāda nu diemžēl ir sabiedribas uztvere — vai nu izstāstiet mums tūlīt, vai varat nestāstīt vispār! Un šo filozofiju stipri ietekmē prese ar savām novecojušajām ziņām.

Finansu kompānijas vecais vadītājs bija nokārtojis tā, ka viņa rēķinveži varēja piedalīties, kā Holmss izteicās, nelielā «sarunā», viņš arī bija paredzējis, ka tā notiks individuāli, nevis visiem kopā. Tas bija jauki, bet tūlīt kļuva skaidrs, ka Lesters uzskata sevi par absolūti nepieciešamu šajās sarunās. Varbūt tāpēc, ka viņš vēlējās manai uzticīgajai lasītājai — savai sievai — atstāstīt Holmsa metodes. Tomēr šķita, ka viņš drīzāk juta — viņa klātbūtne pasargās no firmas noslēpumu atklāšanas — gan tādu, kas attiecas uz darba metodēm, gan uz dažiem gadījumiem pagātnē, kas nebūtu domāti svešām ausīm. Holmsam tāpēc vajadzēja tūlīt pielietot savas izcilās diplomāta spējas, kuras detektīvs ļoti meistarīgi prata izmantot tieši atbilstošā brīdī. Holmss to ari darīja, iesākdams ar efektīvu konfidenciālu prologu.

— Mēs ar Votsonu izrādītos ļoti nepateicīgi, — viņš sacīja, — ja nenovērtētu jūsu klātbūtnes priekšrocības. Trenēts prāts vienmēr ir kā dārgakmens, un jūs mums varētu ļoti izpalīdzēt ar savu fenomenālo atmiņu. Tomēr ir arī viens trūkums. Lai varētu izzināt faktus no cita redzesloka, es cenšos piedabūt viņus runāt, netieši norādot uz mani interesējošām tēmām. Es nestrādāju kā prokurors. Visi jūsu rēķinveži būs piesardzīgi attiecībā uz jebkuru tēmu. Ja viņi vēlēsies kaut ko sacīt, vispirms apsvērs, vai to dzirdēs priekšniecība. Un saruna, kurai vajadzētu būt īsai, nevajadzīgi ievilktos garumā.

Holmss stāstīja lesteram tieši to, ko vecais kungs bija nolēmis clarit, tādējādi likdams viņam to apstrīdēt. Man pēkšņi iešāvās prātā, ka viņu vēl labāk izdotos pierunāt ar kādu līdzīgu gadījumu, un man bija pilnīga taisnība.

—  Es arī bieži nonāku tieši šādā situācijā, — es paziņoju.

—  Jūs?

Es biju pārsteidzis Lesteru — tas bija labi. Un turpināju!

—   Holmss bieži kontaktējas ar dažiem sabiedrības locekļiem, kuri nav draugos ar likumu. Es cenšos no šādām sarunu reizēm atturēties, jo bez biogrāfa klātbūtnes viņi runā daudz atklātāk.

Mūsu kopīgās pūles izrādījās veiksmīgas, jo Lesters nespēja izdomāt nevienu prātīgu iebildumu. Varu teikt, ka pret paša gribu, bet viņš mūs pavadīja līdz sava kabineta durvīm, norādīdams, kur ir tā vecākā rēķinveža Hārlenda Meisija kabinets. Mums pa labi bija reģistratores Meibelas Stārkas darba vieta. Viņa mums neveltīja ne mazāko uzmanību. Pa kreisi atradās klientu telpa — Vindhevena pēdējā darba vieta dzīvajo vidū. Es redzēju pa apmeklētāju zāles otrām durvīm izejam Vīmsu. Viņa vārdu uz durvīm es biju pamanījis, gaidot savu pacienti lēdiju Tīsdeilu, kad tā kārtoja savas uzspēlētās biznesa darīšanas tajā dienā, kad es Lestera birojā biju ieradies kā ārsts, nevis kā pasaulē dižākā detektīva palīgs.

Endrū un Meisija kabineti atradās blakus konferenču telpai ar apslēptajiem vērtspapīriem. Kompānijas īpašnieks nedaudz īgnā balsī paziņoja, ka vajadzības gadījumā viņu varot satikt jebkurā brīdī. Man ienāca prātā, ka viņš justos vēl sliktāk, ja zinātu, ka tā vārds ir mūsu aizdomās turamo sarakstā.

Hārlends Meisijs bija maza auguma tievs vīrs ar stūrainiem sejas vaibstiem un tēraudpelēkiem matiem, kurus vietām kā kāzās mesti rīsi rotāja baltas šķipsniņas. Bija acīm redzams, ka viņš mūsu ierašanos gaidījis un, kā jau šādās reizēs pierasts, steidzās paziņot, ka neesot Vindhevenu labi pazinis un ari nezinot, kādu informāciju varētu mums sniegt.

Holmsa atbilde bija tikpat parasta un dzirdēta.

—  Šī saruna, mister Meisij, būs vairāk kā formalitāte. Jūs, protams, jau nopratināja inspektors Džounss?

Meisijs, to apliecinādams, pamāja ar galvu.

—   Un viņš arī atbilstoši formai izvaicāja jūs, ko darījāt Vindhevena nāves dienā pēc aiziešanas no biroja?

—   Manuprāt, man ir, kā romānos mēdz rakstīt, «dzelžains alibi». Es negāju uz mājām, bet Vengārda restorānā satikos ar savu sievu, un mēs vakariņojām ar draugiem. Tie bija vēl viens precēts pāris, vārdā…

—  Tam nav nozīmes, — Holmss, nomādams ar roku un pasmaidījis, pārtrauca. — Ir viena sfēra, kas nesaistās ar nelaiķi, bet kur jūs mums varētu palīdzēt. Mani interesē, kā šeit norisinās darbs. Tajos pašos romānos, manuprāt, to sauc par «pareizās gaisotnes iegūšanu».

Šķiet, viņš bija trāpījis naglai uz galvas, jo es jutu, ka Meisijs ir detektīvliteratūras cienītājs.

—   Es saprotu, mister Holms. — Neapzināti pacēlis uz augšu vienu roku, viņš, liekas, domāja, ar ko sākt.

—   Piemēram — vai jūs pats nodarbojaties ar konkrētu klientu daļu vai specializējaties kaut kādā jomā? — Holmss vaicāja.

—   Misters Lesters katram nozīmē klientus, tāpēc darba apjoms mums visiem ir apmēram vienāds, bet mani te varētu saukt par ultrakonservatīvu personu. Pie manis nāk klienti, kas uztraucas par saviem ienākumiem. Mans darbalauks ir viņu dividendes. Kaut ari mēs cenšamies to noliegt, tomēr rudens iestājas arī mūsu firmā un jāsavelk gali kopā.

Man šķita īstais laiks ieminēties par Holmsa ierosināto lietu.

—  Viena no jūsu klientiem ir mana paciente. Tā ir lēdija Tīsdeila.

—  Tiešām — vai jūs viņu jau sen pazīstat?

—  Patiesi. Es viņu pavadīju arī pirms dažām dienām, kad viņa šeit ieradās apspriesties ar jums.

—   Protams, doktor. Tagad es atceros.

Viņš gan nepavisam neatcerējās, jo tik tikko bija uzmetis skatienu Volingfordam un man, bet tas nebija svarīgi. .

—   Es atļaušos izmantot šo lēdiju kā piemēru, džentlmeni. Šādā veidā es neatklāšu neko tādu, ko nedrīkstētu. Nav nekāds noslēpums, ka viņa ir… ē… pienācīgi situēta.

—   Lai neteiktu vairāk, — es piekritu.

—   Nelaiķis sers Bazils bijis ļoti apdomīgs, un pati lēdija arī apveltīta ar prāta gudrību. Viņas galvenais nolūks — noguldījumu mērķis, ja tā varētu teikt, ir drošība. īpašuma saglabāšana.

—   Lai viss labums saglabātos? — Holmss ievaicājās.

—  Tieši tā. Ja viņas ienākumi no dividendēm un citiem avotiem nosedz izdevumus, tās finansiālais stāvoklis nemainās. Vienīgais, no kā tai jābaidās, ir inflācija, bet sterliņu mārciņas kurss pēdējos gados bijis ļoti stabils.

Reizēm šī lēdija padzird par kaut kādiem piedāvājumiem ar lieliem procentiem, tad man nākas viņai aizrādīt par riska faktoru. Mans uzdevums ir turēt tās noguldījumus drošībā, iesaistot tos drošos pasākumos. Piemēram, austrāliešu vekseļi par 7% un tamlīdzīgi.

Tā kā Holmss Meisijam par izbrīnu un atvieglojumu bija novirzījis sarunu no Vindhevena nāves, rēķinvedis kļuva gluži runīgs.

—  Šāda veida rēķini šobrīd ir manā pārziņā. Mans vecums klientiem sniedz drošības sajūtu, jo lielākā- daļa no viņiem ir manos gados vai vecāki. Bet tā tas vienmēr nav bijis.

Es zināju — Holmss jūtas apmierināts, ka klāt nav Frontnoja Lestera, jo Meisija runas veids liecināja par uzticēšanos.

—   Es šajā kompānijā esmu nostrādājis ilgāk nekā citi. Vecos laikos mūsu stāvoklis bija vēl dižāks. Es palīdzēju šefam ar domu par «Lestera vēstuli».

Redzēdams neizpratni mūsu sejās, Meisijs dedzīgi ņēmās izskaidrot vienu no saviem, iespējams, pēdējiem, dižajiem sasniegumiem.

—   Lielākā daļa finansu kompāniju reizi mēnesī izsūta saviem klientiem rekomendācijas un tamlīdzīgi. Vienkārši ieteikumu veidā. Mūsu vecajam kungam nekad nepatika darīt tā, kā dara citi. Lestera vēstule tiek sūtīta parasti divreiz, varbūt pat reizi gadā. Tajā nav vairāk kā divas ziņas, piemēram, «Atbrīvojieties no «British Railways» akcijām!» vai «Pērciet «Canadian Vheat» akcijas!».

—  Un vai šādai koncentrētai izsūtīšanas politikai ir rezultāti? — vaicāja Holmss, labi zinādams atbildi.

—  Telefoni zvanīja nepārtraukti, mister Holms, un mēs tik tikko spējām pirkt un pārdot. Redziet, mūsu cilvēkiem… klientiem… savus vērtspapīrus nevajag rakt laukā no bankām. Viena telefona saruna vai telegramma — un viss darīts! Telegrammas plūst straumēm, un mūsu stāvoklis kļūst arvien labāks.

—  Vai šī Lestera vēstule vēl aizvien eksistē? — detektīvs painteresējās.

—   O, jā! Man gan ar to vairs nav liela sakara, jo tā galvenokārt saistās ar pieauguma sfērām. Tā ir Vīmsa specialitāte. Endrū koncentrējas uz precēm. Vairumtirdzniecība un tamlīdzīgi…

Meisija plānās lūpas skumji savilkās. — Kad es sāku, nekas tāds vēl nenotika, bet tagad viss ir uzplaucis — tas man jāatzīst.

Holmss atkal novirzīja sarunu uz mūsu klātbūtnes iemeslu.

Meisijs tūlīt aprāva savus runas plūdus. — Tā ir Vīmsa lieta, par to atbild viņš.

Iestājās klusums, kuru Holmss nepārtrauca, un beidzot rēķinvedis pārdomāja.

—   Protams, to zina visi — ne tikai šeit, bet arī ārpus mūsu iestādes. Manheima noguldījumi ir virzīti vienīgi uz pieaugumu. Dividendes viņu neinteresē. Viņš ir nopircis labas akcijas, un tās var izrādīties ļoti ienesīgas — vismaz par trīsdesmit procentiem.

—   Kāpēc Manheims izvēlējies vērtspapīrus turēt šeit? Visa Vācijas banku sistēma taču ar atplestām rokām būtu gatava uzklausīt kaut mazāko pavēli!

Meisijs iesmējās, ko es no viņa nemaz negaidīju.

—   Daļēji tas ir psiholoģiski, līdzīgi tam, ko mēs saucam par zelta drudzi. Kā jūs, mister Holms, domājat — kur atrodas vislielākie zelta krājumi?

Detektīvs pacēla augšup rokas, rādīdams, ka nespēj atbildēt uz šādu jautājumu, tomēr pavaicāja:

—   Londonas bankas seifos?

—  Jūs runājat kā īsts brits. Protams, tur ir gan daudz. Bet tas pat nelīdzinās tam daudzumam, kas atrodas Francijā, pie tam jau bankās. Zelts ir ierakts pusē provinču māju pagalmos. Uz viņu zemes vairākas reizes ir bijušas ārzemju armijas. Galējas nepieciešamības gadījumā vienīgi zeltam ir svars, un franči ir visam sagatavojušies.

—  Arī Vācija taču ir piedzīvojusi iekarotājus uz savas zemes, — Holmss iebilda.

—  Vāciešiem ir cita uztvere. Manheimam ir konti vairākās Berlīnes bankās, bet tādi paši arī Šveicē, Honkongā, Riodežaneiro un te, pie Lestera. Vajadzības gadījumā — ja jābēg — viņam ir vairākas vietas, kur griezties un dabūt labu naudiņu.

—  Es šaubos, vai Manheima kungs grasās atstāt savu dzimteni, — zinoši smaidīdams, paziņoja Holmss.

—   Es ari šaubos, bet viņam vienmēr ir paslēpta rezerve katram gadījumam.

—   Un par viņa vērtspapīriem šeit atbild Vīmss?

—  Viņš un ari vecais kungs.

—  Vai viņi var kaut ko izmainīt Manheima mapē?

—     Ja ir nopietns iemesls un viņi seko noteiktajam plānam, tad jā. Manheimam ir noteikšana ļoti daudzās rūpniecības jomās. Pieņemsim, ka Ārm- stronga — Sidlija kompānija zaudē lielu kontraktu un iekrīt. Misters Lesters var pārpirkt daļu viņu akciju un pārdodot ielikt Manheima mapē Vikeru firmu akcijas. Tādējādi Manheimam vēl aizvien ir zināma kontrole bruņojuma sfērā, tikai viņš ir izmainījis kompānijas, pie tam ieguvis labu peļņu.

Tā kā Holmss šķita ar atbildi apmierināts, Meisijs pavaicāja acīm redzamo:

—  Ar kuru jūs gribētu tikties tagad?

—   Kurš atrodas tuvāk? — Holmss noprasīja, parādīdams neparastu prakticismu.

Meisijs pacēla telefona klausuli un pēc mirkļa tajā ierunāja:

—   Meibel, piezvaniet, lūdzu, misteram Endrū. Hallo… Endrū… misters Holmss un doktors Votsons tagad… labi, tūlīt. — Nolicis klausuli, viņš pasmaidīja. Tas bija automātisks smaids — tādu pašu viņš bija veltījis lēdijai Tīsdeilai.

—  Viņš jūs gaida, džentlmeņi.

—   Pateicamies jums par palīdzību, — Holmss sacīja, un mēs devāmies uz Meisija kabinetam blakus esošo.

Uz Endrū rakstāmgalda atradās mazs koferītis, kuru tas pagrūda malā, lai dotos mums pretī. Viņš bija gludi skuvies, ar gandrīz olīvkrāsas seju. Acis raudzījās maigi un ziņkārīgi. Līdzīgi visiem Lestera kompānijas darbiniekiem, viņš bija labi ģērbies, kaut ari tā apģērba pogas man šķita pārlieku lielas. Vēl aizvien jauneklīgs, Endrū bija saglabājis savu slaidumu, un salīdzinājumā ar vidējo augumu tam bija diezgan garas kājas.

Kad mēs bijām apsēdušies, viņš atgriezās pie sava galda. — Pārbaudu savus sporta piederumus, džentlmeņi, pirms tos nolikšu līdz pavasarim.

—  Sporta piederumus? — es pārvaicāju. Holmss tikai sarauca uz augšu uzacis.

—  Universitātes laikā es nodarbojos ar skriešanu. Tagad esmu Londonas vieglatlētikas organizācijas biedrs.

Endrū nojauta, ko es grasos jautāt, un skaļi iesmējās.

—   Nē, nē, doktor! Es nepiedalos. Ak debess, es neesmu trenējies gadiem ilgi, un man piemīt visi ļaunie netikumi. — Viņš no somas, kas atradās uz galda, paķēra «Melachrino» cigarešu paciņu. Holmss arī smēķēja amerikāņu cigaretes, kuras no Virdžīnijas tam piegādāja laipnais Frensiss Hejs Maultons. [9]

Endrū turpināja: — Gadās — ja mūs no darba atlaiž nedaudz agrāk — ka mēs tepat netālu varam sarīkot pēcpusdienas maču. Mēs darbojamies kā skrējēju treneri un tiesneši — kā vien vajadzīgs. Tas mūsos uztur možāku garu, un misters Lesters to atbalsta. Jaunajiem tas nāk par labu. Sporti spēles ītonā un tā tālāk…

—  Jūs teicāt «mēs», — Holmss ierunājās.

—  Kā tad, Vīmss arī! Man šķita, jūs to zināt. Savā laikā viņš bija Elendeilas labākais skrējējs. Bija kā sadedzis par visas Anglijas izlases veidošanu.

—   Es to nezināju, — detektīvs atzinās.

—     Droši vien vieglatlētika nav jūsu specialitāte, mister Holms. Šā vai tā, bet mēs ar Vīmsu darām, ko varam, un es visu sezonas laiku turu gatavībā nepieciešamos piederumus. Dvieli, svilpi, hronometru, nepielādētu pistoli.

—  Ak tā… — Holmss klusu sacīja. — Vai jūs abi lietojat šos piederumus?

—   Nē, Vīmsam ir pašam sava soma.

—   Kāpēc nepielādēta pistole… — es iesāku, bet tad pats aptvēru. — Protams, lai izšautu starta signālu.

—   Gluži pareizi, doktor! — skanēja Endrū atbilde, un viņš pagrozīja rokā mazu niķelētu revolveri, tad ielika to somā. — Es pats lietoju «Boxer» starta patronas. Tās ir piecdesmit, tāpēc pietiek visai sezonai.

Endrū aiztaisīja somu un nolika to zemē pie galda.

—  Un tā, džentlmeņi, — ko es varu jums pastāstīt?

Šis cilvēks nepavisam nelikās uztraucies sakarā ar mūsu ierašanos un ari nepieminēja, cik maz viņš Džeimsu Vindhevenu pazinis. Tomēr Holmss izvēlējās savu pārbaudīto aplinkus pieeju.

—   Mēs tikko ar jūsu kolēģi interesanti parunājām par vērtspapīru biznesu.

Endrū pamāja. — Meisijs ir viens no mūsu vecās gvardes. Viņš iemanījies nekad pats nepirkt akcijas vai vekseļus. Tāds nu reiz bija viņa laika nerakstīts likums. Gandrīz vai gribētos, lai ari tagad tā būtu, jo īpaši dauzsološas situācijas gadījumā var rasties kārdinājums spēlēt tālāk.

—  To es labi saprotu… — instinktīvi ievaidējos.

—  Jūs ari to saprotat, doktor? — Endrū, pēkšņi ieinteresēts, iejautājās. — Varbūt es varu ieteikt…

—   Doktora Votsona daudzsološās situācijas ir saistītas ar zirgiem, — Holmss sausi paziņoja.

—   Nu, nākamajā nedēļas nogalē ir sacīkstes Al- bermārlā. — Rēķinvedis uz mani jautājoši paskatījās. — Domājat piedalīties?

—   Man tas, protams, patiktu! — es aizrautīgi iesaucos, jo bija aizskarts mans jājamzirdziņš. — Personīgi esmu par Sarafānu.

Endrū nošūpoja galvu. — Dīvaina izvēle, doktor!

—   Es zinu, bet tas ir divus gadus vecs un pie tam Nuriānas pēctecis. Nuriāna ir vislielākais zirgs Meisvudas staļļos. Mums ar Holmsu tur iznāca būt sakarā ar kādu lietu — šķiet, pirms gada —, un ticiet man — Nuriāna ir brīnišķīgs zvērs! [10]

Endrū kaut ko pierakstīja blociņā. — Sara- fāns — jūs sakāt? Liekas, ka man tur kaut kas sanāks. Esmu nolēmis būt šajās sacīkstēs.

—  Jūs abi patiesi esat atraduši kaut ko kopīgu, — secināja Holmss.

—  Gluži tāpat kā jūs ar veco kungu, vai ne, mister Holms?

—   Es nesapratu…

—   Atcerieties taču, ser! Viens no Lestera kompānijas triumfiem bija tas, kā mūsu vecais zēns izvairījās no Nīderlandes — Sumatras kompānijas, un tieši jūs atklājāt tā barona Mopertuā kolosālās blēdības.

—   Man ar šo lietu bija neliels sakars, — Holmss piekrita, un šie vārdi skanēja tik ļoti neraksturīgi kautrīgi no viņa puses, ka es pilnīgi izmisu.

—   Holms, jūs šim jaunajam cilvēkam radīsiet nepareizu priekšstatu par sevi! — es iesaucos. Mans skatiens pievērsās Endrū. — Kad Holmss pabeidza šo lietu, mēs kopā ar viņu dzīvojām Dalingas viesnīcā Lionā. Ticiet vai neticiet, bet viņa istaba bija, burtiski, līdz griestiem pilna ar apsveikuma telegrammām. Viņa vārds skanēja pa visu Eiropu.

—  Es varu iedomāties! — Endrū paziņoja. Viņa maigās acis bija iepletušās uzbudinājumā.

—  Mopertuā šā vai tā būtu atklāts un bankrotējis, — paškritiskā balsī sacīja Holmss, bet varēja nojaust, ka viņš ir apmierināts.

—  Un novilcis sev līdzi pusi no Eiropas finansu kompānijām, — Endrū piebilda.

—   Kā tas gadījās, ka jūsu darba devējs izvairījās no barona glaimīgās pierunāšanas?

—  To es nezinu, bet to pašu var sacīt par daudzām šeit notiekošajām lietām.

—  Kā tā? — Kad Holmss juta, ka cilvēks sarunā atraisās, viņa piebildes bija ļoti īsas.

—   Mister Holms, mēs darām gandrīz tādu pašu darbu kā citas finansu un noguldījumu kompānijas. Varbūt mēs to darām nedaudz atšķirīgi, bet tas nav galvenais. Mūsu svarīgākais slavas iemesls ir Lestera vēstule. Viena tāda tika izsūtīta 1887. gadā ar sekojošu saturu: «Nepērciet Nīderlandes — Sumat- ras kompānijas akcijas!» Viņam bija taisnība. Pieņemsim, ka rīt tiktu izsūtīta cita vēstule: «Pērciet «Brit- ish Wickets» akcijas!» Telefoni sāktu zvanīt, un mēs būtu darbā līdz ausīm. Tas, protams, izplatītos visā tirgū.

Pilnīgi aizrāvies ar tikko dzirdēto, es uzdevu loģisku jautājumu: — Un ja viņam nebūtu taisnība?

—   Ari mēs par to esam uztraukušies, — Endrū atzina. — Tomēr šefs zina, ko dara. Kad ir stingri jānolemj, kā tas parasti notiek pirms vēstules izsūtīšanas, lemj tikai viens — un tas ir misters Lesters. Ir vecs likums, ko atzīst lielākā daļa noguldītāju: «Nekad nepērc par viszemāko cenu un nepārdod par visaugstāko!»

—  To es nesaprotu, — biju spiests atzīties.

—   Protams, — Endrū atteica, bet no viņa mutes tas nemaz neizklausījās augstprātīgi. — Ņemsim kā piemēru Templtona un Storma kompāniju. Ierodas kāds no viņu darbiniekiem un piedāvā kaut ko, kas tajā ir labs. Preces par zemu cenu, vērtīgus priekšmetus tikai par nominālvērtību vai ikvienu citu lietiņu, kas it kā norādītu, ka šī kompānija nav pietiekami labi novērtēta. Trīs tikšanās reizes un pārrunas — un Templtona un Storma kompānija ir gatava ienākt spēlē. Līdz tam laikam mums viņu akciju varbūt nemaz vairs nav. Šajā kompānijā ir labi cilvēki: viss atkarīgs vienīgi no paņēmieniem.

—  Ļoti interesanti! — Holmss noteica un, man par izbrīnu, grasījās piecelties no krēsla. Endrū bija tikpat pārsteigts.

—  Bet, mister Holms, mēs pat neesam pieminējuši Džeimsu Vindhevenu!

—   Esmu pārliecināts, ka Džounss vai vēl kāds no Skotlendjarda jau ir ar jums par to runājis, — detektīvs smaidīdams atteica. — Es vienkārši mēģinu apjaust šīs vietas gaisotni. Mēs nu iesim, un jūs atkal varēsiet pievērsties biznesam. Starp citu, kā jums patika Bādenbādenē?

—  Augstākā klase, mister Holms.

—  Jūs varat painteresēties par to ķēvi, nu… kā vinu sauca, Votson?

—  Sarafāns.

—       Varbūt es arī par viņu uzlikšu pāris mārciņu, — detektīvs paziņoja. Un mēs izgājām no Endrū kabineta.

Gaitenī nespēju atturēties, neuzdevis jautājumu: — Holms, kā jūs zinājāt, ka Sarafāns ir ķēve?

—        Es reizēm pārskatu jūsu piezīmes zirgu sacīkšu rakstos tajās avīzēs, kuras mēs pasūtām, Votson. Varu piebilst, ka mani vienmēr pārsteidz tas fakts, ka jūs spējat tik konsekventi zaudēt.

—       Bet es vairāk nepiedalos totalizatorā. Tās ir tikai derības pašam ar sevi.

—        Sīkums! Naudai nav nozīmes. Galvenais ir vinnēt.

Šo nelielo sarunu es nolēmu atcerēties vārds vārdā, jo tā vislabāk par visu citu atklāj Holmsa filozofiju. Pēc Holmsa domām, nekad nevajag uztraukties par laimestu, svarīgākā ir pati spēle.

Tagad es, protams, ar nepacietību gribēju uzzināt, vai mūsu spēlei ir kādi panākumi.

—  Vai šī saruna jums ko deva?

—        Kā tad! Visās tajās pļāpās bija viens derīgs kviešu grauds. — Mans draugs, zinādams, ka gaidu izskaidrojumu, veltīja man šķelmīgu smaidu.

—        Vai atceraties, ka jaunais Hopkinss rādīja pusizsmēķētu cigareti, kura, iespējams, nokritusi uz vērtspapīru speciālista kaklasaites, kad viņš nomira?

Es pamāju ar galvu.

—  Tā bija «Melachrino» cigarete.

Es norādīju uz durvīm, pa kurām mēs tikko bijām izgājuši. — Tā pati marka, kas…

—  Tieši tā. Nāciet, vecais draugs, mums jāaprunājas vēl tikai ar Vīmsu, un mūsu darbiņš būs padarīts. Šai nākamajai sarunai vajadzētu būt īsai.

Tā arī bija.

Vīmsu es jau biju redzējis iepriekš. Tāpat kā tā vienaudzis Endrū, viņš izskatījās jauneklīgs. Labi piegrieztais brūna tvīda uzvalks lieliski piegulēja slaidajam augumam. Viņam bija spožas melnas acis un mazas melnas ūsiņas. Virs kreisajiem deniņiem viena matu šķipsna bija sirma.

Rēķinvedis, šķita, bija gatavs palīdzēt, ja vien spēs. Kad Holmss uzsāka sarunu, es nopratu, ka lielākā daļa no viņa teiktā mums jau ir zināma, un manas domas nedaudz noklīda sāņus, pārspriežot, ko mēs šodien te esam paveikuši.

