Konans Doils Arturs

Klūmberas noslēpums

ARTURS KONANS DOILS

KLŪMBERAS noslēpums

.

..

1. VESTU ĢIMENES BĒGŠANA NO EDINBURGAS

Es, Džons Fozerdžils Vests, tieslietu zinību students Sv. Andreja universitātē, centos sekojošās rindiņās īsi un pareizi aprakstīt savus piedzīvojumus.

Es nevēlos iegūt literāriskas sekmes, tāpat es arī nevēlos ar sava stila daiļumu vai ar savu piedzīvojumu izveicīgu sakārtojumu sniegt lasītājiem dīvainos notikumus sensacionālā ietērpā. Mana vislielākā vēlēšanās ir — lai tie, kuri par mīklaino notikumu kaut ko zina vai ir dzirdējuši, izlasot manu stāstu, varētu atzinīgi liecināt, ka nav neviena fakta, kuram es būtu kaut ko pielicis vai atņēmis.

Ja es to panāktu, es būtu pilnīgi apmierināts ar savu pirmo un laikam arī pēdējo mēģinājumu literatūrā.

Mans nolūks bija aprakstīt notikumu gaitu attiecīgā kārtībā, pieturoties pie ticamiem atstāstiem, kad attēloju tādus gadījumus, kurus es personīgi neredzēju. Tomēr ar draugu piepalīdzību es nācu pie slēdziena, kurš solās būt atvieglinošs man un apmierinās lasītāju. Tas ir — pielietot manis savāktos manuskriptus un pievienot tiem tādu personu pirmavota liecinājumus, kuram bijusi sevišķa izdevība tuvāk pazīt ģenerālmajoru J. B. Hizerstonu.

Sim nolūkam es sniegšu lasītājiem bijušā Klūmberas pils kučiera Izraēla Stēka un Dr. Džona Isterlinga, Vigtaunas grāfistē, liecinājumus, līdz ar burtisku izvilkumu no ģenerālmajora Hizerstona dienasgrāmatas par notikumiem Thulas ielejā 1841. gada rudenī, ap pirmā Afganistānas kara beigām, kas attēlo kauju Taradas aizā un budistu adepta Ghulaba Sacha nāvi.

Es paturu sev tiesības papildināt tos robus, kas radušies aprakstā. Tādējādi", es esmu kļuvis no autora par sakopotāju, bet, no otras puses, mans darbs nebūs vairs kāds stāsts, bet vesela virkne apstiprinātu aculiecinieku liecinājumu.

Mans tēvs, Džons Hanters Vests1 bija pazīstams austrumu un sanskrita valodas pratējs un viņa vardarn ir vēl tagad liela nozīme starp tiem, kas interesējas par tādām lietām. Tas bija mans tēvs, kas pirmais pēc sera Viljama Džonsa norādīja uz agrākās persiešu literatūras lielo vērtību, un viņa Hafiza un Feridedina Atara tulkojumi ieguvuši barona Hammer-Purgstala, Vīnē, kā arī citu 'ievērojamāko kontinenta kritiķu vissiltākās atsauksmes.

Manu tēvu sagatavoja advokāta profesijai, bet viņa cenšanās pēc tālākās izglītības prasīja ļoti daudz pūļu, tā ka viņam atlika pārāk maz laika, lai nodotos savai iecerētajai profesijai.

Kad viņa klienti to meklēja birojā Džordža ielā, tēvs parasti bija ieracies advokātu bibliotēkas grāmatu plauktos vai nopietni iedziļinājies kādā sapelējušā, ar zirnekļa tīkliem apaustā manuskriptā filozofijas institūtā, labprātāk nodarbinādams savas smadzenes ar kodeksu, kuru Meņju ieteica 600 gadus pirms Kristus dzimšanas, nekā ar deviņpadsmitā gadsimta skolu likumu sarežģītām problēmām. Tāpēc nav ko brīnīties, ka viņa zināšanas uzkrājās, bet prakse sašaurinājās, un tanī laikā, kad viņš bija sasniedzis savas slavas visaugstāko punktu, viņš arī bija noslīdējis uz turības viszemākās pakāpes.

Tā kā nevienā no viņa dzimtenes universitātēm nebija sanskrita valodas katedras un arī no citurienes ne- naca pieprasījumi pēc viņa vienīgajām garamantām, mēs būtu iestiguši dzijā nabadzībā, apmierinot sevi ar Firdusi, Omara Haijama un citu austrumu favorītu aforismiem un priekšrakstiem, ja vien tēva pusbrāļa, Viljama Farintoša, Brauksamas lorda, Vigtaunas grāfistē, negaidītā laipnība un labsirdība nebutu mūs izglābusi.

Šiim Viljamam Farintošam piederēja zemesīpašums, kura platība nebija nekādi samērojama ar tā vērtību, jo tas ietvēra viskailākos un neauglīgākos zemes gabalus kailā un neauglīgā grāfistē. Tomēr kā vecpuisis viņš izdeva ļoti maz, un ienākumi viņam atļāva ne tikai dzīvot kā lordam pienākas, bet arī noguldīt bankā prāvāku naudas summu.

Tanī laikā, kad mums klājās pietiekoši labi, mūsu radinieks, Brauksamas lords, interesējās par mums ļoti maz, bet taisni tad, kad mēs bijām nokļuvuši bezizejas stāvoklī, mūs pārsteidza prieka vēsts — Viljama Forin- toša vēstule.

Viņš mums apliecināja savu dziļo līdzjūtību un rakstīja, ka viņa kreisā plauša pēdējā laikā kļuvusi vāja, un ka Dr. Isterlings viņam stingri piekodinājis tos nedaudzos gadus, kas vēl atlikuši, pavadīt kādā veselīgākā klimatā.

Tāpēc viņš nolēmis doties uz Dienviditāliju un lūdza, lai mēs savu dzīvesvietu pārceļam uz Brauksamas pili, un lai mans tēvs uzņemas viņa īpašumu pārvaldīšanu un vadīšanu pret atalgojumu, kas mūsu turpmāko dzīvi pilnīgi nodrošināja.

Mūsu māte bija mirusi pirms vairākiem gadiem. Mūsu ģimene sastāvēja no manis, mana tēva un manas māsas Esteres. Tātad saprotams, ka ilgi nedomājām un pieņēmām lorda augstsirdīgo piedāvājumu. Mans tēvs devās ceļā uz Vigtaunu tanī pat naktī, kamēr Estere un es sekojām dažas dienas vēlāk, vedot līdzi kā bagāžu divus zinātniskām grāmatām piebāztus kartupeļu maisus un citas tādas mājturības lietas, kas bija pūļu un pārvadāšanas izdevumu vērtas.

2. DĪVAINAIS VEIDS, KĀDĀ NOMNIEKI IERADĀS KLŪMBERĀ

Salīdzinot ar angļu lorda muižu, Brauksama likās esam ļoti nabadzīga dzīvesvieta. Bet mums, pieradušiem pie dzīves ierobežotās telpas, tā bija karalisks greznums.

Celtne bija plaša un zema, ar dakstiņu jumtu, milzu logiem un daudziem dzīvokļiem ar nokvēpušiem griestiem un ozola sienu apšuvumiem. Mājas priekšā atradās neliels laukums, apaudzis ar retām panīkušām gobām. Aiz tās atradās Barlejas ciemats — ap divpadsmit māju —- kuru apdzīvoja vienkārši zvejnieki, kas lordu uzskatīja par savu dabisko aizstāvi.

Rietumos atradās Īrijas jūra ar savu plato, dzelteno piekrasti, kamēr visos citos virzienos tuksnešainie purvāji — iepelēkzaji tuvumā un tumši sarkani tālumā — stiepās līdz pat apvārsnim.

Bija ārkārtīgi drūmi un vientulīgi Vigtaunas jūrmalāl Varēja nostaigāt dažu labu nogurdinošu jūdzi un nekad neredzēt dzīvu būtni, izņemot baltās, smagi lidojošās juras kaijas, kuras ķērca un sasaucās spiedzošā un bēdīgā balsī.

Šausmīgi drūmi un vientulīgi! Reiz pazaudēsi Brauk- samu no acīm, neatradīsi ne mazākās cilvēka roku darba zīmes, izņemot vietu, kur pacēlās augstais, baltais Klūm- beras pils tornis, gluži kā milzīgs kapakmens, skujkoku biezokņa vidū.

So lielo celtni, apmēram jūdzi no mūsu dzīvesvietas, bija cēlis kāds turīgs Glāzgovas tirgonis, kurš bija liels savādnieks un vientulības meklētājs.

Mūsu atbraukšanas laikā tā bija jau vairākus gadus neapdzīvota un ar saviem laika saēstiem mūriem un izdauzītiem logiem līdzinājās romantiskas pils drupām.

Tukša un mitruma bojāta, tā noderēja vienīgi kā ce|a rādītājs zvejniekiem, jo piedzīvojumi tos mācījuši, ka,

turoties vienā līnijā ar lorda mājas skursteni un Klūm- beras balto torni, viņi varēja vadīt savas laivas caur draudošo klinšu sēkli, kas snaudošam briesmonim līdzīgs pacēla savu zobaino muguru virs vētru saniknotiem atklātā līča viļņiem.

Šinī mežonīgā vietā liktenis iemeta manu tēvu, manu māsu un mani. Mums vientulība nebija briesmīga. Pēc lielpilsētas trokšņa un ņudzekļa, kā arī nospiedošā uzdevuma vilkt dzīvi ar niecīgiem līdzekļiem, šis neaptveramās debesu velves maigums un dzidrais gaiss dvesa glāstošu klusumu. Te nebija vismaz neviena kaimiņa, kas mūs izspiegotu un aprunātu.

Lords atstāja mūsu rīcībā faetonu un divus ponijus, ar kuriem mans tēvs un es apbraukājām mūsu pārvaldīšanā uzticētos īpašumus, izpildot tādus vieglus pienākumus, kādi gulstas uz aģenta, jeb kā vietējie to sauca — «faktora», pleciem, kamēr mūsu maigā Estere sekoja un vadīja mūsu saimniecību un uzjautrināja veco, drūmo māju.

Tāda bija mūsu vienmuļīgā, vienkāršā dzīve, līdz tai vasaras naktij, kad norisinājās neparedzēts atgadījums, kas izrādījās par to dīvaino notikumu vēstnesi, kuru dēļ es ķēros pie spalvas.

Man bija paradums dažreiz vakaros sēsties lordu laiviņā un doties līcī, lai noķertu vakariņām kādu mencu. Sinī neaizmirstamajā gadījumā mana māsa brauca man līdzi, novietojusies ar grāmatu rokās laivas pakaļgalā, kamēr es izmetu savas makšķeres laivas priekšgalā.

Saule norietēja aiz Īrijas piekrastes klinšu šķautnēm, bet garā apsārtoto mākoņu grēda vēl rādīja to vietu un meta uz ūdens virsmas krāšņu atspulgu. Viss plašais okeāns bija izvagots ar iesarkanām rievām. Es pacēlos laivā stāvus un sajūsmināts raudzījos apkārt krasta, jūras un debesu skaistajā panorāmā. Pēkšņi mana māsa pieskārās manai piedurknei ar īsu, asu izbrīnās saucienu.

«Lūk, Džon,» viņa iesaucās, «Klūmberas tornī ir redzama uguns!»

Es pagriezu galvu un vērīgi raudzījos augstajā, baltajā tornī, kurš rēgojās pāri koku galotnēm. Vienā no logiem es skaidri saredzēju gaismas atspīdumu, kas pēkšņi nozuda un tad vēlreiz atspīdēja kāda augstākā stāva logā. Tur uguns parādījās īsu brīdi un tad pazibēja gar diviem blakus logiem zemāk, pirms koki to aizsedza mūsu acīm. Bija skaidrs, ka kāds, nesdams lampu vai sveci, uzkāpis pa torņa trepēm, un tad atgriezās mājas iekšienē.

«Pie joda, kas tas varētu būt?» teicu es, runājot drīzāk pats ar sevi nekā ar Esteri, jo varēju redzēt no viņas pārsteigtās sejas, ka viņai noteiktas atbildes trūka. «Laikam kāds no Brauksamas-Barlejas ļaudīm kaut kādu iemeslu dēļ uzkāpis tornī.»

Mana māsa papurināja galvu.

«Nav neviena starp tiem, kurš uzdrošinātos pievakarē spert savu kāju alejas vārtu tuvumā», viņa atbildēja. «Bez tam, Džon, atslēgas glabājas pie Vigtaunas mājas faktora. Lai viņi būtu diezin cik ziņkārīgi, neviens no mūsu Jaudīm nevarētu atrast ceu tur iekšā.»

Kad es iedomājos masīvās durvis un smagos slēģus, kuri apsargāja Klūmberas apakšējo stāvu, es nevarēju nepiekrist savas māsas iebildumam. Negaidītajam apmeklētājam vajadzēja vai nu pielietot ārkārtīgus va- rasdarbus, lai atbrīvotu sev ceļu, vai arī vajadzēja iegūt atslēgas.

Noslēpuma ieinteresēts, es pagriezu laivu uz krastmalu, lai pārliecinātos, kas varētu būt šis iebrucējs, un kādi būtu viņa nolūki. Atstājis māsu Brauksamā un uzaicinājis Setu Džemisonu, vecu karakuģa matrozi un vienu no spēcīgākajiem zvejniekiem, es devos ar to pāri purvājiem caur sablīvējušos tumsu.

«Tai mājai nav laba slava, tumsai iestājoties,» piezīmēja Sets Džemisons, manāmi palēninādams sojus.

kad es viņam paskaidroju mūsu gājiena nolūku. «Ne velti tās īpašnieks negrib tai tuvoties pat lielgabala šāviena attālumā.»

«Nu, Set, tomēr ir viens, kas nebaidās tur ieiet,» atbildēju es, rādīdams uz lielo, balto ēku, kura rēgojas cauri tumsai.

Gaisma, ko es novēroju no jūras, kustējās šurpu turpu apakšstāva logos, kuru slēģibija attaisīti. Es tagad varēju redzēt, ka vēl otra, vājāka uguns, sekoja dažus soļus nopakaļ pirmajai. Acīmredzot divi cilvēki, viens ar lampu un otrs ar sveci, pamatīgi apskatīja ēkas iekšieni.

«Lai katrs dzisina pats savu putru,» sacīja Sets ietiepīgi, paliekot uz vietas stāvot. «Kas mums par daļu, ja kādam spokam vai ķēmam iepatikusies Klūmbera? Nav joki iejaukties tādās lietās.»

«Nu, cilvēks,» es atcirtu, «jūs taču neietiepsities, ka spoks braucis šurp ar ratiem? Kas tās par ugunīm tur pie alejas vārtiem?»

«Ratu lukturi, protams!» iesaucās mans pavadonis raudulīgā balsī. «Stūrēsim uz turieni, meistar, un aptaujāsim, no kurienes viņi nākdami.»

Nakts jau bija iestājusies, izņemot kādu garu, šauru, sārtu svītriņu rietumos. Klupdami, krizdami mēs devāmies pāri muklājam, līdz kamēr neuzdūrāmies Vigtau- nas lielceļam tanī vietā, kur augstais četrkantainais akmens stabs norādīja ieeju Klūmberas alejā. Lieli divriteņu rati stāvēja vārtu priekšā. Zirgs plūkāja ceļmalā reto zāli.

«yis& kārtībā,» teica Džemisons, tuvāk aplūkodams atstātos vāģus. «Es tos itin brangi pazīstu. Tie pieder Mak-Neilam, Vigtaunas faktoram — tam pašam, kas. glabā atslēgas.»

«Labi, reiz šurp atnākuši, mēs varam ar viņu arī pa- runat,» es atbildēju. «Ja nemaldos, viņi nāk lejā.»

Tā runājot, mēs izdzirdējām smago durvju klaudzoņu un dažas minūtes vēlāk pamanījām divas figūras, vienu garu un kalsnēju, otru zemu un druknu, kas tumsā mums tuvojās. Nācēji tik nopietni sarunājās, ka pamanīja mūs tikai tad, kad iznāca caur alejas vārtiem.

«Labvakar, mister Mak-Neil,» teicu es, sperot dažus soļus uz priekšu un uzrunājot Vigtaunas faktoru, ar kuru es biju drusku pazīstams.

Mazākais no viņiem pagriezās uz manu pusi, un es pārliecinājos, ka nebiju maldījies, to noturēdams par uzrunāto. Bet viņa garais pavadonis atlēca atpakaļ un izrādīja stipra uzbudinājuma pazīmes.

«Ko tas nozīmē, Mak-Neil?» es dzirdēju viņu teicam aizrautā, piesmakušā balsī. «Vai tāds ir jūsu solījums? Kā lai es to saprotu?»

«Neuztraucieties, ģenerāli Apmierinieties!» sacīja faktors lēnā, mierinošā tonī, it kā runātu ar sabaidītu bērnu. «Sis ir jaunais misters Fozerdžils Vests, no Brauksamas, tomēr, kas viņu šonakt šurp sūtīja, ir vairāk nekā es varu saprast. Bet tā kā jums jākļūst kaimiņiem, man cits nekas neatliek, kā izlietot gadījumu, lai jūs stādītu vienu otram priekšā. Mister Vest, šis ir ģenerālis Hizerstons, kas taisās nomāt Klūmberas pili.»

Es sniedzu savu roku garajam cilvēkam, kas to saņēma vilcinādamies un ar redzamu nepatiku.

«Es nācu šurp,» es paskaidroju, «tāpēc, ka redzēju logos jūsu ugunis un domāju, ka kaut kas nav kārtībā. Jūtos ļoti priecīgs, to darījis, jo tas man deva izdevību iepazīties ar ģenerāli.»

Kamēr runāju, es nojautu, ka jaunais Klūmberas pils nomnieks manī pētoši tumsā noraudzījās. Kad es beidzu, viņš izstiepa savu garo drebošo roku un pagrieza ratu lukturi, lai gaismas strāva man plūstu sejā.

«Debesu tēvs, Mak-Neil!» viņš iesaucās tādā pat trīcošā balsī kā iepriekš, «Tas puisis ir brūns kā šokolāde. Viņš nav anglis. Jūs neesat anglis — jūs, ser?

«Es esmu skots, miesās un dvēselē,» atbildēju es, valdīdams smieklus, kurus es pārvarēju, redzot sava jaunā paziņas baiju pilno sejas izteiksmi.

«Skots, hm!» izdvesa viņš ar atvieglotu nopūtu. «Tagad viss ir vienalga. Jums man vajag piedot, mister — mister Vest. Es esmu ļoti nervozs, trakoti nervozs. Iesim, Mak-Neil, mums jābūt atpakaļ Vigtaunā stundas laikā. Ar labvakaru, džentlmeņi, ar labvakaru!»

Viņi abi ierāpās ratos. Faktors noplīkšķināja ar pātagu un augstie divriteņu rati aizripoja tumsā, atstājot skaistu, dzeltenu gaismas tuneli katrā pusē, kamēr riteņu rīboņa noklusa tālumā.

«Ko jūs domājat par mūsu jauno kaimiņu, Džemi- son?» es jautāju pēc ilgas klusu ciešanas.

«Nudien, mister Vest, kā jau pats saka, viņš šķiet nāvīgi nervozs. Liekas, sirdsapziņa tam ir drusku ķerta.»

«Viņa aknas vēl vairāk,» teicu es. «Viņš izskatās it kā būtu bijis stiepts uz moku sola. Bet paliek ļoti vēss, Set, mans zēn, un ir laiks mums abiem nokļūt siltumā.»

Es novēlēju savam pavadonim labu nakti un drāzos prom pāri muklājiem uz jautro, iesarkano gaismiņu, kas apzīmēja Brauksamas viesistabas logus.

3. MŪSU TURPMĀKA PAZĪŠANAS AR ĢENERĀLMAJORU J. B. HIZERSTONU

Mūsu nelielajā sabiedrībā, kā to var iedomāties, sakarā ar ziņām, ka pils atkal tiks apdzīvota, bija manāms savāds uztraukums. Mēs dzīvi pārrunājām varbūtējās attiecības ar jaunajiem nomniekiem un viņu savādo ideju — izvēlēties dzīvesvietai šo drūmo apvidu.

Drīz kļuva redzams, ka viņi, lai motīvi būtu kādi būdami, noteikti nolēmuši te palikt uz ilgāku laiku, jo vesela rinda dažādu amatnieku ieradās no Vigtaunas un labošanas darbi turpinājās no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Apbrīnojami, cik ātri vēja un laikazoba zīmes izzuda; pelēkā, baigā ēka pārvērtās gluži jaunā un ērtā, it kā tā būtu tikai vakar būvēta. Bija pietiekoši daudz pierādījumu, ka naudai nepiegrieza nekādu vērību, un ka nevis trūcīguma vai skopuma dēļ ģenerālmajors Hizer- stons izvēlējies šo nomali par dzīvesvietu.

«Varbūt, ka viņš ir nodevies zinātnēm,» prātoja mans tēvs, kad mēs šo jautājumu iztirzājām pie brokastu galda. Varbūt viņš ir izvēlējies šo no pasaules atšķirto vietu, lai pabeigtu kādu magnum opus[1], kurā viņš ir iedziļinājies. Ja tas tā būtu, es justos laimīgs, atvēlot viņa rīcībā savu bibliotēku.»

Estere un es sirsnīgi smējāmies par lepno veidu, kādā mūsu tēvs runāja par tiem diviem grāmatām pieblīvētajiem kartupeļu maisiem, kurus mēs atvedām līdzi.

«Var ļoti būt, kā jūs sacījāt,» noteicu es, «bet mūsu īsās sarunas laikā es nemanīju vis, ka ģenerālis būtu cilvēks ar ļoti lielu literārisku gaumi. Es drīzāk gribētu spriest, ka viņš te nācis uz ārstu ieteikumu pamata, cerot, ka klusais un svaigais gaiss uzlabos viņa satricināto nervu sistēmu. Būtu jūs redzējuši viņa izbaiļu pilno skatu un viņa pirkstu krampjaino Taustīšanos, jūs teiktu, ka viņam nepieciešama nopietna ārstēšanās.»

«Būtu interesanti zināt, vai viņam ir sieva un ģimene,» iejaucās mana māsa. «Nabaga dvēselītes, cik vientulīgi viņas jutīsiesl Izņemot mūs, nav taču nevienas ģimenes septiņu jūdžu apkaimē, ar kuru tās varētu vārdu apmainīt.»

«Ģenerālis Hizerstons ir ļoti ievērojams kareivis,» piezīmēja mans tēvs.

«Nu, bet no kurienes jums tas zināms?»

«Jā, mani mīļie,» sacīja mans tēvs, uzsmaidot mums pāri savai kafijas tasei, «jūs patlaban smejaties par manu bibliotēku, bet jūs redzat, ka tā dažreiz var būt ļoti noderīga.» Tā runājot, viņš paņēma no plaukta sarkanos vākos iesietu sējumu un šķirstīja lapas. «Sis ir Indijas armijas saraksts trīs gadus atpakaļ,» viņš paskaidroja, «un te ir mums vajadzīgais džentlmenis — «Hizerstons J. B., ordeņu kavalieris» — mani mīļie, un «V. C.», iedomājieties, «-V. C.»* — bijušais indiešu infantērijas kolonels, bet tagad izstājies no dienesta ar ģenerālmajora grādu.» Bet otrā rubrikā ir viņa dienesta gaitas piezīmes — «Ghuznijas ieņemšana un Dželalabadas aizstāvēšana, indiešu dumpis un Udas iekarošana.» Es domāju, mani mīļie, ka mēs varam lepoties ar savu jauno kaimiņu.»

«Tur nav minēts, vai viņš ir precējies vai ne?» vaicāja Estere.

«Nē,» atbildēja tēvs, purinādams savu sirmo galvu, un pats priecādamies par savu asprātību. «Tas nav atzīmēts zem virsraksta «Drošsirdības darbi», kaut gan tas būtu pilnīgi iespējams, mana mīļā, pilnīgi iespējams.»

Visas mūsu šaubas par šo jautājumu drīz vien tika novērstas. Tanī pat dienā, kad remonts un mēbelēšana bija pabeigti, man radās vajadzība braukt uz Vigtaunu. Ceļā es sastapu vāģus, kuri veda ģenerālmajoru Hizer- stonu ar ģimeni uz viņu jauno dzīvokli. Kāda vecāka dāma, skumju seju, sēdēja tam blakus un abiem pretim — jauns cilvēks manā vecumā un dažus gadus jaunāka meiča.

Es pacēlu cepuri un taisījos braukt garām, bet ģenerālis uzsauca važonim pieturēt un sniedza man savu roku.

Tagad, dienasgaismā, es redzēju viņa seju, kura bija gan stingra un nopietna, bet spējīga pieņemt arī laipnu izteiksmi.

«Kā klājas, mister Fozerdžil Vest?» viņš vaicāja. «Man jāatvainojas jūsu priekšā, ka biju viņvakar pret jums drusku skarbs — jūs man piedosit kā vecam kareivim, kas savas dzīves lielāko daļu pavadījis zem ieročiem. Tomēr, jums jāatzīst, ka esat drusku brūnākas krāsas nekā parastie skoti.»

«Mūsu dzīslās plūst spāņu asinis,» atbildēju es, brīnīdamies par viņa atgriešanos pie šī gadījuma.

«Tas, protams, lietu noskaidro,» piezīmēja viņš. «Mana mīļā,» tā savai sievai, «atļauj man tev stādīt priekšā misteru Fozerdžilu Vestu. Tie te ir mans dēls un mana meita. Mēs šeit nākam meklēt mieru, mister Vest — pilnīgu mieru.»

«Un, tiešām, labākas vietas jūs nevarētu atrast,» teicu es.

«O, jūs tā domājat?» viņš iesaucās. «Es arī domāju, ka te ir ļoti mierīgi un ļoti vientulīgi. Ceru, ka naktī var droši izstaigāt visas šej'ienes takas, nesastopot nevienas dvēseles?»

«Jā gan, tumsai iestājoties, še reti sastopams kāds cilvēks,» sacīju es.

«Un klaidoņi vai ubagi jūs bieži netraucē? Maz vazaņķu vai zaglīgo čigānu un tamlīdzīgu diedeļu?»

«Mani pārņem aukstums,» iebilda Hizerstona kundze, savilkdama savu biezo kotika kažoku ciešāk ap sevi. «Mēs arī aizturam misteru Vestu.»

«Tā ir gan, mana mīļā, tā ir gan. Važon, turpini ceļu. Sveiki, mister Vest!»

Vāģi devās uz pils pusi un es, domās nogrimis, braucu tālāk uz savu lauku metropoli.

Kad es uzbraucu uz lielceļa, misters Mak-Neils izskrēja no sava biroja un māja man apstāties.

«Mūsu jaunie nomnieki šorīt pārvietojās,» viņš sacīja:

«Es viņus sastapu ceļā,» atbildēju.

Pavēries uz mazo faktoru, varēju redzēt, ka viņa ģīmis bija sarkans, un ka tas, acīmredzot, bija iemetis pāris glāzītes par mēru.

«Dodiet man īstu džentlmeni, ar ko taisīt veikalus,» viņš teica, skaļi smiedamies. «Viņi saprot mani, un es saprotu viņus.» «Par kādu summu lai izrakstu? prasa ģenerālis, izņemdams no sava portfeļa neaizpildītu čeku un uzlikdams to uz galda.» «Divi simti,» atbildēju es, neaizmirsdams arī savu laiku un pūles.»

«Es domāju, ka pats īpašnieks par to jums samaksājis,» es atteicu.

«Tā, tā, bet neskādē arī drusku nopelnīt. Viņš to izpildīja un pasvieda man, it kā tā būtu veca pastmarka. Lūk, tādā veidā jātaisa veikali godīgu cilvēku starpā — lai gan tas neveiktos, ja katrs tiektos tikai savā labā. Vai jūs neienāksit, mister Vest, nogaršot manu viski?»

'I «Nē, pateicos,» sacīju es, «man ir steidzamas veikala " darīšanas.»

«Pareizi, pareizi, darīšanas ir galvenā lieta. Tāpat nav ieteicams no agra rīta dzert. Kas attiecas uz mani, tikai vienu glāzīti pirms brokasta krietnākai apetītei un vienu glāzīti vai divas pēc tam, lai veicinātu sagremošanu. Es nekad nelietoju alkoholu pirms pusdienām. Bet, ko jūs domājat, mister Vest, par ģenerāli?»

«Hm, man nav vēl bijusi izdevība spriest,» es uzsvēru.

Misters Mak-Neils klauvēja ar pirkstu pie savas pieres.

«Luk, ko es domāju par viņu,» viņš sacīja konfidenciālā čukstā, purinādams galvu. «Pēc manām domām, viņam nav viss mājās, ser. Mister Vest, kādas pēc jūsu ieskata ir trakuma pazīmes?»

«Nu, neizpildīta čeka piedāvāšana Vigtaunas mājas faktoram,» sacīju es.

Siguldas pilsētas BIBLIOTĒKA

«Jūs atkal ar saviem jokiem. Bet, runājot mūsu starpā, ja kāds cilvēks jums prasītu, cik jūdžu ir no tuvākās ostas un vai kuģi tur pienāk no austrumiem, un vai gadās klaidoņi un vazaņķi uz ceļiem, un vai nerunātu pretim nomas līgumam celt augstu sētu ap parku, ko jūs par to teiktu, a?»

«Es, protams, noturētu viņu par savādnieku,» atbildēju es.

«Ja katram cilvēkam dotu pienācīgo, mūsu draugs atrastos mājā ar augstu mūri visapkārt, un tas viņam nemaksātu ne sarkanu grasi,» sacīja faktors.

«Kur tad?» prasīju es jokojot.

«Vigtaunas provinces trako mājā,» iesaucās viņš un sāka visā rīklē smieties, kamēr es uzsāku savu ceļu, atstājot viņu smejoties par paša jokiem.

Jaunās ģimenes ierašanās Klūmberas pilī neatstāja manāmu iespaidu uz mūsu vientulīgās dzīves vienmuļību. Viņi pat nenodevās tādām vienkāršām izpriecām, kādas vietējie apstākļi atļāva, un arī neinteresējās, kā mēs cerējām, par mūsu centieniem uzlabot mūsu nabadzīgo sakņudārznieku un zvejnieku sūro likteni, bet vairījās no ikkatras satikšanās un ļoti reti parādījās aiz alejas vārtiem.

Mēs drīz vien pārliecinājāmies, ka Mak-Neila vārdi attiecībā uz parka iežogošanu bija pamatoti uz faktiem. Vesels bars strādnieku steidzīgi nodarbojās no agra rīta līdz vēlam vakaram ar augstas koka sētas celšanu visapkārt parkam.

Kad tā bija pabeigta un augšējās malās sadzītas asas naglas, Klūmberas parks kļuva par nepieejamu cietoksni, izņemot izveicīgu un pārdrošu kāpēju. Šķita, ka vecais veterāns bija tā apgarots militārām idejām, ka_ viņš, pat miera laikos, nevarēja atturēties no aizstāvēšanās līdzekļiem.

Vēl dīvaināk viņš apgādāja māju ar pārtikas vielām, it kā sagatavodamies uz ielenkšanu, jo Begbijs, galve

nais koloniālpreču tirgotājs Vigtaunā, man stāstīja, rokas berzēdams, ka ģenerālis viņam nodevis pasūtījumu ar simtiem duču bundžu dažnedažādu konservētu augļu un gaļas poduktu.

Protams, ka visi tādi neparasti notikumi nepagaja bez ļaunprātīgiem pārspīlējumiem. Visā apkārtnē un pat līdz angļu robežai izplatījās dažadas tenkas par Klūmberas pils iemītniekiem un viņu uzkrītošām paražām.

Tomēr vienīgā varbūtība, ko vietējo idilliskie dzīves uzskati varēja atrisināt, bija tā, ko Mak-Neils jau paspēja laist klajā, proti, ka vecais ģenerālis un visa viņa ģimene ir drusku ķerti, vai arī cita varbūtība, ka viņš izdarījis kaut kādu'briesmīgu noziegumu un tagad cenšas izbēgt sava ļaunā darba sekām.

Šie bija divi dabiski izskaidrojumi, bet man likās, ka neviens no tiem nederēja faktu pareizai apgaismošanai.

Tiesa, ka ģenerāļa Hizerstona izturēšanās mūsu pirmās sastapšanās gadījumā bija gan tāda, kas varēja radīt gara slimības aizdomas, bet neviens cilvēks nevarēja būt prātīgāks vai pieklājīgāks kā mūsu pēdējās satikšanās gadījumā.

Tad vēl, viņa sieva un bērni veda tādu pat vientulīgu dzīvi kā viņš, tā ka iemesls nebija meklējams vienīgi viņa personīgajā veselībā.

Kas attiecās uz varbūtību par viņa bēgšanu no tiesas sprieduma, tad šī teorija bija vēl aplamāka. Vigtaunas grāfiste bija kaila, neauglīga un vientulīga, bet tā nebija no pasaules izolēts stūris, kur tik ievērojams kareivis varētu cerēt paslēpties. Tāpat neviens cilvēks, kas baidītos atklātības, nedotu vielu ļaužu meliem, kā to darīja ģenerālis.

Visā visumā es biju gatavs ticēt, ka mīklas pareizais atrisinājums ir ģenerāļa paša vārdi, tas ir, ka viņš mek- lējot_ klusumu, un ka viņi apmetušies te ar gandrīz slimīgām ilgām pēc miera un atpūtas. Drīz vien gadījums mums pierādīja, cik tālu šāda vientulības vēlēšanās tos noveda.

Kādā rītā mans tēvs nonāca pie mums ar ļoti noteiktu sejas izteiksmi.

«Ester, šodien tev jāģērbj rozā kleita,» teica viņš, «un tev, Džon, jāuzcērtas glauni, jo esmu nolēmis, ka mums trim šo pēcpusdienu jābrauc pie Hizerstona kundzes un ģenerāļa vizītē.»

«Vizītē uz Klūmberu!» iesaucās Estere, plaukšķinādama ar rokām.

«Es te atrodos», teica mans tēvs svinīgi, «ne tikai kā lorda pārvaldnieks, bet arī kā viņa radinieks. Esmu pārliecināts, ka lords vēlētos, lai es apmeklētu ģenerāla ģimeni un pierādītu tai laipnību un cienību. Pašlaik viņi jūtas vientulīgi un atstāti.

«Ko saka dižais Firdusi? Katra cilvēka nama viskrāšņākais greznums ir viņa draugi.»

Mana māsa un es no piedzīvojumiem zinājām, ka, ja tēvs sāka pastiprināt savus lēmumus ar persiešu rakstnieku citātiem, tad nebija līdzek|u tos grozīt. Noteiktā stundā faetons piebrauca pie lieveņa, un mans tēvs bija jau ieņēmis savu parasto vietu, tērpies apvalkātos virs- svārkos un jaunos cimdos.

«Kāpiet iekšā, mani mīļie», sauca viņš, plīkšķinādams ar pātagu, «mēs ģenerālim parādīsim, ka viņam nav iemesla kaunēties savus kaimiņus.»

Diemžēl, kas augstu kāpj, tas zemu krīt. Mūsu uzbarotiem ponijiem nebija lemts palepoties Klūmberas iemītnieku acīs ar savu spodro aizjūgu, tāpat arī mums šoreiz neizdevās izrādīt savu diženību.

Mēs sasniedzām alejas vārtus, un es taisījos izkāpt un tos atvērt, kad ieraudzīju ļoti lielu koka izkārtni piestiprinātu pie viena no kokiem tādā veidā, ka nevienam nebija iespējams paiet garām, to neievērojot. Uz izkārtnes baltās virsmas lielos melnos burtos lepojās sekojošais viesmīlīgais uzraksts:

Ģenerālis HIZERSTONS un kundze nevēlas pavairot savu paziņu skaitu.

Dažus mirkļus mēs klusā izbrīnā sēdējām un norau- dzījāmies izkārtnē. Tad Estere un es, pārsteigti no uzraksta aplamības, sākām skaļi smieties, bet mūsu tēvs sarāva grožus un pagrieza ponijus uz mājas pusi ar sakniebtām lūpām un dusmu mākoņiem uz pieres. Es nekad nebiju redzējis šo lāga vīru tik aizkaitinātu, un esmu pārliecināts, ka viņa dusmas cēlās nevis personīgas godkārības aizvainojuma dēļ, bet no iedomām, ka aizskarts Brauksamas lorda gods, kura personu viņš reprezentēja.

4. JAUNAIS CILVĒKS AR SIRMO GALVU

Lai gan es jutu arī personīgu sarūgtinājumu mūsu ģimenes aizvainojuma dēļ, bet šis apvainojums ātri izzuda no atmiņas.

Gadījās, ka jau otrā dienā pēc minētā notikuma man vajadzēja iet uz Klūmberas pusi, un es apstājos, lai vēlreiz aplūkotu nelaimīgo izkārtni. Es stāvēju un vērīgi tajā noraudzījos, domājot, kāda iemesla dēļ mūsu kaimiņi spēruši tādu izaicinošu soli. Pēkšņi es pamanīju maigu meitenes sejiņu, kas mani novēroja caur vārtu margām, un baltu rociņu, kura man māja tuvoties. Piegājis klāt, es redzēļu, ka tā bija tā pati jaunā meiča, kurai es tiku nesen stādīts priekšā.

«Mister Vest», viņa izsaucās ašā čukstā, nervozi raudzīdamās drīz uz vienu, drīz uz otru pusi. «Es vēlētos atvainoties jūsu priekšā par nepatikšanām, kuras jums un jūsu ģimenei vakar nācās piedzīvot. Mans brālis bija alejā un visu redzēja, bet viņš nedrīkst iejaukties teva rīkojumos. Esiet pārliecināti, Vesta kungs, ka, ja tas pretīgais priekšmets,» norādīdama uz izkārtni, «jums ir darījis nepatikšanas, tad vēl vairāk man un manam brālim.»

«Nieki, mis Hizerston,» sacīju es, gribēdams novērst šo sarunu ar jokiem, «Anglija ir brīva valsts, un, ja viens pilsonis vēlas nepieņemt savā namā apmeklētājus, neviens to tam nevar liegt.»

«Tas nav nekas cits kā bezkaunība», viņa izgrūda, dusmīgi piesizdama ar kāju. «Iedomājieties tikai, ka ari jūsu māsai vajadzēja panest tādu apvainojumu! Es esmu gatava no kauna zemē ielīst!»

«Lūdzu veltīgi neuztraukties par šo incidentu,» sacīju es mierinādams, jo biju apbēdināts par viņas redzamām raizēm. «Esmu pārliecināts, ka jūsu tēvam ir mums nezināms iemesls tādu soļu speršanai.»

«Dievs zina, vai viņam ir!» atbildēja viņa skumju pilnu seju, «un tomēr, es domāju, ka būtu vīrišķīgāk stāties briesmām pretim un neslapstīties. Tomēr viņš zina labāk, un mums nav iespējams spriest par to. Bet, kas tur nāk?» viņa iesaucās, bažīgi lūkodamās parkā. «Ak, tas jau ir mans brālis Mordonts.» «Mordont», viņa teica, kad jaunais cilvēks muims tuvojās, «es patlaban atvainojos Vesta kunga priekšā par viņvakar notikušo ,tavā, kā arī sevis pašas vārdā.»

«Es ļoti, ļoti priecājos, ka man ir izdevība to darīt personīgi,» teica viņš pieklājīgi. «Es tikai vēlētos redzēt jūsu māsu un jūsu tēvu, tāpat kā jūs, lai ,?rī viņu priekšā atvainotos un izteiktu, cik man ir nepatīkami un bēdīgi ap sirdi. Māsiņ, es domāju, ka tev ir laiks doties mājup, jo brokasta laiks jau tuvu. Nē — jūs- neejat, Vesta kungs. Es vēlētos ar jums drusku parunāt.»

Mis Hizerstone pamāja man ar roku, maigi smaidīdama, un kā stirniņa aizlaidās pa aleju, kamēr viņas brālis atbultēja vārtus un, iznācis ārpusē, tos atkal aizslēdza.

«Es vēlētos drusku pastaipīt kājas un ieelpot svaigu gaisu; ja jums nav ko iebilst, es jūs pavadīšu kādu gabaliņu. Lūdzu ņemiet kādu manilu!» Viņš izvilka no- kabatas pāris Manilas cigāru un pasniedza man vienu. «Jūs redzēsiet, ka tie nav slikti,» viņšteica. «Kad biju Indijā, paliku par lielu tabakas pazinēju. Ceru, ka netraucēšu jūs?»

«Ne drusku,» es atbildēju. «Jūsu sabiedrība man būs ļoti patīkama.»

«Es jums gribu pastāstīt kādu noslēpumu,» sacīja mans ceļabiedrs.

«Šī ir pirmā reize, kad esmu pārkāpis parka robežas, kopš mēs te esam apmetušies.»

«Un jūsu māsa?»

«Viņa arī nekad nav bijusi ārpus parka,» viņš atbildēja. «Šodien es savam tēvam izšmaucu, bet viņam tas gan nepatiktu, ja to zinātu. Tas ir viņa untums, ka mums vajag dzīvot tik atšķirti. Vismaz daži ļaudis sauktu to par untumu, bet no savas puses man ir iemesls ticēt, ka viņam ir nopietni pamati darīt to, ko viņš dara — kaut gan šinī lietā viņš var būt drusku pārspīlējis.»

«Jums vajag justies ārkārtīgi vientulīgi,» teicu es. «Vai jums nebūtu iespējams dažreiz atnākt pie mums un ar mani sapīpēt? Tā māja tur pāri ir Brauksama, kur mēs dzīvojam.»

«Tiešām, jūs esat ļoti laipns,» viņš atbildēja ar dzirkstošām acīm. «Es sirsnīgi vēlētos šad un tad aizskriet pie jums. Izņemot Izraēlu Stēku, mūsu veco kučieri, un dārznieku, man nav nevienas dvēseles, ar ko vārdiņu apmainīt.»

«Bet jūsu māsa — viņai vajag to vēl vairāk sajust,» teicu es, domādams, ka mans paziņa ievēro tikai savu garlaicību un ļoti maz interesējas par savu biedreni.

«Jā, bez šaubām, nabadzīte to sajūt,» vienaldzīgi tas atbildēja, «bet jaunam cilvēkam manos gados tas ir vēl nepanesamāk — būt tādējādi ieslodzītam nekā jaunai meitenei. Paskatieties uz mani! Nākošā marta mēnesī man būs divdesmit trīs gadi, un es vēl nekad neesmu apmeklējis universitāti, nedz ari citu kādu augstāku skolu. Es esmu gluži tāds pats neizglītots cilvēks, kā kaut kurš no šejienes zvejniekiem. Jums tas liekas savādi, bez šaubām, bet tas tomēr tā ir. Sakiet, vai es- nepelnu labāku likteni?»

Tā runājot, viņš apstājās un pavērās manī, lūdzoši izstiepdams savas rokas.

Paskatījies viņa saules staru apspīdētajā sejā, es tiešām pārliecinājos, ka viņš ir pārāk īpatnējs putniņš, lai būtu piemērots iesprostošanai tādā būrī. Liela auguma un muskuļains, ar strauju, tumšu seju un dzīviem, smalkiem vaibstiem, viņš bija Muriljo vai Velas- kēza paletes vērts. Viņā slēpās enerģija un spēks, ko spilgti rādīja kuplās uzacis un elastīgās, labi veidotās- figūras iznesība.

«Ir izglītība, kuru smeļ no grāmatām, un izglītība, kuru iegūst dzīvē,» iesāku es dziļdomīgi, «ja jums trūkst kādas daļas no pirmās, varbūt jums ir vairāk no otrās. Es nevaru iedomāties, ka jūs būtu pavadījuši savu dzīvi tikai bezdarbībā un izpriecās.»

«Izpriecas!» viņš izsaucās. «Izpriecas! Lūk te!» Viņš- norāva savu cepuri un es redzēju, ka viņa melnie mati bija lāsoti sirmām šķipsnām. «Jūs domājat, ka tās nāk. no izpriecām?» viņš vaicāja, rūgti smaidīdams.

«Jūs esat piedzīvojuši kādu lielu satricinājumu,» teicu: es, izbrīnījies par redzēto, «kādu briesmīgu slimību jūsu jaunībā. Vai varbūt tas nāk no kāda hroniska cēloņa — pastāvīgām, krimstošām rūpēm. Es pazinu cilvēkus, tikpat sirmus kā jūs.»

«Nabaga būtnes!» viņš nomurmināja. «Man viņu žēl.»

«Ja jūs varētu ierīkot savu laiku, lai attrauktu līdz Brauksamai,» teicu es, «varbūt jūs varētu paņemt līdz arī mis Hizerstonu. Es zinu, Ika mans tēvs un mana masa būtu sevišķi priecīgi viņu redzēt, un tāda izklaidēšanās, kaut tikai uz stundu vai divām, nāktu viņai par labu.»

«Mums abiem kopā būtu diezgan pagrūti izkļūt no mājām,» viņš atbildēja. «Tomēr, pie gadījuma es viņu paņemšu līdzi. To varētu izdarīt kādu pecpusdienu, jo vecais tēvs mēdz tanī laikā drusku atdusēties.»

Mēs bijām sasnieguši līkumainā celiņa galu ar atzarojumiem uz dažādām pusēm, no kuriem viens pagriezās uz manu māju, un mans pavadonis apstājās.

«Man jāiet atpakaļ,» viņš īsi noteica, «citādi viņi pamanīs manu prombūtni. Ļoti laipni no jūsu puses, Vest, tik sirsnīgi interesēties par mums. Esmu jums ārkārtīgi pateicīgs, un arī Gabriela to darīs, dzirdējusi par jūsu uzaicinājumu. Tas nozīmē kvēlošu ogļu uzkrāšanu uz mūsu galvām, ievērojot mana tēva velnišķīgo izkārtni.»

Viņš paspieda man roku un pagriezās atpakaļ, bet tūdaļ apgriezās un skrēja man pakaļ, saukdams, lai apstājos.

«Es patlaban iedomājos, ka jums vajag mūs turēt par noslēpumainiem indivīdiem, tur Klūmberā. Man šķiet, ka jūs nācāt to apskatīt kā kādu privātu trako māju, un nebūtu arī ko brīnīties. Ja jūs šī lieta interesē, būtu nelaipni no manas puses jūsu ziņkārību neapmierināt, bet es esmu savam tēvam solījies ciest par to klusu. Un tiešām, ja es jums pastāstītu visu, ko es zinu, jūs netiktu ne drusciņ gudrāki. Es tomēr gribētu, lai jūs zinātu, ka mans tēvs ir tāpat pie vesela prāta, kā jūs vai es, un ka viņam ir pamatoti iemesli vest tādu dzīvi, kā viņš to dara. Man jāpiezīmē, ka viņa vēlēšanās izslēgties no sabiedrības nav kaut kādu zemu vai negodīgu motīvu sekas, bet tikai pašaizsardzības instinkts.»

«Tātad viņam draud briesmas?» es izsaucos.

«Jā, viņš ir pastāvīgās briesmās.»

«Bet kāpēc viņš negriežas pie attiecīgām iestādēm?» es jautāju. «Ja viņam kaut kāds piedraudējis, tam va- jaga tikai nosaukt ta vārdu un draudētāju drīz savaldīs.»

«Mans mī|ais Vest,» teica viņš, «briesmas, kuras uzglūn manam tēvam, nevar novērst nekāda cilvēka iejaukšanās. Tādas tomēr pastāv un ir gluži reālas un neizbēgamas.»

«Jūs tomēr neņemsities apgalvot, ka tās ir pārdabiskas,» es atteicu šaubās.

«Kas zin, varbūt arī tā,» viņš atbildēja vilcinādamies. «Bet pietiks,» viņš turpināja, «es esmu teicis vairāk, nekā man to vajadzēja, tomēr zinu, ka jūs manu uzticību nelietīgi nevalkāsiet. Sveiki, Vesti»

Viņš pagriezās uz papēžiem un drīz vien nozuda aiz zemes ceja līkuma.