Holmss droši vien juta, ka vērtspapīru speciālista nāve kaut kādā veidā ir saistīta ar noguldījumu kompānijas darba procesu. Viņš atgādināja cītīgu zelta meklētāju, kurš, rokoties cauri sarunu oļiem un smiltīm, centās atrast kādu spožu fakta pierādījumu, kas varētu ieņemt tukšo vietu tā prātā izveidotajā mozaīkā. Es pārāk labi pazinu savu draugu, lai dusmotos par to, ka viņš izmantojis negodīgus paņēmienus, un vienīgā doma, kas mani nodarbināja, bija par Endrū cigarešu marku. Pārējais šajās sarunās man šķita garlaicīgs atstāsts par vērtspapīriem un darbošanos ar tiem, reizēm atgādinot tādu pašu spēli, kādā agrāk pats biju piedalījies kopā ar labi zināmiem Londonas bukmeikeriem.

—   Es diezgan labi atceros, mister Holms, — Vīmss pašreiz sacīja, — ko es darīju pēc atgriešanās birojā. Es nolēmu nodiktēt vienai no sekretārēm uzmetumu par Brikstonas kompāniju, bet Meibela

Stārka pavēstīja man par Vindhevena ierašanos. Es ar šo džentlmeni iepazinos un jau grasījos atnest tam Manheima mapi, kad pienāca misters Lesters un pats uzņēmās šo darbu. Viņš gribēja, lai es dodos uz vairumtirdzniecības biržu un nododu tā prasību vēl pirms biržas slēgšanas.

—   Lesters mums to pastāstīja, — Holmss piebilda. — Šī birža laikam tiek slēgta ļoti agri, vai ne, jo es sapratu, ka jūs neesot paspējis?

—  Ja jūs vēlaties nodarboties ar vairumtirdzniecību, ir tikai divas vietas — Londona un Čikāga. Kad mēs beidzam darbu, Čikāgā birža tiek atvērta… saprotiet, laika atšķirība. Šāda kārtība dod iespēju slēgt vairumtirdzniecības darījumus gandrīz visu diennakti. Tas ir ļoti svarīgi, ja ņem vērā, ka pasūtījumi pienāk no visas pasaules.

—   Interesanti, — es sacīju. — Man, redziet, nebija ne jausmas, ka kaut kas tāds notiek.

Vīmss ironiski pasmaidīja. — Tas nav paredzēts vārguļiem, doktor. — Tad tā seja pēkšņi kļuva nopietna. — Piedodiet man! Ja padomā par nabaga Vindhevenu,. šī piezīme nebija visai gaumīga. Es gribēju teikt, ka vairumtirdzniecības darījumi galvenokārt paredzēti tiem, kuri spēlē uz augstām likmēm. Dažu minūšu laikā var iegūt vai ari pazaudēt veselu bagātību.

—   Pēc mistera Lestera pavēles jūs devāties uz…ē… šķiet, kā viņš teica, Graudu bedri?

—   Jā, mister Holms. Man ātri izdevās dabūt braucamo, un vedējs darīja, ko vien spēja, bet mums neizdevās tur nokļūt līdz slēgšanas laikam. Es piezvanīju misteram Lesteram un devos savās darīšanās. Patiesībā es pārējo dienas daļu pavadīju mājās, uz savas raktāmmašinas gatavodams ziņojumu par Brikstonas kompāniju.

—  Jā, Lesters jums bija atvēlējis brīvu pēcpusdienu, vai ne? — Holmss bridi pārdomāja, tad pārgāja no finanšu pasaules temata uz citu.

—   Kad mēs iegājām pie jūsu kolēģa Endrū, viņš kārtoja savus vieglatlētikas piederumus…

—  Tikai tagad? — Vīmss pārjautāja. — Es savus aiznesu mājās jau pirms vairākām nedēļām. Saprotiet — līdz vēlam pavasarim tikpat ar tiem neko iesākt nevar.

—   Sākām runāt par jūsu sasniegumiem universitātes laikā, — Holmss turpināja. — Votsona interese par skriešanu aprobežojas tikai ar četrkājainajiem, bet mani tā vispār neaizrauj. Kādu distanci jūs skrē- jāt?

—r Jūdzi. Trešajā kursā es biju arī universitātes stafetes komandas vecākais. — Vīmss uz bridi domās pakavējās atmiņās. — Tajā gadā mēs uzvarējām Midlendas komandu. — Viņš nošūpoja galvu. — Tas bija tik sen…

Pamanījis, ka Holmss izvelk Bohēmijas karaļa dāvāto zeltīto cigarešu kārbu, Vīmss pārlaida skatienu telpai, it kā kaut ko meklēdams.

—   Man te kaut kur jābūt pelnutraukam, mister Holms. — Viņš atvēra savu rakstāmgalda atvilktni, bet Holmss to atturēja.

—   Lūdzu, nerūpējieties, mēs jau dodamies prom! — Pieceldamies viņš vēl ieteicās:

—   Endrū sacīja — jūs gandrīz esot iekļuvis Anglijas izlasē.

Vīmsa sejā pavīdēja rūgts smaids. — Es domāju, ka vārds «gandrīz» ir viens no nepatīkamākajiem mūsu valodā.

Izgājis no kabineta, Holmss devās uz liftu, acīmredzot noprazdams, ka vēl viena tikšanās ar Front- noju Lesteru neko labu nedos. Sarunājoties ar rēķinvežiem, viņš likās gluži sentimentāls, bet tagad, šķiet, steidzās. Kad izgājām ārā, es iesāku savu jau pierasto kantāti, lai uzzinātu, vai mans draugs grasās kaut ko atklāt.

—  Tas Vīmss… man viņš šķita tāds mazliet noslēpumains. Un nesmēķē arī. Pārāk labs, Holms!

—  Jūs arī pats, Votson, esat visai noslēpumains. Vai es biju tik nepārprotams?

—   Protams, ne. Ziniet — esmu jūsu darbu redzējis arī agrāk!

Mums izdevās dabūt vedēju, kuram Holmss lika doties atpakaļ uz Beikerstritu.

—  Cik es atceros Meisija kabinetu, man neliekas, ka viņš smēķētu, — es nedroši turpināju.

—  Bet Lesters smēķē! Votson, es taču sacīju, ka zinu, ka Vindhevens tika nogalināts, bet nezinu, kādā veidā, vai ne?

—  Nevaru noliegt — tā bija ļoti neizprotama piebilde.

—  Jums taisnība. Es prātoju, vai vērtspapīru speciālista nāve bija pirms tam pārdomāta un izplānota vai tā bija mirkļa iedoma, improvizācija.

—  Varu derēt, ka jūs to zināt… — izteicu savu minējumu.

—  Jā. Saprotiet — tas ir diezgan svarīgi! Un tāpēc, pirms noslēdzam šo lietu, mums vēl jātiek galā ar dažiem sīkumiem.

Es bieži jutu, ka Holmsam sagādā baudu mani pārsteigt, un šoreiz viņam tas noteikti bija izdevies. Tad, pirms es spēju atgūties, viņš nevainīgā veidā pievērsās citam tematam.

—  Jūs pieminējāt manu darbošanos, un tas man atgādina uzdot jums kādu jautājumu, ko sen jau vēlos izdarīt. Vai jūs slepenībā piestaigājat uz kādu no šaušanas klubiem, Votson?

Ahā, es nodomāju, viņš vēl aizvien prāto par mūsu ielas kauju. Šādos brīžos mans draugs ar buldoga neatlaidību turējās pie lietas. Bet es šo gadu laikā arī biju nedaudz apguvis izlocīšanās mākslu un nolēmu likt to lietā.

—  Jūs sakāt — uz ieroču klubiem? Nu, ziniet, esmu pārtraucis tos dārgos ceļojumus uz Tērsona biljarda klubu!

Holmss nolēma to uzskatīt par apstiprinošu atbildi uz savu jautājumu, un viņam labpatika izteikt savas šaubas.

—   Patiesi prātīgi. Ja es būtu kļuvis par leģendāra ieroča mantinieku, tad arī labprāt gribētu iemācīties likt to lietā. Turpiniet savus treniņus, vecais draugs! Šķiet, ja nebūtu jūsu prasmes un veiklības, mēs te varbūt vairs nestāvētu.

Iedrošinošais smaids mana drauga sejā piepeši nozuda, jo viņam iešāvās prātā jauna doma.

—   Nez kāpēc es par to neiedomājos agrāk? Nākamajā rītā pēc Vindhevena nāves mūs abus mēģināja nogalināt. Taču kopš tā brīža neviens par mums nav licies zinis.

—  Nu, Holms, mēs diezgan labi apstrādājām tos uzbrucējus.

—  Vēl jau tādu ir daudz, viņi gaidīt gaida, kad tos nolīgs darbā. Nē, notikušais ir ļoti loģisks iznākums.

—   Priecājos to dzirdēt! — Baidos, ka mana balss skanēja īgni.

—  Kad visa šī lieta nonāca avīzēs, mūsu pretinieks nojauta, ka mēs zinām par Manheima mapi.

—  Vēl jo vairāk pēc tā viltus advokāta Streitveja apmeklējuma.

—  Bet nekāds haoss neizcēlās. Lesters noteikti ir pārskatījis tā vācieša vērtspapīrus. Gluži prātīga rīcība, un viņam šķita, ka tas jādara. Tad mēs slep- kavam vairs nebijām bīstami.

—   Laikam kāds pieļāvis kļūdu, Holms, ja jau jūs esat to lietu atklājis.

—  Tā varētu teikt, — skanēja atbilde, un viņā bija jaušama tā pašapmierinātība, kurai vienmēr izdevās mani sadusmot.

Mūsu saruna pārtrūka, jo bijām sasnieguši Bei- kerstrītas 221.B numuru, un tā arī neturpinājās, jo, kad iegājām savās istabās, mums bija viesi.

Slima Giligena un Volingforda klātbūtne mani nepārsteidza, jo es jau biju sācis prātot, ar ko viņi nodarbojas pašlaik. Kopā ar tiem bija maza auguma vīrietis ar smilšu krāsas matiem un apgarotu izteiksmi sejā. Viņa vaibstos un apģērbā nebija nekā uzkrītoša, tā ka vajadzības gadījumā būtu grūti to aprakstīt. Tas bija Sliperijs Stailzs — ēteriska būtne, gluži kā cilvēka ēna. Ja Holmss gribējis kādu izsekot, labāku cilvēku par Stailzu tad nevarētu atrast. Detektīvs jokoja, ka Sliperijs varētu sekot kādam grēciniekam arī ellē — un viņu tāpat nepamanītu.

Tātad, es nodomāju, spēlē iesaistās vēl viens no «salašņu armijas». Diez kāclam nolūkam?

Pēc sasveicināšanās izdzirdēju atbildi ari uz šo jautājumu.

—     Kā veicas, džentlmeņi? — Holmss vaicāja ar padzīvojušam cilvēkam piemītošu dzēlību, kā tam reizēm labpatika darit.

—   Gluži tukšā neesam, — atteica Volingfords. — Ar Endrū bija viegli.

—   Naudas vaina? — detektīvs noprasīja.

—  Tieši tā, mister Holms. Viņš tikko spēj savilkt galus kopā.

—   Mēs ar Votsonu pirms neilga laiciņa ar viņu runājām. Viņš, protams, ir spēlmanis.

—  Un neveiksmīgs, — piebilda Giligens. — Buk- meikerus gan viņš dara stāvus bagātus.

Volingfords pamāja. — Un visam piedevām viņš vēl ir ielicis savu naudu vairumtirdzniecības biržā. Ja graudu cena kritīsies, viņš būs pagalam.

—   Dīvaini… — Holmss noteica. — Vairumtirdzniecība tieši ir viņa specialitāte Lestera firmā.

Uzbudinājums, kas mani tik bieži piemeklēja, atkal bija klāt. Atceroties Endrū piezīmes vēl šajā pašā dienā, bija viegli iedomāties viņu kā cilvēku, kam patīk spēlēt. Patiesībā viņš tā arī bija teicis. Tikpat viegli bija aptvert, ka Holmss licis saviem palīgiem pārbaudīt trešo no saviem trim bieži pieminētajiem «M». Mehānisms, metode un motīvs — šis trio, kas tik bieži noveda pie ilgi gaidītā atrisinājuma — lietas atklāšanas.

—  Ar Vīmsu bija mazliet sarežģītāk, mister Holms, — sacīja Giligens. — Viņš ir viltīgs, lika mums papūlēties.

—  Tam vīram ir divas dzīves, — Stailzs paskaidroja. — Manuprāt, viņa sieva domā, ka Vīmss līdz vēlam vakaram strādā savā birojā. Tā nav tiesa, jo, saprotiet, viņš dauclz laika pavada Kārtraitas viesnīcā kādas rudmatainas dāmas sabiedrībā, kura tur reģistrējusies ar Vivianas Sinklēras vārdu.

—   Par laimi, — Volingfords piebilda, — mis Sinklera nedaudz piestrādājusi par fotomodeli. — Bijušais blēdis pasniedza Holmsam astoņstūrainu fotogrāfiju. Detektīvs tajā palūkojās, tad padeva man. Mis Sinklēra izskatījās satriecoša, kādas bieži mēdz būt rudmates.

—  Vēl ir šis un tas, — Volingfords turpināja. — Vīmss Kārtraitas viesnīcā maksā īri, kas gan nav pārāk liela. Viņi ar sievu dzīvo Meifērā, kur ļaudis tenko tāpat kā jebkurā citā vietā, un paldies Dievam par to!

Es ar nelielu piespiešanos varēju iztēloties divas vai trīs kalpones ar mirdzošu skatienu darām savu darbu un sapņojam par izskatīgo amerikāni.

Volingfords skaidroja tālāk. — Misis Vīmsa ir gluži jauka sieviete, bet, varētu teikt, aprobežota. Ne jau te — augšā, — viņš ātri piebilda, ar pirkstu piesizdams pie deniņiem. — Viņa ir no valsts vidienes un apprecējusies ar Vīmsu, tikko viņš beidzis universitāti. Toreiz yiņš nedaudz atgādināja atlētisku varoni. Viņas tēvam bija mazliet naudas, kura, iespējams, arī palīdzēja Vīmsam uzsākt savu karjeru, bet…

—  Es sapratu, — Holmss paziņoja cauri dūmu mākonim. — Mazas provinces pilsētas meiča — ne intereses, ne spējas attiecībā uz Londonas sabiedrību.

—  Jums taisnība, mister Holms! Tā dāma ir pietiekami laimīga, un es nedomāju, ka viņai būtu kas zināms par Vivianu Sinklēru. Vienkārši Vīmss ir aizgājis, cik tālu vien iespējams. Tālākais ceļš ir atkarīgs no sabiedriskā stāvokļa. No tikšanās ar īstajiem cilvēkiem un darbošanās īstajās kompānijās.

—   Un no sievas, — piebilda detektīvs. — Vīmss viens pats to nebūtu spējis, un viņa uzticamā sieva tagad ir…

—   Padauza, — Volingfords rupji nobeidza. — Ja tas puisis ir tik iedomīgs, viņam ari jāsaprot, ka ir nonācis strupceļā.

—  Tas ir motīvs, — Holmss, atzinīgi pamādams, sacīja. — Jūs, puiši, esat paveikuši smalku darbu. Esmu pārliecināts, ka Votsons kādā no saviem pārspīlētajiem atstāstiem to nosauks par «nogurdinošu izmeklēšanu».

—   Patīkami to dzirdēt, šef! — Slims Giligens noteica, bet neizskatījās priecīgs. — Diemžēl tas arī ir viss, ko mēs atklājām.

Volingfords likās tikpat neapmierināts kā viņa kolēģis. — Frontnojs Lesters ir bagāts, mister Holms. Viņam jau nu gan nevajadzētu visādus niekus…

—   Rudmatēm viņš ir par vecu, — Slims piebilda.

—   Un — kas vēl svarīgāk — viņš to zina, — amerikānis paziņoja. — Viņa pagātne ir tīrāka par tīru. Neviena līķa, cik vien es spēju uzzināt. Viņam grasās piešķirt titulu.

Holmss pamāja, un es pamanīju, ka viņa acis samiedzas. — Kā ar ģimeni?

—   Tikai viņš un sieva. Bija meita, bet tā pirms dažiem gadiem nomira — gājā bojā nelaimes gadījumā, jājot ar zirgu. Viņa sieva to ļoti smagi pārdzīvoja un kopš tā laika tā arī nav atguvusies. — Volingfords uzmeta skatienu Slimam. — Vecais kungs strādā no rīta līdz vakaram katru dienu un sacer runas…

—   Un aktīvi darbojas dažādu labdarības biedrību valdēs. Viņš ir, ja tā varētu teikt… dimants. — Slims likās gluži apmierināts ar savu aprakstu.

Holmss domīgs piegāja pie kamīna un atspiedās pret to.

—   Par Frontnoju Lesteru es nebrīnītos, — viņš pēc brīža sacīja. — Šim vīram neeksistē nekas cits kā vienīgi darbs un reputācija. Pieņemsim, ka viņš uzzinājis par nelikumībām Manheima lietā. Viņa pirmā doma tad noteikti bijusi, ka šī krāpšana nedrīkst atklāties. Ja tā kļūtu zināma, tam būtu par daudziem klientiem mazāk. Un pat tad, ja viņš gribētu to segt no savas kabatas, tā bizness jau būtu pagalam. Viņa lepnums — Lestera kompānija — vairs neeksistētu.

Giligens, šķiet, šaubījās. — Es nezinu, šef, slepkavība — tas tomēr ir par traku. — Viņš žigli uzmeta skatienu Stailzam, it kā gaidīdams atbalstu. — Amatierim tas nemaz tik viegli neizdotos.

—  Tici man, Slim, cilvēkus nogalina vēl nenozīmīgāku iemeslu dēļ.

—   Un kā ar Lestera vecāko rēķinvedi Meisiju?-— es vaicāju. — Vai viņa kandidatūra vairs neeksistē?

—  Šis džentlmenis, — Holmss atteica, — paziņoja, ka viņam esot dzelžains alibi, un tā tiešām ir. Kopš iziešanas no biroja līdz mirušā Vindhevena atrašanai viņš atradās restorānā.

—   Endrū arī bija alibi… — es ieminējos.

—  Tikai ne jau Bādenbādenē, — Volingfords, manuprāt, nedaudz drūmi noteica.

—  Tu gribi teikt — viņš samelojis par savu atpūtas vietu?

—  Tas bija sacīts pašaizsardzības nolūkā, Votson, — Holmss paziņoja. — Mūsu spēlmanis — rēķinvedis — Vācijā nav bijis, bet viņš varbūt pabijis kādās zirgu skriešanas sacīkstēs un droši vien vēlējies šo faktu noslēpt no sava priekšnieka.

—  Tātad šobrīd Endrū nav alibi?

—   Nav vis. Džentlmeņi, manuprāt, ir pienācis laiks izlemt.

Pazīdams Holmsu, es zināju, ka viņš ir apsvēris visus līdz šim izmeklēšanā atklātos faktus un pats jau izlēmis. Viņa nākamie vārdi to apstiprināja.

—   Visiem mūsu galvenajiem aizdomās turamajiem ir motīvs slepkavībai, bet, manuprāt, tas situāciju nemaina. Aina šobrīd ir pilnīga, un mēs varam sākt savilkt galus kopā. Tomēr es gribētu, Stailz, lai tu ar saviem puišiem turpinātu pavērot to Sinklē- ras jaunkundzi. Vienkārši man ir tāda nojauta, ka tas būtu jādara. Esmu sarunājis satikties ar mūsu klientu Kleimoru Frisbiju, un tūlīt jānosūta ziņa policijas priekšniekam Brikstounam un Lesteram. Mums ar viņiem, Votson, pievakarē būs šis un tas jāapspriež.

Slims, Volijs un Sliperijs Stailzs, Holmsam runājot, jau bija kaut ko izsecinājuši, un Giligens to izteica jautājumā:

—  Jūs esat pārkodis šo riekstiņu, vai ne, šef?

Holmss pamāja. — Nebūdami oficiāli norīkoti

šajā darbā, mēs esam paveikuši visu, ko spējām. Kas attiecas uz lietas atrisinājumu, pastāv dažas problēmas. Viss atkarīgs no tā, vai policijas priekšnieks nostāsies mūsu pusē vai mēģinās izlavierēt.

Detektīvs runāja it kā savā nodabā, bet tad apņēmīgi piebilda:

—   Neko vēl neizlemsim, gan jau vakars rādīs.

Puiši to uztvēra kā sarunas nobeigumu un atvadījās. Neviens neko nejautāja, pat es ne, jo Holmss parasti savus atklājumus vispirms pavēstīja klientiem. — Galu galā mēs esam darbā, — viņš mēdza sacīt.

—   Nosacīti, — bija mana parastā atbilde, un šajā lietā tas izrādījās ļoti atbilstoši.

Mans draugs paziņoja misis Hadsonei, ka mēs ēdīsim vakariņas pusseptiņos, un pats devās uz «Inter—Ocean» biroju, atstādams mani pārdomās par viesošanos Lestera firmā, jo biju pārliecināts, ka tieši tur viņš izdarījis secinājumus. Izpildot viņa lūgumu, nosūtīju ziņu Brikstounam un Frontnojam Lesteram, ka astoņos vakarā Holmss ir gatavs ziņot par Džeimsa Vindhevena lietas izmeklēšanas rezultātiem.

Vakariņu laikā mēs runājām par kaut ko citu. No Holmsa puses tas nebija nekas dīvains, jo bija paredzēta tikšanās ar Brikstounu un Lesteru un Holmss necieta atkārtot savu sakāmo divas reizes. Bez tam, ja vairs nebija nekas darāms, tam patika atslēgties no lietas, kas bija prasījusi visu tā uzmanību.

Lieki piebilst, ka es nebūt nedomāju tāpat. Beidzot izdomāju jautājumu, kam bija kāds sakars ar Vindhevena lietu.

—  Vai jūs jau paņēmāt čeku, vai Kleimors Frisbijs to atsūtīs pa pastu?

—   Čeku? — Holmss negribīgi pavērās man acīs, jo ļoti labi saprata, par ko es runāju.

—   Domāju, ka baņķierim esat jau visu izstāstījis, jo viņš ir mūsu klients. Viņš jums atļāva noteikt samaksu pašam, un es prātoju, cik tā ir liela.

—  Patiesībā, Votson, es nespēju pieņemt viņa naudu.

—   Ko? — Mana seja, to sakot, laikam kļuva tik sarkana, ka es droši vien atgādināju Atelniju Džounsu.

—   Es gribēju sacīt — Frisbijs mēģināja noskaidrot sava drauga nāves cēloni, un mēs varam tikai apbrīnot viņa centienus. Tā kā viņš samaksu atstāja manā ziņā, es sacīju, ka pieņemšu desmit mārciņas, lai segtu izdevumus.

—   Desmit mārciņas! Vai jūs aptverat, cik cilvēku jums šajā lietā palīdzēja un cik daudz laika patērējāt?! Šerloks Holmss — un par darbu prasa tikai desmit mārciņas!

Es biju tik ļoti aizdomājies par šo visu, ka atlikušo laiku līdz mūsu viesu ierašanās bridim aizvadīju, spītīgi klusēdams un prātodams par šādiem darbiem, kuri Beikerstrītā jau bija kļuvuši par modes lietu.

NOVIRZOTIES NO LIETAS

Pirmais ieradās policijas priekšnieks. Viņa parasti augstā apkakle bija sacelta vēl augstāk, un viņš elpoja smagi — īsiem elpas vilcieniem.

—   Es aizbēgu no viesībām, un mana sieva ir gatava sašķaidīt vāzi pret manu galvu, un bez visa tā man nācās uzkāpt pa visaugstākajām kāpnēm…

—  Nu, nu, komisār, tikai septiņpadsmit pakāpieni!

—  Jums viegli runāt, Holms, — jūs esat tik tievs kā virpa, bet aplieciet kaut ko ap vidu un tad redzēsiet, kāda sajūta. Labvakar, doktor!

Slaucīdams pieri ar īru lina kabatlakatu, Brikstouns ērti iezvēlās mūsu karalienes Annas stila krēslā.—Jūsu labā ceru, ka būsiet ļoti centies. Es negribu dzirdēt neko citu kā tikai šī murga atrisinājumu.

—   Es varu jums piedāvāt atrisinājumu, komisār, bet ir daži sarežģījumi.

Holmsa noteiktais tonis jau runāja pats par sevi, un Sesila Brikstouna acis dīvaini iedzalkstījās — pa pusei piesardzīgi, pa pusei sarkastiski.

Atskanēja kluss klauvējiens — un Billijs atvēra durvis.

—  Misters Frontnojs Lesters, — pakāpdamies sāņus, paziņoja mūsu pāžs.

Ja policijas priekšnieks bija nedaudz satraukts, par Lesteru varēja teikt tieši pretējo. Sabiedrisks un savaldīgs — tāds padzīvojušais finansists būtu varējis ierasties, piemēram, lorda Bekvotera medību ballē. Viņa acis bija tikpat neizdibināmas kā krupjē acis, un viņā jautās kaut kāda ļauna apmierinātība.

—   Dīvains un ļoti neizdevīgs laiks, lai tiktos, — viņš sacīja, pamādams mums visiem sveicienu. — Tomēr es būtu ceļojis kaut vai uz Zanzibāru, lai dzirdētu dižā Serloka Holmsa atvainošanos.

—   Es neesmu paredzējis šīvakara izklaidēšanās programmā iekļaut atvainošanos, — Holmss atteica.

—   Bet jums to nāksies darīt, ser, jo tas ir vienīgais prātīgais solis. Šī lieta būtu izbeigta jau pirms nedēļas, ja nebūtu jūsu ietiepīgās apsēstības. Tagad prese ir papriecājusies, bet jūs apbrīnojošie lasītāji veltīgi gaida no jums kādu burvju triku. Priecājos, ka devu jums rīcības brīvību. Jāsaka — jūs mani pārsteidzat, Holms! Tik slavens izmeklētājs kā jūs, bet šķiet, ka esat pilnīgi aizmirsis tik svarīgu apstākli kā nozieguma izdarīšanas motīvu — jo vairāk tāpēc, ka pats vienmēr to atgādināt.

—   Varu jums minēt motīvus, cik vien vēlaties! — Holmsa balsī skanēja kaut kas tāds, kas lika pārdomāt, kurš kuram īsti ir devis rīcības brīvību.

—  Tos es gan gribētu dzirdēt! — Lesters pavīpsnāja. — Runā, ka jūs esot uztraukuši cigarete tāda cilvēka mutē, kurš nekad nav smēķējis, un kaut kādas pazudušas piezīmes, bet ar to vien nepietiek. Es pazinu Vindhevenu labāk nekā citi. Viņš bija no tiem retajiem, kam nebija ienaidnieku. Ja viņš tomēr kādam bija sariebis, tad tam jābūt saistītam ar Manheima vērtspapīriem, kurus es rūpīgi pārbaudīju. Un pārējos ari — un tas bija velnišķīgi ilgs darbs. Un tikai jūsu dēļ, ser. Tad velciet nu vien savu trusīti laukā no cepures, jo mēs ar komisāru esam pati uzmanība!

—  Vai Manheima mapē viss bija pilnīgā kārtībā?

—  Jā. Nekādas krāpšanas vai viltojumu, kas Vindhevenam varētu nepatikt. Esmu jau tik ilgi veicis šo darbu, ka spēju atšķirt īstas akcijas no neīstām, tos ieraugot vien.

—   Es būtu varējis aiztaupīt jums nedaudz pūļu. Varat man ticēt — ikviena akcija tur ir īsta!

—   Kā jūs to zināt? — finansists jautāja. Viņa savaldība sāka zust, manot, ka lieta neiegrozās tam gluži pa prātam.

—  Tas nav svarīgi. Galvenais ir tas, ka lielākā daļa šo «īsto» akciju nav pat to iespiešanas izmaksas vērtas.

Brikstouns, aci no Holmsa nenovērsdams, paliecās uz priekšu. Lestera mute pavērās, tad viņš dusmīgi izgrūda caur sakostiem zobiem: — Runājiet tā, lai var saprast!