Reālas un neizbēgamas briesmas, kuras nav novēršamas cilvēka spēkiem, un varbūt arī pārdabiskas, — tiešām, savāda veida mīklai

Es biju tanīs domās, ka Klūmberas iemītnieki ir parasti ekscentriķi, bet, dzirdot jaunā Hizerstona vārdus, es nevarēju ilgāk šaubīties, ka zem viņu rīcības slēpjas kaut kas baigs un šausmīgs. Jo vairāk es par šo problēmu domāju, jo sarežģītāka man tā likās, un tomēr es nevarēju šo lietu noklusināt savās smadzenēs.

Vientulīgā, izolētā pils un dīvainā, tuvojošās katastrofa, kas karājās virs tās iemītnieku galvām, stipri iedarbinaja manu fantāziju. Visu vakaru un dziji naktī es sēdēju, domās nogrimis pie kamīna, pārlikdams visas iespējamās varbūtības, kuras man varētu dot šī noslēpuma atslēgu.

5. KĀ MUMS ČETRIEM GADĪJĀS BŪT KLŪMBERAS PAVĒNĪ

Ceru, ka lasītāji neuzskatīs mani par ziņkārīgu dēku meklētāju, kad teikšu, ka, dienām un nedējām aizritot, es sajutu manu uzmanību un domas vairāk un vairāk pievēršamies ģenerālim Hizerstonam un noslēpumaini, kas viņu ielenca.

Velti es pūlēj-os ar grūtu darbu un stingru uzmanību lorda lietās mazliet nomierināt uztraukto prātu. Ko vien es darīju uz zemes vai uz ūdens, manas domas vienmēr nodarbojās ar šo jautājumu, kamēr tās galīgi mani nomāca, un es sajutu, ka būtu velti mēģināt ieinteresēt sevi ar kaut ko citu, pirms nebūšu ticis skaidrībā.

Es nekad nevarēju aiziet garām drūmajam piecu metru augstajam aizžogojumam un milzīgajiem dzelzs vārtiem ar masīvo atslēgu, neapstājoties un nelaužot galvu par noslēpumu, kurš bija ieslēgts šinī neizdibināmā cietoksnī. Tomēr, neraugoties uz visām manām hipotēzēm un visiem maniem novērojumiem, es nekad nevarēju nākt pie slēdziena, kas kaut mirkli būtu pieņemams faktu izskaidrošanai.

Kādu vakaru mana māsa bija izgājusi pastaigāties, lai reizē apmeklētu kādu no saviem slimajiem zemniekiem vai izpildītu kādu citu no saviem daudzajiem labdarības darbiem, kuru dēļ viņa tika mīļota un cienīta visā apkārtnē.

«Džon,» viņa teica, atgriežoties mājās, «vai tu esi Klūmberas pili redzējis naktī?»

«Nē,» atbildēju es, nolikdams grāmatu, kuru patlaban lasīju. «Nekad, kopš tā neaizmirstamā vakara, kad ģenerālis un Mak-Neils izdarīja pils apskati.»

«Labi, Džon, uzliec cepuri un nāc man drusku līdzi.»

Es novēroju no māsas gaitas, ka kaut kas sevišķs to uzbudinājis un sabaidījis.

«Nu, Dievs ar tevi!» es teicu strauji, «kas par lietu? Vecā pils taču nav liesmās? Tu izskaties tik nopietna, it kā visa Vigtauna būtu ugunī.»

«Ne tik ļauni, kā tu domā,» viņa teica smaidīdama. «Bet, lūdzu, nac ārā, Džon! Es ļoti vēlētos, ka tu to redzētu.»

Es vienmēr atturējos teikt kaut ko, kas manu māsu varētu uztraukt, tā ka viņa arī nezināja, cik lielā mērā mūsu kaimiņu lietas mani interesēja. Uz viņas lūgumu es paķēru cepuri un sekoju viņai.

Viņa devās pils virzienā pa nelielu taciņu pāri purvājiem, kura mūs noveda uz kāda paaugstinājuma, no kurienes mēs varējām novērot pili, bez kā skatu aizsegtu lielie koki, kas auga pilij apkārt.

«Skaties tur,» teica māsa, sasniegusi nelielā paaugstinājuma virsotni.

Klūmbera gulēja pie mūsu kājām gaismas mirdzumā. Zemākos stāvos slēģi aizsedza apgaismojumu, bet augstāk — no otrā stāva lielajiem logiem līdz torņu galam, nebija neviena loga vai plaisas, kas neraidītu gaismas starus. Iespaids bija tieši apstulbinošs; īsu brīdi es domāju, ka māja atrodas ugunsbriesmās, bet gaismas mierīgums un vienmuļīgums mani drīz vien nomierināja. Bija skaidrs, ka visas telpas apgaismotas ar sevišķi spilgtām lampām.

Dīvaino iespaidu papildināja vēl tas, ka gaiši apgaismotās istabas bija acīmredzot neapdzīvotas, un dažas no tām, cik man bija zināms, pat nebija mēbelētas. Visā milzu mājā nebija nomanāma dzīvas būtnes kustība — it nekas ārpus dzidrās, nekustīgās gaismas.

Es vēl biju nogrimis dziļā izbrīnā, kad izdzirdu sev blakus īsas, aprautas elsas.

«Kas noticis, mīļā Estere?» es vaicāju, lūkodamies uz savu biedreni.

«Man ir ļoti baigi ap sirdi. Ak, Džon, Džon, — ved mani mājās, mani pārņem šausmas.»

Viņa piespiedās pie mana pleca un raustīja manu piedurkni baiļu lēkmē.

«Viss ir kārtībā, mīlulīt,» es teicu mierinādams. «Nav par ko uztraukties. Kas tevi tā sabiedēja?»

Es bīstos no viņiem, Džon, man ir bail no Hizersto- niem. Kādēļ viņu nams katru vakaru tiek tik uzkrītoši apgaismots? Esmu dzirdējusi no citiem, ka tas aizvien esot tā. Un kāpēc tas vecais vīrs bēg kā izbiedēts zaķis, ja kāds tam tuvojas? Tur nav viss kārtība, mījo Džon, un tas mani_biedēL »

Es viņu mierināju, ka nu prazdams, un mēs devāmies tūliņ uz mājām, kur parūpējos, lai viņai sagatavotu pirms gulētiešanas karstu portvīnu. Lai viņu vēl vairāk neuzbudinātu, es izvairījos atjaunot sarunu par Hizerstoniem, un viņa pati arī to vairs neierosināja. No visa dzirdētā es tomēr biju pārliecināts, ka viņa kopš ilgāka laika uzmanīgi novērojusi mūsu kaimiņus un, to darot, ārkārtīgi saspīlējusi savus nervus.

Es varēju nomanīt, ka pils ik nakts apgaismošana vien nebija vienīgais uztraukuma cēlonis, un ka tas ir tikai viens loceklis notikumu ķēdē, kas visā visumā atstājuši uz viņu ļaunu iespaidu.

Tāds bija mans slēdziens, pie kura es tanī laika nonācu, un man ir iemesls sacīt, ka man bijusi taisnība, un manai māsai tiešām bijis savs iemesls pieņemt, ka aiz Klūmberas iemītnieku dzīves slēpjas kaut kas pārdabisks.

Mūsu interese šinī lietā radās aiz tīras ziņkārības, bet notikumi drīz vien ņēma tādu virzienu, kas mūs saistīja ar Hizerstonu ģimenes likteni.

Mordonts izlietoja manu uzaicinājumu mūs apmeklēt un bieži vien līdzi atveda arī savu skaisto māsu. Četratā mēs klejojām pa purvāju, un, ja laiks bija jauks, uzvijkām laivai buras un devāmies Īrijas jūrā*.

Tādās ekskursijās Mordonts ar Gabrielu bija tik priecīgi un laimīgi kā mazi bērni. Viņiem bija tīrais prieks tikt ārā no drūmā cietokšņa un sajust ap sevi, kaut arī uz dažam stundām, laipnas un simpātiskas sejas.

Kad četri jauni cilvēki sanāk bieži kopā, apmainās domam vaļsirdīgās un cēlās sarunās, var būt tikai viens iznākums. Pazīšanās izvēršas draudzībā un draudzība nemanot uzliesmo mīlā.

Tagad, man rakstot, Gabriela sēž man blakus un piekrīt, ka, lai cik dārgs mums šis priekšmets būtu, viss mūsu savstarpējās mīlas stāsts ir pārāk personiskas dabas, lai to tuvāk iztirzātu šinī aprakstā. Pietiek ar to, ka sacīšu, ka dažu nedēļu laikā pēc mūsu pirmās tikšanās, Mordonts Hizerstons iekaroja manas dārgās māsas sirdi, bet Gabriela deva man tādu solījumu, kuru pat nāve nespētu lauzt.

Es garāmejot pieminēju par šīm dubultīgām saitēm, kuras savijās divu ģimeņu starpā, jo nav mana vēlēšanās, lai šis stāsts izvērstos romānā, vai lai es pazaudētu faktu pavedienu, kurus esmu apņēmies še aprakstīt. Visi notikumi stāv sakarā ar ģenerāli īlizerstonu un tikai netieši saistās ar manu personīgo dzīvi.

Diezgan, ja teikšu, ka pēc mūsu saderināšanās, vizītes uz Brauksamu kļuva biežākas, un ka mūsu draugi dažreiz varēja pavadīt pie mums veselu dienu, kad darīšanas ģenerāli aizsauca uz Vigtaunu, vai kad reimatisms piekala viņu pie gultas.

Kas attiecas uz mūsu labo tēvu, tad viņš aizvien bija gatavs apsveikt mūs ar austrumu poēmu sīkajiem jokiem un asprātībām, kas piedienēja attiecīgam gadījumam, jo mums nekas nebija no viņa ko slēpt, un viņš mūs uzskatīja kā savus mīļos bērniņus.

Bija brīži, kad ģenerālim uzmācās dīvainas nemierīgas lēkmes, un ne Gabrielai, nedz Mordontam nebija iespējams atstāt Klūmberu. Vecais ģenerālis pats stāvēja uz vakts, drūms un kluss stundinieks pie alejas vārtiem, vai soļoja turp un atpakaļ pa alejas taciņu, it kā būdams aizdomās, ka kāds gribētu izdarīt mēģinājumu iebrukt viņa paslēptuvē.

Kādu vakaru garāmejot, es pamanīju viņa garo, spēcīgo stāvu koku pavēnī, no kurienes viņš mani aizdomīgi vēroja, viebdams savu nocietināto, iedegušo seju.

Kad es redzēju viņa dīvainās, nervozās kustības, viņa baiļu pilnos skatienus un raustošos vaibstus, mana sirds aiz līdzjūtības un žēlabām sažņaudzās. Kas to varēja ticēt, ka šis sakumpušais, neveiklais vecis reiz bijis spīdošs armijas virsnieks, kurš savai dzimtenei izcīnījis daudz ievērojamu kauju un ieguvis pārākuma palmu kā visdrošsirdīgākais starp drošsirdīgākajiem.

Neraugoties uz vecā kareivja modrību un uzmanību, mēs tomēr izgudrojām satikšanās plānu ar saviem draugiem.

Pils aizmugurē mēs uzgājām vietu, kur sēta bija tik pavirši 'un nolaidīgi celta, ka divas brusas varēja pabīdīt sāņus bez kādām grūtībām, pie kam atklājās pietiekoša lieluma sprauga, caur kuru mēs aizvien varējām satikties vaigu vaigā, lai gan tādas neatļautas satikšanās nedrīkstēja ieilgt, jo ģenerāļa gaitas bija nenoteiktas un neviena vieta parkā nebija droša no viņa nejaušās ierašanās.

Cik dzīvi viena no šīm īsām satikšanās reizēm tēlojas manā priekšā! Tā izvirzās cēli un gaiši nesaprotamo, noslēpumaino notikumu virknē, kuriem bija lemts novest pie šausmīgās katastrofas, kas apēnoja visu mūsu turpmāko dzīvi.

Es atminos, ka, ejot pa laukiem, zāle bija mitra no agrīnā lietus, un gaiss bija piesātināts ar svaigi uzartās zemes izgarojumiem. Gabriela gaidīja mani ārpus spraugas, pieslējusies nobirzušam oša stumbram. Kad es viņai piegāju klāt, meitene paņēma mani zem rokas. Tā mēs stāvējām un lūkojāmies plašajos purvājos un platā zilā līcī, kas tos ieskāva savu iedzelteno putu lokā.

Tālumā ziemeļrietumos saule atstarojās Trostona kalnāja virsotnēs. No mūsu novērošanas vietas mēs varējām saredzēt tvaikoņu dūmus, kad tie vagoja savu ceļu uz Belfāstu.

«Vai nav lieliski?» Gabriela iesaucās, satverot manu roku. «Ah, Džon, kāpēc mēs nevaram aizlaisties pāri šiem viļņiem un atstāt aiz sevis visas rūpes un skumjas?»

«Un kādas būtu tās rūpes, kuras tu vēlētos atstāt aiz sevis, mana dārgā?» vaicāju es. «Vai es nedrīkstu tās zināt un palīdzēt tev viņas nest?»

«Manas galvenās rūpes ir, kā tu pats nojaut, mūsu nabaga tēva dīvainā izturēšanās. Vai tas nav bēdīgi mums visiem, ka cilvēks, kurš spēlējis tādu ievērojamu lomu pasaulē, spiests slapstīties no vienas tumšas nomales otrā un aizsargāt sevi ar atslēgām un aizžogojumiem, it kā viņš būtu vienkāršs zaglis, kas bēg no tiesas? Tās ir rūpes, mīļo Džon, kuras mums nav pa spēkam atvieglināt.»

«Bet kāpēc viņš tā dara, Gabriela?» es vaicaju.

«To nevaru sacīt,» viņa atbildēja vaļsirdīgi. «Es tikai zinu, ka viņš ir iedomājies, ka kādas nāvīgas briesmas karājas virs viņa galvas, un ka tās viņš sev uzkrāvis Indijā. Iekš kā tās pastāv, zinu ne vairāk kā jūs.»

«Bet jūsu brālis gan zina,» es piebildu. «Esmu pārliecināts no tiem nedaudziem izteicieniem, kurus es nesen no viņa dzirdēju, ka viņš zina šo briesmu cēloni, un ka viņš uz tām skatās kā uz reālām.»

«Tiesa, viņš zina un tāpat arī mana māte,» viņa atbildēja, «bet viņi vienmēr to no manis slēpuši. Mans nabaga tēvs pašlaik ir ļoti uztraukts. Dienu un nakti viņš atrodas baiļu agonijā, bet drīz būs piektais oktobris un pēc tam viņam būs miers.»

«Kā jūs to zināt?» es vaicāju izbrīnā.

«No piedzīvojumiem,» viņa atbildēja nopietni. «Piektā oktobrī šīs bailes pārdzīvo krīzi. Vairākus gadus no vietas viņam ir bijusi paraža tanī dienā ieslēgt mani un Mordontu mūsu istabās, tā ka mums nav zināms, kas notiek.

«Bet pēc tam mēs viņā redzam lielu atvieglinājumu, un viņa izturēšanās ir salīdzinoši mierīga, kamēr atkal netuvojas liktenīgais piektais oktobris.»

«Tātad jums vēl atliek gaidīt tikai desmit dienas,» es piezīmēju, jo septembra mēnesis jau tuvojās galam.

«Starp citu, mana mīļā, kādēj jūs cauru nakti apgaismojat visas telpas?»

«Ak, jūs arī to esat ievērojuši?» viņa teica. «To dara mūsu mīļotais tēvs aiz bailērm Viņš nevar ciest nevienu tumšu kaktiņu visā mājā. Viņš gandrīz cauru nakti staigā apkārt un apskata visu — no bēniņiem sākot līdz pat pagrabiem. Lielas gaišas lampas uz viņa pavēli tiek dedzinātas katrā istabā un visos koridoros, pat tukšajās istabās. Apkalpotājiem tas jāizpilda, tumsai metoties.»

«Es gan brīnos, kā apkalpotaji jūsu mājās turas,» es teicu smiedamies. «Meitas šinī apgabalā ir sevišķi māņticīgas, un viņu fantāziju viegli ierosina ikkatrs gadījums, kuru tās nesaprot.»

«Pavārs un abas kalpones ir no Londonas un pie musu īpatnībām jau agrāk pieraduši. Par visām varbūtējām neērtībām apkalpotājiem tiek bagātīgi samaksāts. Iz- raels Stēks, kučieris, ir vienīgais cilvēks no šejienes, un viņš liekas esam krietns un godīgs vecis, kas nav ar pūsli iebaidāms.»

«Nabaga mazā meitene,» es žēli iesaucos, pavēries viņas tievajā graciozajā stāvā. «Tas nav jums piemērots gaiss. Kādēļ jūs man liedzat griezties pie jūsu tēva un lūgt jūsu roku? Sliktākā gadījumā viņš var tikai atraidīt.»

Sos vārdus dzirdējusi, viņa palika gluži bāla.

«Dieva dēļ, Džon,» viņa uztraukta iesaucās, «nesperiet tādus neapdomātus soļus! Tēvs mūs tūdaļ aizvestu no šejienes projām — pat naktsvidū — nedēļas laikā mēs apmestos kādā tuksnesī, kur mums nebūtu izdevības jūs redzēt, nedz arī kaut ko par jums dzirdēt. Bez tam, viņš mums nekad nepiedotu, ka esam uzstājušies pret viņa pavēli un pārkāpuši parka robežas.»

«Es nedomāju, ka jūsu tēvs būtu tik nežēlīgs, tik cietsirdīgs cilvēks,» es piezīmēju. «Es esmu novērojis vislielāko sirsnību, vislielāko laipnību viņa skumju pilnajās acis, neraugoties uz visu nopietno seju un stingro izturēšanos.»

«Viņš var būt vislaipnākais tēvs,» viņa atbildēja. «Bet kļūst briesmīgs, ja viņu neklausa vai dara pretim. Jūs viņu nekad tādā stāvoklī neesat redzējuši un, ceru, nekad arī neredzēsit. Tas bija viņa gribasspēks un pretošanās neiecietība, kas viņu pataisīja par spožu virsnieku. Varu jūs pārliecināt, ka Indijā viņu ļoti ievēroja un cienīja. Kareivji no viņa bijās, bet sekoja tam visur.»

«Un vai viņam tad arī bija šīs nervozās lēkmes?»

«Reizēm, bet ne tik asā veidā. Viņš, šķiet, iedomājas,. ka_ briesmas — kādas tās arī būtu — ar katru gadu kļūst šausmīgākas. Ai, Džon, ir briesmīgi redzēt un gaidīt, kā mēs to darām, ar zobenu virs galvas — un visbriesmīgāk man, jo es nezinu, no kurienes trieciens nāks.»

«Dārgā Gabriela,» es teicu, spiezdams viņas roku un vilkdams viņu sev klāt, «aplūkojiet šos dabas daiļumus un plašo zilo jūru. Vai tas viss nav skaistsl Šinīs sādžās, zem sarkaniem dakstiņu jumtiem, dzīvo vienkārši, dievbijīgi ļaudis, kas strādā savu grūto darbu un netur ne uz vienu cilvēku naidu. Septiņas jūdzes no šejienes atrodas liela pilsēta ar visām civilizētām labierīcībām kārtības uzturēšanai. Desmit jūdzes tālāk ir izvietots garnizons; un ar telegrammu kuru katru brīdi var izsaukt veselu rotu kareivju. Tagad, es jums jautāju, mana dārgā, veselīgā prāta vārdā, kādas briesmas jums varētu draudēt šinī vientulīgā apkaimē, kur tik tuvu atrodas palīglīdzekļi? Jūs man teicāt, ka briesmas nepastāv sakarā ar jūsu tēva veselību?»

«Nē, es esmu pārliecināta. Tiesa, Dr. Isterlings ir bijis še vienu vai divreiz, bet tas bija tikai vieglas saaukstēšanās dēļ. Es esmu droša, ka briesmas nav meklējamas šinī virzienā.»

«Tad es varu jums noteikti sacīt, ka vispār nav nekādu briesmu,» teicu es smiedamies. «Tam jābūt kādai

dīvainai monomānijai vai halucinācijai. Nekādas citas hipotēzes nav pieļaujamas.»

«Vai mana tēva monomānija radījusi manam brālim sirmus matus un manu māti pārvērtusi līdzīgu ēnai?»

«Bez šaubām,» es atbildēju. «Ģenerāja nemierīguma, uzbudinājuma un pastāvīgās aizdomības iedarbība spēj radīt sentimentāliem raksturiem tādus iespaidus.»

«Nē, nēl» teica viņa, purinādama galvu, «es arī esmu padota viņa nemierīgumam un uzbudinājumam, bet, kā redzat, uz mani tas tādu iespaidu nav atstājis. Starpība še slēpjas tanī faktā, ka viņi visi zina šo briesmīgo noslēpumu, bet es nē.»

«Mana mījā, dārgā meitenīt,» teicu es, «ģimenes spoku un tamlīdzīgu māņu dienas ir pagājušas. Mūslaikos neviens netiek vajāts no tādām parādībām, tā ka tamlīdzīgas domas mums vajag mest pie malas! Kas tad vēl atliek? Tiešām, nav nekādas citas varbūtības, kuru varētu pieļaut. Ticat man, viss noslēpums pastāv iekš tam, ka Indijas nepierastais, tveicīgais karstums pārāk stipri iespaidojis jūsu labā tēva smadzenes.»

Es nevaru sacīt, ko viņa būtu atbildējusi, ja tanī brīdī viņas uzmanību nebūtu saistījis manis nepamanītais troksnis parkā. Viņa tik strauji sakustējās, it kā būtu no čūskas dzelta. Bailēs sastingusi viņa raudzījās vienā virzienā. Ieskatījies viņas sejā, es redzēju, ka tās vaibsti kļuvuši nedzīvi un acis raudzījās stīvi un ieplesti.

Sekojot viņas skatiena virzienam, es arī sajutu pēkšņas baiļu trīsas viscaur miesai, jo ieraudzīju kāda cilvēka seju, kurā katrs vaibsta pants bija sašķobīts visniknākā naidā un dusmās. Redzot, ka mēs viņu esam atklājuši, viņš parādījās un tuvojās mums. Es redzēju, ka tas nebija neviens cits kā pats ģenerālis. Viņa bārda no dusmām bija izspūrusi, viņa dziļi iegrimušās acis glūnēja zem dzīslainiem plakstiņiem, ļauni un dēmoniski mirdzēdamas.

6. KA ES TIKU IESKAITĪTS KLŪMBERAS GARNIZONA

«Prom savā istabā, meitene!» ģenerālis izgrūda rupjā gārdzošā balsī, nostādamies mūsu starpā un pavēloši mādams uz mājas pusi.

Viņš nogaidīja, kamēr Gabriela, ar baiju pilnu skatienu uz mani, pazuda kā zebiekste aiz spraugas, un tad viņš pagriezās pret mani, ar tik naida pilnu sejas izteiksmi, ka es pakāpos dažus soļus atpakaļ un ciešāk sažņaudzu savas ozola nūias rokturi.

«Jūs — jūs!» viņš murmināja, ar roku taustīdams ap savu rīkli, it kā viņa dusmas to žņaugtu. «Jūs uzdrošinājāties iezagties manā īpašumā! Vai jūs domājat, ka es šo sētu esmu cēlis, lai visi apkārtnes diedeļi varētu pulcēties ap to? Nudien, jūs bijāt ļoti tuvu savai nāvei, mans pārdrošais zeņķi! Jūs nekad tai nebūsit tuvāk, kamēr jūsu dienas nebūs skaitītas! Lūk, te šo!» To teicis viņš vilka no kabatas prāvu revolveri. «Ja jūs būtu līduši caur šo spraugu un spēruši savu kāju manā parkā, es jūs būtu nošāvis kā suni. Es neciešu vazaņķus, kas ložņā apkārt, uzglūnēdami un izokšķerēdami visu. Es zinu, kā apieties ar tādas kārtas tēviņiem, vienalga, vai viņu ģīmji ir bāli vai melni.»