—   Lielākā daļa Manheima vērtspapīru ir zagti. Tirgū tie nemaksātu ne pāris pensu, jo to sēriju numuri ir zināmi un visur izziņoti.

Lesters, nenolaizdams acis no detektīva, lēnām atslīga krēslā. — Ak mans Dievs! — viņš beidzot noteica.

—  Te nu ir jūsu pieprasītais motīvs, — Holmss turpināja. — Tieši to Vindhevens atklāja — un tāpēc viņa vairs nav. — Holmss vērsās pie Brik- stouna. — Tāpēc arī ir tie sarežģījumi. Ja par to uzzinātu sabiedrība, tā zaudētu ticību firmas darbam. Sāktos panika, kas pilnīgi izmainītu finansu pasaules situāciju. — Detektīvs salti ielūkojās Lesteram acīs, atkārtodams finansista teikto frāzi: — Pūļa instinkts.

—  Ak, mans Dievs… — Lesters vēlreiz nomurmināja, un viņa balsī jautās izmisums.

—  Attiecībā uz Vindhevena nāvi aizdomās turamo loks nebija liels, un, kad es izpētīju jūsu firmas apsardzes sistēmu un strādājošo darba procesu, palika vairs tikai divas kandidatūras.

Lesters noraidoši kratīja galvu, bet tas nebija pārliecinoši. — Neviens nepamanīts nebūtu varējis atgriezties birojā, lai nogalinātu Vindhevenu.

—   Divos gadījumos tas nemaz nebūtu nepieciešams. Piemēram, jūs pats varējāt nogalināt Vindhevenu un tad aiziet, pasakot sargam, ka speciālists palicis birojā. Ļoti vienkārši.

Vecā vīra acis iezibsnījās dusmās. — Jūs nedrīkstat mani tā saukt! Un turēt aizdomās! Ar manu reputāciju! Tas nav ticams!

—  Varbūt jūs kaut ko tamlīdzīgu sacījāt arī mūsu kopīgā paziņas barona Mopertuā sakarā?

Lesters acīm redzami nesaprata, ko Holmss gribējis pateikt.

—  Kad es atklāju barona blēdības, visa Londona uz mani skatījās caur lornetēm. Vēl aizvien dažas modes dāmas izturas pret mani ļoti atturīgi, jo tās atsakās noticēt, ka Mopertuā varētu būt krāpnieks. Kas jums šķita aizdomīgs viņa Nīderlandes—Sumat- ras lietā?

Atcerēties pagājušo vecajam vīram nebija viegli. — Kaut kas man viņā nepatika. Bija tāda sajūta, it kā tas slepus smietos par lētticīgo pasauli.

—   Intuitīva reakcija. Un jūsu kompānijai paveicās, jo jūs ņēmāt vērā savas sajūtas un nesacījāt, ka «tas nav ticams».

—   Labi, mister Holms, sapratu, ko gribējāt pateikt. — Lesters pavērās Brikstounā un piespiesti pasmaidīja, nemaz nebūdams jautrs. — Tātad es biju aizdomās turamais!

Komisārs paraustīja plecus. — Es nevaru runāt Holmsa vietā. Mūsu likumi nosaka, ka cilvēks ir nevainīgs, kamēr nav pierādīta viņa vaina, bet ikvienu lietu tā izmeklēt nevar. — Brikstounā skatiens pievērsās detektīvam, kurš stāvēja pie kamīna.

—   Kas īsti notika? Kas jau pašā sākumā radīja jūsu aizdomas?

—  Tas notika, kad es pirmo reizi redzēju mirušo. Es sapratu, ka Vindhevens ticis pārbiedēts. Caurums tā kaklasaitē bija izdedzināts ar tukšu patronu. Tukšai nav iekšā svina, tāpēc tiek lietots sērs. Tas nav bīstami, ja vien netrāpa cilvēkam acī. Slepkava tukšajā birojā piepeši nostājās Vindheve- nam pretī ar pistoli rokā. Iespējams, ka situācijas saasināšanai viņš vispirms uzvilka gaili un tad tēmēja. Vērtspapīru speciālista vārgā sirds neizturēja. Apzinoties, kas to sagaida, un izdzirdot šāvienu, viņš nomira.

—   Kāds zemisks plāns! — es iesaucos.

—   Īstenībā tā bija improvizācija. Slepkavam nebija izvēles — tas bija jānostrādā ātri. Jūs, Lester, būtu rīkojies citādāk — būtu visu izplānojis. Jūs zinājāt, ka Vindhevens ieradīsies birojā, lai izskatītu

Manheima lietu. Ja jūs būtu gribējis viņu apklusināt, jums pietiktu laika to izplānot. īstajam slepkavam šādas priekšrocības nebija.

—   Kurš tas bija? — Lesters tieši jautāja.

—  Vienīgais, kuram nevajadzēja atgriezties birojā, lai nogalinātu Vindhevenu. Tas bija Vīmss.

—    Bet viņam bija neapstrīdams alibi! — Brikstouns iesaucās. — Lesters taču aizsūtīja viņu uz vairumtirdzniecības biržu.

—   Viņš turp nemaz neaizgāja, — Holmss vienkārši paskaidroja. — Vīmss divas dienas neatradās birojā, jo strādāja pie ziņojuma Brikstonā. Atgriezies viņš pēkšņi uzzināja, ka birojā ieradies Vindhevens, lai pārbaudītu Manheima vērtspapīrus. Vīmsu pārņēma panika, un viņš centās izprātot, ko darīt, kad jūs… — Holmss norādīja uz padzīvojušo finansistu, — …pārņēmāt šo lietu savās rokās. Jūs viņam pavēlējāt doties uz vairumtirdzniecības biržu un tacl iegājāt klientu telpā, lai sasveicinātos ar Vindhevenu. Vīmss aizgāja uz savu kabinetu un tur ari palika. Viņš nevarēja iet prom, jo vajadzēja kaut ko pasākt ar vērtspapīru speciālistu. Nedrīkstēja tikai patrāpīties kādam acīs. Neviens jau nezinātu, vai viņš ir aizgājis uz biržu vai ne. Vienīgais, ko tam vajadzēja izdarīt — piezvanīt savam šefam, lai paziņotu, ka nav paspējis laicīgi nokļūt graudu bedrē. Atcerieties, pārējā dienas daļa viņam bija piešķirta brīva. Tacl jūs, Lester, atlaidāt pārējo personālu un pēc kācla laika, piegājis pie klientu telpas durvīm, pieteicāt Vindhevenam, kad tas būs biedzis darbu, nolikt Manheima mapi jūsu kabinetā. Vīmss to, protams, dzirdēja, un, kad jūs aizgājāt, tam radās izdevība. Viņš nezināja, kā no Vind- hevena atbrīvoties, bet viņš zināja, ka tam ir slima sirds. Tā viņam radās ideja. Tam bija ierocis, kas ar sirdi slimam cilvēkam varētu būt liktenīgs. Nodarbojoties ar vieglatlētiku, tukša pistole bija neatņemams sporta piederums.

—   Bet Holms, — es ieteicos, — Vīmss mums sacīja, ka savus piederumus jau sezonas laikā aiz- vācis uz mājām.

—  Tā varētu gan būt, — detektīvs piekrita. — Tādā gadījumā Vīmss aizgaja uz Endrū kabinetu un paņēma viņa pistoli. Tā bija lieliska mirkļa atklāsme!

—  Riskanti, — Brikstouns paziņoja. — Tas varēja neizdoties.

—   Piekrītu. Bet izdevās. Vindhevens it kā nomira dabiskā nāvē — tā bija maskēta slepkavība. Bet ar to vēl Vīmss nebija beidzis. Viņš nolika Manheima mapi jūsu kabinetā, Lester, bet vēl palika Vindhevena piezīmes, kurās varētu būt kādi pierādījumi, tāpēc viņš tās iznīcināja. Zinādams, ka drīz ieradīsies šveicars, Vīmss steidzās. Izdegušais caurumiņš uz vērtspapīru speciālista kaklasaites darīja tam raizes, un viņam radās jauna ideja. Viņš devās uz Endrū kabinetu un paņēma no sava kolēģa somas vienu cigareti. — Holmss mirkli apklusa un pavērās manī.

—  Tas ir apstiprinājums jūsu domai, Votson, ka viņš izmantojis Endrū pistoli. Ņemot to, viņš būs pamanījis cigaretes.

Tā nepavisam nebija mana doma, bet, ja jau Holmsam labpatika pagodināt mani savā atklājumā, kāpēc gan lai es to noliegtu?

—     Vīmss aizdedza cigareti un novietoja to tā, lai izskatītos, it kā tā būtu izkritusi no mirušā lūpām. Tad viņš atkal noslēpās savā kabinetā.

Lesters kā apbrīnodams slepkavas atjautību, nošūpoja galvu.

—     Meistarīgi paveikts! Bet tādā gadījumā viņš taču atradās slazdā. Kā viņš neievērots varēja izkļūt no ēkas?

Holmss tikko manāmi pasmaidīja. — Es pats šo to esmu izpētījis šajā sakarā. Vīmss nogaidīja ierodamies šveicaru. Kamēr tas aizgāja pakaļ savai slotai, putekļu lupatai un visam citam, kas nepieciešams apkopei, Vīmss iezagās liftā. Viņš atvēra drošības lūku tā griestos un pa to uzrāpās uz lifta jumta. Šveicars, atradis mirušo, laiku nezaudēdams, steidzās uz pirmo stāvu, lai pastāstītu to sargam. Tad viņi abi izsteidzās ārā, lai notikušo paziņotu policijai. Inspektors Hopkinss sacīja, ka redzējis viņus kopā ar konsteblu atgriežamies ēkā. Atceraties, Votson?

Patiesībā es neatcerējos, tomēr pamāju.

—   Kamēr neviena nebija, Vīmss atgriezās liftā, pēc tam pamanīts izgāja pa parādes durvīm. Viņam bija ļoti veicies, jo tas bija izdarījis slepkavību, kas nemaz neatgādināja slepkavību, kā arī tam izdevās ļoti veikli aizbēgt.

Policijas priekšnieks apmierināti smaidīja.

—  Viņa veiksme nebija ilga, jo Hopkinsam radās aizdomas un notikuma vietā ieradāties jūs, Holms. Ar misteru Vīmsu mēs tiksim galā.

—  Vienu mirklīti! — detektīvs iebilda. — Man ir iemesls domāt, ka viņš grasās aizlaisties. Pazust, kad būs savācis tik, cik vien iespējams.

—  Ak tā? — pavaicāja Lesters, kurš pēkšņi šķita kļuvis jaunāks par desmit gadiem.

—   Droši vien to naudu, kas iegūta par Manheima vērtspapīriem, viņš kaut kur noslēpis. Būtu vēlams vispirms atrast to un tad — ķerties pie Vīmsa. Tas būtu vienīgais neapšaubāmais pierādījums.

—  Ar to Brikstouns ar saviem vīriem katrā ziņā tiks galā, — Lesters paziņoja. — Jūs patiešām esat izcils, kā par jums runā, mister Holms, un jūs atkal esat paveicis brīnumu. Tagad jūsu paveikto var pārņemt oficiālie orgāni.

Mani pārsteidza tas, ka vecais liekulis vēl spēja parunāt. Bija acīm redzami, ka, lietas atrisinājumam tuvojoties, Lesters gribēja tikt no Holmsa vaļā. Viņš prātoja, kā varētu saskaņot ar policijas priekšnieku, lai klienta īpašuma zādzība no viņa šķietami nepieejamā biroja netiktu izpausta.

Brikstounam, kurš vēl aizvien gribēja iztapt abām pusēm, šķita, tas bija pa prātam.

—   Lieliski, Holms! — viņš sacīja, enerģiski kratīdams detektīva roku. — Es pavēlēšu puišiem rīkoties tālāk. Jau tūlīt ķeršos pie šī darba.

—   Pagaidiet, iesim reizē! — Lesters uzsauca, un viņi atstāja mūs. Mēs ar Holmsu palikām, lūkojoties viens otrā.

—  Ak, vecais velns! — es iesaucos. — Pirms mirkļa bija tik bēdīgs un salauzts vīrs. Tagad, kad esat izglābis tā ādu, viņš aizlaižas, pateicis tikai pāris atzinīgu vārdu.

Holmss smīnēja, un tas mani sakaitināja vēl vairāk.

—  Votson, elastīgums — spēja atgūties — liecina par diženumu. — Tacl viņa humoru aizstāja nožēla. — Steidzoties izbeigt šo lietu, viņi vēl atļaus dažām zivtiņām izbēgt no tīkla.

Tas mani satrauca un noteikti izpaudās arī manā sejas izteiksmē.

—  Vīmsam noteikti ir sakari ar noziedznieku pasauli. Ne vien tāpēc, lai noslēptu nozagtos vērtspapīrus, bet arī tāpēc, lai varētu nolīgt tos puišus, kas uzmācās mums.

—  Jūs runājat par Streitveju?

—  Tieši tā. Ja Vīmss pazudīs, varbūt viltus advokāts ieņems viņa vietu. Un tas tā nenotiek pirmo reizi. Kā atceraties, Moriartijam arī jāva aiziet.

Holmsa acīs triumfa mirdzums bija izdzisis, un man tas nemaz vairs nepatika.

LĒDIJAS TĪSDEILAS ATKLĀJUMI

Nākamajā ritā Holmss pat neparādījās brokastīs, un misis Hadsone bija nedaudz saīgusi, vērojot, kā es niekojos ar savām. Es nemaz neieskatījos rita laikrakstos, juzdams, ka tie tikai atgādinās to, ko es negribēju atcerēties.

Tas, ka mani neapmierināja notikumu pavērsiens, būtu par maz teikts. Holmsam vajadzētu piešķirt visu godu kā šīs lietas atklājējam, jo tikai viņš vienīgais bija atklājis, ka vērtspapīru speciālista nāve ir safabricēta. Presei, kas jau ilgu laiku bija aizrāvusies ar šo lietu, tagacl vajadzētu to atzīt par kārtējo dižākā britu domātāja triumfu. Brikstounam būtu jādalās ar viņu slavā, tādējādi nostiprinot savu policijas ierēdņa posteni, jo tas bija nedaudz atbalstījis manu draugu. Tomēr ne jau tas mani uztrauca. Tieši šīs lietas atrisinājums man nešķita patīkams.

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad Holmss beidzot mani pagodināja ar savu klātbūtni. Kamēr viņš malkoja kafiju, es ne visai veiksmīgi centos izraisīt viņa interesi par šīs lietas turpmāko likteni.

— Mēs, vecais draugs, to visu darījām Kleimora Frisbija labā. Pēc viņa lūguma centāmies uzzināt, kurš aizsūtījis tā draugu uz viņpasauli. Un to mēs veicām. Un nav nekādas nozīmes faktam, ka komi-

sārs Brikstouns veiksmīgi izdabājis abām pusēm un ieguvis slavu, vai tam, ka Frontnojs Lesters izmisīgi cenšas noslēpt šīs lietas detaļas sabiedrības acīm.

—   Man tas nešķiet pareizi.

—   Labi teikts! Man ir tādas aizdomas, ka Brikstouns pēc sarunas ar virsprokuroru jums piekritīs.— Tad Holmsam laikam kļuva manis žēl. — Vecais labais Votson! Varu iedomāties jūs iztēlojamies, ka es stājos pretī Vīmsam — ne tikai tam, ko viņš paveicis, bet arī tam, ja tā var teikt, ko bija ieplānojis. Tacl, manu atklājumu satriekts, krāpnieks un slepkava padotos un atzītos visā.

—   Nu… jā, — es atzinu, — tādu pavērsienu es vēlētos.

—  Tas ir pārlieku vienkāršoti. Ja policijai izdosies atrast Vīmsa negodīgi iegūto īpašumu un noskaidrot, kā viņš pārdevis Manheima vērtspapīrus, varbūt iznāks laba prāva. It īpaši, ja viņi spēs atrast Vīmsa noziedznieku pasaules paziņas, kuri piegādāja zagtās akcijas. Tas nebūs viegli, un ir tik daudz šo «ja»!

—  Un ja jūs pats šajā lietā vēl ņemtu dalību, Holms, — kā tad jūs iedzītu to nelieti Vīmsu stūrī?

—  Vēl jāņem vērā tā jaunava. Vīmss nebija uz izmisuma robežas. Viņam bija labs darbs vadošā firmā. Tomēr Lesters negrasījās paiet maliņā. Mūsu universitātes varoni, kurš bija uzņēmies rēķinveža lomu, garlaikoja likumīgā laulība, tāpēc viņš uzsāka sakaru ar to Vivianu Sinklēru. Viens netikums noved pie nākamā — viņam radās plāns kaut kur citur uzsākt jaunu dzīvi, bet uzsākt ar labu naudiņu kabatā, kas ļautu dzīvot tā, kā tas vēlējās.

—  Ar Vivianu Sinklēru?

—  Manuprāt, jā. — Holmss atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma Volingforda sagādāto fotogrāfiju.

—   Palūkojieties vēlreiz uz šo jaunkundzi. Man viņa liekas ļoti pieredzējusi. Kā Visuma universitātes absolvente. Vai jūs man piekrītat?

—  Jūs domājat, ka viņa ir iesaistīta krāpšanā, Holms? — es jautāju, vēlreiz nopētīdams rudmataino dāmu. Varu piebilst, ka tas nebija nepatīkami.

—  Ja Vīmss kopā ar viņu plānoja atstāt valsti, tad viņa arī nav ar pliku roku ņemama.

Pēkšņi Holmss, paliecis galvu, uzmanīgi ieklausījās.

—  Tas ir Billijs, — viņš paziņoja, — un viņš nav viens. Puiši arī ir klāt.

Holmsa dzirde patiesi bija pārdabiska, un tādas bija arī viņa spējas noteikt pazīstamu soļu troksni. Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens — un mūsu pāžs ielaida Volingfordu un Giligenu.

—  Sēdieties, džentlmeņi! — Holmss uzaicināja, un es devos pie dzērienu bāra. — Man ir jaunumi.

—   Mums arī, šef, — paziņoja Giligens, ar galvu pamādams uz manu pusi. Bez pamudinājuma Billijs aizgāja pēc dzeramā un ledus. Volingfords gan bija pieradis pie Anglijas kā pie otrās dzimtenes, bet viņa paradumi nebija mainījušies. Gluži kā viņa brāļi jenkiji, viņš lietoja dzērienus tikai kopā ar ledu.

—   Viss jau kļuvis zināms sabiedrībai, mister Holms, — amerikānis paziņoja, — vai arī drīz kļūs zināms. Es tā nejauši nodibināju pazīšanos ar to «Beacon» žurnālistu Blatu. Viņš sacīja, ka Skotlendjards meklējot Vīmsu, bet pagaidām bez panākumiem. Es paņēmu līdzi Slimu, un mēs iegriezāmies šeit, cerēdami, ka varētu būt kāds darbiņš.

—  Tā gluži nejauši, vai ne? — Gilligens tiešām likās cerību pilns.

Lai noslēptu savu īgnumu sakarā ar šiem jaunumiem, Holmss piegāja pie kamīna un bridi vērās liesmās.

—   Šķiet, ka šī neveiklā oficiālā vara nespēj neko veikt, nesaceļot lielu troksni. Un tas jau izliekas pēc mūsu vecā drauga Lestreida smagās pieejas.

—   Ko tad tie no Skotlendjarda darīja? — es vaicāju. — Nosūtīja Vīmsam tiesas pavēsti?

—   Nezinu, doktor, — Slims atbildēja, — bet tas puisis ir kaut kur noslēpies.

—  Vai no Stailza nav nekādu ziņu? — Holmsa jautājums bija izteikts it kā nevērīgi, bet mani nevarēja piemānīt. Par spīti savai šķietamajai vienaldzībai, viņš vēl aizvien bija ieinteresēts.

—   Pie Vivianas Sinklēras Vīmss nav rādījies, šef.

—   Dīvaini. Bēgot, manuprāt, viņš vispirms dotos uz turieni.

—   Un ko mēs darīsim? — jautāja Volingfords.

—      Es gan turēju aizdomās Endrū, bet mēs ar Slimu nospriedām, ka, tā kā jūs policijas priekšniekam pierādījāt Vīmsa vainu…

—  Tieši tā arī notika! — es iejaucos. — Tad Brikstouns pārņēma šo lietu savās rokās.

—  Varbūt viņam to nāksies nožēlot, — amerikānis drūmi piebilda.

—   Kas attiecas uz mums, — Holmss sacīja,

—     mēs pie šīs lietas vairs nestrādājam.

—  Šef, tie nejēgas visu saputros! Mēs taču nepieļausim, lai tā notiktu, vai ne? — Giligens likās pārsteigts.

—  Saprotiet, Holms, jūs tagad šo lietu nevarat pamest! — es iesaucos, izmantojot puišu atbalstu.

—     Jūs pats, Votson, man vienmēr pārmetat par tām nenozīmīgajām, bet reizēm tik aizraujošajām lietiņām, kurās mēs iesaistāmies, jo tās nenes nekādu peļņu.

Es izspēlēju savu trumpi: — Jūs taču bijāt tas, kurš teica: galvenais esot spēle, nevis laimests!

Holmss ar nožēlu paskatījās uz Giligenu un Volingfordu.

—  Zināmos apstākļos es spēju nolikt uz lāpstiņām savu vissīvāko oponentu, tomēr es nevaru runāt pretī savam vissenākajam un labākajam draugam.

—   Labi nostrādāts, doktor! — Pie šiem Slima apsveikuma vārdiem Volingfords atzinīgi pamāja ar galvu.

—  Tātad, — detektīvs paziņoja, — ķeramies atkal pie lietas!

Šķita, ka pats liktenis uzklausīja tā vārdus, jo pa durvīm ienāca mūsu uzticamais pāžs, taču bez dzeramā un ledus.

—  Ieradusies lēdija Tīsdeila, ser, ja vien jūs varat viņu pieņemt.

Četri acu pāri jautājoši saskatījās.

—  Ak šausmas!»— Holmss sacīja, sakārtodams savu sārto ritasvārku apkakli. — Kādēļ gan šis apmeklējums?

Tad lēdija jau bija mūsu istabā. Viņa likās gaužām apmierināta, redzot, ka uzmanību tai pievērš veseli četri vīrieši.

Sasveicinājusies viņa uzreiz ķērās pie lietas, jo nekad nemēdza runāt aplinkus. Tāds vismaz bija mans iespaids.

—   Pēc mūsu mazā pagājušās nedēļas piedzīvojuma, mister Holms, es esmu palikusi neziņā. Tagad runā, ka izskatīgo misteru Vīmsu meklē policija. Vai viņš patiešām ir vainīgs?

—  Tā ir tiesa, lēdij, — Holmss sacīja.

—  Tas mazais piedzīvojums, — es piebildu, — kurā jūs tik ļoti izpalīdzējāt, izrādījās vissvarīgākā detaļa Holmsa izmeklēšanas darbā.

Lēdija gandrīz iedūdojās, bet tad viņas acis pievērsās Vivianas Sinklēras fotogrāfijai, kas atradās uz rakstāmgalda. — Nu, — viņa sacīja, — es ceru, šī sieviete nebija…

Lēdija paņēma uzņēmumu rokā un vērīgi to aplūkoja. — Hmm, šī parūka gan nespētu nevienu maldināt…

—   Parūka? — Holmss žigli noprasīja.

—   Tie rudie mati nav viņas pašas. To jums pateiks jebkura sieviete. Man šķiet, ka es viņu pazīstu. — Lēdija Tīsdeila brīdi rakņājās pa somiņu, kurā atrada lorneti, ar kurn tad kritiski aplūkoja fotogrāfiju.

—Es viņu patiešām pazīstu — tā ir Geja Fara- deja. Un kāpēc tai vispār vajadzētu nēsāt parūku, ja pašai ir gluži skaisti blondi mati?

—   Geja Faradeja? — Volingfords iesaucās. Viņa balsī izskanēja pārsteigums, tā ka es vērīgi paraudzījos viņā.

—  Tu vinu pazīsti? — Holmss noprasīja.

—   Sitā bilde mani jau sen mulsināja, kamēr lēdija beidzot pateica tās vārdu. Geja Faradeja ir precējusies ar Holbrūku D'Arsiju, manu paziņu vēl no Amerikas laikiem. — Volingforda nākamie vārdi tika sacīti lēdijai Tīsdeilai. — D'Arsijs manā zemē pazīstams kā krāpnieks — un tā ir prestiža nodarbošanās.

Nu, es nodomāju, te nu viņš pārspīlē. D'Arsijs, par kuru es neko neesmu dzirdējis, varbūt ir slavens darbonis, bet varu derēt, ka viņš nekad nebūs tādā līmenī kā mans draugs Volingfords.

—  Jūs gribat teikt, — iesaucās lēdija Tīsdeila, — ka Geja ir precējusies ar amerikāņu noziedznieku?

—  Īstenībā viņš ir anglis, bet uzskatīja, ka tam izdevīgāk savu blēža talantu likt lietā okeāna otrā pusē.

Uzklausot šos atklājumus, Holmss visu laiku staigāja pa istabu, ar skatienu kavēdamies griestos, it kā tos cītīgi pētīdams. Viņa asie sejas vaibsti pauda nepatiku.

—   Varat mani uzskatīt par muļķi, Votson, jo es jums teicu, ka šī persona varētu palīdzēt atrast Vīmsu, bet es to nepārdomāju līdz galam.

Holmss apstājās un ar savu īpaši valdzinošo skatienu uzlūkoja mūsu cienījamo apmeklētāju. Tādu skatienu viņš vienmēr izmantoja saskarē ar pretējā dzimuma pārstāvēm, kaut ari neatzina viņu spējas racionāli domāt.

—   Lēdija Tīsdeila, jūs atkal esat mums ļoti izpalīdzējusi. Jūs vaicājāt par Vīmsu — atbilde paliek tā pati. Viņš patiesi nogalināja vērtspapīru speciālistu Vindhevenu, it kā pats būtu raidījis nāvi nesošo lodi. Viņš ir ari krāpnieks. Varētu likties, ka esam atklājuši visu. Bet tagad visa šī lieta kļuvusi sarežģītāka. Es to nebiju paredzējis, bet šobrīd, pateicoties jūsu īstajā laikā sniegtajai informācijai, apzinos savu maldīšanos.

Lēdija bija gluži aizkustināta par Holmsa pateicības vārdiem, bet es nojautu, ka viņai padomā ir vēl kaut kas. Galu galā jau ilgu laiku biju viņas ārsts.

—   …jūs patiesi esat pārlieku laipns, mister Holms, — viņa beidza savu kautrīgo atrunāšanos un ķērās pie lietas. Nogalinātā vērtspapīru speciālista lieta nebija viņas klātbūtnes patiesais iemesls.

—  Ir kāda situācija, kas mani ļoti satrauc, mister Holms.

—  Ja es jums kaut kādā veidā varu palīdzēt…— Holmsa izteiksmīgais plašais rokas žests pabeidza iesākto teikumu.

Es zaudēju drosmi. Sievietes prāts šādu žestu varētu iztulkot kā «esmu gatavs darīt neiespējamo», jo labi zināju, cik lielu nozīmi viņas piešķir sīkumiem.

—   Runa ir par manu balli, mister Holms. Es to ieplānoju nākamajā ceturtdienā. Tā būs par godu manam dārgajam aizgājušajam Bazilam. Taču tā viltniece Peislijas hercogiene un viņas sirdsdraudzene lēdija Vindermēra paziņoja, ka viņu Ziemas balle Kristāla pilī būs tieši tajā pašā vakarā. Saprotiet — šī balle parasti aizsāk Londonas sabiedrības ziemas sezonu, tātad manā ballē nebūs nevienas ievērojamas personas.

Ahā, es nodomāju, kaķītis pieķerts pie krējuma poda! Mana paciente bija ieplānojusi ar savu pasākumu apsteigt hercogieni, bet Peisliju un Vinder- mēru spēki bija apvienojušies, apsteidzot tās nodomu. Londonas sabiedrības mūžīgo karu ziemas sezonas pirmās zalves jau bija atskanējušas. Holmsu nekad nebija interesējuši augstdzimušo dāmu sociālie konflikti, un es nodrebinājos, iedomādamies, kāda varētu būt atbilde. Viņš jau bija apsolījis palīdzēt — īstam angļu džentlmenim pieklātos savu solījumu pildīt. Taču lēdijas Tīsdeilas problēma tam noteikti likās kaitinoša — tikpat labi kāds varētu ierasties ar stāstu par konfliktiem laulībā.

Lēdija, būdama asredzīga, bija nojautusi manas pārdomas.

—   Manas problēmas jūs droši vien neinteresē, mister Holms, — viņa piebilda, — bet jūs pazīst kā dižāko domātāju Anglijā, un es ceru, ka jūs varēsiet man kaut ko ieteikt.

Nu, es nodomāju, te nu mēs esam.

Ja Holmss mani kādreiz pārsteidzis, pat apstulbinājis, tad šī nu bija viena no tām reizēm. Viņš domīgi vērās kamīnā, un es pamanīju, ka Volingfords un Giligens nervozi saskatās, jo ari viņuprāt lēdijas lūgums līdzinājās zaimiem. Tad Holmsa dižā galva paslējās un mutes kaktiņi paliecās uz augšu, norādot, ka ekscentriskais ģēnijs jūtas apmierināts.

—   Mēs paši par to parūpēsimies. Nezinu, kurš to sacīja, bet doma ir laba. — Tagad detektīva lūpas savilkās patiesā smaidā. — Bez tam, ja diženais Anglijas domātājs nevar rast atrisinājumu jūsu problēmai, lēdij, tad viņam šāds apzīmējums nemaz nepienākas.

Istabā visi atviegloti uzelpoja.

—  Vieglākais vai ātrākais risinājums būtu atcerēties vecus parādus, bet vispirms vajadzīgs fons. Es ceru — ielūgumus jūs jau sen esat izsūtījusi?

—  Jā, mister Holms, bet ļoti maz cilvēku atsaukušies, kopš hercogiene…

—  Tas nekas. Plānojot šādu vakaru, noteikti ir jāielūdz zināmas personas, bez kurām šādi pasākumi nav iedomājami, vai ne?

—   Ļoti pareizi, mister Holms.

—  Tad mums jāatrod iemesls, lai jūs varētu vēlreiz sazināties ar nozīmīgākajiem viesiem, kuri ierodas tāpēc, lai ar savu klātbūtni pagodinātu, nevis kādu savu nolūku dēļ. Vai viņi nejustos gandarīti, ja, par spīti daudzajām dārglietu zādzībām, bez bažām varētu ierasties ar saviem skaistākajiem dārgakmeņiem?

—   Par kādām dārglietu zādzībām jūs runājat? — lēdija gribēja zināt.

—   Mmm… tāpat vien. Vienkārši pieminēju, ka tādas zādzības notiek bieži vien. Bet jūsu viesi varēs justies droši, jo viesu vidū būs jaunais Skotlendjarda policijas priekšnieks Sesils Brikstouns un Šerloks Holmss.

—   Kāda ideja!

—   Es jums ieteiktu sazināties ar uzaicinātajiem viesiem vēlreiz un paziņot tiem, ka, kā es ceru, starp jūsu goda viesiem būs premjerministrs lords Belindžers, kā arī lords Kentlmērs un barons Hol- derness.

Mana valdonīgā paciente šķita uz ģībšanas robežas, iedomājoties vien par to laimi, kas tai iekritusi klēpī. — Premjerministrs… lords Kentlmērs… bet, mister Holms, uz to Peisliju balli taču neviens vairs neies!

Holmss paraustīja plecus. — Man žēl, taču hercogiene nekad nav sadarbojusies ar detektīvu, vai ne?

—   Es pat nezinu, ko teikt…

—  Ja nezināt, tacl nesakiet neko! — detektīvs deva padomu. — Starp citu, lēdij, kā tas gadījās, ka jūsu ceļi krustojās ar Geju Faradeju, pazīstamu arī kā Vivianu Sinklēru jeb Holbrūka D'Arsija kundzi?

Ahā, es nodomāju, Holmss izmantoja savu ietekmi un prestižu manas pacientes labā un tagad grib kaut ko iegūt pretī.

Viņa jautājums šķita trāpījis vājā vietā, jo lēdija Tīsdeila nosarka un apmulsusi pavērās uz klātesošajiem. Tad viņa pievērsās man.

—   Nu, šeit ir mans ārsts. Vai jūs visi varat apliecināt, ka tas, ko teikšu, paliks starp mums?

Ja Holmss nebūtu nekavējoties atbildējis, to būtu darījis es.

—   Lēdij, jums šeit ir ne vien personiskais ārsts, bet, šķiet, ari personiskais detektīvs un sabiedrotie. Jūsu teiktais neizkļūs ārpus šīm sienām.

—  Tātad, džentlmeņi, pirms es iepazinos ar seru Bazilu, strādāju Gerika teātri [11] Londonā. Es nebiju īsta aktrise, jo tādas meitenes kā es… nu, mūsu producentam Flo bija lieliska gaume attiecībā uz sieviešu apģērbiem. Ziniet, viņš mūs saģērba kā lellītes. Tad mēs kāpām lejup pa pakāpieniem un ugunis… tas ir, skatuves gaismas… mūs apgaismoja… un tas ari ir viss… Flo tērēja naudu gluži kā ūdeni, un mēs patiešām izskatījāmies burvīgas.

Mazā Geja Faradeja sāka strādāt mūsu teātri, būdama vēl ļoti jauna. Viņa sameloja par savu vecumu, un visi to zināja, bet tai bija brīnišķīga figūra — Flo tas bija galvenais. Zem izrādes nosaukuma afišās bija iespiests viņa moto: «Veltīts britu skaistuma slavināšanai».

—  Tieši tajā gadā sers Bazils, kurš tolaik bija ļoti ievērojams, uzsāka paradumu katru vakaru sagaidīt mani pie teātra ieejas ar ziediem vai smaržām, vai kādu burvīgu dāvaniņu.

—   īsts grimētavas balsts! — Volingfords noteica.

—   Kā lūdzu? — lēdija pāijautāja.

—  Tas ir amerikāņu izteiciens. Tā saka par puisi, kas pie teātra durvīm sagaida savas dzīves mīlestību.

—   Nu, tas labi raksturo manu dārgo seru Bazilu. Viņš mani pilnīgi apbūra, tāpēc es pametu teātri un apprecējos ar to. Vēlāk uzzināju, ka Geja apprecējusies ar kādu Londonas puisi un viņi devušies uz Ameriku, bet drīz es zaudēju sakarus ar savām teātra draudzenēm.

Lēdija apklusa un dziļi ievilka elpu. Es jutu, ka viņa grasās vēl kaut ko teikt, un tā ari bija.

—   Sauksim lietas īstajos vārdos, džentlmeņi! Sakarus ar vecajām draudzenēm nepārtraucu nejauši. Es to darīju tīšām. Ja kādreiz atklātos, ka esmu strādājusi teātrī, es nevarētu uzturēties augstākajā sabiedrībā.

—   Mēs saprotam… — Holmss nomierinoši noteica. — Es drīz ar jums sazināšos. Varbūt mēs ar Volingforda līdzdalību varam apdomāt par tiem papildu ielūgumiem sakarā ar jūsu svinībām. Es ari parūpēšos, lai varētu izpildīt jums doto solījumu, — par to varat būt droša.

Lēdija Tīsdeila devās prom, un es viņu pavadīju.

—   Paļaujieties uz Holmsu, lēdij!

—  Ak, protams… es tā darīšu, doktor. Viņš ir brīnišķīgs cilvēks.

—  Ziniet, Londonas ielās par viņu pat sacerēts pantiņš:

«Holmsam vajag tik roku pastiept — Un var valstī varenākos sasniegt!»

Mūsu mājokli lēdija Tīsdeila atstāja, būdama pilnībā nomierinājusies un cerību spārnota.

Atgriezies dzīvojamā istabā, sapratu, ka esmu gaidīts.

—  Ā, Votson, tagad mēs varam ķerties pie darba, jo jūsu ārsta prakse mums šodien ļoti palīdzēja.

—  Jāsaka, Holms, ka jūsu pārmērīgais un pēkšņais entuziasms mani pārsteidz.

—  Jūs runājat par lēdijas lietu? Nu, mums taču kaut kā jāpiemērojas gan titulētajiem, gan amerikāņu brālēniem. Šī tēma «salašņas un bagātie» tik bieži tiek apspriesta kolonijās, bet mēs esam vien raukuši pieres. Es pats vairāk atbalstu amerikāņu pieeju. Kas attiecas uz Vindhevena traģēdiju, tieši jūs kopā ar šeit klātesošajiem bijāt tie, kas vēlējās šo lietu turpināt.

—  Nu, bet šī lieta taču nav pilnībā atrisināta, — es mazliet nedroši atbildēju. Jutos priecīgs, redzēdams Volingfordu un Giligenu piekrītoši pamājam.

—   Patiešām nav, jo es kļūdījos.

Ne tik bieži man bija nācies dzirdēt no Holmsa šādus vārdus.

—    Es nedaudz kļūdījos, — detektīvs turpināja, — attiecībā uz notikuma ainu. Vīmss paveica šo «maskēto slepkavību» [12] — tas ir tiesa — un darbojās arī krāpšanas lietā, taču pirms tam viņš nav piedalījies nekādos nelikumīgos darījumos. Viņa pagātnē neko kriminālu neatrada ne Skotlendjardā, ne arī mūsu puiši. — Holmss norādīja uz Volingfordu un Giligenu. — Tagad, kā jūs teiktu, Votson, viss ir skaidrs kā diena. Vīmss pēc savas dabas nav noziedznieks. Un visa šī ķeza, kurā mēs tikām iejaukti, vairāk attiecas uz tavu sfēru, Volij.

—   Uz manu? — pārsteigtais Volingfords pārjautāja.

—   Jau no paša sākuma šī lieta mūs visus maldināja. Tas D'Arsijs… — Holmss atkal staigāja pa istabu, bet apstājās, lai vērstos pie Volingforda.

—' Vai tu viņu pazīsti?

—   Ne visai. Nekad neesmu ar vinu ticies.

—  Bet viņš tevi pazīst?

—   Nu, domāju gan. — Viņš šķita nedaudz aizskarts, iedomājoties, ka kāds no blēžiem varētu nebūt pazīstams ar tik slaveno Volingfordu.

—   Vai D'Arsijs ir gara auguma, ar pelēkiem matiem un ļoti bālu sejas krāsu, ko?

—  Tā varētu teikt, — mūsu amerikāņu draugs piekrita.

Uz mirkli mēs ar Holmsu apmainījāmies ar saprotošiem skatieniem. Tagad mēs zinājām, kas patiesībā bija viltus advokāts Streitvejs. Paši to nezinādami, gandrīz savām rokām bijām turējuši šī notikuma vaininieku, bet kopš tā laika jau bija aiztecējis tik daudz ūdeņu.

Detektīvs apmierināti pamāja. Manuprāt, tieši D'Arsijs bija tas, kurš, labi pārzinādams zagto akciju un vekseļu tirgu, izvēlējās Vīmsu par «ieroci».

—  Tieši tā, mister Holms! — Volingfords atsaucās. — Ziniet, viss sakrīt! Cik es atceros, D'Arsijam patika rupji paņēmieni.

—   Man šī aina pamazām kļūst skaidra, — detektīvs apdomīgi sacīja. — Es sacīju Brikstounam un Lesteram, ka Vīmss improvizējis šo slepkavību ar tiem līdzekļiem, kādi tam bija pieejami. Tieši tāpat rīkosimies arī mēs, džentlmeņi. Arī mēs plānosim savu darbību, izmantojot tos līdzekļus, kādi mums pieejami, lai notvertu šo nenotveramo misteru D'Ar- siju. Viņš lika Vivianai jeb Gejai, vienalga, kā mēs viņu sauksim, tuvināties Vīmsam, tādējādi rēķinvedis tika ievilināts slazdā. Tagad par mūsu turpmāko darbību. Labi, ka vienīgi mēs zinām par šo sievieti — D'Arsija sievu. Slim, es gribu, lai viņu novēro vairāki cilvēki.

Giligens izslēja augstāk stūraino zodu. — Nu, Sviftijs Samerss jau ir pilsētā, un Stailzs arī noteikti varēs atrast pāris labu puišu.

—  Lieliski! Visus vajag informēt, ka šī zināmā dāma var izmainīt savu frizūru no rudiem uz blondiem matiem.

—   Es to pateikšu pašu pirmo, mister Holms.

—   Labi, Volij. Mums vēl būs vajadzīgs numurs viesnīcā blakus misis D'Arsijas numuram.

—   Kārtraitā! — es iesaucos.

Holmss atzinīgi pavērās uz manu pusi, tad turpināja:

—   Būtu labi, ja mēs varētu izmantot numuru, kas atrodas virs viņas telpām. Dari, ko vari!

Volingfords pamāja, un detektīva skatiens atkal pievērsās Giligenam.

—  Kādas ir pēdējās ziņas par šo dāmu? Ko viņa tur dara?

—  Viņa ēd galvenokārt viesnīcā. Un apmeklē vienu no tiem jaunajiem skaistumkopšanas saloniem.

—  Ak, skaistumkopšanas saloni! Te nu ir vēl viena iespēja. Parunājiet ar Sliperiju un noskaidrojiet, kad Geja pēdējo reizi apmeklējusi skaistumkopšanas salonu. Būtu ļoti derīgi uzzināt, vai viņa grasās tur iegriezties tuvākajā laikā.

Slims pasmīnēja. — Manuprāt, šef, tādā vietā vajadzētu būt reģistrācijas grāmatai, tāpēc varbūt šovakar kādam tur vajadzētu iekļūt un iemest aci.

—   Ļoti labi. — Detektīvs berzēja rokas un acīmredzot jau pārdomāja savu jauno plānu. — Tagad mums ļoti noderētu lēdijas Tīsdeilas balle.

Giligenam kaut kas iešāvās prātā. — Jā, par to balli, šef… Jūs pieminējāt, ka goda viesi varētu būt daži patiešām ievērojami cilvēki. Vai tas bija teikts nopietni?

—  Premjerministram un lordam Kentlmēram ir iemesls mums izpalīdzēt, ja vien tas ir vinu spēkos.

Un pat tad, ja nebūtu. [13] Šaubos, ka Holdernesas hercogs būs jau aizmirsis, ka tieši mēs ar Votsonu atradām viņa nolaupīto dēlu lordu Soltairu. [14]

Slims pamāja. — Es piekritu, šef.

—  Arī Brikstouns neiebildīs, jo es viņam tūlīt apsolīšu šīs lietas atrisinājumu. Bet līdz lēdijas Tīsdeilas ballei viņš zinās tikpat maz kā šobrid.

—  Jūs uzskatāt, ka Skotlenjards nenotvers Vīmsu? — es jautāju.

—   Nē, nenotvers.

—  Šef, viņi norīkojuši darbā visus savus spēkus. Laimhauzā un Soho ir tik daudz okšķeru, ka man liekas — viņi varētu arestēt jebkuru.

—  Un, — Volingfords piebilda, — Vīmsa apraksts izsūtīts pa visu valsti no Edinburgas līdz pat pašiem dienvidiem.

—   Nešaubos, — Holmss mierīgi atbildēja. — Tomēr viņi nemeklē īstajās vietās. Ar to mēs, Votson, arī sāksim. Aprunāsimies ar Atelniju Džounsu. Tu, Slim, parūpējies, lai tiktu informēts Sliperijs Stailzs. Vēl es gribētu, lai tu izplati baumas, ka Londonā uzradusies franču dārglietu zagļu banda.

—  Bet, Holms, — es iebildu, — jūs viņus jau notvērāt!

Holmss nevērīgi pamāja ar roku, it kā atvairot manu iebildumu.

—  Tam nav nozīmes, Votson. Pieņemsim, ka viņi jau atbrīvoti. Kas to lai zina? Es vienkārši gribu, lai izplatītos baumas, ka lēdijas Tīsdeilas ballē kaut kas varētu notikt. Mēs to nosauksim par «Pārsteigumu balli». — Holmss pievērsās bijušajam blēžu karalim. — Volij, man pie šī darbiņa noderēs tev piemītošā viltība.

—   Mister Holms, — amerikānis atklāti atteica, — man nav ne mazākas jausmas, ko jūs grasāties darīt.

—   Sapratīsi, Volij, sapratīsi! — Holmss staigāja pa istabu. — Labi, ar to arī beigsim. Mēs ar Vot- sonu nodarbosimies ar Vīmsa lietu, kas ir ļoti cieši saistīta ar mūsu izmeklēšanas darbu. Nezaudējiet ar mums sakarus, jo viss, šķiet, norisināsies spraigi un mums būs daudz darba. Tagad mēs uzsāksim nelielu ekskursiju blēžu pasaulē.

Kamēr Billijs izvadīja puišus, Holmss uz papīra lapas uzmeta pāris vārdu, un es nolēmu iegūt šādu tādu skaidrību.

—   Holms, kurš par šo te visu maksās?

—   Man šajā jautājumā ir radusies kāda ideja, — viņš atbildēja.

Nu, mani tas neapmierināja. Biju nodemonstrējis savu nespēju izraisīt Holmsā interesi. Tā, kura bija parūpējusies, lai mana drauga acīs iedegtos dzirkste- lītes, bija mana paciente lēdija Tīsdeila. Ja es atkal tiku iesaistīts kārtējā Holmsa eksperimentā, tad pats vien biju vainīgs.

Holmss pasniedza man zīmīti. — Lieciet Billijam parūpēties par šo te, labi, Votson? — viņš lūdza, dodoties uz guļamistabu.

Šo ziņu vajadzēja nosūtīt uz trim vietām. Pirmkārt, premjerministram. Tad jau ilgus gadus valdošai politiskai personai, kurš bija viens no visvieglāk aizkaitināmajiem cilvēkiem, kādu pazinu, un, visbeidzot, visbagātākajam cilvēkam Anglijā. Tomēr Holmss bija rakstījis savā parastajā konkrētajā telegrammu stilā.

«Man būtu ļoti svarīgi, lai Jūs ierastos lēdijas Tīsdeilas ballē. Ielūgums sekos. Holmss.»

Ja tā uzdrošinātos kāds cits, to uzskatītu par pilnīgi traku, bet es zināju, ka viņi ballē ieradīsies.

14 blĒdĪba

Mūsu izsūtāmais zēns devās prom ar ziņām Belindžeram, Kentlmēram un Holdernesam, līdzi saņemdams norādījumus, kuri man nebija zināmi. Lieta bija ievirzījusies jau zināmās sliedēs. Vismaz šobrīd Holmss bija paredzējis darboties «savas» grupas ietvaros. Es no tiem pazinu Giligenu, Volingfordu un Stailzu, un šajā grupā vairāk locekļu nebija, bet eksistēja arī citi, kuri darbojās grupā «no malas». Tos es nepazinu un arī nevēlējos pazīt. Tie nekad neieradās Beikerstritā, un Holmsu daudzi no viņiem droši vien uzrunāja citā vārdā. Es zināju, ka dažos Londonas rajonos detektīvam ir piecas šādas grupiņas un tikpat daudz viņam bija arī vārdu. Viņš itin bieži, tērpies kādā maskā, mēdza atstāt mūsu vecpuišu mītni, lai atklātu ceļus uz noziedznieku pasauli un uzzinātu informāciju, kādu tikai viņš spēja iegūt. Šīs «malas» grupiņas bija būtiska sastāvdaļa tajā sistēmā, kuru mans draugs bija veidojis daudzu gadu laikā, un šajā sešu miljonu lielpilsētā gandrīz nekas nevarēja notikt, par ko Holmss tūlīt neuzzinātu.

Pašreiz viņš bija apsēdies pie loga ar pīpi rokā, un viņa dižais prāts «lika kopā» visas šīs samudžinātās lietas detaļas, pārbaudot savu spriedumu loģiku un savu teoriju stiprumu.

Varbūt es esmu netaisns pret savu draugu, uzskatīdams dažus tā secinājumus par pārdrošiem, bet mani vienmēr pārsteigusi viņa ironiskā humora izjūta. Bez tam es pats spēju vienlaikus aptvert tikai kaut ko vienu, kamēr Holmss, izmantodams savas neierobežotās spējas, varēja iztēloties visu ainu kopumā. Viņa spriedumi parasti atšķetināja vissarežģītākās lietas, pie kurām tas strādāja. Lietas, kuras nebija pilnībā atklātas, Holmsu kaitināja, un viņš jau vairākus gadus domāja par «Inženiera īkšķa lietu».

Manas pārdomas par drauga metodēm un galīgās koncentrēšanās spējām iztraucēja inspektora Atelnija Džounsa ierašanās.

Pats to negribēdams, es jutu līdzi mūsu sasarkušajam, korpulentajam draugam. Džounss izskatījās tik sagrauzts, kādu es to nekad nebiju redzējis, un tas jau bija nopietni. Viņš, protams, bija uzturējis sakarus ar saviem preses draugiem un, gribēdams piemēroties šībiīža noskaņojumam, bija tiem pavēstījis, ka visas aizdomas sakarā ar Vindhevena nāvi neesot nekas vairāk kā vētra ūdens bļodā. Šo apgalvojumu neglābjami pazudināja Holmss, tūlīt pēc Džounsa paziņojuma presē atklādams savu versiju. Sesils Brikstouns droši vien tam bija ļoti stingri aizrādījis, ka «pieredzējušā inspektora» nepamatotie paziņojumi dara kaunu Skotlendjarda tēlam un arī policijas priekšniekam.

Džounsam piemita izcilas spējas atzīt savas kļūdas, ātri tās aizmirst un patiesi dzīvespriecīgam doties tālāk, it kā nekas nebūtu noticis, bet Brikstounā norādījumus viņš nedrīkstēja ignorēt.

Visa tā rezultātā mūsu istabā ienāca drūms policists ar cepuri rokā, bīdamies, ka tam pat nepiedāvās apsēsties.

Pieredze droši vien bija mācījusi Holmsu būt pacietīgam, un šajā reizē šī īpašība neizpalika.

—    Apsēdieties, Džouns, un mēģiniet atbrīvoties no sava nopērtā suņa skatiena, — mans draugs sacīja un pamirkšķināja man ar aci. Es piecēlos un devos pie dzērienu bāra, pret ko inspektors neko neiebilda. Kamēr es darbojos ar dzeramajiem un glāzēm, Džounss nedroši uzrunāja dižo detektīvu.

—      Es saņēmu jūsu ziņu, mister Holms… — viņš iesāka, bet Holmss to ar žestu pārtrauca.

—    Es jau iepriekš prātoju, ko lai ar jums daru, Džouns, taču jūs vienalga esat šeit un no jūsu plaši izplatītās teorijas nekāds lielais ļaunums nav izcēlies.

—    Lūdzu piedošanu, ser, tā ir tikai puspatiesība. Jums tas nešķiet nekas ļauns, bet es šobrīd atrodos ļoti nepatīkamā situācijā.

—    Es to jau nojautu un tieši tāpēc nolēmu jūs padarīt par varoni.

Džounss bija tik pārsteigts, ka nepamanīja pat manis piedāvāto dzērienu, bet satvēra glāzi ar trīcošām rokām.

—     Jums gan izdevās mani samulsināt, mister Holms, vai ne?

—    Nē, bet varbūt es pats sevi mānu. Es ceru — Dievs vien zina kāpēc —, ka jūs pārmaiņas pēc varētu kaut ko paturēt pie sevis un neizpaust.

—     Es to varēšu, mister Holms, zvēru pie sava goda! Secinājumus atstāšu jūsu ziņā. Jūs tikai norādiet man, ko darīt.

Detektīvs ilgi nolūkojās Džounsā, tad domīgi pašūpoja galvu, it kā jau iepriekš nožēlodams to, ko grasījās darīt. — Cerība mirst pēdējā… — viņš tikko dzirdami nomurmināja un tad ķērās pie sava nodoma.

—   Nedomājiet kaut ko pierakstīt, Džouns! Tikai labākajā gadījumā jūsu piezīmes nonāks uz Brikstounā rakstāmgalda. Tātad Skotlendjards izmisīgi meklē Džofriju Vīmsu?

—  To viņi tiešām dara, ser. Es gribēju teikt — mēs to darām. Policijas priekšnieks, šķiet, lien vai no ādas laukā.

—  Vīmsa saraustie labumi daudziem liekas iekārojami, — Holmss sausi noteica. — Policisti neatradīs Vīmsu dzīvu.

—  Jūs gribat teikt, ka viņš ir pagalam, mister Holms? Kā jūs to zināt?

—   Vīmss kā bēglis neizturēs, jo ir amatieris. Pirms nozieguma atklāšanas viņš bija ļoti izdevīgs tiem, kuri viņu izvēlējās par ieroci. Viņam bija piemērots amats, reputācija, iespējas piekļūt Lestera mapēm, viss, kas nepieciešams lieliskai krāpšanai.

Džounss ar mitru kabatlakatu slaucīja savu sasarkušo seju.

—   Es to visu nevaru aptvert, mister Holms.

—   Nav ari vajadzīgs. Jūs, Džouns, tagad meklēsiet līķi, kas atbilstu Vīmsa aprakstam. Vajadzēs gan kārtīgi pastrādāt, bet es gribu, lai jūs izsūtāt aprakstus uz katra rajona policijas nodaļu, kur tuvumā atrodas ūdenstilpnes, teiksim… no Hārvičas līdz Mārgeitai. Varu derēt, ka līķis ir iemests Temzā, kaut gan jūs varētu pārmeklēt arī Plamste- das rajonu. Esmu pārliecināts, ka jums ir pazīstami daudzi šo rajonu konstebli. Tie būs jūsu pirmie palīgi. — Pēc mazas pauzes, paliekdamies uz priekšu un ieskatīdamies inspektora mazajās, dziļajās ačelēs, Holmss piemetināja: — Džouns, jūs būsiet varonis!

—   Varonis? — Džounss atbalsoja, ar rādītājpirkstu iebakstīdams sev krūtīs. — Es?

—  Tieši tā!

—   Varonis… — Džounss atkārtoja, izgaršodams šo vārdu, it kā tajā būtu kaut kas gards un kārdinošs.

Inspektora dienas laika īso sapni pārtrauca pazīstamais klauvējiens pie durvīm — un istabā ienāca Billijs.

—   Pie mums ieradies policijas priekšnieks Brikstouns un tas misters Lesters, mister Holms, — viņš paziņoja.

Detektīvs vienā mirklī bija kājās un lika ari Džounsam darīt to pašu.

—   Billij, — detektīvs nokomandēja, — tev jāizved inspektors Džounss pa sētas durvīm. Es pats saņemšu mūsu viesus.

Mudinādams apmulsušo inspektoru uz izeju, Holmss šāva vārdus kā no lielgabala. — Džouns, ja jūs atradīsiet to, ko es pieminēju, vispirms sazinieties ar mani un tikai tad paziņojiet Brikstounam.

Kad mūsu izsūtāmais zēns un inspektors bija izgājuši, Holmss devās pretī atnācējiem.

—   Ā, komisār! — viņš uzsauca. — Nāciet, lūdzu, augšā! Un jūsu ē… kompanjons ari, protams.

Atgriezies istabā, Holmss pamāja uz galdu, pie kura bija sēdējis mūsu iepriekšējais apmeklētājs.

—   Votson, ātrāk aizvāciet to glāzi! — viņš pačukstēja. — Par mūsu apspriedi ar Džounsu labāk kādu laiku noklusēt.

Es steidzīgi paķēru Džounsa pusizdzerto glāzi un, paslēpis to bārā, apstājos pie dīvāna. Pa to laiku Brikstouns un Lesters ienāca istabā.