«Ser»,_ teicu es, valdīdamies, «es nedomāju neko ļaunu, nākdams šurp, un es nezinu, ar ko esmu pelnījis šādu uzbrukumu — šādu ārkārtīgu draudu izvirdumu. Atļaujiet piezīmēt, ser, ka jūsu revolveris vēl vērsts pret manu krūti, un, jūsu rokai stipri drebot, ir vairāk kā iespējams, ka var pasprukt šāviens. Ja jūs stobru tūdaļ nenoversisiet, es būšu spiests, pašaizsargāšanās dēļ, jums triekt ar savu nūju pa rokām.»

«Kāds velns jūs še atsūtīja, a?» viņš jautāja drusku rāmākā balsī, bāzdams revolveri kabatā. «Vai man nebūs brīv dzīvot netraucētam, bez jūsu uzbāšanās un uzglūnēšanas? Vai jums nav nekā cita, ar ko nodarboties, kā tikai blandīties apkārt? Un mana meita? Kas jūs ar viņu saveda? Ko jūs centāties no viņas izzināt? Tas nevar būt gadījums, kas jūs še atveda.»

«Nē,» teicu es droši, «tas nebija gadījums, kas mani še atveda. Man ir bijušas jau vairākas izdevības tikties ar jūsu meitu un novērtēt viņas daudzās labās īpašības. Mēs esam nolēmuši precēties, un es nācu šurp ar nelokāmu, noteiktu vēlēšanos viņu redzēt.»

Es biju sagatavojies uz lielu dusmu izplūdumu, bet, man par brīnumu, ģenerālis gari iesvilpās no brīnumiem, un tad pieslējās sētas margām, pats sevī skumji smaidīdams.

«Angļu terjeri mīl rotāties ar tārpiem,» viņš beigās piezīmēja. «Kad mēs tos aizvedām Indijā, viņi mēdza aizšmaukt džungļos, kur tie uzmeklēja, kā tiem šķita, nevainīgus tārpiņus. Bet, diemžēl, šie tārpiņi izrādījās ģiftīgas čūskas un tā nabaga sunīši vairs neatgriezās.»

«Es domāju,» viņš turpināja, «ka jūs, savas karstās galvas dēļ, nokļūsiet tamlīdzīgā stāvoklī.»

«Jaunais cilvēk,» viņš piemetināja, «jums vēl ir laiks apdomāties.»

«Jūs, protams, nedomājat celt savai miesīgai meitai neslavu?» teicu es ar īgnumu.

«Ak, ar Gabrielu viss ir kārtībā,» viņš atbildēja vienaldzīgi. «Mūsu ģimene tomēr nav tā īstā, kuru es varētu ieteikt jaunam cilvēkam sievas izvēlei. Un, lūdzu, kā tas gadījies, kad es par jūsu cēlo norunu nebiju informēts?»

«Mēs, ser, baidījāmies, ka jūs varētu mūs šķirt,» es atbildēju, juzdams, ka pilnīga vaļsirdība šajos apstākļos būtu visieteicamākā politika. «Ir iespējams, ka mēs esam vīlušies. Pirms izdarīt kādu galīgu lēmumu, es jūs sirsnīgi lūdzu iegaumēt, ka lieta grozās ap mūsu abpusējo laimi. Jūs varat šķirt mūsu miesas, bet mūsu dvēseles būs mūžam saistītas.»

«Mans labais zēn,» teica ģenerālis ne nelaipnā tonī, «jūs nezināt, ko jūs lūdzat. Starp jums un ikvienu no Hizerstona asinīm rēgojas tumšs bezdibenis, kuru nav iespējams pārkāpt!»

Ģenerāļa izturēšanās vairs nerādīja ne mazākās dusmu pazīmes, un viņa gaitā bija manāms nicinošs uzjautrinājums.

Mans ģimenes gods ar viņa vārdiem bija aizskarts.

«Tas bezdibenis varbūt ir mazāks, nekā jūs to iedomājaties,» es teicu auksti. «Mēs neesam nekādi prasti ļaudis, ja mēs dzīvojam šinī nomalē. Es esmu no dižas cilts, mana māte bija dzimusi Bukan. Varu jūs pārliecināt, ka starp mums nav tik liela atšķirība, kā jūs to iedomājaties.»

«Jūs mani pārprotat,» atbildēja ģenerālis. «Mūsu pusē slēpjas šī izšķirība. Ir iemesli, kāpēc manai meitai Gabrielai jādzīvo un jāmirst vienai. Ņemt viņu par sievu nenestu jums nekāda labuma.»

«Bet, tiešām, ser,» es neatlaidos, «es pats labāk varu spriest par savu labumu un interesēm. Ja jūs turaties pie šāda viedokļa, viss būs viegli nokārtojams, jo es jums apgalvoju, ka galvenā interese, kura atsver visas citas, ir tā, ka man vajag iegūt mīļoto sievieti par sievu. Ja šis ir jūsu vienīgais iebildums mūsu savienojumā, jūs varat droši dot savu piekrišanu, jo visas briesmas vai ciešanas, kuras varētu man rasties no Gabrielas precēšanas, manās acīs ir tīrais nieks.»

«Lūk, lūk, jaunais gailēns!» izsaucās vecais kareivis, smaidīdams par manu sirsnību. «Ir viegli nicināt briesmas, kad jūs nezināt, iekš kā tās pastāv».

«Nu, kas tās ir?» es jautāju karsti. «Nav virs zemes tadu briesmu, kas mani varētu aizdzīt no Gabrielas sāniem. Sakiet man, kur tās slēpjas un pārbaudiet mani».

«Nē, nē. Tas nekad nenotiks», atbildēja viņš ar nopūtu, un tad bēdīgi, it kā runādams pats ar sevi balsī: «Viņam ir pietiekoši daudz dūšas, un ir arī spēcīgs puika. Mēs viņu varētu izlietot savā labā».

Viņš turpināja murmināt pats sevī ar izklaidīgu skatienu' acīs, it kā būtu piemirsis manu klātbūtni.

«Dzirdat, Vest», viņš tūdaļ teica. «Jūs man piedosiet, ka es biju pret jums tik rupjš. Tā ir otrā reize, kad man nākas atvainoties jūsu priekšā par savu straujumu. Tas vairs nenotiks. Es esmu pārāk iedomīgs savās vēlēšanās būt gluži izolētam, bet man ir pietiekoši daudz iemeslu uz to pastāvēt. Pareizi vai nepareizi, es esmu sev galvā iedvesis, ka kādu dienu varētu notikt organizēts uzbrukums manam dzīvoklim. Ja kaut kas tamlīdzīgs gadītos, vai es drīkstētu palaisties uz jūsu palīdzību?»

«No visas sirds.»

«Tā ka, ja kaut kad jūs saņemtu uzaicinājumu «nāciet», vai vienkārši «Klūmbera», jūs saprastu, ka tas ir palīdzības sauciens, un steigšus dotos šurp, pat ja tas notiktu dziļā naktī?»

«Katrā ziņā es to darītu», es atbildēju. «Bet vai es nevarētu zināt, kādas dabas ir tās briesmas, kuras jūs paredzat?»

«To zinādami, jūs neko nepanāksit. Tiešām, jūs droši vien nekā nesaprastu, ja es jums to pastāstītu. Man tagad jāsaka jums sveiki, jo es esmu sarunājies ar jums pārāk ilgi. Neaizmirstiet, es jūs tagad uzskatu par vienu no Klūmberas garnizona.»

«Vēl viena lieta, ser,» teicu es steigā, jo viņš taisījās aiziet, «es ceru, ka jūs nedusmosit savai meitai par visu to, ko es jums teicu. Manis dēļ viņa to turēja noslēpumā.»

«Labi, labi», viņš teica, ar aukstu neizdibināmu smaidu. «Es neesmu tāds briesmonis savā ģimenē, kā jūs to domājat. Kas attiecas uz sim precībām, es ieteiktu kā draugam mest šādas domas pie malas, bet, ja tas būtu neiespējams, es pagaidām galīgi to noliedzu. Nav iespējas paredzēt, kādu negaidītu virzienu notikumi var ņemt. Uz redzēšanos!»

Viņš pagrieza man muguru un aši pazuda parka kokos.

Tā beidzās šī ārkārtējā saruna, kuru šis savādais cilvēks bija sācis, draudēdams ar pielādētu pistoli, un nobeidzis, pa daļai pielaizdams varbūtību, ka es varu kļūt viņa znots. Es nezināju, vai skumt vai priecāties par to.

No vienas puses bija sagaidāms, ka, novērodams ciešāk savas meitas kustības, viņš mēģinās kavēt mūsu satikšanos tik brīvi un bieži, kā mēs to darījām līdz šim. No otras puses, es panācu to, ka ieguvu viņa neizteiktu piekrišanu atjaunot satikšanos ar viņa meitu nākotnē. Visā visumā, ejot mājās, es nācu pie slēdziena, ka ar šo gadījumu esmu savu stāvokli uzlabojis.

Bet šīs briesmas — šīs nezināmās, draudošās briesmas — kuras šķietami rēgojās visos kaktos un dienā un naktī karājās virs Klūmberas torņiem! Kā gan es savu galvu nelauzīju, tomēr nevarēju šai problēmai atrast pareizu atrisinājumu.

_ Viens fakts man likās būt no svara. Tiklab tēvs, kā dēls mani pārliecināja, neatkarīgi viens no otra, ka, ja man pasacītu briesmu raksturu, es tomēr nevarētu apsvērt to svarīgumu. Cik savādām un fantastiskām vajadzēja briesmām būt, ko nevarēja izteikt saprotamā valodā!

Pirms gulētiešanas šinī vakarā es tumsā pacēlu savu roku un zvērēju, ka nekāda cilvēka vai velna vara nekad nespēs mazināt manu mīlestību pret to sievieti, kuras tīro sirdi man bija laimējies iegūt.

7. PAR KAPRĀLI RUFUSU SMITU UN VIŅA IERAŠANOS KLŪMBERA

Atstāstot šos notikumus, es ar nolūku lietoju tiešu un vienkāršu valodu baidīdamies, ka mani neapvaino atstāsta izpušķošanā un pārspīlēšanā lielāka iespaida dēļ. Tomēr, ja es savu stāstu esmu rakstījis, ieturoties patiesības robežās, lasītājs sapratīs, kad teikšu, ka tanī laikā dramatisko notikumu virkne bija saistījusi visu manu uzmanību un uztraukuši manu fantāziju neaprakstāmos apmēros.

Kā es varēju iedziļināties savā vienmuļīgā, ikdienišķā aģenta darbā, ieinteresēties kādas būdiņas iemītnieka negaisa sadriskātā salmu jumtā vai kāda zvejnieka laivas vētras saplosītās burās, kad viss mans prāts bija apmākts no notikumu ķēdes, kuru esmu aprakstījis, un vēl turpināja meklēt tiem izskaidrojumu?

Kur vien es gāju, manā priekšā rēgojās četrkantainais, baltais tornis un zem tā liktenīgā ģimene vēroja — un ko? Tas bija jautājums, kurš nostājās kā nepārkāpjams šķērslis katras domas virziena galā.

Uzskatot Hizerstona ģimenes noslēpumu kā kādu abstraktu problēmu, tai bija kairinošs pievilkšanas spēks. Bet iedomājoties, ka sieviete, kuru es mīlu tūkstoškārt vairāk kā sevi pašu, bija tik dziļi ieinteresēta noslēpuma atklāšanā, es jutu, ka nebija iespējams vērst savas domas uz kaut ko citu, iekams tas nebija galīgi noskaidrots.

Mans labais tēvs bija saņēmis no lorda Neapolē rakstītu vēstuli, kurā mums ziņoja, ka viņš no pārmaiņas ieguvis daudz labuma, bet vēl nedomā atgriezties Skotija. Mums šis ziņojums bija visai patīkams, jo mans tevs bija atradis Brauksamu kā ļoti piemērotu vietu savām studijām, un viņam būtu bijis ārkārtīgi grūti atgriezties lielpilsētas troksnī un ņudzeklī. Kas attiecās uz manu mīļo māsu un «mani, mums bija daudz nopietnāki iemesli mīlēt Vigtaunas grāfistes purvājus.

Neievērojot manu sarunu ar ģenerāli — vai labāk sakot, taisni tādēļ — es vismaz divreiz dienā nostaigāju līdz Klūmberai, lai pārliecinātos, ka tur viss kārtībā. Sākumā ģenerālis manu uzbāšanos ņēma ļaunā, ko atklāti izrādīja, bet beidzot sāka man līdz zināmai robežai uzticēties un pat lūdza manu atbalstu. Tā es jutu, ka mūsu attiecības bija kļuvušas daudz draudzīgākas, nekā tās bija bijušas agrāk, un ka viņam mana klātbūtne likās mazāk uzbāzīga. Tiešām, dažas dienas pēc tam es viņu satiku soļojam ap savu iežogojumu, un viņa izturēšanās pret mani bija laipna, kaut gan viņš neminēja neviena vārda par agrāko incidentu.

Viņš likās būt vēl ārkārtēji nervozā stāvoklī, laiku pa laikam satrūkās un bailīgi raudzījās apkārt, mezdams aizdomīgus skatienus pa labi un pa kreisi. Es nācu pie pārliecības, ka viņa meitai bija taisnība, nosaucot piekto oktobri par viņa uztraukuma un sasir- guma maiņas dienu, jo pietika ieskatīties viņa drudžainajās acīs un novērot viņa trīcošās rokas, lai redzētu, ka cilvēks nevar ilgi pārciest šādu nervu saspīlējumu.

Pie tam es atradu, ka ģenerālis bija licis stipri pienaglot vaļējās brusas sētā, tā ka mūsu agrākā satikšanās vieta bija aizsprostota; kaut gan izpētīju visu garo aizžogojumu līniju, es nevarēju atrast nevienu citu vietu, kur varētu ietaisīt jaunu ieeju parkā.

Sur tur, pa nedaudzajām sētā atstātajām spraugām, es varēju saredzet torni, un reiz es redzēju apakšējā stāva logā kādu rupju seju, kas piederēja vidēja vecuma cilvēkam, kuru es noturēju par Izraēlu Stēku, ģenerāļa kučieri. Tomēr no Gabrielas vai Mordonta nebija nekādu ziņu, un viņu prombūtne mani ļoti uztrauca. Es biju pārliecināts, ja nebūtu viņiem bijis stingri aizliegts, viņi atrastu ceļus, lai satiktos ar manu māsu vai mani.

Manas rūpes kļuva ar katru dienu mokošākās, viņus neredzot un itin nekā par tiem nedzirdot.

Kādu ritu — tas bija oktobra mēneša otrajā dienā — es soļoju uz pils pusi, ceribā kaut ko uzzināt par mīļoto meiteni; ceļmalā es ieraudzīju kādu uz akmens sēdošu vīrieti.

Tuvojoties es redzēju, ka tas bija svešinieks un no viņa putekļiem segtām drēbēm un nogurušās pozas varēja spriest, ka viņš nācis no tālienes. Uz ceļiem viņam atradās prāvāks riks maizes un savāžamais nazis rokās. Bija redzams, ka viņš tikko ir beidzis brokastot, jo> nobraucīja no sava klēpja atbirušās maizes drumslas. Mani pamanot, svešais strauji saslējās kājās.

Ievērojis svešinieka milzu augumu un atvāzto nazi rokās, es, palēninot soļus, turējos ceļa pretējā pusē, jo zināju, ka trūkums rada izmisumu, un ka pulksteņa ķēde, kas vizuļoja uz manas krūts, varēja būt viņam liels kārdinājums un rosināt uz ļauniem nolūkiem. Manas bailes palielinājās, redzot viņu nākam pāri ceļam un nostājamies manā priekšā.

«Nu, draugs», teicu es, izlikdamies mierīgs, ko gan es īstenībā nesajutu, «ar ko varu jums šorīt pakalpot?»

Viņa ģīmis bija mahagoni krāsā un pāri vaigam no mutes līdz ausij stiepās dziļa, zilgana rēta, kas padarīja viņa izskatu atbaidošu. Viņa mati bija iesirmi, bet figūra atlētiski izveidota. Savu ādas cepuri viņš nesa uz vienas auss, kas tam piedeva militāristisku izskatu. Visā visumā viņš atstāja uz mani visbīstamākā klaidoņa tipa iespaidu.

Atbildes vietā viņš, klusu ciezdams, ieurbās manī ar savām baigām, zvērojošām acīm un tad aizvēra nazi ar skaļu troksni.

«Jūs neesat maģistrāta āķis,» viņš teica, «par daudz jauniņš priekš tam, man šķiet. Peslējā tie mani iespundēja, un Vigtaunā tie mani iespundēja, bet, deviņi velni„ ja vēl kāds no tiem aizskars mani kaut ar pirkstu, es tam sprandu nolauzīšu un likšu mūžam pieminēt kaprāli Rufusu Smitu! Sasodīti skaista zeme, kur cilvēkam darbu negrib dot, bet ķeras pie rīkles par to, ka nevar uzrādīt pastāvīgu nodarbošanos!»

«Man ļoti žēl redzēt vecu kareivi šādā stāvoklī,» teicu es. «Kādā armijas dajā jūs dienējāt?»

«7. baterijā, karaliskā zirgu artilērijā. Pie joda ar visu dienestu! Se es esmu gandrīz ar sešdesmit gadiem uz muguras un trīsdesmit astoņām mārciņām sterliņu un desmit šiliņiem nabaga pensijas — kuras man nepietiek, lai atvēlētu sev glāzīti alus un pīpīti tabakas.»

«Es domāju, ka trīsdesmit astoņas mārciņas un desmit šiliņi gadā būtu bijis jums labs pabalsts vecuma dienās,» es piezīmēju.

«Ak tā jūs domājat?» viņš izsaucās, nicinoši smīnēdams un grūzdams savu ģīmi uz priekšu, kamēr tas atradās pēdas atstatumā no manējā. «Cik, jūs domājat, šis cirtiens ar tulvāru [2] ir vērts? Un mana kāja, kuras kauli šķīda uz visām pusēm kā kastaņi kvēlojošās oglēs, kad lielgabals tai pārdrāzās pāri. Cik tas ir vērts, a? Un manas plaušas kā sūklis, un aukstais drudzis, tikko vējš pagriežas austrumos — kāda tiem ir tirgus cena? Vai jūs to visu uzņemtos par kādām netīrām četrdesmit mārciņām gadā — eh?»

«Mēs šinī nomalē esam nabaga jaudis,» es atbildēju. «Jus še dēvētu par turīgu cilvēku.»

«Tie ir dumji ļaudis un tiem ir samaitātas garšas,» teica viņš, izvilkdams no kabatas nosmulētu pīpi un pildīdams to ar tabaku. «Es zinu, ko nozīmē labi dzīvot un — piķis un zēvele! — kamēr man ir šiliņš kabatā, es mīlu to patērēt, kā šiliņu pienākas patērēt. Es esmu karojis par savu zemi, bet tā priekš manis darījusi sasodīti maz. Es iešu pie krieviem, lūk, kā še stāvu! Es varētu tiem parādīt, kā pāriet Himalajus, tā ka ir vietējiem, ir angļiem vajadzētu palauzīt galvas, lai tos apturētu. Cik tāds noslēpums būtu vērts Pēterburga, 11u, mister?»

«Man kauns dzirdēt šādus vārdus no veca kareivja mutes, kaut arī pa jokam,» es teicu nopietni.

«Tā gan, joki!» viņš izsaucās, neganti lamādamies. «Es būtu jau sen to darījis, ja tik krievi būtu ar mieru to pieņemt. Skobeļevs bija vislabākā oga ķekarā, bet to aprija. Tomēr, pie joda! Tas pats velns tur kā te! Ko es gribēju jums prasīt, vai jūs neesat kādreiz dzirdējuši šinī pusē par kādu vīru, ko sauc par Hizerstonu, to pašu, kas savā laikā bija 41. Bengālijas pulka pulkvedis. Vigtaunā man tika sacīts, ka viņš še kaut kur dzīvojot.»

«Viņš dzīvo tur, tanī lielajā mājā.» teicu es. norādīdams uz Klūmberas torni. «Alejas vārti atrodas drusku lejpus ceļa, bet ģenerālis ne visai mīl apmeklētājus.»

Mani pēdējie vārdi nesasniedza kaprāļa Rufusa Smita ausis. Tanī pašā mirklī, kad es norādīju uz vārtiem, viņš palēkdamies aizdrāzās pa ceļu.

Viņa gaita bija visdīvainākā, kādu es jebkad biju redzējis. Savu labo kāju viņš atspieda pie zemes vienu reizi uz pusduci soļu, kamēr ar savu otro kāju viņš darbojās tik naigi un sasniedza tādu veiklību un ātrumu, ka pie vārtiem viņš nokļuva apbrīnojami aši.

Es biju tā pārsteigts, ka brīdi stāvēju uz ceļa, novērodams šo lempīgo, sakropļoto, bet tomēr straujo tēlu, līdz man pēkšņi ienāca prātā, ka varēja celties ļoti nopietnas sekas, salaižot kopā šo rupjo tēviņu ar ātro karstgalvi ģenerāli. Tāpēc es tam tūdaļ sekoju un pienācu pie vārtiem, kur viņš stāvēja un aptaustīja dzelzs apkalumus, šķielēdams uz tumšo piebraucamo ceļu, kas veda uz pili.

«Tas ir vecs viltīgs šakālis,» viņš teica, pavērdamies manī un mādams ar galvu uz pils pusi. «Tas ir vecs gudrs vilks. Un tas ir viņa bungalo [3] , starp kokiem, vai ne tā?»

«Tā ir viņa māja,» es atbildēju, «bet es jums ieteiktu lietot pieklājīgāku valodu, ja jūs esat nodomājuši runāt ar ģenerāli. Viņš nav cilvēks, kas cieš blēņas.»

«Jums ir taisnība. Viņš aizvien bija skarbs, nikns kā lācis un krama ciets. Bet vai tas nav viņš, kas nāk šurp pa aleju?»

Es skatījos caur vārtiem un redzēju, ka tas tiešām bija ģenerālis, kurš vai nu bija mūs pamanījis jeb iz- dzirdis mūsu balsis. Tuvodamies viņš laiku pa laikam apstājās un vēroja mūs caur tumšo ēnu, kuru meta koki, it kā šaubīdamies, nākt vai nenākt.

«Viņš izdara izlūkošanu!» čukstēja mans biedrs, smagi elsodams. «Viņš baidās — un es zinu, no kā viņš baidās. Viņš negrib iekrist slazdos, kamēr tas iespējams, viltīgā lapsa! Deru, ka viņš laistos lapās, ja tie būtu še!»

Tad piepeši pieceldamies uz pirkstu galiem un mādams caur vārtu margām ar roku, viņš kliedza visā rīklē:

«Nāciet šurp, mans varonīgais komandieri! Nāciet šurp! Kaujas lauks ir tīrs un neviena ienaidnieka tuvumā!»

Sī draudzīgā uzruna ģenerāli iedrošināja un viņš devās tieši uz mums, kaut gan es manīju no sasarkušās sejas, ka viņš aiz dusmām nezina, kur dēties.

«Kas, vai jūs šeit, mister Vest?» viņš teica, manī raugoties. «Ko jūs vēlaties un kāpēc jūs atvedāt šo resgali?»

«Es viņu neesmu atvedis, ser», atbildēju, juzdamies ne visai glaimots par man uzlikto atbildību šī aizdomīgā klaidoņa klātbūtnes dēļ. «Es viņu sastapu ceļā un viņš vēlējās, lai viņu noraida pie jums, tāpēc es tam ceļu parādīju. Vairāk es par viņu nekā nezinu.»

«Ko tad jūs no manis vēlaties?» ģenerālis prasīja stingri, pavērdamies manā biedrā.

«Piedošanu, ser,» teica ekskaprālis, runādams raudulīgā balsī un pieskardamies savai cepurei ar tādu pazemību, kas uzkrītoši atšķīrās no viņa pirmītējās rupjās, neatkarīgās izturēšanās. «Es esmu vecs artilērists karalienes dienestā, ser, un, pazīdams jūsu vārdu Indijā, es domāju, ka varbūt jūs pieņemsit mani par staļļa puisi vai dārznieku, jeb dosiet man kādu citu brīvu vietu jūsu pajumtē.»

«Man ļoti žēl, ka nevaru jums šinī ziņā izpalīdzēt, vecais,» ģenerālis atbildēja noteikti.