Ja Džounss bija izturējies ar nožēlu, tad komisārs turpretī neveiksmīgi centās neizrādīt baiļu izteiksmi. Frontnojs Lesters sēdēja drūms un saspringts. Mēs stīvi un formāli sasveicinājāmies, un viņi atraidīja manis piedāvātos dzērienus. Tomēr komisārs pieņēma cigāru, kaut gan Lesters to nedarīja.

Nejuzdamies ērti, mūsu apmeklētāji saskatījās, it kā nesaprazdami, kuram vajadzētu sākt sarunu. Tas bija Brikstouns.

—   Paklau, Holms, mēs laikam esam drusku iestrēguši…

—   Šķiet, Džofrijs Vīmss ir īpaši izveicīgs, — detektīvs piebilda. Viņš izturējās pietiekami sirsnīgi pret Sesilu Brikstounu, bet nemaz neslēpa savu vēso attieksmi pret Frontnoju Lesteru. Ja vien tas neskāra Holmsa reputāciju vai spēju vērtējumu, viņš nekad nemēdza izrādīt naidu vai kādas citas izjūtas. Man ienāca prātā, ka viņš apņēmies tēlot apvainotu un neatzītu talantu, kas negrasās aizmirst pāridarījumu.

—   Mēs vinu nevaram atrast, — Brikstouns atzi- nās, — un tas ir fakts. Šķiet, jums bija taisnība, ka šai lietai jāķeras klāt uzmanīgi. Mums kritusi tukšā loze — nespējam atrast ne slepkavu, ne to naudu, ko viņš ieguvis krāpšanas ceļā.

Iestājās klusums, kuru Holmss pēc brīža pārtrauca.

—   Ko nozīmē «mums»? Tas ir — jums un Lesteram?

—  Nu, tā lieta nav tik vienkārša… — Brikstouns stostījās.

—   Nolādēts! — Frontnojs Lesters metās staipā.

—    Vai tad jūs neredzat, ka viņš jau visu sapratis? — Tad padzīvojušais finansists pats pievērsās Holmsam, runājot aizstāvošā tonī.

—   Es šajā lietā visvairāk traucēju, jo izmisīgi vēlējos, lai šī Manheima lieta netiek izpausta. Ja tas kļūs zināms sabiedrībai, man būs beigas. Es cerēju, ka tad, ja tiktu notverts Vīmss, mēs varētu kaut kādā veidā sarunāt izvirzīt citu slepkavības motīvu. Slimība, mānija — vienalga, kā to nosauktu, bet ticiet, man ne prātā nenāca jaukties izmeklēšanas darīšanās!

Holmss pamāja, bet turpināja klusēt.

—   Es arī to negribēju, — Brikstouns steidzīgi iestarpināja. — Tomēr arī man ir svarīgi, lai sabiedrība mums uzticētos…

Tā kā policijas priekšnieks īsti nespēja pabeigt domu, Lesters pārņēma sarunu. — Protams, visa Manheima vērtspapīru vērtība tiks atlikta atpakaļ no manas kabatas. Esmu jau sācis to darīt. — Finansists nepatikā saviebās. — Bet, ja Vīmsa meklēšanu pavadīs sķandāls, sabiedrība sāks šaubīties un neuzticēties mums. Un tas viss jau šobrīd atsaucas uz manu biznesu.

Holmss pavaicāja: — Vai es kā cilvēks no malas drīkstu painteresēties, ko jūs esat nolēmuši darīt tālāk?

—   Mēs to jau darām, — Brikstouns atteica,

—   atrazdamies šeit. Jūs izmeklējāt šo lietu, pirms vēl tajā nopietni iesaistījās mani cilvēki. Jūs varbūt zināt vai vismaz nojaušat kaut ko tādu, kas palīdzētu šo lietu atklāt.

Holmsa atbilde izskanēja visai skarbi.

Man šo lietu uzticēja kāds klients, kurš ar pašreizējo iznākumu ir apmierināts. Tagad… — Viņš paraustīja plecus un apklusa.

Lesters pieķērās sacītajam — viņa acīs iespulgoja zirgu tirgonim piemītoša atjauta.

—  Tā kā jūs tagad varat brīvi rīkoties tālāk, vai jūs neuzņemtos izmeklēt šo lietu manā uzdevumā? — viņš vaicāja.

—   Sameklēt Vīmsu un, ja iespējams, mēģināt paturēt noslēpumā viņa krāpšanos ar Manheima vērtspapīriem?

—   Jā! Jā! — Lesters dedzīgi piekrita. — Vēl mums, protams, būtu jāvienojas par jūsu atalgojumu.

—  Tiešām? — Holmss atcirta. Es priecājos, ka viņš neturpināja. Manam draugam, tāpat kā tā tautiešiem, nepatika sarunās cilāt finansu lietas. Milzīgās summas, kuras tas saņēma par dažām atklātajām lietām, bija klientu piedāvātas, nevis viņa paša noteiktas. Šoreiz viņš negrasījās augstprātīgi atteikties no algas.

—   Kāda būtu jums pieņemamā summa? — Lesters piesardzīgi vaicāja.

—   Es gribētu tādus pašus noteikumus, kādi man pastāvēja ar iepriekšējo klientu. Atalgojums pēc manas izvēles.

Lesters likās izmisis. Visa mūža laikā apgūtās metodes šoreiz neiederējās. Viņa sejā vīdēja satraukums.

—  Augstā debess, cik grūti izrakstīt čeku un atstāt aizpildīšanu jūsu ziņā!

—  Tā ir gan.

Lesters tikai ar grūtībām savaldījās.

—   Labi, mister Holms! Jūs saņemsiet, cik vēlaties. Tikai atrisiniet šo lietu tā, kā mēs vienojāmies! — Tad viņš naidīgi piebilda: — Protams, ja jūs to varat…

Holmsa nāsis iepletās, bet viņš nebija no tiem, kas neprot savaldīties. Viens īss mirklis — un viņš atkal bija Beikerstrītas noslēgtais izmeklētājs.

Holmss piecēlās no krēsla, kurā bija sēdējis kamīna priekšā, acīm redzami norādīdams, ka saruna beigusies.

—   Labi, kungi, es veltīšu savu enerģiju šai lietai. — Viņš pievērsās Brikstounam. — Un jūs pa to laiku turpiniet izmeklēšanu.

—   Protams! — komisārs piekrita. Frontnojs Lesters steidzās atstāt istabu, kur bija tik neveikli juties. Pirms vēl Brikstouns bija piecēlies, viņš jau, izsteidzies pa durvīm, devās lejup pa kāpnēm.

—  Vecais kungs nespēj savaldīties. Bet es viņu nevainoju. Tas tituls, par kuru jau baumoja, tā ari var palikt tikai baumu līmenī. — Būdams pieredzējis politiķis, policijas priekšnieks pirms iziešanas ar rokas spiedienu atsveicinājās no Holmsa un manis.

Es gribēju apsveikt Holmsu par auglīgajām finansiālajām pārrunām, bet pārdomāju. Tā vietā ierunājos par detektīva ierosināto meklēšanu.

—   Džounsu nu gan jūs uzmundrinājāt!

—   Īstenībā mūsu muļķīgais draugs ir ļoti piemērots šim darbam. Viņš ir pieredzējis, un, tā kā laiki ir mainījušies, manuprāt, daudzi no viņa agrākajiem kolēģiem ir pārcelti uz aizmugures pozīcijām, un tieši šie rajoni mūs interesē. Tagad man jā…

—  Vienu mirklīti, ja drīkst! — Es negribēju Holmsu tik viegli atlaist. — Un ja Džounsam neveicas?

—   Mēs pārāk paļaujamies uz vienu laimīgo metienu, — mans draugs atzina. — Pieņemot šo lēmumu, es sevi iedomājos D'Arsija vietā un jautāju sev, kā es rikotos pašreizējā situācijā. Es tikai ceru, ka neesmu šo cilvēku pārvērtējis.

—  Bet es domāju, ka bīstami ir novērtēt pretinieku par zemu.

—   D'Arsijs nesēž cietumā, tāpēc es uzskatu, ka viņš ir pietiekami gudrs. Ja domā loģiski, viņam vajadzētu iet pa manis nosprausto taciņu. Tas ir vienīgais ceļš, kuru tas varētu izmantot. Tomēr, ja viņam kā spēlētājam uzsmaida laime, tad, citējot komisāru, mums būs kritusi tukšā loze.

—   Piedodiet manu atklātību, Holms, bet kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka Vīmss ir miris?

—  Būdams dzīvs, viņš bija vienīgā saikne ar mūsu D'Arsija kungu un šo lietu. Vadoties no zināmas informācijas, mēs zinām, ka D'Arsijs ir īstais nelietis, bet mums nav ne vismazākā pierādījuma. Kas attiecas uz Brikstounu un viņa puišiem — viņi pat nezina, ka tāds D'Arsijs vispār eksistē.

Kā jau tas bieži gadījās, Holmsa atbilde mani vēl vairāk samulsināja.

—  Ja Vīmss ir miris…

—  Es domāju, ka viņu bija plānots novākt jau no paša sākuma. Tas bija tikai laika jautājums.

—  Labi. Bet, ja nav šī liecinieka, kā mēs piekļū- sim D'Arsijam?

Negaidīti mana drauga lūpas savilkās smaidiņā, kas viņa sejai piešķīra ironisku izteiksmi.

—  Ja būs nepieciešams, mēs to izfantazēsim…

Tas arī bija viss, ko spēju izvilināt no Holmsa, jo viņam prātā jau bija citas domas. Es dzirdēju to rosāmies pa guļamistabu. Pēc tam viņš pasauca misis Hadsoni, lai apvaicātos par kaut kādu saulessargu, kas tam bija nepieciešams. Holmss grasījās atstāt Beikerstrītu savā sievietes veidolā, kas bija viena no viņa dižākajām izdomām.

Mana mīļā nelaiķe māte mēdza teikt: «Katrai lietai ir savs laiks.» Šo padomu man pēdējā laikā reti nācās pielietot. Bija tāda sajūta, it kā orķestris, vārdā «liktenis», no lēnas melodijas būtu pārgājis uz ātra marša spēli. Mans pienākums bija palikt dzīvoklī, lai būtu par starpnieku starp viņu un tiem, kurus Holmss bija norīkojis darbā, un ilgi man gaidīt nevajadzēja. Pirmais ieradās Volingfords, lai paziņotu, ka laimīgi dabūjis brīvu numuru Kārtraita viesnīcā blakus Vivianas Sinklēras numuram. Voli- jam pietika laika man smalki nodemonstrēt to, par ko iepriekš man bija tikai stāstījis.

—  Tas ir vecākais triks visā šajā mākslā, doktor. Apmainām aploksni — un tā māksla jau mums ir rokā. ,

—   Paldies! — es pateicīgi sacīju. — Man tas noderēs, ja vien mans jauniegūtais talants paliks starp mums.

—   Protams, vecīt! Cik daudz ar jums kopā es būtu paveicis senajās dienās! No jums iznāktu lielisks blēdis.

—  Tiešām? — Šķiet, manas mīļās mātes gars gan nebija sajūsmā par šo spriedumu.

—  Jums ir tik godīga sejas izteiksme!

Nākamais ieradās pats Holmss, bet ne tajā izskatā, kādā bija aizgājis, tāpēc es sapratu, ka viņš kaut kur ceļā nomainījis maskas. No viņa sejas izteiksmes es nopratu, ka tā apgrozīšanās kriminālajā pasaulē bijusi neauglīga.

Viņš arī to atzina. — Neviens no sastaptajiem pat nav pazinis tādu D'Arsiju.

—  Tas ir saprotams, mister Holms, — sprieda Volijs. — Viņš droši vien labi nopelnījis Statos un izdomājis, ka ceļojums pāri Atlantijas okeānam varētu tā kapitālu pasargāt. Ja dzimtenē viņu meklē, tad gan tas te būs labi noslēpies.

Jau bija kļuvis tumšs, kad parādījās Giligens, un no viņa smīnīgās sejas izteiksmes es nopratu, ka tam ir labas ziņas.

—  Viviana Sinklēra ir sarunājusi mazgāt un veidot matus — vai ko nu viņa tur darīs! — rīt pulksten vienos, — viņš apmierināti paziņoja.

Šis nedaudz neparastais paziņojums šķita Holmsu neizsakāmi iepriecinām.

—  Viss pamazām nokārtojas. Cerēsim, ka mums veiksies ari turpmāk. Tā, tagad mēs rīkosimies šādi: Volijs ir noīrējis numuru blakus tai Sinklērai, un es gribu, lai tu, Slim, tur rīt atrastos, kad viņa dosies uz skaistumkopšanas salonu. Kamēr dāma būs prom, tu iekļūsi viņas numurā un ierīkosi tur noklausīšanās ierīci. Piemēram — caurumā aiz kādas gleznas. Es vēlos, lai būtu iespējams noklausīties visu, kas viņas numurā notiek. Mēs parūpēsimies, lai kāds tur atrastos blakus visu diennakti.

—   Uzskatiet, ka tas jau ir paveikts, šef!

Tad detektīvs pievērsās mūsu amerikāņu draugam.

—  Volij, es gribu, lai tu sazinātos ar lēdiju Tīs- deilu. Viņa varētu rīt ierasties tajā skaistumkopšanas salonā, kad tur būs misis D'Arsija. Viņai vajadzēs atpazīt savu veco teātra draudzeni un, gremdējoties

atminās, uzaicināt uz savu balli. — Holmss mani mīklaini uzlūkoja. — Kā jūs uzskatāt, Votson, — vai būs nepieciešama pierunāšana, lai tā piedalītos vēl vienā šarādē?

—  Es domāju, ka viņa vai gaisā lēks no sajūsmas, ja radīsies izdevība vēlreiz tēlot detektīvu, — pārliecināti atbildēju.

Tagad man viss bija skaidrs. Kā kārdinājums tika piedāvāta manas pacientes sabiedriskā ekstravagance. Bijusī Geja Faradeja, gluži kā daudzas citas sievietes, noteikti vēlēsies piedalīties tādā pasākumā.

—  Vai misis D'Arsijai ielūgumā būs norādīts «ar pavadoni»? — es pajautāju.

—  Tieši tā! — Holmss atbildēja. — Mēs nevaram paši atrast D'Arsiju, tāpēc to pie mums atvedīs viņa sieva. Viņiem ir jābūt kādam sazināšanās veidam, ja rodas neparedzēta situācija. Tā sieviete nosūtīs vīram ziņu. Viņš droši vien ieradīsies pie sievas viesnīcas numurā, un tagad jūs saprotat, kāpēc es gribēju, lai mums būtu papildspēki. Kad D'Arsijs izies no sievas numura, es vēlos, lai viņam sekotu četri vīri. Divi kājām un divi braukšus. Mēs atklāsim, kurā alā tas ielīdis, un, kad viņš dosies uz lēdijas Tīsdeilas balli, mēs šo mājokli apmeklēsim.

—   Nauda! — Volijs iesaucās. — Tā nauda, kuru Vīmss izkrāpa… jūs domājat, ka mēs to atradīsim?

—  Es domāju, ka tā ir viņa slēptuvē, — Holmss sacīja. — D'Arsijs slapstīdamies nav saticies pat ar sievu, lai kāds gadījumā nenojaustu viņas sakaru ar Vīmsu. Kad viss šķitīs droši, viņi atkal apvienos spēkus un dosies jaunās ganībās. Tāds laikam ir viņu plāns.

Holmss bija savācis visas iespējamās sastāvdaļas un no tām izcepis patiesi lielisku kūku. Bet vispirms vajadzēja tikt galā ar pazudušā Vīmsa lietu.

VOTSONA PIENĀKUMI

Problēmas sakarā ar aizbēgušo krāpnieku un slekavu uzradās vēl ātrāk, nekā es biju gaidījis. Man bija tāda nojauta, ka Holmss jau pārredzējis visu nākamo notikumu gaitu un ka drīz piedzīvosim kulmināciju. Holmsu bija maldinājusi doma, ka Vīms ir vienīgais šīs drāmas vaininieks. It kā atspēlēdamies par šo kļūdu, viņš bija nolēmis izmantot visus tos faktus, kurus viņa ricībā bija nodevusi izmeklēšana un liktenis, kā ari to cilvēku īpašās spējas, kuri strādāja mūsu labā. Bet kāds labums no šī vilinošā slazda Holbrūkam D'Arsijam, ja mums nebija Vīmsa — dzīva vai miruša? Ja netiks atrasts rēķinvedis, nevārē pierādīt, ka pastāv sakars starp vērtspapīru blēdībām Manheima mapē un D'Ar- siju, — man tā vismaz šķita. Lai vēl vairāk visu to sarežģītu, dižais detektīvs Vīmsa meklēšanai bija izvēlējies uzpūtīgo Atelniju Džounsu. Ja ar to vēl nepietika, lai nepatikšanu kauss būtu pilns, tad es gribētu zināt, kā tur vēl trūkst.

Mans situācijas vērtējums izrādījās aplams, kas, protams, nebija nekas neparasts. likās, ka notikumu maršs sekotu Holmsa bungu skaņām — vienkārši tāpēc, ka dižais detektīvs tā izplānojis. Mana ilgā saskarsme ar šo unikālo cilvēku bija ieperinājusi manā galvā vairākas dīvainas idejas. Piemēram, izjutu savādu pārliecību, ka milzīgajām tvaika lokomotīvēm, kas kursē pa Anglijas un kontinenta dzelzceļiem, ir tiešs sakars ar pasaules dižāko detektīvu un ka tās kursē pēc Holmsa grafika, nevis pēc noteikta vilcienu saraksta. Ja visas tās dīvainās un mistiskās idejas, kuras raksturoja manu attieksmi pret Holmsu, nonāktu uz papīra un tiktu publicētas, man pa pēdām dzītos psihiatrisko iestāžu darbinieki un mana korespondence tiktu pārsūtīta uz slimnīcas palātu.

Mēs ar detektīvu pašreiz brokastojām, kad ar aploksni uz sudraba paplātes ieradās Billijs. Mūsu izsūtāmais zēns «izmeklēšanas lietās» nebija nekāds muļķis un visu uztvēra ļoti nopietni.

—  Es katram gadījumam liku tam puisim pagaidīt lejā, mister Holms.

Holmss ar nepacietību atplēsa aploksni un vai rīšus aprija zīmītē rakstītos vārdus.

—   Lieliska doma, Billij! Pasaki viņam šādus vārdus: «Nedariet neko! Līdz manam ierašanās brīdim neviens lai neaiztiek ne ieroci, ne līki!» Vai atcerēsies?

—  Tieši tā, mister Holms! — Respektējot detektīva uzskatu, ka ir svarīgi nezaudēt laiku, Billijs ātri metās lejup pa kāpnēm.

Drīz arī Holmss pasniedzās pēc apmetņa un cepures.

—   Ejam, Votson! Mums jāsteidzas uz policijas priekšnieka biroju, pirms vēl kāds aprobežots ierēdnis muļķības dēļ nav iznīcinājis būtiskus pierādījumus.

Es jau sniedzos pēs savas platmales, kad man iešāvās prātā kāda ideja.

—   Es pasaukšu Billiju un likšu sameklēt kebu.

—  Tas būs lieki, vecais draugs. Fineass Portnijs jau kopš paša agra rīta stāv lejā, piestātnē.

Mūsu izsūtāmais zēns droši vien bija brīdinājis jauko kebmeni, jo, kad mēs izsteidzāmies ārā, mūs sagaidīja jau atvērtas keba durvis.

—   Labrīt, ser… labrīt, doktor…

—  Uz Skotlendjardu, Portnij! Uz Brikstounā biroju! Un ceram, ka Sjūzija ir labi atpūtusies.

Špetnā ķēve uzlūkoja mūs ar gudrām acīm, kas vērās no raibā salmu apsega apakšas. Kad durvis aiz mums aizcirtās un Fineass uzlēca uz bukas, kebs uzņēma ātrumu. Es neņemos apgalvot, ka Holmss prot sarunāties ar zirgiem, bet dzīvnieki jutīgi uztver cilvēku noskaņojumu, un Sjūzija, šķiet, saprata, ka ir jāsteidzas. Izbraucot no Beikerstrītas, kebs ātruma dēļ sasvērās uz diviem riteņiem, tā ka mums ar Holmsu nācās pieturēties pie rokturiem, lai noturētos.

—  Tā zīmīte, Holms… kas…

—   Kā jau jūs nojaušat, tā bija no Atelnija Džounsa. Viņš tradis Vīmsa līķi Greivsendas morgā. Nelaimīgais nošauts ar Smita—Vesona 38. kalibra revolveri, kas atradies līķa labajā rokā. Trāpīts deniņos. Es kļūdījos, domādams, ka līķis būs iemests Temzā. Neviens viņu nav atpazinis, un policijas papīros šī nāve raksturota kā pašnāvība.

—   Mans Dievs! — es noelsos nākamajā līkumā. — Slepkava, kuru meklē viss Skotlendjards… Tas puisis droši vien sajucis prātā.

—   Kļūdāties, Votson! Tā nevarēja būt pašnāvība, jo tas nesaderas ar maniem plāniem. Ja Greivsendas policijas vīri būs rīkojušies apdomīgi, uz ieroča un līķa atrastie pirkstu nospiedumi mums varēs nākt talkā — un es jau varu iedomāties, uz kuru personu tie norādīs. Paldies Dievam, ka ir tāds Hanss Gross! Viņa grāmata ir tik populāra, ka ar tās palīdzību pat tie Skotlendjarda āmurgalvas pavērsīsies modernas zinātniski pamatotas izmeklēšanas virzienā.

Sargādamies no keba straujās gaitas radītajiem triecieniem un cerēdams, ka mēs sasniegsim Skotlendjardu vēl dzīvā izskatā, es ar pūlēm izdabūju patiesi pamatotu žēlabu:

—   Holms, man nav ne mazākās jausmas, par ko jūs runājat!

—   Piedodiet man, vecais draugs, jums arī nav bijis iemesla to zināt. Saprotiet — tas ir jaunums. Jūs jau zināt — gadiem ilgi esmu sūdzējies, ka kriminālizmeklēšanu kavē policijas vadības nepatika pret jaunākajiem sasniegumiem zinātnē. Vai jūs atceraties, ka mūsu pazīšanās sākumā es biju tikko atklājis reaģentu, kas ļauj nogulsnēties tikai hemoglobīnam un nekam citam?

—  Jūs to nosaucāt par medicīniski pamatotu atklājumu. Nu, tas patiesi bija solis uz priekšu, salīdzinot ar veco testu.

—  Jā, vēl pagāja ilgs laiks, līdz to sāka īsti izmantot asins sastāva noteikšanai. Pirms neilga laika šis Hanss Gross publicēja "Handbuch fiir Unter- suchungsrichter"*, kurā viņš pamatoja zinātniskas ekspertīzes nozīmi izmeklēšanas darbā un tās izmantošanu kā pierādījumu tiesā. Varbūt tāpēc, ka Gross ir vairāk praktiķis nekā zinātnieks, viņa darbs tika uzņemts atzinīgi, katrā ziņā labāk nekā mana žēlošanās gadu garumā.

—  Nu, Holms, jūs sevi tomēr dēvējat par zinātnisku detektīvu. Varbūt nākotnē jūsu stils būs vairāk atzīts.

—   Es ļoti ceru — un labāk ātrāk nekā vēlāk.

Holmss iesūtīja Brikstounam savu vizītkarti, un

gandrīz nekavējoties mēs tikām ieaicināti policijas priekšnieka kabinetā.

—  Holms, — Sesils Brikstouns iesaucās, — jūs acīmredzot jau esat dzirdējis jaunumus, kaut gan es nesaprotu, kā jums tas izdevies.

—  Kā jau jūs pieminējāt, man laiku pa laikam ir savi kanāli, — detektīvs atbildēja.

—  Tikko Džounss man to paziņoja, es tūlīt informēju Frontnoju Lesteru. Ja viņu nav ķērusi sirdstrieka, manuprāt, tas tūlīt būs klāt.

—  Viņu noteikti satrieca versija, ka Vīmss varētu būt izdarījis pašnāvību, — Holmss sausi noteica.

—  Kādā ziņā? — es pajautāju, neizpratnē lūkodamies te savā draugā, te policijas priekšniekā.

—   Izkrāptā nauda, — Holmss īsi paskaidroja.

Komisārs Brikstouns izteicās plašāk. — Juridiski

pašnāvību uzskata par brīža neprātu. Un kurš var apliecināt, kā ārprātīga persona rīkojusies ar Manheimam izkrāpto vērtspapīru summu?

Tūlīt pēc šī paskaidrojuma ieradās Lesters. Finansists patiešām likās ļoti uztraukts.

—   Mans Dievs, Brikstoun, — viņš gandrīz kliedza, — tas ir drausmīgi!

—    Pirms mēs pārspriežam šo pēdējo jaunumu, džentlmeņi, man ir pamats īpaši pasteigties. — Hol- msa balss tonis un nopietnība visus apklusināja — varbūt viņi vienkārši nespēja bilst ne vārda pretī.

—   Jūs, — detektīvs runāja, ar izstieptu pirkstu norādīdams uz Lesteru, — esat norūpējies par izkrāpto naudu. Nu, es nedomāju, ka tā atrodas Tem- zas dibenā, bet es domāju, ka varu to atrast. — Holmss pievērsās policijas priekšniekam. — Man ir lūgums — un tas ir ļoti svarīgi. Jums te ir jauns medicīnas eksperts Bernards Spilsburijs [15] , kuru es jau sen vēroju. Vai jūs varētu viņu nozīmēt man līdzi uz Greivsendu, dodot rīkojumu apskatīt līķi un ieroci un, ja nepieciešams, izdarīt līķa sekciju?

—   Nu… jā, — Brikstouns nomurmināja.

—   Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs nodotu rīkojumu. Ak jā, būtu labi, ja jūs pavēlētu turienes ierēdņiem neskarties klāt ne Smita—Vesona revolverim, ne Vīmsa līķim.

—   Es nekavējoties telegrafēšu Atelnijam Džoun- sam. Tā kā viņš ir no Skotlendjarda, tad ir par to atbildīgs.

Kamēr Holmss mani pavilka malā, lai sniegtu norādījumus, Brikstounā nervi bija tik saspīlēti, ka viņš nespēja neuzdot vienu jautājumu:

—   Holms, es izsūtīju savus labākos puišus meklēt Vīmsu. Kāpēc gan, visu svēto vārdā, tieši Džoun- sam bija jābūt tam, kas viņu atrada!?

—   Manuprāt, — detektīvs iecietīgi atteica,— inspektors uzskatīja, ka, tā kā citi meklē dzīvu Vīmsu, viņš meklēs mirušu.

Komisārs nopietni pieņēma Holmsa izdomājumu.

—      Ak Dievs, jums droši vien taisnība! Tieši ar tādu izskaidrojumu te ieradīsies tas muldoņa.

Lesters mēģināja kaut ko iebilst, bet Brikstouns viņam nepievērsa uzmanību un pasauca savu palīgu. Holmsa sakāmais bija paredzēts tikai manām ausīm, tāpēc finansistam nācās klusēt, vai nu viņš to vēlējās, vai ne.

—  Votson, — mans draugs klusinātā balsī sacīja,

—    manas prombūtnes laikā jums jāuzņemas rīkotāja loma Beikerstrītā. Ja es aizkavēšos, dodieties uz to numuru, ko Volijs noīrēja Kārtraita viesnīcā. Man ir pamats domāt, ka pēc sievas sūtītās ziņas D'Arsijs tur noteikti parādīsies, un mani īpaši interesē, ko viņi viens otram teiks. Un vēl — lai puiši katrā ziņā paseko D'Arsijam, kad viņš dosies prom.

—  Šo darbu uzņemsies Sliperijs Stailzs ar saviem puišiem, Holms.

—   Es būšu mierīgāks, ja visu vadīsiet jūs.

Nekad dzīvē vēl nebiju juties tik lepns un nospriedu, ka mēs atradīsim D'Arsija slēptuvi, kaut ari man tas būtu jādara pašam.

OTRA SLEPKAVĪBA

Atgriezies mūsu Beikerstrītas dzīvoklī, es sniedzu norādījumus Billijam, ka nekavējoties jāielaiž jebkurš no darba grupas. Tad es sāku prātot, ko Holmss grasās atrast Greivsendā un kāpēc viņš vēlējās ņemt sev līdzi vienīgi Bernardu Spilsburiju, par kuru es nekad nebiju dzirdējis. Tā kā nevarēju noskaidrot atbildes uz šiem mani mulsinošajiem jautājumiem, es atsāku domāt, kas šodien vēl paveicams un kurš pirmais pie manis ieradīsies. Tā, protams, bija veltīga laika nosišana, jo biju ierindojis pirmo atnākam Volingfordu, un viņš patiešām arī ieradās. Tā priekā zibošās acis nomierināja manus ļoti saspringtos nervus.

—   Mēs varam lepoties ar lēdiju Tīsdeilu, doktor. Viņas ar bijušo Geju Faradeju tūlīt pēc sastapšanās atpazina viena otru. — Amerikāņa labās acs plakstiņš lēnām piemiedzās. — Es tur biju klāt, lai pieteiktu rindu kādai iedomātai sievietei — gadījumam, ja lēdijai Tīsdeilai būtu vajadzīga palīdzība, bet viņai to nevajadzēja.

—  Tātad D'Arsija sieva nopietni uztvēra ielūgumu uz balli? — es neizpratnē jautāju.

—  Ar milzīgu prieku! — Volingfords pārliecinoši atbildēja. — Gluži kā visas koristes, bijušās vai tagadējās, arī viņa lasa augstāko aprindu dzīves aprakstus laikrakstos no viena gala līdz otram. Tādēļ jau visu zināja par lēdijas Tīsdeilas balli un tās godavie- siem. Patiesībā viņa zināja tik daudz, ka man uz mirkli kļuva bail.

—   Kā tad tā?

—   Dāma gribēja zināt, vai tajā patiešām būs arī Serloks Holmss. Viņa īpaši interesējās par šefu un noprasīja, vai lēdija viņu pazīstot.

—   Mēs par šādu pavērsienu nebijām padomājuši.

—   Lēdiju Tīsdeilu tas nemaz nesamulsināja. Viņa sacīja, ka misters Holmss ļoti labi saprototies ar policijas priekšnieku. Tā ir viena no tām labajām atbildēm, kas īstenībā neko neizsaka. — Volijs brīdi domīgi klusēja. — Ziniet, jūsu pacientei ir dabas dotas spējas krāpšanā. Ja es nebūtu izmainījis savu dzīvesveidu, tad atgrieztos Amerikā un ņemtu jūs un lēdiju Tīsdeilu sev līdzi. Mēs atkal varētu pārdot «Paklāju segto paklāju baķu» firmu.

—   Pagaidiet, Volij, jūs taču negribat teikt, ka…

Kaut ari teikumu nepabeidzu, amerikānis pamāja.

— Protams, pārdevu, doktor, kādam puisim no Eik- ronas, Ohaio štatā.

Es jutu, ka mani izsmej. — Tas ir vissmieklīgākais firmas nosaukums…

—  Tur jau ir tā lieta! Un tāpēc ari tas puisis mani neiesūdzēja tiesā. Viņš sāka prātot, ko teiktu tā kluba draugi, ja uzzinātu, ko viņš nopircis.

—  Bet kā tacl jums izdevās tam pārdot tādu firmu, kādas vispār nav?

Volijs pašūpoja galvu, it kā brīnīdamies par manu naivumu.

—  Doktor, nav jau svarīgi, ko pārdot, bet… kā to dara.

Ar lielām pūlēm novērsos no domas par valdzinošo «Paklāju segto paklāju baķu» firmu un pievērsos mūsu darāmajam.

—  Vai jūs domājat, ka Slimam pietika laika, lai pastrādātu tās sievietes numurā?

Volijs bija pārliecināts. — Protams. Es domāju, ka viņš būs izmantojis to ideju par caurumu sienā.

—  Ja tas atrodas zem gleznas, vai nebūs traucēta dzirdamība?

—   Ne pārāk. Ja būs kādas problēmas, mēs izmantosim triku ar glāzi.

Mans neizpratnes pilnais skatiens droši vien bija ļoti izteiksmīgs, jo Volijs iežēlojās par mani.

—  Jāpaņem parasta glāze, ar augšpusi jāpieliek pie sienas un savu ausi pie glāzes dibena. Skaņu veido vibrācijas, vai ne?

Man nācās to atzīt.

—   Glāzes atvērtā daļa uztver vibrācijas un novada tās uz ausi. Saprotiet — rodas pastiprinājums!

Es nesapratu, bet biju pārliecināts, ka viņš zina, ko runā.

—  Acīmredzot katrai mākslai ir savi triki, — es secināju.

—   Protams, doktor! Ja jūs kādreiz sadomātu uzsākt seifu aplaupīšanu, jums jau pieder nenovērtējams instruments.

—   Dieva dēļ — kas tas ir?

—  Jūsu stetoskops. Jūs to pieliksiet pie seifa gluži tāpat, kā klausoties sirdspukstus. Vienīgi šoreiz būs dzirdami dolāri.

—   Šādu darbinu es labāk atstāšu Slima zinā.

Piepeši sajutu, ka esmu nomierinājies. Tā gan, es nodomāju, mans acīgais draugs visu laiku centies mani nomierināt. Es pazinu dažus kolēģus, kuri nespēja tik labi izprast savus pacientus, kā to darīja Volingfords.

—  Cik ilgi būs jāgaida, kamēr varēsim rīkoties tālāk? — es jautāju, pieceldamies kājās un sākdams staigāt pa istabu. Tāpat rīkojās Holmss, kad apdomāja kādu ideju.

—  Tas atkarīgs no tā, vai misis D'Arsija dosies atpakaļ uz viesnīcu vai ne. Manuprāt, viņa steigsies uz tuvāko telegrāfu.

—  Jūs domājat, ka viņa tādā veidā sazinās ar vīru?

—   Pasts darbojas pārāk lēni, un diez vai D'Arsija slēptuvē ir ierīkots telefons. Tāpēc varu derēt, ka viņi uztur sakarus ar telegrāfa palīdzību.

Šķita, ka tāpēc, lai uzzinātu, vai Volijs ir laimējis derības, mums jāgaida vesela mūžība. Tomēr bijušais krāpnieks mani visu laiku uzjautrināja ar nostāstiem par savu bijušo profesiju, tāpēc gaidīšana nemaz nebija tik ļauna.

Beidzot mūsu mājoklī ieradās kalsns, ļoti kustīgs vidēja auguma vīrs ar spoži melniem matiem. Volijs mūs iepazīstināja.

—  Šis ir Sviftijs Samerss, doktor. Viņš ir Giligena draugs. Sviftij, šis ir doktors Votsons.

—   Priecājos iepazīties, doktor!

—   Kas tur tagad notiek? — Volijs jautāja.

—   Giligens ir tavā vietā viesnīcā. Stailzs ar pārējiem puišiem ir izvietojušies uz ielas, un man jādodas atpakaļ. Sliperijs lika nodot misteram Holmsam šo te.

Samerss no savas sānkabatas ļoti uzmanīgi izvilka papīra lapiņu. Tā bija telegrammas veidlapa, kādu varēja dabūt jebkurā telegrāfa centrālē. Viņš to uzmanīgi nolika uz galda.

—   Mēs ar Sliperiju sekojām D'Arsijas kundzei no viesnīcas līdz skaistumkopšanas salonam. Viens no mums gāja pa priekšu un otrs — aizmugurē. Kad viņa tur bija beigusi frizēties, tad tūlīt devās uz Gilfordstritas telegrāfa centrāli. Es paliku uz ielas, bet Sliperijs iegāja iekšā. Viņš nosūtīja telegrammu, bet, liekas, īsu. Kad tā iznāca ārā, es tai sekoju, un Sliperijam izdevās paņemt šo te no veidlapu kaudzes, uz kuras viņa rakstīja savas telegrammas tekstu. Sliperijam šķiet, ka misteram Holmsam šī te varētu noderēt, jo tā atradās tieši zem tās; uz kuras tā rakstīja.

—   Noteikti noderēs, — es sacīju, — jo zinu, ka Holmss pēdējā laikā veic šādus eksperimentus. — Jutos' ļoti laimīgs, ka varu to piebilst vispārējai zināšanai, jo citādi persona, kurai bija uzdots te izrīkoties, vēl absolūti neko nebija paveikusi.

—  Vai būs kāds rīkojums Sliperijam, doktor? — atnākušais melnmatis vaicāja.

—   Ē… nē. Misteram Holmsam vajadzēja uz neilgu laiku aizbraukt. Tikko viņš atgriezīsies, domāju, ka mēs dosimies uz viesnīcu.

—  Vēl jau ir laiks, — Sviftijs paziņoja. — Telegramma tik ātri nesasniedz mērķi. Atā!

Pēkšņi Sviftijs jau bija prom — es pat nedzirdēju viņa soļus uz kāpnēm. Līdzīgi Sliperijam Stail- zam un Slimam Giligenam, viņš piederēja tam klusajam tipam, kas prata parādīties un pazust bez skaņas.

—  Ko viņš gribēja pateikt savā pēdējā teikumā? — es Volijam jautāju.

—  Sviftijs zina tikai to, ka viņam kāds jāizseko, tāpēc viņam D'Arsijs ir mērķis.

—   Nē, es vaicāju par telegrammu.

—   Saprotiet, doktor, sieva taču nesūtīs telegrammu D'Arsijam pašam, ja viņš kaut kur slēpjas. Tā nokļūs līdz mērķim ar starpnieka palīdzību.

Neskatoties uz ilgajiem ar Holmsu kopā pavadītajiem gadiem, vēl bija tik daudz knifu, kas man bija jāapgūst.

Diena jau sliecās pret vakaru, kad beidzot parādījās Holmss, un es, viņu redzot, jutos ļoti iepriecināts, jo biju jau sācis prātot, vai man nevajadzētu bez viņa doties uz Kārtraita viesnīcu pie noklausīšanās ierīces.

Mēs abi ar Voliju informējām Holmsu par kustīgā Sviftija Samersa ierašanos. Detektīvs izteicās atzinīgi.

—  Pazīstot Sliperiju, varu secināt, ka viņš šo te paņēmis ļoti uzmanīgi, — viņš sacīja, norādīdams uz telegrammas veidlapu.

—  Samerss ar to apgājās tā, it kā tā grasītos uzsprāgt, — Volijs piebilda.

Saņēmis telegrammas veidlapu pie malām, Holmss devās uz savu ķīmijas kaktu un aizdedza spirta lampiņu zem mēģenes, kuru pa pusei piepildīja ar ūdeni.

—   Ko jūs uzzinājāt Greivsendā? — es jautāju, zinādams, ka tikmēr, kamēr viņš nodarbosies ar saviem ķīmiskajiem eksperimentiem, tā domas būs saistītas šajā darbā un viņš atbildēs automātiski. Šo nelielo triku es biju izmantojis jau agrāk.

—  Vīmss neizdarīja pašnāvību. Bija tikai iecerēts, lai tā izskatītos, bet tas bija neveiksmīgi paveikts.

Varēju pat iztikt bez Bernarda Spilsburija, bet labi vien bija, ka tas atradās man līdzās, jo viņa novērojumi apstiprināja manus un ari noderēs kā oficiāls ziņojums.

Volingfords sarauca uzacis. — Spilsburijs?

—  Jauns puisis, kas Skotlendjardā uzsācis progresīvu tiesu medicīnisko ekspertīzi. Viņš izprot jauno metožu svarīgumu, kaut arī tur strādā daudz tādu, kas to nesaprot. Viņš kļūs slavens. Zvērinātie pagaidām ar neuzticību uzlūko zinātniskas izmeklēšanas metodes, bet tas vēl mainīsies. — Holmss iemeta dažus baltus kristālus otrā mēģenē, kuru novietoja zem pirmās. Tacl viņš nedaudz pastiprināja liesmu.

Volija seja pauda neizpratni, kas nebija viņam raksturīgi. Es pamāju, lai viņš klusē.

—   Kā jūs zinājāt, ka Vīmss…

—   Nav izdarījis pašnāvību? — Holmss pārtrauca tādā tonī, kas liecināja, ka viņa uzmanība ir veltīta kaut kam citam. — Visu pavēstīja pirkstu nospiedumi, pat nevajadzēja izdarīt sekciju. — Detektīvs mēģenē pie kristāliem piebēra nedaudz brūngana pulvera. No mēģenes kakliņa sāka celties tvaiki.

—   Ziniet, tā ir vismuļķīgākā lieta pasaulē! Sers Viljams Džeimss Heršels nāca klajā ar domu par pirkstu nospiedumiem jau 1857. gadā. Pie to klasifikācijas metodes ir strādājis Edvīns Henrijs. Par to visu pārliecinājās, izmantojot īkšķa nospiedumus kā lietisko pierādījumu, atklājot noziegumu netālu no Laplatas Argentīnā 1892. gadā. Tomēr mūsu policijas vadība vēl aizvien nav piekritusi pirkstu nospiedumu metodes izmantošanai. [16]

—  Kā palika ar Vīmsu? — es pacietīgi atgādināju.

—  Ak jā! Viņi uzskatīja, ka Vīmss ar Smita— Vesona 38. kalibra revolveri iešāvis sev deniņu labajā pusē, tomēr uz viņa sejas nebija pulvera palieku. Ja viņš būtu piespiedis revolveri galvai un izšāvis, tādām būtu jāpaliek. Uz Smita—Vesona revolvera bija skaidri saskatāmi Vīmsa pirkstu nospiedumi, bet citu nebija. Acīmredzot ierocis noslaucīts un tad ielikts mirušā rokā, sakļaujot Vīmsa pirkstus ap revolvera spalu.

No mēģenes kakliņa jau cēlās pamatīgi tvaiki. Detektīvs uzlika mēģenei vāciņu un nogrieza spirta lampiņu.

Vīmsa pirkstu nospiedumi bija ļoti skaidri saskatāmi. Ja viņš patiešām būtu nošāvies, Smita—Vesona revolvera atsitiens būtu dzēsis nospiedumus.

Mans draugs paņēma mēģeni un bridi to uzmanīgi pakratīja, tad nolika uz galdiņa.

—  Tagad paskatīsimies, kādu ziņu D'Arsijam sūtījusi viņa sieva.

Kad mēs ar Vpliju piegājām tuvāk, lai pavērotu, Holmss noņēma no mēģenes vāciņu un uzlika virs tās telegrammas veidlapu. Saskatīju mēģenē tvaikus, kas cēlās uz augšu. Tad uz telegrammas veidlapas nospiedumu vietās sāka parādīties zilgani burti. Kad bija iespējams labāk saredzēt, Holmss mums nolasīja rakstīto.

—  «Misteram D. Holbrūkam, no Preskotstrītas pasta.»

—  Tā pati iestāde, kuru jūs minējāt, — es sacīju Volingfordam. Holmss turpināja:

—   «Svarīgi, lai tu šovakar atnāktu. Gaidīšu. F.» —

Detektīvs palūkojās uz Voliju un mani. — Nekas vairāk kā tikai apstiprinājums mūsu paredzējumiem. Ko jūs teiktu, ja mēs steigtos uz Kārtraita viesnīcu un paklausītos, kas misteram un misis D'Arsijiem viens otram sakāms?

LIELĀ IZSEKOŠANA

Fineass Portnijs un viņa uzticamā ķēve Sjūzija nogādāja mūs līdz viesnīcai rekordātrumā. Pa ceļam Holmss mums deva brīdinošu padomu.

—   Slims ir pievienojis noklausīšanās ierīci, citādi viņš mums būtu kaut ko ziņojis. Kad ieiesim Volija numurā, sarunāsimies tikai čukstus. Ja mēs varēsim dzirdēt, ko runā D'Arsijas kundze istabā, iespējams, ka viņi var dzirdēt ari mūs.

Mēs iegājām Kārtraita viesnīcā pa vienam, lai nepievērstu sev lielu uzmanību, un drīz sapulcējāmies norunātajā vietā. Mūs ielaida Slims Giligens. Vispirms viņš norādīja uz glītu caurumu, kas bija izurbts dzīvojamās istabas austrumu sienā. Vēl aizvien ar zīmju palīdzību viņš rādīja, ka viss veicas labi. Es pieliku ausi pie cauruma un gluži skaidri varēju sadzirdēt kustību un vairāku durvju atvēršanas un aizvēršanas troksni. Ņemot palīgā iztēli, es iedomājos, kā misis D'Arsija viena pati pārskata savu garderobi. Tā bija gluži parasta nodarbība sievietei, kura gatavojas apmeklēt sabiedrisku pasākumu. Kad es biju apmierinājis savu ziņkāri, Slims bija izdomājis kaut ko vēl atjautīgāku. Viņš iebāza caurumā korķi.

—  Tagad, šef, mēs varam runāt normālā balsī. —

Viņš pamāja uz korķa pusi. — Es to jau izmēģināju — viens no puišiem tur sarunājās pats ar sevi. Korķis veic savu misiju.

Es izbrīnā šūpoju galvu. — Slim, tu esi padomājis par visu!

Kramplauzis pasmaidīja, bet Holmss manis teiktajam piebilda:

—  Jūs varētu papildināt tikko teikto, Votson, pievienojot vārdu «iepriekš». Tas vienmēr raksturo labi organizētu operāciju.

Pievedis mūs ar Holmsu pie liela ar aizkaru aizklāta loga, Slims nedaudz atbīdīja aizkara malu un parādīja, kur izvietojies Sliperijs Stailzs ar saviem puišiem un kebu.

—  Ja putniņš parādīsies, mūsu puiši, viņam ejot projām, varēs kārtīgi sekot, šef. Es gan nedomāju, ka tas D'Arsijs būtu kāds zaļknābis, tātad viņam šis tas jāzina par izsekošanu, bet Sliperija puiši ir ļoti pieredzējuši. Viņi ir īsti speciālisti.

Holmss atgāja no loga un atzinīgi pamāja. — Viss ir noorganizēts tik labi, cik vien iespējams. Labi strādāts, Slim!

—  Stailzam būs patīkami to dzirdēt, jo izsekošana ir viņa specialitāte.

—  To mēs redzēsim, kad D'Arsijs dosies prom. Kāds ir norunātais signāls Sliperijam un viņa puišiem? — detektīvs jautāja.

—  Volijs atvilks aizkaru un pavērsies ārā pa logu, — Giligens atbildēja. — Nekā aizdomīga, jo šis taču ir viņa numurs.

Man pēkšņi kaut kas ienāca prātā. — Pagaidiet — kā tad tfūs? D'Arsijs dosies prom, mēs dosim signālu puišiem uz ielas, un divi tam sekos.

—   Stailzs un Leisijs, — Slims piebilda.

—  Vēl divi sekos tam braukšus, vai ne?

—   Sviftijs Samerss un Fens.

—  Viņu kebs, domājams, stāv tepat pie viesnīcas. Un ja nu D'Arsijs grib to izmantot?

—  Sviftijs teiks, ka viņam ir sarunāts pasažieris, — Giligens paskaidroja.

—   Labi, bet Portnijs ari stāv tepat. Vai D'Arsijam nešķitīs dīvaini, ka divi tukši kebi gaida pasažierus? Te ir klusa vietiņa.

Holmss, kurš mani cieši vēroja, jāva smaidam mīkstināt savus asos vaibstus.

—   Prātīga doma! — viņš sacīja. — Jūs negribot esat uzvedinājis mani uz lielisku ideju. Kad mūsu izsekojamais dosies prom, mēs dosim signālu Finea- sam un, ja D'Arsijs gribēs salīgt kebmeni, ļausim viņam noīrēt Portnija pajūgu. Ja tas vīrs sēdēs mūsu pašu kebā, izsekošana būs pavisam vienkārša.

—   Pie velna, kā es par to neiedomājos!? — Giligens žēlojās.

Holmss ar zīmi norādīja mums apklust un pavēra caurumu sienā, lai mirkli paklausītos. Tad viņš iebāza korķi atpakaļ.

—   Nekādas skaņas, tātad viss ir kārtībā. Jūs ierosinājāt šo domu, Votson. Kāpēc gan jums nenoiet lejā un neizskaidrot to Portnijam? Un tad lai viņš šo jauno plānu izklāsta Stailzam.

—  Tūlīt, Holms! — es atsaucos, gluži lepodamies ar sevi.

Volijs atvēra durvis, un, palūkojies gaitenī, es izgāju pa tām un devos uz liftu. Es jau sniedzos, lai piespiestu pogu, kad atvērās vienas no abām durvīm. Man dūša saskrēja papēžos, kad ieraudzīju vīrieti tumšā uzvalkā, bet viņa vaibsti man nebija pazīstami, un ari viņš neizrādīja ne mazāko interesi par mani. Mazliet nedroši es iegāju liftā un, braucot lejup, mēģināju apdomāt paskaidrojumu Portnijam. Kad pirmajā stīvā izgāju no lifta, viesnīcas foajē telpā ienāca vīrietis pelēkā uzvalkā. Es, cik ātri vien varēdams, metos atpakaļ liftā un traucos augšup. Vīrietim, kurš ienāca foajē, nebija ūsu, bet es nemaldīgi atpazinu bāli dzeltenīgo sejas krāsu un tē- raudpelēkos matus. Es viņā pazinu viltus advokātu Streitveju un sapratu, ka tas ir D'Arsijs. Tagad galvenais bija nokļūt Volija istabā, pirms vēl D'Arsijs nav ticis līdz šim stāvam. Ja jau es biju atpazinis viņu, tad daudz pieredzējušais krāpnieks bez grūtībām sazīmētu ari mani. Steidzos pa gaiteni un nepacietīgi pieklauvēju pie Volija duivīm. Tikko tās atvērās, es metos iekšā.

—   Viņš ir klāt! — smagi elsodams, izgrūdu. — Es gandrīz saskrējos ar viņu foajē telpā.

—  Vai viņš… — Holmss steigšus jautāja.

—   Nē. Esmu par to pārliecināts.

—   Cerams, — detektīvs piebilda.

Holmss izņēma Giligena izgudroto aizbāzni no cauruma sienā, un es apstājos viņam blakus, ausi piespiezdams pie sienas. Pirmais, ko dzirdēju, bija nepacietīgs jautājums, ko uzdeva atnācējs:

—   Geja, kas noticis?

Sievietes balss izklausījās gluži jauna. Man ienāca prātā, ka mēs tik daudz laika esam pavadījuši, domājot par šo clāmu, kuru es nekad nebiju pat redzējis.

—   Nekas nav noticis, Hol! Vismaz pagaidām ne.

—   Ko tas nozīmē?

—  Baidos, ka kaut kas notiks, kad tu uzzināsi, kāpēc esmu tev sūtījusi telegrammu.

—   Nu?

—   Es gribu, lai tu nāc uz balli.

—   Ko tu gribi?

—  Tagad paklausies, ko es teikšu! Jau dienām ilgi tupu šājā otrās šķiras viesnīcā. Neko nedarīdama un neko neredzēdama. Tu tik ļoti slēpies, it kā tevi grasītos tiesāt par piecām slepkavībām. No kā mums jābaidās?

—  Es vienkārši saglabāju papildu piesardzību — tas ari viss. Mēs esam tik daudz ieguvuši, Geja! Es tikai gribu būt drošs, ka mēs to varēsim izbaudīt.

—  Tu visu tik ļoti velc garumā, ka mēs nomirsim no vecuma, pirms tu vēl būsi sadomājis kaut ko darīt.

—   Nu labi, pastāsti man par to balli, kas tevi tik ļoti satrauc!

—  Tā ir lēdijas Tīsdeilas balle.

D'Arsijs iesmējās, tad atkal kļuva nopietns.

—  Geja, tu tur nevari rādīties tuvāk kā divu kvartālu attālumā. .Es par to nedaudz palasīju. Tur ieradīsies premjerministrs un čumēs un mudžēs no okšķeriem.

—   Kāpēc tik daudz policistu?

—  Runā, ka kāda dārglietu zagļu banda tēmējot tajā ballē kaut ko nogrābt. Personīgi es uzskatu, ka tas ir izrunāts, lai pievērstu sabiedrības uzmanību. Šā vai tā — ko tu tur darītu? Tā balle ir domāta tikai sabiedribas krējumam.

—   Lēdija Tīsdeila ir mana draudzene.

—   Kā tad — noticēju!

—     Kad es tev saku! Viņa sbādāja teātrī tajā pašā laikā, kad es. Domā — es mānos, ja? Palūkojies uz šo te! Ielūgums Gejai Faradejai ar pavadoni.

—   Nomierinies!

—   Nu, Hol, tu vienmēr saki, ka tev patīk negaidītas situācijas. Kāda būtu sajūta atrasties līdzās premjerministram un baronam Holdernesam? Un policijas priekšniekam? Pat Serloks Holmss tur būs.

—   Holmss bija tas okšķeris, kas uzrīdīja policiju Vīmsam.

—   Nu un tacl?

—  Ja nebūtu šī Holmsa…

—   Tu tikai tā runā! Kad Vīmss nobeidza to vērtspapīru speciālistu, ar to arī bija eļļa ugunī. Tacl bija īstais laiks laisties lapās.

—  Var jau būt, bet Holmss un tas Votsons ir vienīgie, no kuriem es baidos.

—  Baidies no jaukā, mazā dakterīša, kas raksta stāstiņus?

—  Jaukais, mazais dakterītis atradies! Es pat neticu, ka viņš ir ārsts. Viņš ir Holmsa miesassargs.

—   Ko tu muldi, Holf

—   Es tikai zinu, kas notika ar četriem ļoti spējīgiem puišiem. Tavs jaukais, mazais dakterītis viņus sašāva lupatu lēveros. Viņš varētu nošaut tava mēteļa pogas, pat neaizskarot pašu audumu.

—   Necenties mani pārliecināt! Tu tikai izmanto Holmsu un Votsonu kā aizbildinājumu, lai nevajadzētu vest mani uz lēdijas Tīsdeilas balli.

—  Atceries — viņi abi ir mani redzējuši!

—   Tad nokrāso matus un pielīmē bārdu! Esmu jau redzējusi tevi to darām.

Iestājās klusums, un es ātri pavēros Holmsā. Detektīvs uzmanīgi klausījās, un es sapratu, ka

D'Arsija liktenis ļoti lielā mērā atkarīgs no tā, kā viņš plāno šo lietu beigt.

—  Tu saki — Holmss būs tur? — D'Arsijs beidzot pārvaicāja.

—   Pilnīgi noteikti. Lēdija Tīsdeila man to personīgi paziņoja, kad mēs sastapāmies skaistumkopšanas salonā.

—   Holmss, Votsons, Brikstouns un vesela armija policistu! Labi, Geja, protams, es iešu. Mēs piedalīsimies lēdijas Tīsdeilas ballē. Kas tas būs par notikumu, kad mēs atgriezīsimies Čikāgā! Viņi visi meklē Vīmsu, bet es uzrodos viņiem tieši degungalā!

—  Ak Hol!

Atkal iestājās klusuma brīdis, kurā, manuprāt, clāma pierādīja savu atzinību tādā veidā, kā sievietes to radušas darīt.

Tad es atkal izdzirdēju D'Arsija balsi.

—   Labi, Geja, es atnākšu rīt… ap septiņiem, ja?

—  Sarunāts!

—  Ja kaut kas noies greizi, es tev telegrafēšu uz šejieni. . .

—   Kas var noiet greizi?

—   Nekad neko nevar zināt. Atā, mazā!