«Tad dodiet man kādu mazu pabalstu, dzīvības vilkšanai, ser,» teica verdziski padevīgais ubagotājs. «Jūs taču nelaidīsiet iet bojā vecam karabiedram pāris grašu dēļ? Es biju ar Sēļa brigādi aizās, ser, un es ņēmu dalību Kabulas otrreizējā ieņemšanā.»

Ģenerālis Hizerstons vērīgi raudzījās lūdzējā, bet nelikās tā aizrādījumus ievērojam.

«Es biju ar jums kopā Ghuznijā, kad visi vaļņi tika sagāzti no zemestrīces un kad mums parādījās četr- desmittūkstoši afgāņu lielgabala šāviena attālumā. Iztaujājiet mani par to un jūs redzēsiet, vai es meloju jeb ne. Mēs visu to piedzīvojām, kad bijām jauni un tagad, kad esam kļuvuši veci, jūs dzīvojat skaistā bun- galo, bet man jāsprāgst badā kā vecam nederīgam sunim. Man šķiet, ka tas nav gluži pareizi.»

«Jūs esat bezkaunīgs vazaņķis,» teica ģenerālis. «Ja jūs būtu bijis krietns kareivis, jums nekad nenāktos lūgties dāvanas. Es jums nedošu ne sarkana graša.»

«Vēl vienu vārdu, ser,» iesaucās klaidonis, jo ģenerālis taisījās aiziet, «es esmu arī bijis Taradas aizā.

Vecais kareivis atlēca atpakaļ, it kā šie vārdi būt bijuši lielgabala šāviens.

«Kas — ko jūs teicāt?» ģenerālis šļupstēja.

«Es esmu bijis Taradas aizā, ser, un es pazinu kādu vīru, vārdā Ghulabs Sachs.»

Sos pēdējos vārdus viņš izdvesa pusbalsī, un ļauns smīns parādījās runātāja ģīmī.

Sie vārdi atstāja uz ģenerāli ārkārtīgu iespaidu. Viņš tikko noturējās uz kājām, un viņa dzeltenā seja pārvērtās plankumaini pelēka. Brīdi viņš nebija spējīgs runāt. Beidzot viņš izgrūda:

«Ghulabs Sachsl Kas jūs tāds esat, ka pazīstat Ghu- labu Sachu?

«Paskatieties vēlreiz,» teica klaidonis, «jūsu acis vairs nav tik skaidras kā četrdesmit gadus atpakaļ.»

Ģenerālis raudzījās viņa priekšā stāvošajā netīrajā vazaņķī, un tā skatoties, es pamanīju viņa acīs uguntiņu, kas liecināja, ka viņš to atminas.

«Dievs svētī manu dvēseli!» ģenerālis iesaucās. «Kā tad — tas jau ir kaprālis Rufuss Smits.»

«Aha, beidzot taču pazināt,» sacīja pēdējais, pats sevī murminādams. «Es gribēju redzēt, cik ilgi paies, pirms jus mani pazīsiet. Tagad, vispirms, atslēdziet tūliņ vārtus, lūdzu, ser! Nav ērti sarunāties caur vārtiem. Tas izskatas, it kā sargs sarunātos ar ieslodzīto.»

Ģenerālis, kura vaibsti vēl rādīja uztraukuma zīmes, nervoziem, trīcošiem pirkstiem atšāva bultas. Man šķita, ka kaprāļa Rufusa Smita ierašanās sagādāja ģenerālim zināmu atvieglojumu. Bet ar savu izturēšanās veidu viņš skaidri pierādīja, ka tjkšanos ar kaprāli tas uzskata kā kādu svētību.

«Nu, kaprāl,» viņš teica, vārtus atvērdams, «es bieži domāj'U, vai jūs esat dzīvi jeb miruši, bet es nekad ne

cerēju jūs atkal redzēt. Kā jums klājies visus šos daudzos gadus?»

«Kā man klājies?» kapralis atbildēja skarbi. «Nu, biju pa lielākai daļai piedzēries. Reiz man nauda ir kabatā, es to izdodu par viskiju, un kamēr tas tā ilgst, izjūtu dzīves mieru. Kad es esmu iztīrījies, tad sāku klaidoņa dzīvi, pa daļai cerībā salasīt glāzītei viskija un pa daļai, lai meklētu jūs.»

«Piedodiet, Vest, ka mēs runājam par savām personīgām lietām,» teica ģenerālis, pavērsdamies manī, jo es biju sagatavojies iešanai. «Neatstājiet mūs. Jums jau par šo lietu ir kaut kas zināms, un var gadīties, ka topat kādu dienu ierauti strāvā līdz ar mums.»

Kaprālis Rufuss Smits izbrīnā paskatījās uz mani.

«Strāvā, līdz ar mums?» viņš teica. «Kādā kārtā viņš tur tiks?»

«Brīvprātīgi, brīvprātīgi,» ģenerālis paskaidroja, strauji apraudams savu balsi. «Viņš ir mans kaimiņš, un viņš brīvprātīgi piedāvāja savu atbalstu, gadījumā, ja tas man būtu vajadzīgs.»

Sis paskaidrojums, šķita, palielināja milzeņa svešinieka izbrīnu.

«Oho, bet ja tā nebūs vienkārša gaiļu kauja!» viņš izsaucās, mani apbrīnodams. «Es nekad neesmu dzirdējis par tādām lietām runājam.»

«Bet tagad, kaprāl Smit, ja nu jūs mani esat atraduši,» teica Klūmberas nomnieks, «ko tad īsti jūs no manis gribat?»

«Nu, visu ko. Man vajadzīga pajumte un drēbes, ko valkāt, un maize, ko ēst, bet, galvenām kārtām, degvīns, ko dzert.»

«Labi, es jūs uzņemšu un darīšu, ko varēšu,» teica ģenerālis lēni. «Bet iegaumējiet, Smit, mums jābūt disciplīnai. Es esmu ģenerālis un jūs esat kaprālis; es esmu saimnieks un jūs esat kalps. Tātad, nelieciet man to jums vēlreiz atgādināt.»

Klaidonis saslējās visā garumā un pacēla savu lab roku ar delnu uz priekšu kareiviskā sveicienā.

«Es varu jūs pieņemt kā dārznieku un atsvabinātie no sava līdzšinējā. Kas attiecas uz degvīnu, jums tiks dota noteikta porcija un vairāk ne lāsītes. Mēs neesam te pilī lieli dzērāji.»

«Vai tad jūs nelietojat opiju vai degvīnu, vai kaut ko tamlīdzīgu, ser?» vaicāja kaprālis Rufuss Smits.

«Itin nekā,» atbildēja ģenerālis stingri.

«Labi, vienīgais, ko es varu teikt, ir, ka jums ir vairāk dūšas un drosmes nekā man. Tagad nebrīnos, ka esat ieguvuši goda krustu dumpja apspiešanā. Ja man būtu vajadzējis ik nakti noklausīties to elli un būt mūžīgā neziņā par to, kas nāks, neiebaudot kaut ko, kas uzjautrina sirdi, — hm, es būtu palicis traks.»

Ģenerālis Hizerstons, brīdinādams pacēla roku, it kā baidīdamies, ka viņa karabiedrs neizpļāpā kaut ko lieku.

«Man jums jāpateicas, mister Vest, par to, ka parādījāt šim vīram manas durvis. Man nebūtu patīkami dzirdēt, ka kāds no maniem veciem karabiedriem gājis ļaunus ceļus. Ka es tūliņ neatzinu viņa prasības, notika tāpēc, ka es šaubījos, vai viņš patiesībā bija tas, par ko sevi uzdeva. Kaprāl, ejiet tūliņ uz pili, es jums sekošu pēc īsa brīža.»

«Nabaga dvēsele!» ģenerālis turpināja, noraudzīda- mies, kā kaprālis aizkliboja pa aleju. «Lielgabals gāja pāri viņa kājai un sadrumslāja kaulus, bet ietiepīgais muļķis neatļāva ārstiem to noņemt. Tagad es viņu atminos kā staltu jaunu kareivi Afganistānā. Viņš un es bijām līdzdalībnieki dažādās dīvainās dēkās, par kuram es jums kādu dienu pastāstīšu. Es viņam sirsnīgi jutu līdzi un gribu to pievietot. Vai viņš jums jau kaut ko par mani stāstīja?»

«Ne pušplēsta vārda,» es atbildēju.

«Tā,» teica ģenerālis vienaldzīgi, bet ar redzamu atvieglojuma izteiksmi. «Es domāju, ka viņš varbūt jums ko stāstīja par senlaikiem. Nu, man arī jāiet un viņš jāpierauga; baidos, ka viņš nesabiedē manus apkalpotājus, jo pēc izskata nav sevišķi pievilcīgs! Uz redzēšanos!»

Pamādams ar roku, vecais vīrs pagriezās un steidzās pakaļ šim negaidītajam noslēpumainajam viesim. Es soļoju tālāk gar augsto melno sētu, raudzīdamies caur katru spraugu starp plankām, bet nemanīju ne mazākās zīmes no Mordonta vai viņa māsas.

Tagad es esmu šo stāstu novedis līdz kaprāļa Rufusa Smita atnākšanai, kas arī pierādīsies kā beigu sākums.

Es esmu aprakstījis pareizi un pēc kārtas visus notikumus, kuri mūs atveda Vigtaunas grāfistē, Hizerstonu ģimenes atbraukšanu Klūmberā, daudzos dīvainos incidentus, kuri vispirms ierosināja mūsu ziņkārību un beidzot cieši saistīja mūs ar šo ģimeni, un esmu īsumā attēlojis apstākļus, kuri saveda mani un manu māsu tuvākos un draudzīgākos sakaros ar Hizerstoniem. Ceru, ka nevar vairs būt izdevīgāka brīža, lai nodotu stāsta turpināšanu to rokās, kam bijusi izdevība iepazīties ar visu, kas norisinājies Klūmberas iekšpusē pa to laiku, kamēr es pili vēroju no ārienes.

Kučieris Izraels Stēks izrādījās lasīt un rakstītne- pratējs, bet misters Matiss Klarks, presbiteriāņu priesteris Stonkirkā, protokolējis viņa liecinājumu, kuru pēdējais, ar krusta pielikšanu pretī savam vārdam, pienācīgi apstiprinājis. Man šķiet, ka labais dvēseļu gans drusku izlabojis stāstītāja stilu. Tas būtu bijis daudz interesantāks, ja tiktu protokolēts burtiski. Tomēr tas uzglabā un piepatur Izraēla Stēka personības īpašības, un to var uzskatīt kā pareizu atstāstījumu par to, ko viņš redzējis, dzirdējis, piedzīvojis un darījis ģenerāļa Hizerstona dienestā.

8. IZRAĒLA STEKA ATSTĀSTĪJUMS

(Protokolēts un aplieclnats no Matisa Ķlarka, presbiteriāņu pries tera Stonkirkā, Vigtaunas grāfistē)

Misters Fozerdžils Vests un mācītājs saka, ka es varot klāt vajā visu, ko zinu par ģenerāli Hizerstonu un viņa māju, bet nedrīkstot teikt daudz par sevi un savām padarīšanām, jo lasītājam par tām nebūšot nekādas daļas. Es nu gan neesmu īsti drošs par to, jo Stēku ģimene ir labi pazīstama un iecienīta abās kanāla pusēs, un būs daudz kārtīgu zeļju Naisdelē un Ainandelē, kas stipri lustētos, dzirdot ko jaunu par Anči Stēka, no Eiklafšenas, daļu.

Es tomēr darīšu, ko man liek, lai iztaptu misteram Vestam, jo ceru, ka varēšu savukārt lūgt ko no viņa*. Es nemāku rakstīt pats, jo mans tēvs sūtīja mani skolas vietā cūkas ganīt, bet, no otras puses, tas iedēstīja manī īstos baznīcas principus un paražas, par ko Tas Kungs lai ir svētīts!

Tas bija pagājušā maijā, kad faktors, misters Mak- Neils piekāpa pie manis un apvaicājās, vai es negribot dārznieka un kučiera vietu. Sagadījās, ka ap to laiku es pats meklēju kaut ko tamlīdzīgu, bet man nebija nekādas steigas rakstīt to uz deguna faktoram.

«Jūs to vietu varētu pieņemt, vai ne,» šis saka tā paasi. «Tā ir laba vieta, un daudzi būtu priecīgi to dabūt. Ja gribat, pārnāciet divos pēc pusdienas pāri uz manu kantori un uzstādiet saimniekam savas prasības.»

Tas bija viss, ko varēju no tā izspiest, jo viņš ir strups vīrs un ciets kā krams visās veikala lietās! kas gan viņam maz ko līdzēs viņā saulē, kaut tas šinī pasaulē arī slīktu naudā. Kad nāks tā lielā tiesas diena, t;id pa kreiso no troņa būs liels bars faktoru, un es nemaz nebrīnīšos, saskatīdams Mak-Neilu to starpa.

Labi, — norunātā stundā es biju kantorī un atradu priekšā faktoru un vēl vienu garu, tievu, izkaltušu vīru, sirmiem matiem un tik krokaini bruņu seju ka valrieksts. Tas arī novēroja mani ar acīm, kas spīdēja kā šķiltavas, un tad uzreiz sāka teikt:

«Jūs esat dzimuši šinī apvidū, ta es dzirdu?»

«Tā iznāk,» saku es, «un neesu to nekad atstājis.»

«Nekad neesat bijuši ārpus Skotijas robežām?»

«Divreiz uz Karleilas gadatirgu,» saku es, jo es mīlu vienmēr runāt patiesību, un bez tām es zināju, ka faktors atceras redzējis mani gadatirgu; es toreiz ande- lēju viņa uzdevumā divas cūcenes un vienu kuilēnu priekš Drumlejas fermas staļļiem.

«Mak-Neila kungs man stāsta,» saka ģenerālis Hi- zerstons — jo tā to vīru sauca un nekā savadāk, — «ka jūs neprotat rakstīt?»

«Nē,» saku es.

«Un arī ne lasīt?»

«Nē,» saku es.

«Man šķiet,» saka viņš faktoram, «ka šis ir īstais vīrs priekš manis. Kalpi šoslaikus ir sabojāti pārāk lielas izglītības dēļ. Es nešaubos, Stēk, ka jūs man noderēsiet. Jūs dabūsiet trīs mārciņas mēnesī un visu brīvu, bet es paturu tiesības atlaist jūs divdesmit četru stundu laikā, bez uzteikšanas. Vai tas jūs apmierina?»

«Alga nu gan ir stipri citāda, nekā es saņēmu agrāk,» .tā es saku ar bēdīgu ģīmi.

Tā bija tīrā Dieva taisnība, jo vecais neģēlis Skots maksāja man vienu mārciņu mēnesī un sprediķi divreiz dienā.

«Labi, labi,» šis saka, «varbūt es pielikšu, ja jūs centīsities. Pagaidām te būs rokasnauda, kāda še esot parasta, kā Mak-Neils stāsta; es gaidīšu jūs Klūmberā pirmdien.»

Kad atnāca svētdiena, es gāju uz Klūmberu, tā ir dikti liela māja ar simts logiem vai daudzāk, un diezgan rūmes, lai paslēptu pusdraudzes.

Kas attiecas uz dārzniecību, es tur nekāda dārza neredzēju, kur strādāt, un zirgs netika nekad no staļļa izvests no vienas nedēļas gala līdz otras nedēļas galam. Bez visa tā es tomēr biju diezgan aizņemts, jo bij jāce| pulks žogu, un viena otra padarīšana, kā nažu pucē- šana un zābaku viksēšana, un citādi štādi darbi, kas pulkvairāk pasētu vecai bābai nekā dižam cilvēkam.

Bez manis kukņā bija vēl divi meitieši, ķēkša Eliza un istabas meita Marija, abas divas dumjas, glupas, kas visu savu mūžu notērējušas Londonā un ne velna nezināja no pasaules vai dvēseles vajadzībām.

Man tām daudz nekas nebij ko teikt, jo tās bij parastas, muļķas sievas, kas tikko mācēja angliski. Tās tikpat daudz starājās par savu dvēseli kā par purvāju naģēm. Kad ķēkša teica, ka viņa par Džonu Noksu nekā nedod, un tā otra, ka viņa nedotu i sešus pensus par baznīckunga Donalda Maksnoja sprediķi, es zināju, ka man bij laiks atstāt tās augstāka soģa vadībā.

Familijā bij pavisam četri cilvēki, ģenerālis, mana- madama, misters Mordonts un mis Gabriela, un man- nevajadzēja daudz laika, lai es izošņātu, ka viss nebij tā, kā vajadzētu būt. Mana madama bija tik tieva un tik balta kā spoks, un daudzas ir tās reizes, kad es to- atradu šņukstot un vaidot. Es novaktēju, ka viņa staigā uz priekšu un uz atpakaļu parkā, kur viņa domājās, ka- neviens to nevarēja redzēt, un tur viņa lauzīja savas rokas kā kāda dulla.

Bija arī jaunais kundzēns un vrņa māsa — tiem abiem- likās bij kādas rūpes uz prāta, un visvairāk ģenerālim, jo tie abi vienu dienu bij mājās, otru prom. Bet pats pastavīgi mājās ar tik bēdīgu un cietu ģīmi kā kādam kartavniekam, kad tam uzmauc striķi uz galvas.

Es apprašņājos ķēķī tām blēdēm, vai viņas nezin, kas.

ar familiju notiekās, bet ķekša atteica man atpakaļ, ka tas nav priekš viņas ielīst kungu lietās, un ka viņai nav nekādas ķemerēšanās, kamēr viņai būs darbs un saņems savu loni. Tās bij viltīgas raganas, abas divas, un tikko atbildēja uz blakus jautajumiem, kauču gan tās kladzināja kā vistas, kad tām ienāca prātā.

Eče, nedēļas pagaja, mēneši_ pagāja, bet lietas pilī, lai paliktu labākas, palika sliktākas. Pats ģenerālis palika drudžaināks un viņa madama bēdigāka_ katru dienu, lai gan nebij ne rāšanās, ne plūkšanas viņu starpā. Kad viņi satikās kopā pusdienasistabā, es ar- vienu ielavījos rožu krūmā pie loga, tā ka es varēju dzierdēt labu daļu no viņu sarunām, bet nekad nekā •slikta nedzierdēju.

Kad jaunie ļauži bij ar' pie tiem, viņi runāja maz, bet kad tie bij aizgājuši, vecie abi sarunājās, it kā kāds briesmīgs ļaunums gatavotos tiem gāzties virsum, kauču es nekad nevarēju saprast no viņu vārdiem, kas tas bija, no kā viņi baidījās.

Es dzierdēju, kā ģenerālis ne vienu vien reizi teica, ka viņam nav bailes no nāves jebšu no kādām briesmām, ar kurām viņš tiktu galā, bet ka bezgalīgā, nogurdinošā gaidīšana un nezināšana ir tā, kas viņam paņēmuse visus spēkus un mieru. Tad mana madama viņu mierināja un teica, ka varbūt nav nemaz tik slikti, ka viņš ieņemas prātā, un ka viss beigās būs labi, — bet viņas uzjautrinošie vārdi bija par velti teikti.

Kas uz jauniem ļaužiem, es zināju dikti labi, ka tie aizšmauca prom, kad vien tiem izdevās, ar misteru Fozerdžilu Vestu uz Brauksamu, bet pats ģenerālis bij pardaudz pilns ar savām rūpēm, lai zinātu par to, un man pašam likās, ka tā nav manas darīšanas lieta, ka kučieris vai dārznieks brīdinātu bērnus. Ģenerālim vajadzēja gan zināt, ka, ja jūs aizliedzat meitenei vai puišelim kaut ko darīt, tas ir tas drošākais ceļš viņus uz to pamudinat. Tas Kungs to piedzīvoja Paradīzes dārzā, un te nav liela izmainība starp Ēdenes cilvēkiem un Vigtaunas cilvēkiem.

Pag', te vēl viena lieta, par kuru es neesmu nekā teicis, bet ko vajag' uzrakstīt.

Ģenerālis nedalīja savu istabu ar savu sievu, bet gulēja pavisam viens kādā kambarī, majas otrā gala, dikti tālu no visām citām istabām. Tā istaba bija ciete aizslēgta, kad viņš pats nebij iekšā, un neviens nedrīkstēja tur savu degunu iebāzt. Viņš pats uzposa savi» gultu, kurināja un izslaucīja istabu un nelaida mums nevienam pat rādīties savas istabas tuvumā.

Naktīs viņš staigāja pa visu māju kā apsēsts un pavēlēja izkārt lampas visās istabās un stūros, lai neviens kaktiņš nebūtu tumšs.

Daudzas reizes no savas istabas bēniņos es dzierdēju- soļus, nākošus un ejošus, nākošus un ejošus, augšā pa vienām trepēm un lejā pa otrām no pusnakts līdz pat gaiļu dziedāšanai. Tas bij grūts darbs, gulēt un klausīties viņa trokšņošanā un domāt, vai viņš tīri traks, jeb varbūt viņš Indijā mācījies pagānu un elku stiķus, un ka viņa sirdsapziņa bij līdzīga tārpam, kas grauž un nesprāgst. Es gribēju viņam vaicāt, vai tas nedotu- tam mieru, ja viņš parunātu ar svēto Donaldu Maksnoju, bet tas varēja būt dumji, un ģenerālis bij vīrs, no kā vajadzēja baidīties.

Kādu smuku dienu es strādāju parkā, viņš pienāc» man klāt un teica, teica tā:

«Vai tev, Izrael, kādreiz bijusi izdevība šaut no- pistoles?»

«Dievs, sarg'!» teicu es, «tāda lieta manā mūžā nav bijusi man rokās.»

«Stā, tad tu labāk tagad neiesāc,» viņš teica.

«Katram vīram savs ierocis,» viņš atkal. «Eku, es- galvoju, tu varētu krietni strādāt ar'ābeles rungu!»

«Sita gan,» es atbildēju dūšīgi, «tāpat kā pie šitās puķu dobes.»

«Re, šitā ir vientuļa māja,» teica viņš, «un mums varētu traucēt kāds diedelis. Ir lab' būt gatavam uz visu. Es un jūs, un mans dēls Mordonts, un misters Fozer- džils Vests no Brauksamas, kas vajadzībā nāktu, bū- tum spējīgi uzstāties — kā tu domā?»

«Ties', ser,» es teicu, «miers baro, nemiers posta — bet, ja jūs man piemestu vienu mārciņu mēnesī, es būtu uz visu gatavs.»

«Nu, par to mums strīds nebūs,» viņš teica, un piekrita divpads' mārciņām gadā, it kā tās būtu pupas. Man galvā nenāk domāt sliktu, bet taču nevarēju ar' novērst domas, ka nauda, no kuras tik viegli var šķirties, bij' varbūt nākuse ne visai godīgā ceļā.

Es neesm' ziņkārīgs vai uzbāzīgs zellis no dabas, bet biju dikti savā prātā samulsis, kā tas nāca, ka ģenerālis naktīs staigāja apkārt un kādēļ tas negribēja gulēt.

N'ja, kādu dienu es slaucīju kolidorus un mana acs ievēroja lielu čupu aizkarus un grīdsegas, un vēl dažnedažādas lietas, kas bij sakrautas kādā stūrī ne visai tālu no ģenerāļa istabas durvīm. Uzreiz man iešāvās laba doma galvā un es teicu pats sev:

«Izrael, puisīt,» teicu es, «kas tev liedz paslēpties aiz tās, šo pašu nakti, un novērot veco vīru, kad viņš nezin, ka cilvēka acs to redz?

Jo vairāk es par to domāju, jo vienkāršāk tā lieta man rādījās, un es noņēmos šo stiķi tūlīt izpildīt.

Kad nakts bij klāt, es teicu sieviešu Jaužiem, ka man ir slikts kuņģis un ka iešu agri gulēt. Es zināju smuki, ka reiz es tikšu tur, neviens mani netraucēs, tā es mazlietiņ pagaidīju un tad, kad palika kluss, es norāvu savus zābakus un skrēju pa trepēm lejā un nonācu pie veco drēbju kaudzes, kur es nogūlos, ielīdu iekšā, pār- sedzos ar kādu sadriskātu grīdsegu, tā ka ar vienu aci varēju redzēt ārā.