Holmss ielika korķi atpakaļ caurumā, pie kura

mēs tikko bijām klausījušies, un, to darīdams, pamāja Giligenam. Volijs piegāja pie lielā loga un paraudzījās ārā, kā bija norunāts, kamēr Giligens atvilka aizkarus. Tika uzsākta mūsu misija, kas bijušajai Gejai Faradejai varētu gan parādīt, kas var noiet greizi.

Votsoniem vienmēr ir piemitusi ziņkāre. Es sāniski nostājos loga malā, tādējādi nepamanīts varēju vērot šis smalki iestudētās drāmas sākumu. Tā kā es zināju, kur novietojušies Stailzs un viņa puiši, man likās, ka tūlīt pacelsies priekškars un sāks darboties aktieri. Pa viesnīcas parādes durvīm iznāca cilvēks tumšajā uzvalkā, kuru pirmīt biju redzējis gaitenī. Pamanīju, ka Leisijs, kurš strādāja pārī ar Sliperiju Stailzu, no savas esošās pozīcijas pārvietojas aiz ēkas kolonnas ielas pretējā pusē, bet nepievērsu tam pārāk lielu uzmanību. Mūsu izsekojamais mundrā gaitā devās pa labi, un es ar šausmām ievēroju, ka tam pa priekšu tajā pašā virzienā dodas Leisijs, bet nopakaļ abiem seko Sliperijs Stailzs. Kebs, kurā sēdēja Sviftijs Samerss un Fens, ari sāka lēnām braukt tajā pašā virzienā.

Par laimi, es savaldīju vēlēšanos iekliegties, bet ļoti uztraucies klusināti iesaucos:

—-Ak Dievs, Holms, tas nav īstais cilvēks, kam vini seko!

Detektīvs vienā mirklī atradās man līdzās, un es norādīju uz vīrieti tumšajā uzvalkā, kurš šobrīd nogriezās ap stūri līdz ar saviem sekotājiem, par kuriem viņam nebija ne jausmas.

—  Tas nav D'Arsijs, jo viņam mugurā bija pelēks uzvalks. Es redzēju to vīru, kam viņi seko, un es jums saku — tas nav īstais!

Mans draugs acumirklī aptvēra situāciju.

—  Volij, paliec pie loga! Mēģini izsekot, kurp D'Arsijs aiziet un norādi mums pa logu. Slims un mēs ar Votsonu mēģināsim pārņemt izsekošanu, izmantojot Portnija kebu.

Runādams viņš jau atradās pie durvīm, un mēs ar Giligenu viņam minām uz papēžiem. Gaitenī neviena nebija, tātad D'Arsijs jau bija devies lejup.

Holmsa garās kājas to ātri aiznesa līdz liftam, un viņš jau nepacietīgi spaidīja pogu. Kā jau vienmēr tādās situācijās, šķita, ka lifts neciešami ilgi kavējas un, mums braucot lejup, sekundes velkas minūšu garumā. Pirms iziešanas no viesnīcas mēs piesardzīgi paraudzījāmies visapkārt, jo D'Arsijs, gaidot kebu, varēja atrasties tepat viesnīcas priekšā, bet tā nebija. Slims pamāja Portnijam, kurš droši vien saprata, ka kaut kas nav kārtībā, jo vienā mirklī viņa kebs ar jau atvērtām durvīm piestāja viesnīcas priekšā. Holmss vērās augšup uz logu, pie kura stāvēja Volingfords. Kamēr mēs ar Slimu ielēcām kebā, Holmss uzrāpās blakus mūsu vedējam platmalē.

Es atvēru lūku keba jumtā un pavēros pa to ārā, lai pārredzētu notiekošo un varbūt saņemtu no Holmsa kādas pavēles.

—  Spriežot pēc Volija žestiem, mūsu objekts paņēmis kebu. Brauc uz Edžvēra ielu, Fineas!

Kārtraita viesnīca atradās pretim Haidparkam tajā pilsētas rajonā, kuru dēvēja par Taibērniju. Tā atradās netālu na Pedingtonas stacijas, no kuras mēs ar Holmsu tik bieži bijām devušies ceļā. Kad mēs sasniedzām Edžvēra ielu, Holmss lika Fine- asam nogriezties pa labi, secinādams, ka mūsu izsekojamais droši vien devies uz Oksfordstrītas pusi, nevis Sentdžona meža virzienā. Veiksme, kura, kā likās, mūs uz laiku bija pametusi, šķiet, mums atkal uzsmaidīja.

—  Tas kebs, kas ir priekšā, ir tas, kuru jūs meklējat, mister Holms. Es redzēju, ka tas piestāja viesnīcas priekšā un uzņēma vienu pasažieri.

—  Ja tu esi pārliecināts, ka tas ir tas pats…

—  Jā, ser! Tas zirgs man labi palicis prātā. Tur ir jūsu meklējamais vīrs.

—     …tad neizlaidīsim viņu no acīm, Fineas, bet turēsimies pienācīgā attālumā.

Es atstāstīju labās ziņas Slimam. Šķita, mēs atkal esam zirgā.

Kad sasniedzām Oksfordstrītu, kebs nogriezās pa kreisi, un mēs darījām to pašu. Te braukāja vēl citi kebmeņi, tāpēc mūsu klātbūtne nevarēja radīt aizdomas. Es iedomājos, ka pajūgs varētu nogriezties pa labi — uz Parka avēniju, bet tas turpināja ceļu pa Oksfordstrītu. Drīz mums pa kreisi palika Beikerstrīta. Tā gan būtu likteņa ironija, ja D'Arsija slēptuve atrastos mums kaimiņos! Mēs, protams, domājām, ka viņš dodas uz savu slēptuvi.

Pašreiz mēs, pabraukuši garām Ņūbondstrītai, traucāmies uz Oksfordas laukuma pusi. Mūsu izsekojamais nogriezās pa labi uz Rīdženstrītu un tad pa kreisi uz Šāftsberija avēniju. Es pamanīju, ka Portnijs palicis iepakaļ, palielinot attālumu starp abiem kebiem.

—   Ziniet, mister Holms, man ir tāda nelāga nojauta, ka viņš mūs pamanījis.

Holmsam vajadzēja ātri pieņemt lēmumu. — Kā tev šķiet — kurp viņš dodas, Fineas?

—  Uz Haiholbornu, kaut gan tikpat labi viņš varētu piestāt Oksfordstrītā.

—   Piekrītu. Iespējams, ka tam radušās aizdomas. Brauc viņam garām, Fineas, un tad nogriezies uz Čeringkrosroudu.

Sniedzis norādījumus, Holmss norāpās no bukas uri iekāpa pie mums, bet mēs savukārt atlaidāmies dziļāk sēdekļos, lai garāmbraucēji mūs nepamanītu.

Holmss ierikojās tā, lai visu varētu novērot pa mazo aizmugures lodziņu. Kad mēs pagriezāmies pa kreisi uz Čeringkrosroudu, detektīvs turpināja informēt mani un Slimu.

— Labi. D'Arsijs palicis Sāftsberija avēnijā. Ja viņš būtu nogriezies pa labi, mēs būtu ķezā, bet es nedomāju, ka viņš grasās doties uz Trafalgaras skvēru.

Izliecies pa lodziņu, Holmss pārmija dažus vārdus ar vedēju.

—  Palielini ātrumu, Fineas! Nogriezies pa labi uz Ņūoksfordstrītu! Varu derēt, ka mēs atkal sastapsimies.

Holmss atsēdās savā vietā. — Tagad, ja smaidīs veiksme, mēs atkal varēsim nokļūt misteram D'Arsi- jam astē, un viņa aizdomas, ja tādas vispār bijušas, pa šo laiku būs izgaisušas.

Pēc neilga laiciņa pie keba jumta atskanēja klauvējiens.

—   Es viņu pamanīju, mister Holms.

—   Paliec iepakaļus, Fineas! — detektīvs brīdināja.

Mēs tikko bijām pabraukuši garām Holborna

restorānam [17] , kad uz mazās Kvīnstritas izgriezās mūsu cerētais kebs. Sekojot Holmsa mājienam, Slims Giligens izlēca no keba un steidzās uz ielas stūri, bet Portnijs savaldīja ķēvi lēnai gaitai. Aizskrējis līdz stūrim, Giligens atgriezās un pamāja mums ar roku. Kad mēs piebraucām pie viņa, tas iespraucās pa lodziņu.

—   Viņš, šef, ir apstājies puskvartālu tālāk!

Vienā mirklī Holmss bija ārā no keba, un es tam sekoju.

—   Pārbrauc pāri krustojumam, Fineas, un tur mūs pagaidi! — Holmss uzsauca mūsu vedējam. Slims jau steidzās pa Mazo Kvīnstrītu, un mēs abi tam žigli sekojām. Kebs, kas bija stāvējis kādas vecas mājas priekšā, sāka braukt. Šādas mājas rindojās abās ielas pusēs un droši vien te stāvēja jau kopš Londonas lielā ugunsgrēka laikiem. Mēs pārgājām Mazās Kvīnstrītas otrajā pusē un, nostājušies aizsegā, aplūkojām aizdomīgo māju. Piepeši tumšās ēkas pirmā stāva logos iedegās gaisma, un mēs apmierināti saskatījāmies.

—  Tur tad nu ir viņa mājoklis, — Holmss sacīja. — Noīrējis māju diezgan izdevīgā rajonā. Čeringkro- sas stacija vienā pusē un Sentpankrasa otrā. Ja tā labi padomā, arī Strends nav pārāk tālu — ir iespēja noslēpties drūzmā. Labi, Slim, es gan nedomāju, ka viņš būtu ieplānojis vēl kaut kur doties, bet tu tomēr paliec un uzmani šo vietiņu. Mēs ar Votsonu dosimies atpaka] uz Beikerstrītu un pēc tam ar Portniju atsūtīsim tev maiņu.

—   Nesteidzieties, šef, — Giligens mierīgi noteica.

—   Steigšos gan! — detektīvs iebilda. — Droši vien Sliperijs Stailzs ar saviem puišiem jau būs atgriezušies, un es ar nepacietību gaidu viņu izskaidrojumu par veikto — hm! — D'Arsija izsekošanu.

PĀRSTEIGUMU BALLE

D'Arsija slēptuve Haiholbornā tika pastāvīgi novērota. Bijušais jūrnieks un zaglis Berlingtons Ber- tijs, kurš Holmsa ietekmē bija mainījis savu dzīvesveidu, kopā ar savu brāli Tainiju uzmanīja D'Arsiju. Mazliet nedrošais Sliperijs Stailzs un Sviftijs Samerss te uzturējās līdzās Laimhauzas puišiem un bieži un negaidīti sagudroja sagādāt D'Arsijam neredzamu sabiedrību. Stailza grupas pārējo biedru pienākumos ietilpa novērot Geju Faradeju, ja viņa piepeši mēģinātu sazināties ar savu vīru vai kaut ko mainītu savos plānos.

Mani mulsināja tas, ka Holmss piešķīra tik lielu nozīmi lēdijas Tīsdeilas ballei, bet tad es sapratu, ka D'Arsija varētu-būt ieplānojis jebkurā laikā aizlaisties kopā ar sievu. Pastāvēja ari būtiskas problēmas sakarā ar viņu apcietināšanu. Holmsam vēl aizvien nebija pierādījumu, kas apliecinātu sakaru starp D'Arsiju un nelaiķi Vīmsu. Viņam arī grūti nāktos pārliecināt priekšniecību, kas pat neko nezināja par otra slepkavas esamību. Lēdijas Tīsdeilas balle un tās pievilcība sieviešu dzimtes personu acīs bija tas trumpis, kas deva tam iespēju aizkavēt krāpnieku Londonā un pamazām iedabūt slazdā.

Kamēr mēs nodarbojāmies ar D'Arsija izsekošanu, lēdija Tīsdeila, nezaudēdama laiku un liekot lietā savu izdomu, gatavojās ballei, kurai, kā viņa pati cerēja, vajadzētu to pacelt sabiedrības viļņa augstākajā virsotnē. Ballei izvēlētā vieta bija Gros- venorskvēra viesnīcas lielā balles zāle, un lēdija nebija taupījusi ne pūles, ne arī naudu, lai padarītu šo vietu piemērotu lielajam ievērojamo viesu pulkam. Šī viesnīca bija visprestižākā un klusākā. Balles zāli gan nedaudz drūmu vērta ar ozolkoka paneļiem apšūtās sienas, bet savukārt atsvaidzināja elegantās mēbeles un interjers. Lēdija Tīsdeila bija parūpējusies, lai tajā nebūtu nekādu tumšu toņu, — viscaur bija izklāti mīksti, pelēki paklāji, acis priecēja milzum daudz ziedu. Bija paredzēts, ka aiz palmu aizsega aizslēpies orķestris atskaņos vieglas mūzikas skaņas.

Šis notikums nezin kāpēc saistījās ar nosaukumu «pārsteigumu balle», un to apstiprināja arī prese, kas vēstīja, ka gaidāms sevišķs pasākums. Laikam pie vainas bija Holmsa izdomājums par franču dārglietu zagļu bandu. Daudzas cienījamas atraitnes, kuras būtu izmisušas, redzot, kā divi suņi izsaka nepatiku viens pret otru, tik tikko spēja apvaldīt uzbudinājumu un dedzīgas gaidas, tikai iedomājoties vien par klātbūtni šajā ballē, kur zagļi mēģinās piesavināties kādu no izcilajām dārglietām, kuras noteikti greznos dāmu kaklus, ausis un pirkstus. Man bija aizdomas, ka īpašo preses interesi mākslīgi pastiprinājušas inspektora Atelnija Džounsa reportieriem izteiktās piezīmes, kuru autori patiesībā bija Holmss vai Volingfords. Mums ar amerikāni arī bija tas gods ballē piedalīties. Tā kā mūsu iecere paredzēja, ka Holmsam jāatrodas it visur, Volijam tika uzticēts pienākums izplatīt baumas, ka dižais detektīvs ieradīsies maskā. Es uzjautrināti cerēju, ka viena otra apsēsta jauna dāma, vēlēdamās atklāt detektīva inkognito, paraustīs aiz bārdas kādu cienījamu Parlamenta deputātu.

Par lielu sarūgtinājumu Peislijas hercogienei un lēdijai Vindermērai, kuras savam pasākumam tādu atsaucību nevarēja gaidīt, gaidītā balles diena bija uzaususi. Ja kādam šādi pasākumi patika — es pie tiem nepiederēju —, tāds noteikti varētu sacīt, ka svētki ļoti veiksmīgi uzsākušies un tādā pašā garā arī turpināsies. Es centos izpildīt savu misiju, kā tas bija paredzēts, un jutos patiesi pārsteigts par tiem daudzajiem cilvēkiem, kuri mani uzrunāja, nemaz neievērodami iepazīstināšanas etiķeti. Un viņu jautājumi, kā jau es biju paredzējis, aprobežojās ar vienu un to pašu:

—   Kur ir Serloks Holmss?

Es sapratu, ka, par spīti prestižajiem godavie- siem, Holmss bija šo viesību galvenais trumpis — un ne jau savas slavas dēļ, bet tāpēc, ka viņš ļoti reti un nelabprāt piedalījās šādos saviesīgos pasākumos. Pēc savas dabas mans draugs bija nedaudz noslēgts, un, kaut arī daudzi klātesošie bija pazīstami ar viņa attēlu presē, ļoti nedaudzi bija pazīstami ar viņu tiešamībā.

Viens no pirmajiem ieradās premjerministrs lords Belindžers, un viņa ierašanās izraisīja gaidīto atsaucību. Viņš tūlīt pat man uzdeva to pašu standartjautājumu.

—   Godātais lord, — es atbildēju, — Holmss varbūt ir ietērpies kādā maskā, tomēr es ceru, ka ne.

—  Protams, viņš šeit neatrodas bez iemesla. — Premjerministra apgalvojums vairāk izskanēja kā jautājums, jo viņš labprāt būtu piebildis: «Citādi jau es te neatrastos.»

—  Jā, patiešām. Saprotiet — tam ir sakars ar cilvēku ticību finansu pasaulei.

Premjerministrs to gan nezināja un es pats galu galā arī ne, bet Volingfords bija sacījis, ka man esot godīga cilvēka sejas izteiksme.

—  Ak jā! — Belindžers piekrita. — Nu, ja man gadījumā neizdotos Holmsu satikt, pasakiet viņam, ka jūtos gandarīts par iespēju aktīvi piedalīties šajā pasākumā, lai kāda arī būtu mana loma. Es zinu, ka viņš vienmēr rūpējas par sabiedrības labumu.

Šajā ziņā Belindžeram bija taisnība. Holmss bija patiess patriots un ļoti cienīja likumus un angļu tradīcijas. Kā jau premjerministra amatā pieņemts, Belindžeru pavadīja divi diezgan augstprātīgi džentlmeņi,-kuri tikai nomurmināja savus vārdus. Tas premjerministrs devās prom, lai kalpotu karalienei un valstij, — arī tā bija sava veida tradīcija. Ja viņš tā nebūtu rīkojies, ļaudis sāktu kurnēt.

Turpretī lords Kentlmērs un barons Holderness ne vien ieradās jau pēc balles sākuma, bet arī palika tikpat ilgi kā vairums viesu. Kentlmērs, būdams atraitnis jau daudzus gadus, aplidoja misis Ferin- tošu, kuras opāla tiāru Holmss bija palīdzējis atgūt savas karjeras sākumā. Šī dāma bija labi pazīstama kā jautra atraitne, un man iešāvās prātā, ka Kentl- mēra klātbūtne nav jāsaista vienīgi ar Holmsu. Kas attiecas uz Holdernesu, viņam līdzi bija hercogiene, un šī bija pirmā reize, kad man gadījās sastapt Anglijas bagātākā cilvēka sievu. Kad mēs ar Holmsu reiz palīdzējām baronam izkļūt no grūtībām, viņa laulība bija apdraudēta un hercogiene atpūtās Francijas dienvidos. Iepazīstinot mani ar savu sievu, sarkanbārdainā augstmaņa acīs vīdēja pateicība, un viņš bija vienīgais, kas nepainteresējās par Holmsa klātbūtni. Detektīvs bija lūdzis viņu piedalīties — un tas bija galvenais. Holdernesu ģimenes saknes un tituls bija meklējami normāņu iekarojumu gados, un viduslaikos tie bija pazīstami kā Holdernesas baroni laupītāji, bet viņu uzticības jūtas varai nekad nebija apstrīdamas.

Kas attiecas uz Sesilu Brikstounu, es cerēju viņu ieraudzīt, kad atvērās lielās balles zāles durvis. Holmss, izpildot savu ieceri, bija paziņojis komisāram, ka izskaidros Vīmsa nāves cēloņus. Pat tad, ja tas nesaņemtu šo balvu, arī no politiskā viedokļa Brikstounam bija visi iemesli, lai ierastos šeit. Viņa amata priekšgājēju starpā gan bija tādi, kas ignorēja sabiedrības viedokli, bet Brikstouns pie tādiem nepiederēja. Vai nu tas atbilda viņa priekšstatiem par pienākumu, vai viņu mocīja slepena nedrošība, bet komisārs lielā mērā atgādināja sirsnīgu draugu, kā es jau to iepriekš pieminēju. Un vēl jau pastāvēja tā izdomātā pasaciņa par dārglietu zagļiem, kas, šķiet, vairāk vai mazāk bija pievilinājusi ikvienu no klātesošajiem.

Tā kā komisārs ieradās pusstundu pēc balles sākuma, es uzskatīju, ka viņš pārbaudījis drošības pasākumus ārpusē, jo šeit bija ieradušies daudzi Londonas dižajie. To apstiprināja ari viņa palīga Kveila klātbūtne. Pie ieejas Kveils kaut ko aizrautīgi čukstēja Brikstounam ausī, un, viņā klausoties, komisāra acis meklējoši šaudījās pa zāli.

Profesionālie viesmīļi, īpaši izmeklēti, uzvedās atbilstoši savam amatam — pa pusei pašpārliecināti, pa pusei iztapīgi. Brikstouna uzmanība bija pievērsta tiem, kuriem šis amats ne visai labi padevās. Viņi neveica savus pienākumus pietiekami viegli un droši, kas liecināja par to nepiemērotību šim amatam. Komisārs bija parūpējies, lai, kā D'Arsijs tika minējis sievai, «čumētu un mudžētu no okšķeriem». Es centos izvairīties no sastapšanās ar Brikstounu, jo zināju, ka tam būs vesela virkne jautājumu, uz kuriem es nespēšu atbildēt. Vismaz šajā jomā man paveicās. Katru reizi, kad komisārs mani pamanīja un apņēmīgi devās uz manu pusi, kāds to uzrunāja, un viņš, politiķis būdams, nevarēja atļauties īsi atbildēt.

Pienāca laiks sēsties pie galdiem, un viesi steidzās piepildīt glāzes. Nevaru neko piebilst par kārtību, kādā viesi tika sasēdināti cits citam līdzās un kāda tā šķita no sabiedriskās domas viedokļa, bet varu izteikties par dzērienu kvalitāti, kuri šķita pieņemami pat viskaprīzākajiem dzērienu cienītājiem. Man ienāca prātā, ka nelaiķa sera Bazila Tīsdeila vīna pagrabos turpmāk būs mazāk darba. Mūsu namamāte, kā saka, bija «veikusi neiespējamo» un pie tam visaugstākajā kvalitātē.

Tad sākās dejas. Es jau biju pazaudējis no sava redzes loka mūsu namamāti un ari Volingfordu. Biju iecerējis parunāt ar amerikāni par mūs abus interesējošu personu, jo, kaut arī es izmisīgi centos nepievērst tam citu uzmanību, mans skatiens arvien kavējās pie Gejas Faradejas un viņas pavadoņa. Šis džentlmenis, vismaz no mūsu viedokļa, bija galvenā persona šī vakara norisē, bet viņa izskats mani mulsināja. Spriežot pēc garuma un miesas būves, tas varēja būt D'Arsijs, bet viņš noteikti neatgādināja to cilvēku, kuru es īsu brīdi redzēju Kārtraita viesnīcas foajē telpā. Šim bija pagari mati un liela vai- gubārda. Ne vēsts no dzeltenīgās sejas krāsas, bet to jau varēja apslēpt grims. Ari Holmss grimēšanās mākslā nebija īpašs speciālists. Es biju pārliecināts — ja šis cilvēks nebūtu kopā ar Geju Faradeju, es to nemaz nepazītu, un tas mani uztrauca. Galvenais uzdevums bija D'Arsiju aizkavēt šeit, kamēr Holmss pārmeklē viņa slēptuvi, lai uzmeklētu nepieciešamos lietiskos pierādījumus.

Deja beidzās, un dejotāji atgriezās savās vietās. Tad atskanēja bungu rīboņa un trompetes skaņas. Uz kāpnēm, kas veda uz balles zāli, stāvēja lēdija Tīsdeila. Visu uzmanība bija pievērsta viņai.

Kas tad tas? — es nodomāju. Varbūt kāda noruna ar Holmsu? Uz šo jautājumu nekad nesaņēmu atbildi.

—   Dāmas un kungi… — viņa iesāka un tad ieturēja pauzi. Zālē iestājās klusums. Tā kā viņai bija zināma pieredze publikas uzrunāšanā, lēdija nogaidīja, kamēr visu uzmanība pievēršas viņai, un tad turpināja:

—   Dāmas un kungi, es ceru, ka jūs jūtaties lieliski…

Sacītais izraisīja piekrišanas aplausu vētru, ko lēdija apklusināja ar rokas žestu, kaut gan, kā es zināju, šie aplausi tās sirdi saviļņoja kā brīnišķa simfonija.

—   Pateicos, un paldies visiem par ierašanos! Tagad man jums kaut kas jāatklāj. Nezinu, kāpēc šis pasākums par godu manam mirušajam vīram ir ieguvis apzīmējumu «pārsteigumu balle». Es patiesi nezinu, kā tas radies, bet tas nav svarīgi, jo nevaru likt jums vilties. Tātad — pārsteigums būs, un es pati par to zinu tikpat maz, cik jūs visi. Šo pārsteigumu glabā cilvēks, kurš ir ļoti labi pazīstams. Un tas ir misters Šerloks Holmss!

Atskanēja čuksti, cilvēki vērās visapkārt. Lēdijas viesi bija patiesi uzmanīga publika.

—   Vai misters Holmss nebūtu tik laipns un neiznāktu mūsu priekšā, lai mūs pārsteigtu? — viņa jautāja.

Nu, es nodomāju, šoreiz gan Holmss nolēmis uzstāties. Viņš taču apsolīja Brikstounam lietas atrisinājumu un tagad to darīs svinīgos apstākļos publikas priekšā, lai gan šāda ārišķība nepavisam nesaskan ar Holmsa kluso raksturu.

Iestājās pagara pauze, kuras laikā nekas nenotika. Kļuva neomulīgi, un es jutu, ka klātesošie ir saspringti. Droši vien tā jutās arī lēdija, taču viņa izvēlējās vienīgo iespējamo atrisinājumu un sagādāja vienu no lielākajiem pārsteigumiem manā dzīvē.

—   Tā kā misters Holmss šobrīd laikam aizkavējies, vai drīkstu viņa vietā lūgt tā tuvāko draugu un biogrāfu doktoru Džonu Votsonu?

Atskanēja negribīgi aplausi, un, pilnīgi apstulbis, es kāpu augšup pa kāpnēm, lai nostātos līdzās lēdijai. Pirms vēl es spēju kaut ko apdomāt, lēdija Tīs- deila ar graciozu žestu pagāja sāņus, un tā nu es stāvēju visu acu priekšā. Biju pilnīgi nesagatavots šādam notikumu pavērsienam, un man nebija ne jausmas, ko lai saku. Vai šis murgs bija dala no Holmsa iecerētā plāna, par ko vienīgi es neko nezināju? Kur, visu svēto vārdā, atradās Šerloks Holmss?

Nespēdams apjēgt, ko lai tagad daru, es nejauši atcerējos kādu Volingforda izteiktu frāzi: «Kad nezini, ko darīt, improvizē!» Tā kā man nebija izvēles, es patiešām improvizēju.

—   Dāmas un kungi, pēdējo divu nedēļu laikā mūsu prese sacēlusi lielu ažiotāžu sakarā ar vērtspapīru speciālista Džeimsa Vindhevena nāvi. Kā jau jūs visi zināt, Šerloks Holmss šo lietu izmeklēja un, pateicoties policijas priekšniekam Brikstounam, kurš šovakar ir šeit kopā ar mums, ari atklāja.

Spējā iedvesmā pamāju uz to pusi, kur sēdēja Brikstouns. Tas izraisīja klātesošo aplausus, tā ka Brikstounam nācās piecelties un paklanīties. Es biju gatavs darīt un pieredzēt vienalga ko, lai tikai tiktu vaļā no šīs neciešamās situācijas.

—   Man jums jāatklāj, ka iemesls Vindhevena aiziešanai no šīs pasaules nebija vienkārši atklājams, un šobrīd es varu jums atklāt kaut ko tādu, ko jūs nevarējāt izlasīt ne rīta kafijas laikā, ne arī kādā no vakara izdevumiem.

Iestājās pilnīgs klusums, un es varēju atļauties runāt klusākā balsī, jo ikviens bija sastindzis gaidās, cerēdams ātrāk uzzināt jauno vēsti. Ticiet man, es tiešām runāju lēni, jo vēlējos novilkt laiku, cik vien tas bija manos spēkos.

—   Džeimsu Vindhevenu nogalināja aizbēgušais Džofrijs Vīmss, bet arī Vīmss pats ir ticis noslepkavots.

Manis teiktajam sekoja izbrīna saucieni, un es gaidīju, kamēr tie apklusīs, klusībā vēlēdamies, kaut tas nekad nenotiktu.

—  Vīmss bija līdzdalībnieks ar vērtspapīriem saistītā krāpšanas mēģinājumā Lestera kompānijā, kurā viņš strādāja. Gribu jums paziņot, ka, pateicoties mistera Holmsa pūlēm, visi vērtspapīri nonākuši atpakaļ savā vietā un nav ne mazākā pamata neuzticēties šai finansu kompānijai.

Es biju pārliecināts, ka mana pēdējā piezīme palīdzēs mūsu klientam Frontnojam Lesteram izvairīties no sirdslēkmes.

—  Vīmsu nogalināja viņa līdzdalībnieks, un slepkavības motīvs bija visiem mums pazīstamā mant- kāre. Tā kā man reizēm ir bijis tas gods izlikt uz papīra dažas no mistera Holmsa izmeklētajām un atrisinātajām lietām…

Nepabeidzis teikumu, apklusu, cerēdams, ka atskanēs aplausi, bet tas nenotika.

—    …mani pārsteidz šīs lietas neparastums. Slepkava, kurš pats kļūst slepkavas upuris! Kā jūs jau droši vien noprotat, jūsu gaidītais pārsteigums šovakar būs šīs notikumu ķēdes pilnīgs atrisinājums. Starp mūsu šīvakara viesiem atrodas sieviete, kas ir precējusies ar nelaiķa Vīmsa līdzdalībnieku. Es palūgšu piecelties bijušo mis Geju Faradeju un viņas pavadoni.

Man patiesi vairs nebija ko piebilst. Tagad man bija nepieciešams kāds glābiņš, jo vairāk man nebija ko teikt.

Glābiņš nāca, bet ne no turienes, no kurienes gaidīju.

Kājās pielēca Brikstouns, un, aizdomīgi pētīdami klātesošos, zālē sāka rosīties viltus viesmīļi. Juzdamās kā ļaunā murgā, Geja Faradeja piecēlās, un to pašu darīja viņas pavadonis. Tieši viņš sāka dedzīgi protestēt.

—   Klausieties, es gan atvedu Geju uz šo balli, bet nemēģiniet mani te pataisīt par kaut kādu slepkavu! Es strādāju Pārkovas teātra trupā. Gejai bija vajadzīgs pavadonis šīvakara ballei — un viņa lūdza mani izpalīdzēt, ko es ari darīju. Ikviens teātri jums apliecinās, ka mani sauc Harijs Sonderss un nekad mūžā neesmu nevienu noslepkavojis. Dzirdiet — es neesmu vainīgs!

—  Jūs patiesi neesat vainīgs, mister Sonders!

Tie bija visjaukākie vārdi, kādus man jebkad nācies dzirdēt, jo es, protams, pazinu Šerloka Holmsa mierīgo un skaidro balsi.

Patiesi — tur viņš stāvēja — kāpņu augšgalā! Netālu aiz viņa Berlingtons Bertijs ar savu brāli Tainiju, divi divsimt astoņdesmit mārciņas smagi muskuļu kalni. Starp viņiem — sagumis stāvs, kurā es acumirklī atpazinu D'Arsiju. Aiz viņiem vēl parādījās inspektors Džounss.

Ikviens zālē zināja — vai nojauta —, kurš runā.

—   Man aizmugurē jūs redzat pazīstamo krāpnieku Holbrūku D'Arsiju, kurš noslepkavoja savu līdzdalībnieku Džofriju Vīmsu. Kamēr viņa sieva izklaidējās šajā ballē, D'Arsijs bija izplānojis atstāt valsti, paņemot līdzi Lestera kompānijā nozagto. Par laimi, man šobrīd ir iespēja nodot viņu mūsu policijas priekšnieka rokās līdz ar viņa vainas pierādījumiem.

Gejas Faraclejas glīto seju izķēmoja mežonīgas dusmas. Viņa veltīja savam vīram tik rupjus vārdu plūdus, ka policistiem nācās saņemt viņu ciet. Brik- stouns uztraukumā nez kā bija nonācis man līdzās. Tūlīt mums pievienojās arī Holmss.

—   Komisār, turiet vīru un sievu patālāk vienu no otra! Esmu pārliecināts, ka viņa jums visu izstāstīs. Džounsam un viņa puišiem ari ir šis tas interesants.

Brikstouns pamāja saviem vīriem — un Geju Faradeju un D'Arsiju aizveda. Telpu pāršalca klātesošo balsis, daudziem pat nešķita, ka tas viss ir noticis īstenībā. Viņi bija kļuvuši par populāra nozieguma atklāšanas lieciniekiem un ar grūtībām spēja tam noticēt.

Lēdijas Tīsdeilas «pārsteigumu balle» bija sarunu avots vēl daudzas turpmākās dienas un mēnešus. Holmss bija turējis lēdijai doto vārdu, un tiem, kuriem interesēja šādas lietas, Londonas ziemas sabiedriskās dzīves iesākums šķita patiesi daudzsološs.

VISVECAKAIS TRIKS

—   Man tas ienāca prātā, Votson, kamēr mēs klausījāmies D'Arsija un viņa sievas sarunu. Viņš pieminēja, ka visas viņu interesējošās personas nozīmētajā laikā būs tieši ballē. Es gandrīz spēju saredzēt, kas tobrīd norisinājās viņa prātā. Noziedznieks saprata, ka jūs, es, lielākā daļa pilsētas policistu un ari viņa sieva atradīsies ballē. Lielisks bridis, lai aizlaistos prom ar visu noziegumu rezultātā sarausto! Mūsu priekšrocība bija tā, ka mēs bijām pārliecināti — viņš pārsteigumu ballē neieradīsies. Nevajadzēja meklēt naudu, ko D'Arsijs bija ieguvis, pārdodot Manheima vērtspapīrus. Kad mēs viņu notvērām, nauda, protams, bija viņam līdzi. Un vēl mums ir palīdzējumi sievas noskaņošana pret vīru. Geja Faradeja ar atriebīgu prieku izstāstīs visu Brikstounam. Vēl mēs atradām Vīmsam piederošas lietas un viņa uzvalka birkas, kas bija noņemtas, lai to nevarētu pazīt. D'Arsijs nebija paspējis no visa tā atbrīvoties. Tas viss lieliski noderēs viņa apsūdzības lietā.

—   Bet, Holms, ja jums būtu kaut mazākā nojausma, ko es pārdzīvoju!…

—   Man jums par to jāatvainojas, vecais draugs, varbūt nebijām visu laicīgi ieplānojuši, bet, spriežot pēc preses materiāliem, jūs lieliski tikāt galā ar šo lietu. Gluži tā, kā, citējot D'Arsiju, rīkotos «Holmsa miesassargs».

Holmsa teiktais apslāpēja manu žēlošanos, jo es labi zināju, ka detektīvs man neļaus šo titulu aizmirst.

Tas viss notika nākamajā rītā pie brokastu galda, kad neparasti spoža saule pielēja mūsu dzīvojamo istabu ar gaismu un siltumu. Holmss, ēzdams ātri, pabeidza brokastot pirmais. Šoreiz viņš neķērās pie tradicionālās rīta cigaretes, kā bija paradis darīt, bet devās pie rakstāmgalda. Sameklējis papīra lapu un aploksni un turēdams rokā pildspalvu, viņš palūkojās uz mani un nopūtās.

—  Tagad mazliet parēķināsim, jo esmu ieplānojis ceļojumu uz Lestera kompāniju, lai aprunātos ar mūsu klientu.

Tas mani pārsteidza, jo par lietu finansiālo pusi mēs parasti vienojāmies mūsu dzīvoklī. Tomēr man svarīgāks šķita kaut kas cits.

—  Jūs, protams, runājat par atalgojumu. Ceru, ka tas būs paliels. Izdevumi sakarā ar šo lietu bija milzīgi.

—  Jā, — viņš piekrita, — mēs nedrīkstam aizmirst prēmijas puišiem, kaut arī Sliperijs Stailzs varbūt mēģinās no savas atteikties.

—  A, par D'Arsija izsekošanu! — es iesmiedamies atsaucos.

—  Sliperijs vēl aizvien sevi vaino par šo misēkli, bet mēs tam atgādināsim, ka tieši viņš atklāja par Gejas Faradejas eksistenci, kas mums tik būtiski palīdzēja, Votson. — Detektīvs, pavēries griestos, mirkli padomāja un tad uz lapas uzrakstīja dažus īsus teikumus, salocīja to, ielika aploksnē un uzrakstīja adresātu — Frontnoja Lestera vārdu.

Es steigšus biju pabeidzis brokastot un piecēlies, lai tikai sev vien zināmu iemeslu dēļ pavērotu Holmsa darbošanos.

Tajā brīdi ieradās mūsu izsūtāmais Billijs ar telegrammu Holmsam. Mans draugs, kā man šķita, bija apmierināts par tās saturu, bet, neko nebildis, ielika telegrammu mēteļa kabatā.

—   Nu, Votson, vai mēs esam gatavi doties pēdējā — ar šo gluži neparasto lietu saistītā ceļojumā? — viņš jautāja.

Kamēr Holmss vēl pakavējās, es piegāju pie rakstāmgalda, jo vēlējos paveikt kādu nelielu darbiņu.

Kad mēs priekšpusdienā ieradāmies Sevidža namā un nonācām finansu kompānijas biroja astotajā stāvā, reģistratore Meibela Stārka pa iekšējo telefonu informēja savu priekšnieku par mūsu klātbūtni.

Parunājusi pa telefonu, viņa ar savu tiešo skatienu ielūkojās Holmsam acīs.

—   Misters Lesters pēc mirkļa būs jūsu rīcībā, džentlmeni!

To es spēju saprast. Finansists droši vien pienācīgi sagatavojās uzņemt ziņu par detektīva izvēlētā atalgojuma apmēru.

Holmsu šī kavēšanās nepavisam neapbēdināja. Patiesībā viņš bija par to pat priecīgs, jo, kā jau minēju, labprāt šo to vēl noskaidroja.

—   Mis Stārka, pirms vairākām dienām šeit ieradās inspektors Atelnijs Džounss un vēl viens Skotlendjarda virsnieks, cerēdami atrast Džofriju Vīmsu, vai ne?

—  Taisnība, mister Holms. Tomēr mistera Vīmsa birojā nebija, un es policistiem sacīju, ka nezinu, kur tas atrodas. Inspektors lūdza atļauju izmantot telefonu, un es viņu ielaidu apmeklētāju telpā un pēc viņa lūguma piezvanīju uz Skotlenjardu. Pēc tam inspektors Džounss ar savu kolēģi uzdeva jautājumus mūsu personālam un uzkavējās šeit līdz kompānijas darba dienas beigām. — Reģistratore runāja ļoti noteikti. Viņa pat varētu pateikt, cikos tas notika.

Tā kā Holmss vienīgi viņā noraudzījās, tā kļuva nedaudz nepacietīga.

—  Tā tas patiešām bija!

—   Ne gluži! — detektīvs apstrīdēja. — Vīmsa šeit nebija, bet jūs zinājāt, kur viņš atrodas. Varbūt sarunājās ar kādu klientu vai gatavoja kādu ziņojumu. Kad radās izdevība, jūs piezvanījāt Vīmsam un pavēstījāt, ka viņu šeit gaida divi vīri no Skotlendjarda. Ļoti žēl, jo tas notika pēc tam, kad biju Vīmsu iztaujājis, — viņš varēja izlemt un aizbēgt uz sava līdzdalībnieka slēpni Haiholbornā.

—   Man nebija ne jausmas, ka viņš grasās to darīt, mister Holms. Man misters Vīmss vienmēr ir paticis. — Pēc īsas pauzes viņa izaicinoši turpināja: — Ja mēs varētu stundas un dienas atgriezt atpakaļ, es atkal rīkotos tāpat. To jūs varat iekļaut savā ziņojumā Skotlendjardam, mister Holms.

—  Es to nedomāju darīt. To jums vajadzēs pārspriest pašai ar savu sirdsapziņu. Ja jūs nebūtu brīdinājusi Vīmsu, dodot viņam iespēju aizbēgt, viņš nebūtu nonācis Greivsendas morgā.

No paskarbās sievietes acīm ritēja divas asaras. Tad atvērās Lestera kabineta durvis — mūs aicināja iekšā.

Finansista amats un pašdisciplīna Lestera izjūtām bija uzspiedusi stoiķa masku, tomēr viņā jautās nervozas gaidas. Viņš norādīja mums uz krēsliem un pats ieņēma savu pastāvīgo vietu pie lielā rakstāmgalda.

—  Tā, mister Holms, šķiet, šī lieta beidzot ir sasniegusi atrisinājumu.

—   Es cera — jūs esat ar to apmierināts?

Lesteram šajā jautājumā bija savas domas.

—   Esmu saņēmis atpakaļ naudu, kas iegūta, pārdodot nozagtos Manheima kunga vērtspapīrus. —

Nākamo teikumu viņš izteica ar šķietamu nožēlu.

—     Mēs vienojāmies, ka jūs mēģināsiet paturēt noslēpumā nozagto vērtspapīra lietu.

—   Es to arī darīju. Kas attiecas uz sabiedrības viedokli, ir atklāts, ka Vīmss un D'Arsijs izkrāpuši naudu no jūsu kompānijas. Nekas konkrētāks.

—   Bet D'Arsijs tiks tiesāts.

—   Par Vīmsa noslepkavošanu. Prokurors nepie- skarsies jautājumam par Manheima vērtspapīriem. Viņam nav iemesla to darīt.

—   Bet aizstāvība, mister Holms?

—   D'Arsija advokāts izvairīsies no šīs tēmas kā no mēra. Ja runājam par naudu, D'Arsijs ir tikai līdzdalībnieks, bet zaglis ir Vīmss. Ja tiks pieminēti Manheima vērtspapīri un to aizvietošana ar zagtām akcijām, kas iegūtas kriminālās pasaules sakaru rezultātā, tad D'Arsijs kļūs par šī plāna iniciatoru, kas viņa stāvokli tikai pasliktinās.

Finansists neticīgi lūkojās uz Holmsu.

—   Es patiešām neticēju, ka jums to izdosies paveikt.

—  Jūs laikam šaubījāties, — detektīvs nedaudz aizvainoti atteica. — Ir vēl viena papildu lieta, par

kuru mēs neesam runājuši. Visas šīs lietas pamatā ir Manheima kunga vērtspapīri. Vai kāds viņam ir paziņojis par šo lietu?

Atspiedis elkoņus pret rakstāmgaldu, Lesters saņēma galvu rokās, it kā tas palīdzētu atbildēt uz šo jautājumu.

—  Es biju tik ļoti norūpējies par citām lietām, ka man nebija spēka to izdarīt, — viņš atzinās.

—  Toties es to izdarīju, — Holmss paziņoja. — Es nosūtīju viņam īsu ziņojumu. Tieši pirms mūsu došanās šurp es saņēmu telegrammu no Berlīnes, un tas varētu jūs interesēt. — Mans draugs izvilka telegrammu no kabatas un izlasīja to:

—   «Jūsu ziņu saņēmu. Nekādu pretenziju no manas puses nebūs, ja jūs solāt pārstāvēt šajā lietā manas intereses. Manheims.»

—  Jūs gribat teikt, ka viņš par to necels brēku? — Lesters vaicāja.

—   Nē, ja es viņam apliecināšu, ka viņa vērtspapīri ir tādā pašā stāvoklī, kā bija.

Finansists dedzīgi pamāja. — Es to varu garantēt, un divdesmit četru stundu laikā tas jau būs izdarīts.

—  Tad es uzskatu, ka mūsu darījums patiesi ir galā, — Holmss sacīja. Viņš izņēma no kabatas aploksni, un to es visu laiku biju gaidījis.

—  Vienu mirklīti, Holms! — es sacīju, pieceļoties kājās. — Ļaujiet man! — Es izņēmu aploksni no tā rokas un devos pie Lestera rakstāmgalda.

— Doktors Votsons rūpējas par lielāko daļu no mūsu darījumiem, — detektīvs paskaidroja, kad es noliku aploksni finansistam priekšā.

Lesters to atvēra un izvilka salocīto lapu. To pārskatījis, viņš apjucis murmināja:

—   Mister Holms… šis atalgojums…

—   Pēc manas izvēles… — Holmss iestarpināja.

—   Bet tas ir kaut kas nedzirdēts! Tāda summa…

—  Vienu mirklīti! — mans draugs asā balsī pārtrauca. — Jūsu problēmas ir atrisinātas — vai jūs tagad grasāties tirgoties? Vai drīkstu jums aizrādīt, ka mazāk spējīgi cilvēki par mani par šādu darbu bez vaicāšanas pieprasītu desmit procentus no nozagto īpašumu vērtības?

—  Bet šī summa… — Lesters stostījās. Tad, sakodis zobus, viņš no atvilktnes izvilka čeku grāmatiņu un ar trīcošām rokām aizpildīja čeku. Tā kā es stāvēju viņam līdzās, viņš to pasniedza man.

—  Te ir jūsu atalgojums, mister Holms, bet es jums to nedodu no labas sirds.

—   Nāciet, Votson! — sacīja Holmss, pieceldamies kājās. Viņa pacietībai, šķiet, bija pienācis gals. — Mums jādodas prom, jo man ir tāda sajūta, ka mēs atrodamies Pikadilli tirgus laukumā.

Holmss, būdams nikns, devās uz durvīm, un es cieši aiz viņa tam sekoju. Piepeši mans draugs pagriezās, tā ka es gņndrīz tam uzskrēju virsū, un ar izstieptu pirkstu norādīja uz Lesteru:

—  Kad jūs būsiet rūpīgi apdomājis šo lietu, ser, es ceru, jūs sapratīsiet, ka esat pilnā apmērā saņēmis atpakaļ visu to naudu, ko samaksājāt. Un tad es no jums gaidīšu atvainošanos.

Finansists pielēca kājās. — Man jūs jābrīdina, mister Holms, ka es ļoti reti par kaut ko atvainojos.

—  Laiks rādīs! — Holmss noteica un izgāja no kabineta.

Atgriežoties ar kebu Beikerstrītā, mans draugs nepavisam vairs nešķita mierīgais un vēsais teorētiķis.

—  Vai jūs spējat aptvert šitā cilvēka bezkaunību!? Mēģina tirgoties kā prasts veikalnieks!

—   Cik jūs prasījāt, Holms?

—  Jūs taču redzējāt čeku, Votson! Tas ir jūsu kabatā.

Es izmisīgi centos izlocīties. — Es gribēju jautāt — kā jūs izšķīrāties par šo summu?

—   Man ienāca prātā, ka mēs reiz izmeklējām nedaudz līdzīgu lietu. Atcerieties, Holdernesas hercogs mums piedāvāja sešus tūkstošus sterliņu mārciņu, ja mēs atradīsim lordu Soltairu un neizpaudīsim par viņa pazušanu.

—   Un jūs šo piedāvājumu noraidījāt! — es atsaucos.

—   Bet tā summa man palikusi atmiņā. Ņemot vērā šīs lietas apstākļus, es, kā jau jūs zināt, pieprasīju Lesteram sešus tūkstošus mārciņu.

—   Es to uzzināju tikai šobrīd, Holms. Es jau sen saku, ka jūs par zemu novērtējat savu talantu un jūsu īstais atalgojums ir pats izmeklēšanas process, nevis alga.

—   Ā, atkal tas pats! — detektīvs norūca, jautājoši vērdamies manī.

—  Bez tam es jau minēju, ka bija ļoti daudz izdevumu. Un vēl — es plānoju atkal atsākt savu piedalīšanos zirgu skriešanās sacīkšu totalizatorā, kā arī otrdienas un ceturtdienas pēcpusdienas aizvadīt biljarda klubā. Tieši tāpēc es tagad došos uz pilsētas banku un noguldīšu Lestera čekā minētos divdesmit tūkstošus mārciņu.

—   Ko? — Holmss iesaucās, pārsteigumā iepletis acis.

—     Tas ir visvecākais triks, Holms! Tikai jānomaina vecā aploksne — man bija pieredzējis skolotājs.

—  Jūs to izdomājāt abi ar Volingfordu?

—  Nē. Volijs tikai iemācīja man šo triku. Ideja bija mana.

Holmsa sejā pamazām izdzisa pārsteiguma izteiksme, un tad viņa lūpas savilkās smaidā.

—   Divdesmit tūkstoši mārciņu! Nav brīnums, ka vecais kungs bija tuvu infarktam.

—  Bet viņš samaksāja. Un vēl vairāk — varu derēt, ka jūs sagaidīsiet arī atvainošanos.

—  Vai jūs runājat nopietni?

—   Esmu gatavs derēt uz simt mārciņām.

—  Votson, kā jau jūs zināt, es neesmu spēlmanis. Tomēr šoreiz es izdarīšu izņēmumu.

Mēs noslēdzām derības, paspiežot viens otram roku.

Pagāja tieši divi mēneši, un es nospriedu, ka man godīgi jāsamaksā Holmsam šīs simt mārciņas. Cik tad ilgi cilvēks var apdomāt — pat tāds ietiepīgs vecs zirgu zaglis kā Lesters? Es jau meklēju savu čeku grāmatiņu, kad Billijs ienesa rīta pastu.

Holmss bija ļoti aizņemts ar kādu eksperimentu savā ķīmijas laboratorijā, tāpēc es izšķiroju aploksnes, un viena no tām pievērsa manu uzmanību.

—   Paklau, Holms, te ir kaut kas dīvains.

—   Kādā ziņā, vecais draugs?

Es parādīju aploksni. — Adresēta jums. Augšējā kreisajā stūri iespiests «Lestera vēstule».

Holmss nogrieza spirta lampiņu zem mēģenes ar kādu šķidrumu un sāka slaucīt rokas.

—  Ak tā! Tā laikam ir gadskārtējā vēstule ar padomu, kam ir tik liela nozīme finansu pasaulē.

Varbūt mūsu bijušais klients mums kā balvu veltī savus vārdus. Atveriet to, vecais draugs, un apskatīsim, kas mūsu dižajam finansu milzim iešāvies prātā.

Es to darīju un izvilku no aploksnes vienu vienīgu papīra lapu. — Viņš nav šķiedies ar vārdiem.

—   Mums jau stāstīts, ka tāds ir viņa stils. Ko viņš saka?

—   «Izvairieties no kokvilnas vairumtirdzniecības!»

—  To mēs laikam varētu.

—  Tas vēl nav viss. «Par nominālcenu iepērciet Falmouta kompānijas akcijas!»

—   Divi teikumi no orākula mutes.

—  Tomēr te to ir trīs, Holms. Trešais ir sekojošs: «Neattiecas uz vairumtirdzniecību un finansēm. Ja jūs par kaut ko šaubāties, sazinieties ar Šerloku Holmsu!»

Detektīvs mirkli neizpratnē uzlūkoja mani, tad sāka smieties tik aizrautīgi, kā es jau labu laiku nebiju dzirdējis to darām.

—   Manuprāt, tā ir vissmalkākā atvainošanās, kādu man gadījies saņemt, — viņš paziņoja. — Piedevām tas liecina, ka no manis atvadīsies simt mārciņu, lai dotos pie jums, labais draugs.

Holmss tūlīt apsēdās un izrakstīja man čeku par simt mārciņām.

Nedēļu vēlāk es visu šo summu zaudēju, kad zirgs, uz kuru liku Veseksas čempionātā, jau pirmajā kārtā saskrējās ar otru un pienāca tikai ceturtais.

Neko darīt — kas viegli nācis, tas viegli aiziet!

PASKAIDROJUMI

[1] «reigeitas skvairi».

[2] «Četru zīme».

[3] «sarkangalvju liga».

[4] «Šerloks holmss un zelta putns».

[5] «Šcrloks holmss un bagātību vilciens».

[6] spāņu — amerikāņu kara Savienoto Valstu armija iepazinās ar spāņu radītajiem mauzeriem, kuri tolaik vēl nebija pazis- tami pasaules ieroču tirgū. Dzīvību neapdraudošie ievainojumi sadzija ļoti ātri, jo locies ātrums radīja mazu brūci. Turpretī 45. kalibra kolts, ko izgudroja Morro sacelšanās laikā, ar izplūdušas kontūras lodi radīja milzīgu šautu brūci.

[7] varam pieņemt, ka šis bija lieliskā lorda Belindžera trešais premjerministra posteņa periods, jo tam jāseko «Tumši zilā akmens piedzīvojumam». Pirms lielā karaliskā briljanta nozagšanas lords Kentlmērs bija ass Holmsa kritiķis, bet, kad detektīvs atklāja Tumši zilo akmeni, viņš kļuva par vienu no Holmsa uzticīgākajiem atbalstītājiem.

[8] policijas priekšnieks Brikstouns runā par Holmsa pieredzi apbalvojuma saņemšanā, kas sekoja, atrisinot lietu sakarā ar Brusa Pārtingtona plāniem.

[9] «Dižciltīgā vecpuiša piedzīvojums».

[10] «Šerloks holmss un svētais zobens».

[11] red. piezīme. gerika teātris nodibinājās 1889. gadā, un vairāki Votsona norādījumi apliecina, ka šis notikums norisinājies pēc tam. Lēdija Tīsdeila sauc savu producentu par «Flo», kas nav plaši izplatīta iesauka. Iespējams, tas bijis Florencs Zīgfelds, kurš Anglijā izmēģinājis iestudēt savus pasaulslavenos amerikāņu mūziklus. Zīgfelds dzimis 1869. gadā un miris 63 gadu vecumā 1932. gadā, tātad tajā laikā viņš varēja būt Londonā, un viņa iesauka patiesi bija «Flo». Bet šī jautājuma atrisināšanu es atstāšu teātra vēsturnieku ziņā. Interesanti, ka lēdija Tīsdeila piemin, ka «Flo» esot izšķērdīgi rīkojies ar naudu. Kad Zīgfelds nomira, viņš, kurš vienā sezonā uzveda četrus Brodvejā slavenus mūziklus, bija palicis parādā miljons dolāru, kas toreiz skaitījās milzīga summa. Ari šobrīd šī summa liktu nedaudz padomāt.

[12] autora piezīme. Šī bija jau otrā reize, kad Holmss lietoja šo apzīmējumu, tāpēc es to izvēlējos par ši darba nosaukumu.

[13] «otrais traips», «tumši zilais akmens».

[14] «klostera skola».

[14] Šī grāmata, ko uzskata par klasiku, tika publicēta 1893. gadā.

[15] holmss droši vien pirmo reizi grasījās strādāt kopā ar šo cilvēku. Bernards Spilsburijs, kurš 1910. gadā kļuva pasaulslavens ar Klipena lietu, iegājis vēsturē kā pirmais pasaulē dižākais medicīnas eksperts. Vairāk nekā trīsdesmit gadus viņš bija galvenā figūra Anglijas tiesu medicīniskajā ekspertīzē. 1922. gadā karalis Džordžs V viņam piešķīra bruņinieka titulu.

[16] holmss par to bija ļoti saniknots, vēl jo vairāk tāpēc, ka Skotlendjards tikai 1901. gadā oficiāli atzina pirkstu nospiedumu metodi un Henrija klasifikācijas sistēmu.

[17] votsons ar jauno Stemfordu pusdienoja Holborna restorānā tajā dienā, kad iepazinās ar Šerloku Holmsu.

Content

Tomass Frenks Šerloks Holmss un maskētās slepkavības

IEVADS

TRĪS JAUTAJUMI

NEPARASTAIS ADVOKATS

PUSDIENAS PIE SIMPSONA

POLICIJAS PRIEKŠNIEKS UN FINANSISTS

PLANS

CILVĒKS IEKŠPUSĒ

SARGS UN REĢISTRATORE

AIZDOMAS TURAMIE UN MOTĪVI

NOVIRZOTIES NO LIETAS

LĒDIJAS TĪSDEILAS ATKLĀJUMI

14 blĒdĪba

VOTSONA PIENĀKUMI

OTRA SLEPKAVĪBA

LIELĀ IZSEKOŠANA

PĀRSTEIGUMU BALLE

VISVECAKAIS TRIKS

PASKAIDROJUMI