Tur es gulēju kluss kā pelīte, kamēr ģenerālis neaizgāja garām uz savu istabu, un tad viss palika mierīgs.

Diev' vārds! es to vairs nekad nemēģinātu par visu Unionas bankas sudrabu. Es tagad nevaru par to domāt bez aukstu drebuļu sajūtas no skausta līdz papēžiem.

Tas bija dikti briesmīgi tur gulēt nāves klusuma, gaidot un gaidot, bez mazākā trokšņa, kas pārtrauktu vienmuļību, tikai kāda veca pulksteņa smagā tikšķēšana kaut kur kolidorā.

Pirms es gribēju skatīties kolidorā uz vienu pusi urk tad uz otru pusi, bet man vienmēr likās, ka no tās puses, kur es neskatījos, kāds nāktu šurpu. Man bij auksti sviedri uz pieres un mana sirds tikšķināja stiprāk par pulksteni. Un kas man vēl diktāk sabaidīja, bij, ka putekļi no aizkariem un lupatām līda manā rīklē un bij tā, ka es tikko varēju noturēt kāsu.

Diev' vārds! Es brīnos, ka mans pauris nebija palicis pelēks no visa piedzīvotā. God' vārds, es to vairs- nedarītu, kauc ar' man apsolītu Glazgovas pilsētas galvas vietu.

Labi, varēja būt ap pulksten diviem rītā vai varbūt drusku vairāk, un es jau domāju, ka nekā neredzēšu pēc visa — un es ar' nemaz to nebūtu nožēlojis — kad uzreiz manās ausīs iecirtās skaņas, skaidras un diktas.

Tagad man noprasa aprakstīt tās skaņas, bet es nevarēju dot ne mazāko jēgu par tām, jo līdzīgas tādām vēl nekad nebij dzierdējis. Tā bij asa, kodīga, nejauka šķindēšana, kādu varētu izdabot, piedauzot ar pirkstu vīnglazes kantij, bet daudz stiprāka un griezīgāka kātā, un tajā bij arī savā ziņā šļakšķēšana, līdzīga lietus pilienu krišanai ūdensbaļļā.

Bailēs es pacēlos starp grīdsegām sēdus kā peka sūnas un klausījos ar abām ausīm. Tagad atkal bij viss kluss, izņemot dobjo pulksteņa tikšķēšanu.

Piepeši skaņas atkal bij dzirdamas, tik skaidri, tik griezīgi, tik asi kā pirmiņ. Un šito reiz ģenerāli arī tās

Iiij sasniegušas, jo es dzierdēju, ka viņš dziji nopūtās kā noguris cilvēks, kas iztraucēts no miega.

Viņš izcēlās no savas gultas, un es varēju sadzierdēt savādu burkšķi, it kā viņš steigšus ģērbtos, un tūliņ viņa soļi bij dzierdami istabā.

Diev' vārds! tikko es paspēju nolikties zemē un apsegties ar segām. Es gulēju, drebēdams visos locekļos un skaitīdams visus pātarus, kurus es savās bailēs varēju atminēties, un ar vienu aci glūnēdams ķēķcauruina uz ģenerāļa istabas durvīm.

Es izdzierdēju atslēgu tarkšķi un tūliņ durvis lēni atvērās. Viņa istabā dega uguns un es varēju saredzel veselu strīpu zobenu, pakārtus visgarām sienai, kad ģenerālis iznāca un aizslēdza aiz sevis durvis. Viņš bij ģērbies fraķī, ar sarkanu mici galvā un naktskurpēs bez papēžiem un uzliektiem deguniem.

Kādu brīdi man galvā bija, ka varbūt viņš staigāja miegā, bet kad tas nāca uz manu pusi, es varēju skaidri redzēt spīdumu viņa acīs, un viņa ģīmis raustījās kā nelabā prātā. Dies' soda, man tagad vēl drebuļi krata, kad es iedomājos viņa garo figūru un viņa dzelteno ģīmi, nākot tik svinīgi un klusu šurp pa garo kolidoru.

Es apturēju elpu un gulēju cieti, viņu vaktēdams, bet, kad viņš pienāca tur, kur es gulēju, mana sirds apstājās manās krūtīs, jo «ti-inks!» — dikti un skaidri, kādu metru no manis, atskanēja džinkstošā, dimdošā skaņa, kuru es jau biju klausījies.

No kurienes tā nāca, es gan nevaru teikt, un arī, kas tai bij par cēloni. Varēja būt, ka ģenerālis to taisīja, bet nezinu kā, jo viņa rokas bij nolaistas gar sāniem, kad viņš gāja man garām. Tā nāca no viņa puses gan, bet man likās, ka tā nāca no viņa galvas virsas, bet tā bij tāda smalka, plēsīga, saskrūvēta, pinkstoša skaņa, ka es nevarēju taisni teikt, no kurienes tā nāca.

Ģenerālis mani nemaz neievēroja, bet soļoja tālāk un drīz pazuda manām acīm, un es nezaudēju nevienu minūti, izlīdu no savas paslēptuves un devos pa kaklu, pa galvu atpakaļ uz savu istabu, un, ja arī visi Sarkanās jūras ķēmi slaistītos visu nakti šurpu turpu, es gan nepaceltu savu galvu, lai tos redzētu.

Es nevienam neko neteicu par to, ko redzēju, bet gan noņēmos, ka es ilgāk vairs nepalikšu Klūmberā. Četras mārciņas mēnesī ir pamatīga Ione, bet tās gan nepietiek, lai samaksātu cilvēkam, ja tas pazaudētu savu prātu un varbūt arī savu dvēseli, jo, kad sātans ir ārā no savas pekles, jūs nevariet teikt, kādu slazdu tas jums varētu izlikt, un kauču saka, ka Dieva aizgādība ir stiprāka par to, varbūt labāk to nemēģināt.

Bija skaidrs, ka ģenerālis un viņa māja atrodas zem kādiem lāstiem, un būtu pareizi, ja tādi lāsti kristu uz tiem, kas tos pelnījuši, bet ne uz īstena presbiteriāņa, kurš vienmēr gājis pa šauro ceļu.

Mana sirds sāpēja par mis Gabrielu — jo tas bij sīciņš un slimīgs meitēns — bet par visu to, es jutu, ka man vajag rūpēties par sevi, un ka man jāiet prom, tāpat kā Lats aizgāja no Zodomas un Gomoras.

Tās briesmīgās skaņas rakās manās aknās, un es nevarēju viens palikt kolidoros, jo baidījos tās dzierdēt no jauna. Es tikai vēlējos gadījumu vai izdevību ģenerālim uzteikt un aiziet uz kādu vietu, kur es varētu satikt kristīgus ļaužus un atrastos no baznīcas akmeņa sviediena tālumā.

Bet bij noteikts tā, ka man nevajadzēja to vārdu teikt, un ka tas nāca no ģenerāļa paša.

Tas notika kādu dienu ap oktobra mēneša sākumu. Es bij iznācis no staļļa, iedevis zirgam auzas, kad redzēju lielu, garu nelieti, lēkdamu uz vienas kājas pa ceļu augšam, vairāk līdzīgu lielam, melnam krauklim kā cilvēkam.

Kad es uzmetu savas acis uz viņu, es domāju, ka tas ir viens no tiem vazaņķiem, par kuru veckungs bij runājis, tāpēc bez kādiem aplinķiem es paķēru savu milnu ar nodomu izprovēt to uz klibiķa galvu. Viņš redzēja, ka es eju tam pretim, un varbūt nolasījis manu nodomu no mana skatiena vai no rungas manāsrokās, tas izrāva no ķešas garu nazi un zvērēja, traki gānīdamies, ka, ja es nepalikšu stāvot, tā būšot mana nāve.

Die's sod! tie vārdi, tie sodi, kurus tas izgrūda, bij diezgan, lai liktu jūsu matiem sacelties. Es brīnos, ka viņš pats nenokrita beigts, kur tas stāvēja.

Mēs vēl stāvējām viens otram priekšā — viņš ar savu nazi un es ar savu rungu — kad ģenerālis pats nāca augšā pa ce|u un atrada mūs. Man par lielu brīnumu viņš sāka runāt ar svešinieku, it kā tas to būtu pazinis visu savu mūžu.

«Bāžiet savu nazi ķešā, kaprāl,» viņš teica. «Jūsu bailes sagrozījušas jums smadzenes.»

«Asins un rētas!» teica otrs. «Viņš būtu manas smadzenes pārvērtis putrā ar to lielo rungu, ja ēs nebūtu izrāvis savu ieroci. Jums nevajag' tādu vecu ragulopu turēt savā muižā.»

Veckungs savilka uzačus un skatījās drūmi uz viņu, itin kā viņam nebūtu pa prātam, ka padomu dod tāds zellis. Tad pagriezies pret mani:

«Pēc šās dienas, Izrael, tu man neesi vajadzīgs,» viņš teica, «tu man esi bijis lāga dieneris, un es nevaru par tevi sūdzēties, bet apstākļi radušies, kas mani piespiež grozīt savu rīcību.»

«Ļoti lab', ser,» es teicu.

«Tu vari iet šo pašu vakaru,» viņš teica, «tu saņemsi loni par veselu mēnesi uz priekšu, lai atlīdzinātu īso uzteikšanas laiku.»

Ar to mēs iegājām mājā, pavadīti no cilvēka, kuru ģenerālis sauca par kaprāli, un no tās dienas es nekad vairs nemetu savu aci ne uz vienu, ne uz otru. Naudu man izsūtīja kuvērā, un, pateicis dažus atvadīšanās vārdus ķēkšai un meitai, atgādinādams par dusmām, kas nāks, un bagātībām, kuras ir dārgākas par rubīniem, es nopurināju Klūmberas putekļus no savām kājām uz visiem laikiem.

Misters Fozerdžils Vests teica, ka es nevarot izteikt savas domas par to, kas vēlāk bijis, bet man vajagot aprobežoties ar to, ko esmu pats redzējis. Nav šaubu, ka viņam uz to ir savi iemesli — un tālu no manis domāt, ka tie ir slikti iemesli — bet es varu teikt to: kas notikās, mani nemaz nepārsteidza. Tas bij tā, ka es to sagaidīju, un tā es teicu ari meisteram Maksnojam.

Tagad es jums esmu teicis visu, un man nav neviena vārda ne ko pielikt, ne ko atņemt. Es esmu ļoti pateicīgs meisteram Matvejam Klarkam par to, ka viņš visu to par mani uzrakstīja. Ja kāds vēlētos ar mani vairāk ko parunāt, es esmu labi pazīstams un cienīts Eiklaf- šenā, un meisters Mak-Neils, Vigtaunas faktors, arī var pateikt, kur es esmu atrodams.

9. DŽONA ISTERLINGA ATSTĀSTĪJUMS

Sniedzis lasītājam Izraēla Stēka atstāstījumu in extenso [4] , es pievienošu vēl Dr. Džona Isterlinga īsās piezīmes. Tiesa gan, ka dakteris tikai vienu reizi bijis Klūmberas mūros, kopš ģenerālis Hizerstons bija tur apmeties. Bet sakarā ar šo vizīti bija radušies apstākļi, kurus vēlams atzīmēt, sevišķi uzsverot tos kā papildinājumu iepriekš atstāstītajiem piedzīvojumiem.

Dakteris bija atradis laiku, neskatoties uz savu plašo praksi, uzmest savas atmiņas, un es domāju, ka darīšu pareizāk, ievietojot tās bez grozījumiem.

«Man ļoti patīkami dot misteram Fozerdžilam Vestam parskatu par savu vienreizējo vizīti Klūmberas pilī, ne tikai tādēļ, ka manī radusēs zināma cieņa pret šo džentlmeni, kopš viņa uzturēšanās Brauksamā, bet ari pārliecība, ka fakti attiecībā uz ģenerāli Hizerstonu ir tik sevišķas dabas, ka ir no liela svara, lai tos ticamā kārtā laistu atklātībā.

Tas bija ap pagājušā gada septembra mēneša beigām, kad es saņēmu no Hizerstona kdzes, Klumberā, uzaicinājumu apmeklēt viņas vīru profesionālā nolūkā, jo tas jau ilgāku laiku jūtoties ne visai labi.

Es biju jau kaut ko dzirdējis par Hizerstoniem un dīvaino vientulību, kādā tie dzīvoja, tāpēc man bija ļoti patīkami izlietot šo gadījumu tuvākai iepazīšanai ar šo ģimeni, un es nekavējoši izpildīju viņas lugumu.

Klūmberas pils man bija pazīstama no tiem laikiem, kad tur dzīvoja misters Mak-Vitis, pirmatnējais īpašnieks. Piebraucis pie alejas vārtiem, biju ļoti pārsteigts, redzot notikušās pārmaiņas.

Vārti, kuri mēdza būt aizvien tik viesmīlīgi atvērti uz ceļa pusi, tagad bija aizbultēti un aizslēgti. Augsta koka sēta, ar asām naglām gar virspusi, iežogoja visu parku. Piebraucamais ceļš bija lapām apsēts un netīrīts. Visas vietas izdvesa nospiedošu nolaidības un sabrukuma gaisu.

Man vajadzēja divreiz pieklauvēt, pirms kalpone atvēra durvis un pavadīja mani caur mazu priekšiņu nelielā istabā, kur sēdēja kāda vecāka, rūpju sagrauzta dāma, kas man stādījās priekšā kā Hizerstona kundze. Ar savu bālo seju, sirmiem matiem, skumjām, nenoteiktām acīm un izbalējušo zīda kleiti, viņa pilnīgi pielāgojās savai melanholiskai apkārtnei.

«Mēs atrodamies ļoti bēdīgos apstākļos, dakter,» viņa teica lēnā un nospiestā balsī. «Mans nabaga vīrs ir daudz cietis, daudz piedzīvojis un viņa nervu sistēma jau ilgāku laiku atrodas ļoti vājā stāvoklī. Mēs pārcēlāmies uz šo pusi cerībās, ka atspirdzinošais gaiss un klusums darīs uz viņu labu iespaidu. Bet uzlabošanās vietā viņš šķietami kļuvis vājāks, un šorīt viņam piemetās stiprs drudzis, kam brīžiem pievienojās baigi murgi. Bērni un es bijām tā pārbiedēti, ka tūliņ sūtījām pēc jums. Ja jūs man sekosit, es jūs aizvedīšu ģenerāļa guļamistabā.»

Viņa mani veda lejup, cauri veselai koridoru rindai, slimā vīra istabā, kura atrodas ēkas galējā spārnā.

Tā bija drūma istaba, bez grīdsegām, trūcīgi mēbelēta, ar mazu saliekamu gultu, lauka krēslu un vienkāršu dēļu galdu, uz kura bija izsvaidīts daudz papīru un grāmatu. Galda vidū stāvēja liels priekšmets ar nepareizām kontūrām, kurš bija pārklāts ar lina palagu.

Visapkārt sienām un stūros bija sakārtota ļoti izmeklēta un plaša ieroču kolekcija, galvenām kārtām zobeni, no kuriem daži bija kalti pēc tāda veida, kādus parasti lieto angļu armijā, kamēr starp citiem bija pa- laši, tulvari, kūkeri un daudzu citu austrumu darbu paraugi. Daudzi no tiem bija dārgos apkalumos ar mozaīkas makstīm un rokturiem dārgakmeņu izrotājumos, tā ka radās acīs krītošs kontrasts starp istabas vienkāršību un uz sienām mirdzošo bagātību.

Man bija maz laika apskatīt ģenerāļa kolekciju, jo pats ģenerālis gulēja uz gultas un acīmredzot prasīja manus pakalpojumus.

Viņš gulēja, galvu pa pusei pagriezis pret sienu, smagi elpodams, un, redzams, neapzinājās mūsu klātbūtni. Viņa spīdošās, drudžaini kvēlošās acis, diloņa sārtums vaigos liecināja, ka lēkme saniegusi augstāko pakāpi.

Piegājis pie gultas un noliecies pāri viņam, es uzspiedu savus pirkstus viņa pulsam. Pēkšņi viņš saslējās sēdus un kā ārprātīgs grūda mani ar sažņaugtām dūrēm. Es savā mūžā nebiju redzējis tādu baiļu un briesmu izteiksmi cilvēka ģīmī, kādu novēroju ģenerāļa seja.

«Asins suns!» viņš ķērca, «laid mani vaļā — laid mani vaļā! Prom ar tavām neģēlīgām rokām! Vai vēl

nepietiek, ka mana dzīve samaitāta? Kad tam reiz būs gals? Cik ilgi man vēl vajadzēs to ciest?»

«Apmierinies jel, mīļais!» teica viņa sieva mierinošā balsī, glāstīdama ar savu auksto roku ģenerāļa pieri. «Sis ir dakteris Isterlings no Stranrīras. Viņš nav nācis šurp, lai tev darītu ļaunu, bet lai tev darītu labu.»

Ģenerālis gurdeni atlaidās atpakaļ uz sava spilvena un no viņa pārmainītās ģīmja izteiksmes es varēju redzēt, ka delīrijs stājies, un ka viņš saprata, ko viņam sacīja.

Es ieliku savu klīnikas termometru viņa padusē un skaitīju pulsa pukstienus. Tie sasniedza 120 minūtē. Temperatūra rādīja 104 grādus, pēc Fārenheita. Skaidrs, ka viņam bija aukstais drudzis — kas gadās cilvēkiem, kuri savas dzīves lielāko daļu pavadījuši tropiskās zemēs.

«Nekādas briesmas nedraud,» teicu es. «Drusku hi- nīna un arsēna — lēkmes rimsies, un ģenerālis drīz vien atžirgs.»

«Nekādas briesmas nedraud, a?» viņš iesaucās. «Priekš manis briesmas nekad nav bijušas. Mani tikpat grūti nonāvēt kā mūžīgo žīdu! Mana galva tagad ir gluži skaidra, Meri; lūdzu, atstāj mani ar dakteri vienatnē.»

Hizerstona kundze atstāja istabu — ne visai labprātīgi, kā man šķita — un es nosēdos blakus gultai, lai dzirdētu, ko mans pacients vēlas teikt.

«Es vēlētos, lai jūs pārbaudītu manas aknas,» viņš teica, kad durvis bija aizvērušās. «Man reiz tur bija piemeties augonis un misters Brodis, pulka ārsts, teica, ka no desmitiem tikai viens to pārdzīvo. Kopš Indijas atstāšanas, es neesmu daudz to sajutis. Tas atradās tieši zem ribu leņķa.»

«Es atradu to vietu,» teicu es, izdarījis pamatīgu pārmeklēšanu, «bet varu jums apgalvot, ka vai nu augonis pavisam iznīcis jeb tas pārkaļķojies, kā tas parasti medz notikties. Tas jums vairs nedarīs ne sāpes, nedz: ļaunuma.»

Likās, ka viņš par šo vēsti nemaz nepriecājās.

«Ar mani aizvien tā notiekas,» viņš teica domīgi.. «Lūk, ja kādam citam piemestos līdzīga veida drudzis, tam, bez šaubām, draudētu briesmas, bet man jūs apgalvojat, ka man tādas nedraudot. Tagad apskatiet šo.» Tā teicis, viņš atklāja savas krūtis un rādīja man robainu rētu pretī sirdij. «Tanī vietā ieurbās indiešu sazāļotā lode. Jūs domājat, ka tā bij īstā vieta, lai cilvēku aizraidītu uz viņpasauli? Bet kas notikās… lode noslīdēja gar kādu ribu un izgāja cauri mugurai, pat neaizskarot, ko jūs mediķi saucat par plaušu plēvi. Var jūsu praksē kaut kas tamlīdzīgs nācis priekšā? Vai esat kādreiz par tādu gadījumu dzirdējuši?»

«Jūs, kā redzams, esat dzimuši zem laimīgas zvaigznes,» es atteicu smaidīdams.

«Kā kurš to lietu ņem,» viņš atbildēja, skurinādams galvu. «No nāves es nebūt nebaidos — es tai droši varu raudzīties acīs — ja tikai viņa man tuvotos parastā ceļā. Bet atzīstos, ka svešādas, pārdabiskas nāves priekšnojauta ir kaut kas šausmīgs un atbaidošs.»

«Jūs gribat teikt, ka jūs labāk dodat priekšrocību dabiskai nekā piespiestai nāvei?» vaicāju es, samulsis no viņa piezīmes.

«Nē, to gan es tieši nedomāju,» viņš piebilda. «Es esmu pārāk apradis ar auksto tēraudu un svinu, lai baidītos no viena vai otra. Vai jūs esat kaut ko dzirdējuši par odilisko spēku [5] , dakter?»

«Nē, ģenerāl,» es atbildēju, lūkodamies pētoši viņā, lai pārliecinātos, vai delīrijs ncbij iestājies no jauna.

Tomēr viņa izteiksme bija prātīga un drudžainais sārtums no vaigiem nozudis.

«Nu, jūs, rietumu zinātņu vīri, esat dažās lietās tālu palikuši iepakaļ austrumniekiem,» ģenerālis piezīmēja. «Visā, kas attiecas uz miesas ērtību materiālo un fizioloģisko pusi, jūs ņemat virsroku, bet attiecībā uz dabas brīnumiem un apslēptiem cilvēka garaspēkiem, jūsu slavenākie zinātņu vīri stāv gadu simteņiem talu aiz •vienkāršiem Indijas kūlijiem. Mūsu gaļasēdaju, ērtību luteklīšu senču neskaitāmās paaudzes devušas dzīvnieku instinktiem virsroku pār gara instinktiem. Miesa, kurai vajadzēja būt vienkāršam ierocim dvēseles rokās, tagad palikusi pēdējai par cietumu, kur tā ir ieslodzīta. Austrumnieku miesa un dvēsele nav saistītas kopā kā mūsējās, un tur nav tik sāpīgas ciešanas, kad tās nāve šķir.»

«Bet, kā rādās, viņi negūst nekāda labuma no tādas savādības savā veidojumā,» es piebildu nenoteikti.

«Vienīgi augstākās zināšanas labumu,» ģenerālis atbildēja uzsvērdams. «Ja jums kādreiz gadītos būt Indijā, droši vien, pirmā lieta, kas jums kristu acīs kā uzjautrinājums, būtu tā saucamā mango trika demonstrēšana, ko ļoti izveicīgi izpildītu kāds iedzimtais. Protams, jūs par to esat dzirdējuši vai lasījuši. Viņš iestāda mango koka sēklu, taisa dažas roku kustības virs tās, un sēkla laiž asnus; tie stiepjas garumā, parādās lapas; augs sāk ziedēt un no ziediem attīstās augļi. Viss tas notiek jūsu acu priekšā, apmēram pusstundas laikā. īstenībā tas nav nekāds triks, bet spēks. Tie ļautiņi zin vairāk nekā jūsu Tindalli vai Heksleji zin par dabas procesiem, un tie var paātrināt vai aizkavēt dabas darbību ar tādiem līdzekļiem, par kuriem jums nav ne jausmas. Sie zemo kastu apvārdotāji — kā viņus tur saukā — ir prasti, pelēki ļaudis, bet vīri, kuri koduši austrumu gudrību priekstā, stāv zināšanās tikpat augstu pāri pār mums kā mēs pār hotentotiem vai patagoņiem!»

«Jūs runājat, it kā būtu bijuši ar tiem pazīstami,» es piezīmēju.

«Jā, par nelaimi gan,» viņš atbildēja skumji. «Es esmu ar tiem bijis tādos sakaros, kādos, es ceru, nenāksies būt nevienam citam. Bet, tiešām, kas attiecas uz odilisko spēku, jums vajadzētu gan par to kaut ko zināt, jo tam ir spoža nākotne priekšā, sakarā ar jūsu profesiju. Jums vajadzētu izlasīt Reihenbaha «Pētījumus magnētismā un dzīvības spēkā» un Gregora «Literatūru par dzīvnieku magnētismu». Sie raksti, papildināti ar Mesmcra divdesmit septiņiem aforismiem un Dr. Justina Kernera un Veinsberga darbiem, paplašinātu jūsu idejas.»

Man ne visai patika dzirdēt, kā man raksta priekšā lasīšanas programmu, sevišķi par priekšmetu, kurš attiecas uz manu profesiju. Tādēļ es bez kādiem komentāriem piecēlos, lai atvadītos. Pirms aiziešanas es vēlreiz aptaustīju viņa pulsu un atradu, ka drudzis pilnīgi pārgājis — pēkšņā un nesaprotamā vīzē, kā tas parasti notiek pie malārijas tipa slimībām.

Piegriezies ģenerālim, lai novēlētu tam drīzu izveseļošanos, es tanī pat brīdī izstiepu roku pēc saviem cimdiem uz galda. To darīdams, es pacēlu ne tikai savus cimdus, bet līdz ar tiem arī lina segu, kura bija pārklāta kādam priekšmetam galda vidū.

Es nemaz nebūtu pamanījis savas neuzmanības sekas, ja nebūtu ieraudzījis sava pacienta dusmu pilno skatienu un izdzirdējis viņu nepacietīgi sakustamies. Es tūdaJ pagriezos un noliku audeklu tik akurāti un ar tādu vienaldzību, it kā es nebūtu varējis sacīt, kas zem tā atradās. Vienīgi es guvu vispārīgu iespaidu — man likās, ka pārklātais priekšmets izskatījās līdzīgs platai tortei.

«Ir jau labi, dakter,» ģenerālis teica labvēlīgi, redzēdams, cik nejaušs šis incidents bija. «Nav iemeslu jums to neredzēt», un, izstiepis savu dzīslaino roku, viņš norāva lina pārklāju otro reizi.

Tad es redzēju, ka tā nebija vis torte, bet_ apbrīnojami veidots modelis, kas attēloja kalnu grēdu, kuru sniegu segtās virsotnes līdzinājās pazīstamiem cukura torņiem un minaretiem.

«Tie ir Himalaji vai vismaz to Surinamas atzarojums,» viņš paskaidroja, «kas rāda galvenās aizas starp Indiju un Afganistānu. Tas ir skaists modelis. Es sevišķi interesējos par šo vietu, jo tur norisinājās mana pirmā kauja. Tur atrodas aiza, pretim Kalabagai un Thulas ielejai, kur es 1841. gada vasarā cīnījos, aizsargādams vezumniekus un uzturēdams kārtību starp afri- disiem. Tā nebija rotajāšanās, varu jums teikt!»

«Un te,» teicu es, rādīdams sarkanu plankumu, kas bija apzīmēts aizas vienā pusē un uz kuru ģenerālis bija uzrakstījis: «Sī ir kaujas vieta, kur tu esi cīnījies.»

«Jā, tur norisinājās sīva cīņa,» viņš atbildēja, paliekdamies uz priekšu un raudzīdamies sarkanajā plankumā. «Mums uzbruka …»

Nepabeidzis teikumu, viņš atkrita atpakaļ uz spilvena, it kā lodes trāpīts. Viņa sejā atspoguļojās tā pati izbaiļu izteiksme, kuru es biju novērojis, ienākot istabā. Tanī pat momentā bija dzirdama, kā likās gaisā virs viņa galvas, asa, džinkstoša skaņa, kuru varēja salīdzināt vienīgi ar griezīgu velosipēda brīdinājuma zvanu, kaut gan skaņa bija daudz skarbāka. Es nekad nebiju dzirdējis skaņas, kuras varētu sajaukt ar to.

Izbrīnā es raudzījos apkārt, gribēdams atklāt skaņas avotu, bet bez kādiem panākumiem.

«Būs jau labi, dakter,» ģenerālis teica ar drūmu smīnu. «Tas ir mans slepenais mājas zvans. Varbūt jūs kāpsiet zemē un ēdamistabā izrakstīsiet man recepti.»

Bija redzams, ka ģenerālis vēlējās no manis drīzāk tikt vaļā. Mājiens bija nepārprotams, un es biju spiests atvadīties, kaut gan manī pamodās tāda ziņkārība, ka labprāt būtu vēl pakavējies, lai izzinātu kaut ko tuvāk par noslēpumainā zvana cēloni.

Es aizbraucu no Klūmberas, galīgi noņēmies vēlreiz apmeklēt savu interesanto pacientu un izvilināt kādus tuvākus sīkumus attiecībā uz viņa pagātni un viņa tagadējiem apstākļiem. Manām cerībām tomēr nebija lemts izpildīties, jo tanī pat vakarā es saņēmu no paša ģenerāļa zīmīti kopā ar bagātīgu honorāru par manu vienreizējo vizīti. Man tika paziņots, ka parakstītās zāles bijušas ļoti labas un ka viņš jau jūtoties gluži vesels un nevēlētos mani uz priekšu vairs apgrūtināt.

Sī bija pēdējā un vienīgā ziņa, ko es saņēmu no Klūmberas iemītnieka.

Es bieži tieku vaicāts no 'kaimiņiem un citiem, kas šinī lietā interesējas, vai ģenerālis nav atstājis uz mani ārprātības iespaidu. Uz to man jāatbild bez vilcināšanās ar nē! Taisni otrādi, viņa piezīmes man lika domāt, •ka viņš ir cilvēks, kas daudz lasījis un domājis.

Tomēr savas vienīgās vizītes laikā es novēroju, ka ģenerāļa refleksijas bija vājas, viņa arcus senilis* dziļi iezīmējies, un viņa artērijas iekaisušas — pazīmes, ka viņa miesas būve bija neapmierinošā stāvoklī un ka varētu iestāties pēkšņa krīze.

10. VĒSTULE, KURA NĀCA NO KLūMBERAS PILS

Papildinājis savu stāstu ar šiem blakus personu ziņojumiem, tagad es atkal turpināšu savu personīgo piedzīvojumu atstāstījumu.

Es pieņemu to, ka lasītājs, bez šaubām, atminēsies līdz mežonīgā izskata klaidoņa, kaprāļa Rufusa Smita ierašanās dienai. Sis incidents notika ap oktobra mēneša sākumu un, salīdzinot datumus, es atrodu, ka Dr. Isterlinga vizīte Klūmberā bija apmēram trīs nedējas agrāk.

Visu šo laiku es biju rūgtā izmisuma, jo es ne reizi neredzēju ne Gabrielu, nedz tās brāli, kopš satikšanās, kad ģenerālis atklāja sazināšanos, kuru mēs savā starpā bijām uzturējuši. Es nešaubījos, ka zināma veida aizliegums bija tiem uzlikts; un domas, ka mēs viņiem bijām sagādājuši tādas nepatikšanas, bija rūgtas tiklab manai māsai kā man.

Tomēr mūsu rūpes bija ievērojami mīkstinātas, saņemot pāris dienas pēc manas pēdējās sarunas ar ģenerāli vēstuli no Mordonta Hizerstona. To mums atnesa mazs, noplīsis zeņķis, kāda zvejnieka dēls, kurš mums paziņoja, ka to tam nodevusi kāda vecāka sieviņa pie alejas vārtiem — kura pēc manām domām bijusi Klūm- beras ķēkša.

«Mani dārgie draugi,» tā skanēja, «Gabriela un es Joti skumstam, iedomājoties, cik sarūgtinātiem jums va- jaga būt par mūsu nerādīšanos un klusu ciešanu. Lieta ir tā, ka mēs esam spiesti palikt mājās. Sie spaidi nav fiziski, bet morāliski.

Mūsu nabaga tēvs, kurš dienu dienā kļūst nervozāks un uztrauktāks, lūdza mūs viņam apsolīties, ka pirms piektā oktobra mēs nekur neiziesim. Lai viņa rūpes un uztraukumu apmierinātu, mēs viņam to esam solījušies. Turpretī viņš mums deva vārdu, ka pēc piektā — tas ir, mazāk kā nedējas laikā — mēs būsim tikpat brīvi kā putni gaisā un varēsim iet un nākt pēc patikas. Tātad mums šinīs dienās kaut kas nopietns un izšķirošs sagaidāms.

Gabriela sakās Jums jau paskaidrojusi, ka tēvs pēc šī mīklainā datuma paliek pavisam cits cilvēks, jo šinī dienā viņa mokošais uztraukums un vajāšanas mānija sasniedz krīzi. Tēvam, redzams, ir vairāk nopietnu iemeslu domāt, ka taisni šinī gadā viņa nelaimīgai ģimenei draud briesmas, jo es nekad neesmu redzējis, ka viņš sper tik pārdomātus piesardzības soļus vai rādās tik ārkārtīgi sakustināts. Kas to varētu domāt, ka tas ir tas pats pārdrošnieks, kas dažus gadus atpakaļ, atklātā vietā, šāva tīģerus Terajas džungļos un mēdza zoboties par mazdūšīgākiem sportsmeņiem, kas meklēja paslēptuvi savu ziloņu hovdajos*? Jūs ziniet, ka viņam ir Viktorijas krusts, kuru viņš nopelnīja Deli- jas ielās. Un tomēr še viņš aiz bailēm dreb un trīc, izdzirdējis niecīgāko troksni. Sinī klusākā un mierīgākā pasaules malā! Man viņa gaužām žēl, Vest! Atminieties, ko es Jums jau esmu teicis — tā nav iedoma vai māņticīgas bailes, bet gan tādas, kuras mums ir pamats uzskatīt par īstām. Un tomēr tās ir tādas dabas, ko nevar novērst, nedz saprotami izteikt vārdos. Ja viss noritēs labi, mēs redzēsimies Brauksamā sestajā oktobrī.

Ar vissirsnīgākajiem sveicieniem, palieku mūžam,

mani mīļie draugi, Jūsu uzticīgais „. ,

Mordonts.»

Sī vēstule bija mums liels atvieglojums. Tagad zinājām, ka mūsu dārgie draugi nebija fiziskā varā. Bet mūsu nespēja pat saprast, kādas būtu tās briesmas, kuras tiem draudēja — draudēja tiem, kurus mēs mīlējām vairāk par sevi — padarīja mūs trakus.

Piecdesmit reižu dienā mēs sev vaicājām un prasījām viens otram, no kuras varbūtējas puses Šīs briesmas būtu gaidāmas, bet, jo vairāk mēs sev galvu lauzījām un par to domājām, jo sarežģītāks mūsu atrisinājums rādījās.

Par velti mēs kombinējām mūsu piedzīvojumus un analizējām ik vārdu, kurš bija nācis pār ikviena Klūm- beras iemītnieka lūpām, un varēja tieši vai netieši zīmēties uz mūs uztraucošo lietu.

Galīgi novārguši no noslēpumu bezsekmīgiem atrisināšanas mēģinājumiem, mēs centāmies domas par to izdzīt no savām galvām, apmierinādamies, ka pēc dažām dienām visi aprobežojumi un aizliegumi tiks atcelti un mēs dabūsim noteiktas, izsmeļošas ziņas no mūsu draugiem.

Tomēr arī šīs nedaudzās dienas būtu bijušas bezgala baigas un garas, ja nebūtu radies pavisam negaidīts incidents, kas mūsu prātus novērsa no mūsu pašu rūpēm un deva to nodarbināšanai jaunu vielu.

11. KUĢA «BELINDA» BOJĀEJA

Trešais oktobris bija pienācis. Diena bija jauka. Saule spoži spīdēja pie zilām bezmākoņu debesīm. No paša rīta bij bijusi viegla vēsmiņa un daži sīki miglas mākonīši šaudījās šurpu turpu, kā kāda milzu putna izkaisītas spalvas. Bet dienai iestājoties, pastāvošais vējiņš galīgi rima un gaiss kļuva spiedošs un tveicīgs.

Mirdzošs pusdienas saules spožums lēkāja pa ne mazākā vējiņa nekustinātām koku lapām. Karstums bija tik liels, kā reti piedzīvots šinī vēlā gada laikā. Pakalnu muklāji bija ietērpti laistošā miglā un paslēpa kanāla otrā pusē atrodošos Īrijas kalnājus.

Jūras viļņi garās, smagās, taukainās brīzēs lēni nesās uz krastu un ar dobju, vienmuļīgu troksni sašķēlās pret piekrastes klinšu jostu. Nepiedzīvojušiem viss likās rāms un mierīgs, bet tiem, kas pieraduši lasīt dabas brīdinājumu zīmes, ir gaisā, ir jūrā bija manāmi baigi draudi.

Mana māsa un es pēcpusdienā lēni soļojām gar lielā smilšainā sēkļa malu, kurš iespiežas dziļi Īrijas jūrā, piekļaujoties vienā pusē skaistajam Lūsas līcim un otrā pusē drūmajam Kirkmēdenes šaurumam, uz kura krasta atrodas Brauksamas īpašums.

Tālu nebija iespējams iet, jo bija pārāk tveicīgs. Mēs apsēdāmies uz kāda smilšaina uzkalniņa, apauguša ar novītušām smilgām, kurš stiepās gar piekrasti un izveidoja dabisku dambi, kas aizsargāja no okeāna paisuma.

Mūsu mieru drīz vien pārtrauca smagu zābaku šļū- koņa pa oļiem, un Džemisons, vecais karakuģa matrozis, par kuru es jau minēju, mums tuvojās ar lēzenu lokveidīgu tīklu uz muguras, kuru viņš lietoja krevešu [6] ķeršanai. Pienācis mums klāt, viņš teica savā parupjā, laipnā balsī, ka viņš cerot, mēs ļaunā neņemšot, ja viņš mums piesūtīšot launagam kādu duci krevešu.

«Es nesen, pirms vētras, taisīju labu lomu,» viņš pieminēja.

«Kā, vai tad jūs domājat, ka šodien vēl būs vētra?» es vaicāju.

«Hm, vecs jūrasvilks to var droši apgalvot,» viņš atbildēja, bāzdams prāvāku tabakas vīstokli aiz lūpas. «Klūmberai tuvīnie muklāji ir gluži balti no kaijām un ķīvītēm. Kādēļ, jūs domājat, tās nāk uz krastu? Tikai, lai pasargātu savas spalvas no vētras nagiem. Es paredzu tādu pat negaisu, kā kad es biju ar Carli Napīru netālu no Kronštates. Neskatoties uz visām mūsu mašīnām un propelleriem, mūs gandrīz padzina zem forta lielgabaliem.»

«Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši par kuģa bojāiešanu šinīs ūdeņos?» es vaicāju.

«Tas Kungs lai jūs žēlo, ser, — vislabākā vieta kuģa sadragašanai. Raug', tanī pašā līcī divi karaļa Filipa pirmklasīgie kreiseri spāņu karā nogāja dibenā ar visu ekipāžu. Ja tas ūdensklajs un Lūsas līcis, tur ap stūri, varētu pastāstīt savas pasaciņas, tiem būtu ļoti daudz ko stāstīt. Kad atnāks Lielā Soda diena, tie ūdeņi mu- džin mudžēs no lielā ļaužu bara, kas nāks augšā no dibena.»

«Es ceru, ka, kamēr mēs še būsim, nekādas nelaimes ar kuģiem nenotiks,» teica Estere nopietni.

Vecais virs purināja savu izspūrušo galvu un neuzticīgi lūkojās tumšajā apvārsnī.

«Ja vējš pūš no rietumiem,» viņš teica, «daži no tiem buriniekiem ne pa jokam tiks ķerti Ziemeļu kanālā, nesasniedzot atklātu jūru. Skat', tā barka — es domāju, tās kapteinis justos laimīgs, iekļuvis ar veselu ādu Kleidā.»

«Tā liekas būt gluži nekustīga,» es piezīmēju, skatīdamies uz minēto kuģi, kura melnais korpuss un laistošās buras lēni pacēlās un atslīga reizē ar giganta pulsa pukstieniem zem tā. «Džemison, varbūt mēs maldāmies un vispār nebūs nekādas vētras.»

Vecais jūrasvilks, zem sevis kaut ko ņurdēdams, rādīja nopietnu seju un lēnām aizgāja ar savu krevešu tīklu, kamēr mana māsa un es lēnām kustējāmies mājup sakarsušā un piesātinātā gaisā.

Es uzgāju sava tēva istabā uzzināt, vai vecajam džentlmenim nebūtu kaut kādas instrukcijas sakarā ar muižas darīšanām, jo viņš bija iedziļinājies kādā jaunā austrumu literatūras darbā, un īpašuma tiešā pārvaldīšana gūlās vienīgi uz mani.

Es to atradu, sēžot pie sava četrstūrainā bibliotēkas, galda, kas bija tā apkrauts ar grāmatām un papīriem, ka viņš pats nemaz nebija redzams, izņemot kādu sirmu: matu šķipsnu.

«Mans mīļais dēls,» viņš teica, man ieejot, «man ir ļoti žēl, ka tu nepārvaldi drusku labāk sanskrita valodu. Kad es biju tavos gados, es varēju sarunāties ne tikai šinī cēlajā valodā, bet arī tamuļu, lohitu, gandžeļu, tai un malaitas izloksnēs, kuras visas ir cēlušās no turāņui nozares.»

«Ārkārtīgi nožēloju, ser,» teicu es, «ka neesmu mantojis jūsu apbrīnojamos talantus kā poliglots [7] .»

«Es esmu uzņēmies svētu pienākumu,» viņš paskaidroja, «kurš, ja to tikai varētu turpināt no paaudzes uz paaudzi mūsu pašu ģimenē, līdz kamēr tas tiktu izpildīts, padarītu Vesta vārdu nemirstīgu. Un tas nav nekas cits kā budistu filozofijas angļu tulkojuma publicēšana, ar ievadu, kas dotu paskaidrojumus par brami- nisma stāvokli pirms Sakjamuni atnākšanas. Uzcītīgi strādājot, iespējams, ka es pats kādu daļu no ievada, pirms miršanas, varētu pabeigt.»

«Bet, lūdzu, ser,» es vaicāju, «cik ilgu laiku tad prasītu viss darbs, kamēr to pabeigtu?»

«Saīsinātais izdevums Pekinas karaliskā bibliotēkā,» teica mans tēvs, berzēdams rokas, «sastāv no 325 sējumiem, katrs caurmērā piecas mārciņas smags. Tad ievadu, kuram jāietver daži paskaidrojumi attiecībā uz Rigvēdu [8] , uz sāmavēdu**, uz Jadžurvēdu**, uz Atharvavēdu**, kā arī bramīniem nevarēs ietvert mazāk kā desmit sējumos. Tātad, ja mēs katram gadam ņemam vienu grāmatu, ir izredzes, ka ģimene savu pienākumu izpildītu ap 2250. gadu, pie kam divpadsmitajai paaudzei nāktos šo darbu pabeigt, kamēr trīspadsmitai paaudzei vajadzētu papūlēties pie satura rādītāja sastādīšanas.»

«Un no kā tad mūsu pēcnācēji lai dzīvotu, ser,» es vaicāju, smaidīdams, «šī lielā uzņēmuma īstenošanas laikā?»

«Džek, tā ir tava ļaunā puse,» tēvs asi izsaucās. «Tevī nav itin nekā praktiska. Tev vajadzētu pievērst visu savu uzmanību mana cēlā nodoma izvešanai, bet tu sāc celt visādus absurdus iebildumus. Kā mūsu pēcteči dzīvos, kamēr tie nodarbosies šinī pasākumā, ir gluži blakus lieta. Tagad es vēlētos, lai tu aizej uz Fer- gusa Mak-Donalda būdu un aplūko tās jumtu, tālāk, Vilis Fulartons raksta, ka viņa slaucamā govs ir slima. Ceļā tu varētu ari tur iegriezties.»

Pirms aiziešanas es vēl paskatījos pie sienas piekārtā barometrā. Dzīvsudrabs bija noslīdējis uz 28 centimetru līmeni, kas vēl nekad nebija pieredzēts. Skaidri, ka vecais jūrnieks nebija maldījies, tulkodams dabas radītās zīmes.

Pievakarē, nākot atpakaļ pāri purvājiem, vējš pūta īsos, īgnos grūdienos, un rietumu apvārsnis bija pārklāts tumšiem mākoņu blāķiem, kas savus garos, skrandainos taustekļus stiepa augšup zenītā. Bet to tumšajā aizmugurē rēgojās divi sarkani sēra krāsas plankumi, baigi un draudoši, kamēr jūras virsma bija pārmainījusi savu sakarsēta dzīvsudraba nokrāsu uz slīpēta stikla izskatu. Dobjas, gaudojošas skaņas cēlās no okeāna, it kā tas zinātu, ka tam stāv priekšā lielas raizes.

Tālu kanālā es redzēju vienu vienīgu viļņos šūpojošos kuģi, kurš cītīgi pūlējās ceļā uz Belfāstu. Lielā barka, kuru es ieraudzīju šorīt, vēl vienmēr līgojās atklātā jūrā, cenzdamās turēties ziemeļu virzienā.

Pulksten deviņos pūta straujš vējš, desmitos tas pārgāja vētrā, un pirms pusnakts plosījās visniknākā auka, kādu es jebkad atminos redzējis.

Kādu laiku es sēdēju mūsu mazajā ar ozolu apšūtā kabinetā, klausīdamies vēja grūdienu kaukšanā un gaudošanā, grants un oļu tarkšķēšanā, kad tie atsitās pret logu un sienu. Dabas drausmīgais orķestris spēlēja savu pasaules veco gabalu ar tādu toņu samēru, kas pārgāja no dziļas jūras bangu rūkoņas griezīgā jūras putnu svilpšanā un smalkā mētāto oļu un smilšu šņākoņā.

Reiz es atvēru aizslēģoto logu, bet kopā ar vēju istabā iešalca lietus strūkla, līdz ar veselu kopu jūraszāļu, kas nogāzās uz galda.

Mana māsa un tēvs bija aizgājuši savās istabās, bet manas domas bija pārāk darbīgas, lai varētu gulēt. Es paliku sēdot un smēķējot pie kamīna.

Es ilgojos zināt, kas patlaban notiek Kjūmberā. Ko- dara un domā Gabriela, un kādu iespaidu vētra atstāj uz veco ģenerāli, kurš naktis staigāja apkārt? Vai viņš apsveica šos šausmīgos dabasspēkus kā kaut ko līdzīgu savām nemierīgajām domām?

Vairs tikai atlika divas dienas līdz tam datumam, kuram, kā mani pārliecināja, vajadzēja iezīmēt krīzi ģenerāla liktenī. Vai viņš varbūt uzskatīs šo pēkšņo negaisu kā stāvošu sakarā ar noslēpumainām briesmām,, kuras tam uzglūn?

Par šīm un vēl daudzām citām lietām es domāju, sēdēdams pie kvēlojošām oglēm, līdz tās pakāpeniski apdzisa pelnos, un saltais naktsgaiss atgādināja, ka laiks iet uz dusu.

Es varēju būt gulējis kādas pāris stundas, kad mani kāds uzmodināja, nikni raustīdams pie pleciem. Pacēlies sēdus, es caur bālgano gaismu redzēju, ka mans tēvs stāv, pa pusei apģērbies, pie manas gultas, un ka tā bija viņa roka, kuru es sajutu uz sava pleca.

«Celies augšā, Džek, celies augšā!» viņš uztraukts kliedza. «Līcī uz sēkja uzskrējis liels kuģis un nabaga ļaudis atrodas briesmās. Uzposies drīzāk un nāc zemē. Pamēģināsim tiem sniegt palīdzību.»

Vecais, labais vecis no uztraukuma un nepacietības bija gluži bāls.

Es izlēcu no savas gultas un taustījos pēc savām drēbēm, kad izdzirdu dobju, rūcošu troksni, kas pārspēja vētras gaudošanu un bangu rūkoņu.

«Atkal jau!» iesaucās mans tēvs. «Tas ir viņu posta signāla šāviens, nabaga dvēseles! Džemisons un zvejnieki ir jau apakšā. Uzvelc savu ādas mēteli ar kapuci. Steidzies, steidzies, katra sekunde var maksāt cilvēka dzīvību!»

Mēs kopā steidzamies zemē un devāmies uz krastu, pavadīti no kāda duča Brauksamas iemītnieku.

Negaiss bija drīzāk pieņēmies, nekā atlaidies. Vējš kauca un plosījās visapkārt ar ellišķīgu troksni. Tā spēks bija tik liels, ka mums vajadzēja griezt plecus pret to, lai tiktu uz priekšu, kamēr smiltis un grants mums lidoja sejās.

Gaismas bija tikai tik daudz, lai varētu saredzet joņojošos mākoņus un putojošās bangas, viss cits slēpās pilnīgā tumsā.

Mēs stāvējām, līdz cejiem iestiguši smiltīs un jūraszālēs, un, aizsargājot rokām acis, raudzījāmies melnajā tumsā.

Man likās, ka es varēju sadzirdēt cilvēku balsis — skaļas, lūdzošas un izbaiļu pilnas, bet mežonīgā dabas trauksmē bija grūti izšķirt vienu skaņu no otras.

Pēkšņi tomēr bezgalīgo tumsu šķīla spējš gaismas uzliesmojums, un nākošā momentā krastmala, jūra un trakojošais līcis tika skaidri apgaismoti no posta signāla zvērojošās acs.

Kuģis gulēja uz sāniem taisni briesmīgā Hanzeja akmeņu sēkļa vidū. Es varēju saskatīt pat klāja apšuvumus un uzreiz pazinu, ka tā bija tā pati trīsmastu barka, kuru es no rīta biju novērojis kanālā; tā nesa angļu flagu, kas bija ačgārni pienaglota nolauztajam bezānmastam.

Visas virves un tauvas, kā arī citi takelāžas piederumi bija skaidri un gaiši saredzami pie iesarkanās gaismas, kas mirdzēja un vizuļoja no baka augstākās daļas.

Bez liktenim nolemtā kuģa cauri biezajai tumsai bija saredzamas milzīgo viļņu ritošās grēdas, kuras cēlās un vēlās, bez gala, bez rimšanās, ar spokainiem putu traipiem vietvietām pārklātas. Katrs vilnis, sasniedzis plato nedabiskās gaismas centru, likās savācam spēkus un sparu, lai ar niknāku un nesaudzīgāku triecienu drāztos savam upurim virsū.

Mēs skaidri varējām saskatīt, pieķērušos vie vantīm, desmit vai divpadsmit briesmās sastingušus jūrniekus, kuri, gaismai atklājot mūsu klātbūtni, pagrieza savas bālās sejas pret mums un lūdzoši māja ar rokām. Nabaga nelaimīgie, acīmredzot, guva no mūsu klātbūtnes jaunas cerības, kaut gan bija skaidrs, ka viņu glābšanas laivas vai nu bija noskalotas jeb tik tālu sabojātas, ka tās savam nolūkam nederēja.

Tomēr, takelāžai pieķērušies, jūrnieki nebija vienīgie nelaimes upuri. Dragātā kuģa pakaļgalā stāvēja trīs vīri, kuri likās esam citas rases un citas dabas nekā novārgušie nelaimīgie, kas lūdzās mūsu palīdzību.

Atspiedušies uz kuģa malas, tie likās sarunājamies tik mierīgi un vienaldzīgi, it kā viņi neapzinātu tuvojošās nāves briesmas.

Kad signālu gaisma pazibēja pāri viņiem, mēs varējām no krasta redzēt, ka miera pilno svešinieku galvas sedza sarkanas feskas, un ka to melnīgsnējās, pialās sejas bija austrumnieku tipa.

Mums tomēr atlika loti maz laika tādu sīkumu novērošanai. Kuģis sāka šaubīgi šķobīties un vajadzēja spert noteiktus soļus, lai glābtu tos nabaga prātu zaudējušos cilvēkus, kuri žēli lūdzās mūsu palīdzību.

Vistuvākā glābšanas laiva atradās Lūsas līcī, desmit garu jūdžu atstatumā. Bet tepat uz oļiem gulēja mūsu platā, rūmīgā laiva un krastmalā stāvēja daudz spēcīgu zvejnieku ekipāžas sastādīšanai. Seši no mums ķērās pie airiem un citi atgrūda laivu no malas. Mēs lauzām sev ceļu mutuļojošos, trakojošos ūdeņos, spraukdamies uz priekšu un izvairīdamies no lielajiem, straujajiem viļņiem, bet neatlaidīgi samazinot atstatumu starp barku un mums.

Tomēr, šķita, ka mūsu pūles bija lemtas vējam.

Pacēlušies uz kāda viļņa, es redzēju milzīgu ūdens- valni, kurš sniedzās pāri visiem citiem un drazās tiem pakal kā vulkānisks izvirdums. Sasniedzis kuģi, tas meta pāri nopostītam deķim savu lielo zaļgano loku.

Ar savādu troksni kuģis pāršķēlās divās daļās tanī vietā, kur Hanzeļa sēkļa šausmīgā, zobainā mugura bija iezāģējusies tā ķīlī. Kuģa pakaļpuse, ar nolauzto bezan- mastu un trīs austrumniekiem, nosvērās uz sāniem un pazuda viļņos, kamēr priekšpuse, mētāta šurpu turpu, uzturēja savu nedrošo līdzsvaru uz klintīm.

Baiļu vaimanas atskanēja no vraka un atbalsojās no piekrastes, bet, pateicoties Dieva aizgādībai, tas turējās virs ūdens, līdz kamēr mēs pieairējām pie tā bugsprita un izglābām visu ekipāžu.

Mēs vēl nebijām pusceļā uz krastu, kad otrs milzu vilnis noslaucīja sadauzīto baku no rifa, un, izdzēšot signāla gaismu, paslēpa mūsu acīm aukas upura pēdējās atliekas.

Mūsu draugi uz krasta gavilēdami mūs apsveica un uzteica, tāpat viņi neskopojās izglābto apsveikšanā un uzjautrināšanā. To bija pavisam trīspadsmit — aiz aukstuma sastinguši, aiz bailēm apmulsuši, — bet tomēr laimīgi, juzdamies pasprukuši nāves nagiem. Vienīgi kapteinis, kurš bija nocietējis, zaļoksnējs vīrs, negrieza uz visu nekādu vērību.

Dažus avārijā cietušos sadalīja pa tuvīnām sādžām, bet lielākā daļa nāca mums līdzi uz Brauksamu, kur mēs tos pārģērbām pie rokas esošās sausās drēbēs un pasniedzām siltas vakariņas ar alu.

Kapteinis, kura vārds bija Midoss, iespīlēja savu spēcīgo stāvu kādā mana paša uzvalkā un nonāca lejā viesu istabā, kur viņš pats sagatavoja sev groku un atstāstīja tēvam un man nelaimes gaitu.

«Nebūtu gadījušies jūs un jūsu drošsirdīgie zēni,» viņš teica, smaidīdams pāri uz mani, «mēs atrastos pašlaik desmit asu dziļumā. Kas attiecas uz «Belindu», tas bija vecs, satrūdējis kuģis un ļoti augsti apdrošināts, tā ka nedz īpašnieks, nedz es savas sirdis dēļ tā nesāpināsim.» ,

«Es šaubos,» teica mans tēvs noskumis, «ka mēs vēl kādreiz tiksimies ar jūsu trim pasažieriem. Es atstāju cilvēkus uz krasta gadījumam, ja tos izmestu malā, bet, liekas, tas būs gluži veltīgi. Es redzēju tos nogrimstam, kad kuģis pāršķēlās, un nevienam cilvēkam nebūtu iespējams palikt dzīvam tajos šausmīgajos viļņos.

«Kas tie tādi bija?» es vaicāju. «Es nekad nebūtu ticējis, ka cilvēks būtu spējīgs izturēties tik vienaldzīgi tādu nenovēršamu briesmu priekšā.»

«Kas viņi ir vai bija,» kapteinis atbildēja, domīgi sūkdams savu pīpi, «tas nav viegli pasakāms. Mūsu pēdējā osta bija Kuraši, Indijas ziemeļos, un tur mēs tos uzņēmām kā pasažierus uz Glāzgovu. Rams Sings bija jaunākā vārds, un tikai ar viņu man bijušas darīšanas, bet viņi visi rādījās esam mierīgi un pieklājīgi džentlmeņi. Es nekad neinteresējos par viņu veikaliem, bet es tomēr domāju, ka tie bija Persijas tirgoņi no Haiderabadas, un ka viņi tirdzniecības darīšanās brauca uz Eiropu. Es nevarēju izprast, kādēļ kuģa ļaudis no viņiem baidījās, un pat mans palīgs — tam gan vajadzēja būt vairāk prātam.»

«Baidīties no viņiem!» es izsaucos izbrīnā.

«Jā, mani ļaudis noteikti domāja, ka tie esot bīstami ceļabiedri. Es ne druskas nešaubos, ja jūs tagad noietu uz lejai ķēķī, jūs pārliecinātos, ka viņi visi ir vienis prātis, ka mūsu pasažieri bijuši visas nelaimes cēlonis.»

Kapteinim tā runājot, viesu istabas durvis atvērās un ienāca barkas bocmanis, liels, drukns jūrnieks ar sarkanu bārdu. Viņš bija dabūjis no kāda labsirdīga zvejnieka pilnu «takelāžu», un savā ērtajā kamzolī un labi saviestos zābakos izskatījās pārāk omulīgs, lai teiktu, ka tas bija avāriju cietis jūrnieks.

Izteicis dažus pateicības vārdus par mūsu viesmīlību, viņš pievilka ugunij krēslu un sildīja pret liesmu savas lielās, brūnās rokas.

«Ko jūs tagad domājiet, kaptein Midos?» viņš strupi vaicāja, raudzīdamies savā augstākā virsniekā. «Vai es jums nepareģoju, kādi būs rezultāti, ja laidīsiet tos nēģerus uz kuģa?»

Kapteinis atgāzās atpakaļ krēslā un sāka skaļi smieties.

«Vai es jums neteicu, a?» viņš kliedza, raudzīdamies mūsos. «Vai es jums neteicu?»

«Nav nemaz ko smiet, kaptein. Priekš mums ta lieta varēja beigties visai bēdīgi,» bocmanis piezīmēja nopietni. «Es pazaudēju visas savas mantas un turklāt gandrīz savu dzīvību.»

«Vai jūs gribējāt sacīt, ka jūs pierakstāt visu nelaimi jūsu nelaimīgiem pasažieriem?» iejaucos es.

Bocmanis iepleta savas acis.

«Kādēļ nelaimīgie, ser?» viņš vaicāja.

«Tādēļ, ka tie, bez šaubām, noslīkuši,» es atbildēju.

Viņš aizdomīgi šņaukājās un turpināja sildīt savas rokas.

«Tādas sugas vīri nekad neslīkst,» viņš teica pēc brīža. «Viņu vectēvs, velns, tādus apsargā. Vai jūs tos redzējāt stāvam pakaļgalā un izgatavojam cigaretes tanī pat brīdī, kad aizrāva bezānmastu un glābšanas laivas? Ar to man pietika. Es nebrīnos, ka jūs tos nespējat saprast, bet še, mūsu kapteinis, kas no mazām dienām jau vago jūras lauku, tam nu gan vajadzētu zināt, ka kaķis un priesteris ir tā ļaunākā krava. Ja kristīgo priesteris ir ļauns, tad elku pielūdzējs ir piecdesmit reižu ļaunāks. Es turēšos pie vecās reliģijas, un lai nelabais tos pagānus parauj!»

Mēs tikko savaldījām smieklus. Bet vecais, rupjais jūrnieks acīmredzot runāja visā nopietnībā un turpināja attēlot visus gadījumus, atzīmējot svarlgakos punktus uz savas rupjās zilganās delnasL

«Es jūs brīdināju Kurašī, tūliņ pec viņu ierašanās uz kuģa,» viņš teica kapteinim pārmetoši. «Manā maiņā bija divi budisti matroži, un ko_ tie darīja, kad viņu brāļi uznāca uz kuģa virsas? Jā, tie likās uz saviem vēderiem un rīvēja savus degunus uz deķa — lūk, ko .tie darīja. Viņi to nekad nebūtu darījuši Karaliskās flotes admirāļa priekšā. Viņi zināja, kas par lietu — jā, tie to zināja! Tanī pat momentā, kad es ieskatījos viņu ģīmjos, es saodu nelaimi. Pēc tam es, jūsu klātbūtnē, kaptein, viņiem noprasīju, kādēļ tie tā pazemojušies, un viņi atbildēja, ka pasažieri esot svēti vīri. To jūs paši dzirdējāt, kaptein.»

«Nu labi, Hokins, bet tur taču nav nekāda ļaunuma,» sacīja kapteinis Midoss.

«To es nezinu,» bocmanis atbildēja, vilcinādamies. «Vissvētākais kristīgais ir tāds, kas Dievam vistuvāk stāv, bet vissvētākais nēģeris, pēc manām domām, ir tāds, kas vistuvāk stāv velnam. Tad, jūs paši redzējāt, kaptein Midos, kā viņi izturējās visu ceļu. Tie lasīja grāmatas, kuras bija rakstītas nevis uz papīra, bet uz ioka, un caurām naktīm sēdēja uz kvarterdeķa un že- berēja kaut ko nesaprotamu. Kādēļ viņiem bija vajadzīga sava karte, un kādēļ tie katru dienu atzīmēja uz tās kuģa virzienu?»

«Nē, to viņi nedarīja,» teica kapteinis.

«Protams, tie to darīja. Bet es jums to neteicu agrāk, tādēļ ka jus aizvien visu, ko es par viņiem runāju, uzņemat pa jokam un par mani zobojaties. Viņiem pašiem bija savi instrumenti. Kad viņi tos lietoja, es nevaru sacīt. Bet katru dienu, ap pusdienas laiku, viņi izmērīja platumu un garumu un atzīmēja kuģa stāvokli uz kartes, kura bija piestiprināta uz kajītes galda. To es redzēju un arī pavārs no sava pieliekamā kambara.»

«Tomēr es neredzu, ko jūs ar to gribat pierādīt,» kapteinis piezīmēja, «kaut gan, jāatzīstas, ta ir diezgan dīvaina rīkošanās.»

«Es jums pastastīšu kādu citu dīvainu lietu,» bocmanis teica, uzsvērdams. «Vai jūs zināt, kā šo līci sauc, kur mēs esam izmesti?»

«Es to dabūju zināt no mūsu laipnajiem draugiem, — mēs atrodamies Vigtaunas krastmalā,» kapteinis atbildēja, «bet neesmu dzirdējis līča vārdu.»

Bocmanis paliecās uz priekšu ar joti nopietnu seju.

«Tas ir Kirkmēdenas līcis,» viņš izdvesa.

Ja viņš ar to gribēja pārsteigt kapteini Midosu, tas tam pilnīgi izdevās, jo pēdējais divas vai trīs minūtes bija pilnīgi zaudējis valodu.

«Tas ir tiešām brīnišķīgi,» viņš teica pēc brīža, pievērsies mums. «Sie mūsu pasažieri jau cejojuma sākumā iztaujāja mūs par šāda nosaukuma līci. Hokinss un es nevarējām neko pateikt, jo uz kartes tas ietilpst Lūsas līcī. Ka mūs negaidīti iedzina taisni šinī līcī un ka te mēs tikām sadragāti, ir neizprotama sagadīšanās.»

«Pārāk neizprotama, lai to uzskatītu kā sagadīšanos,» norūca bocmanis. «Es tos novēroju vakar no rīta, kad bija rāms, un redzēju, kā tie rādīja uz zemi kuģa labajā pusē. Viņi zināja Joti labi, ka tā bija viņus interesējošā osta.»

«Kādu slēdzienu jūs no visa tā taisāt, Hokins?» prasīja kapteinis ar norūpējušos seju. «Kādas būtu jūsu personīgās domas šinī lietā?»

«Hm, pēc manām domām,» bocmanis atbildēja, «tiem trim nēģeriem tikpat viegli izsaukt vētras negaisu, kā man norīt šo groku. Viņiem bija zināmi iemesli nokļūt šinī Dieva aizmirstā — klātesošos neieskaitot, ser, — šinī Dieva aizmirstā līcī, un, lai to panāktu, tie bez kādas kautrēšanās, no paša nelabā atbalstīti, sarīkoja šo negaisu. Tās ir manas domas šinī lietā, kaptein, bet ko šie trīs budistu priesteri nodomājuši Kirkmēdenas līc darīt, ir pāri manai saprašanai.»

Mans tēvs savilka savas uzacis, lai izrādītu sav šaubas, kuras viņa viesmīlība neatļāva ietērpt vārdo

«Es domāju, džentlmeņi,» viņš teica, «ka jums abie pēc pārciestām briesmām, nepieciešama atpūta. Ja jū man sekotu, es jums parādītu jūsu istabas.»

Viņš tos pavadīja ar vecmodīgo ceremoniju uz lord labāko brīvo guļamistabu, un tad, atgriezies pie mani lika man priekšā sekot viņam uz krastmalu, lai pārli cinātos, vai nebūtu kaut kas jauns atgadījies.

Pirmā balsenā rīta blāzma tikko parādījās austrumos, kad mēs otro reizi devāmies uz kuģa katastrofas- vietu. Vētra bija rimusi. Bet jūra vēl bija ļoti nemierīga un nenogurstošās bangas bija pārklātas mutuļojošām, zaļganām putu šļakatām, it kā vecais saniknotais- okeāns būtu izstiepis savus šausmīgos nagus, tverdams pēc upuriem, kuri bija izsprukuši tā skāvieniem.

Visgarām krastam zvejnieki un sādžinieki cītīgi nodarbojās ar brusu un mucu pievākšanu, tikko tās izmeta malā. Neviens no viņiem nebija redzējis cilvēku līķus. Viņi paskaidroja, ka tikai tādas lietas, kas peld, varot tikt izmestas no jūras, jo apakšstraume esot tik stipra, ka viss, kas atrodas zem ūdens, neizbēgami topot ieskalots jūrā.

Kas attiecās uz nelaimīgo pasažieru iespējamību sasniegt krastu, šie piedzīvojušie vīri tādu varbūtību nepieļāva un pat ne acumirkli negribēja par to dzirdēt. Viņi mums noteikti apgalvoja, ka, ja svešinieki nebūtu noslīkuši, tie nenovēršami būtu tikuši sadauzītf pret klintīm drumslās.

«Mēs darījām visu iespējamo,» teica mans tēvs bēdīgi, mums atgriežoties mājās. «Es baidos, vai tik nejaušā nelaime nebūs drusku ķērusi nabaga bocmaņa smadzenes. Vai tu dzirdēji, ko viņš teica par budistu priesteru vētras sacelšanu?»

«Jā, to dzirdēju gan,» teicu es.

«Bija ļoti sāpīgi viņā klausīties,» teica mans tēvs. «Es nezinu, vai viņš neņemtu ļaunā, kad es viņam zem katras auss paliktu nelielu sinepju plāksteri. Tas atvieglotu viņa smadzeņu darbību. Jeb vai nebutu labak, ja viņu uzmodinātu un iedotu tam pāris žultspiļu. Kā tu domā, Džek?»

«Es domāju,» teicu es, žavādamies, «ka vislabāk butu |aut viņam gulēt, un arī jums es ieteiktu doties pie iniera. Jūs viņu varētu ārstēt rīt no rīta, ja tas būtu vajadzīgs.»

To sacījis, es gāju uz savu guļamistabu un, uzmeties uz dīvāna, drīz vien iegrimu sapņainā miegā.

12. TRIS SVEŠINIEKI KRASTMALĀ

Varēja būt ap pulksten vienpadsmitiem vai divpadsmitiem, kad es pamodos, un man likās zeltainā gaismas strāvā, kas ieplūda manā istabā, ka pagājušās nakts uztraucošie, trokšņainie pārdzīvojumi bija daļa no maniem fantastiskiem sapņiem.

Bija grūti ticams, ka maigā vēsmiņa, kas tik liegi čukstēja ap manu logu augošo efeju lapās, cēlās no tiem pašiem elementiem, kuri dažas stundas iepriekš bija tricinājuši visu māju. Likās, ka dabas māmuļa nožēlo savu momentāno īgnumu un mēģina ar savu siltumu un saules spožumu cilvēcei nodarīto ļaunumu izlabot. Veseli putnu kori lejā dārzā pildīja gaisu ar savām dziesmām un sveicieniem.

Apakšā, zālē, es atradu dažus avāriju cietušos jūrniekus, kuri pēc nakts atpūtas izskatījās daudz svaigāki. Mani ieraugot, tie steidzās izteikt savu apmierinājumu par laipno uzņemšanu.

Tika doti rīkojumi viņus visus nogādāt līdz Vigtau- nai, no kurienes tiem vajadzēja doties ar vakara vilcienu uz Glāzgovu. Mans tēvs bija licis katram iedot paciņu ar sviestmaizēm un vārītām olām.

Kapteinis Midoss mums sirsnīgi pateicās savu laužu vārdā par visu to, ko bijām tiem darījuši, un lika vij ņiem uzsaukt mums par godu trīskārtīgu urā, ko tie arr no visas sirds izpildīja. Viņš un bocmanis pirms aiz-j braukšanas vēlreiz aizgāja apskatīt nelaimes vietu. Es un mans tēvs sekojām.

Līča ūdeņi vēl konvulsīvi kustējās un tā viļņi, it kā vaidēdami, šķēlās pret klintīm, bet no mežonīgā trok-| šņa, kuru mēs bijām dzirdējuši agrā rītā, vairs nebija ne zīmes. Garās smaragdu grēdas ar savām putu ga- : lotnēm ritēja lēni un majestātiski, lai saskaldītos regulārā ritmā — tās bija nogurušā briesmoņa trīsas.

Netālu no malas mēs varējām saredzēt viļņos peldošu barkas galveno mastu. Reizēm tas nozuda jūras i dibenā un tad atkal izšāvās ārā kā milzīgs metamais šķēps, spīdošs un drausmīgs, mētāts no viļņiem.

Citi mazāki avārijas priekšmeti šaudījās ūdenī, ka- : mēr neskaitāms daudzums brusu un iesaiņojumu bija izkaisīti smiltīs. Liels bars zemnieku tos vāca kopā urt novietoja drošībā.

Es ievēroju, ka kāds pāris kaiju ar izplestiem spār- ' niern lidoja un novēroja avārijas vietu, it kā tām būtu saredzamas daudzas dīvainas lietas zem viļņiem. Laiku pa laikam mēs sadzirdējām to spiedzošās balsis, kad tās viena otrai paziņoja apakšā redzēto.

«Tas bija vecs caurs kubls,» teica kapteinis, skumji raudzīdamies jūrā, «bet pēdējo reizi noskatoties kuģa atliekās, kuru esi vadījis, sirdī tomēr iezogas savādas jūtas. Jā, jā, beigās tas tomēr būtu ticis saārdīts un pārdots malkai.»

«Loti mierīgs skats,» teicu es. «Kas to varētu teikt, ka pagājušo nakti šinīs ūdeņos trīs cilvēki dabūjuši galu?»

«Nabaga dvēseles,» teica kapteinis ar līdzjūtību. «Ja pēc mūsu aizbraukšanas tos izmestu malā, ceru, mister Vest, ka jūs tos kārtīgi apbedīsiet.»

Es jau gribēju dot atbildi, kad bocmanis sāka pilnā kaklā smieties, braucīdams savas gūžas un aizelsdamies no smiekliem.

«Ja jūs gribat viņus apbedīt,» viņš teica, «jums vajag tos stingri uzraudzīt, jeb viņi aizlaidīsies no šejienes. Vai atminat, ko es jums teicu pagajušo nakti? Paskatieties tur tanī pakalnā un sakiet, vai man bija taisnība vai nē?»

Drusku tālāk gar krastu bija augstas smilšu kāpas un to virsotnē stāvēja tēls, kurš bija pievilcis bocmaņa uzmanību. Kapteinis izbrīnā pārmeta krustu, kad viņš to ieraudzīja._

«Debesu tēvs,» viņš iesaucās, «tas taču ir Rams Sings! Panāksim viņu!»

Savā uzbudinājumā kapteinis aizdrāzās pa krastu. Bocmanis un es, kā arī divi vai trīs zvejnieki, kuri ar' bija svešinieku pamanījuši, devāmies tiem paka].

Svešinieks, pamanījis mūsu tuvošanos, kāpa no sava novērošanas punkta zemē un lēni nāca mūsu virzienā. Galvu tas bija noliecis uz krūtīm, it kā dzijās domās nogrimis.

Mūsu straujā un trokšņainā tuvošanās uzkrītoši atšķīrās no šī vientulīgā austrumnieka nopietnības un cienības. Viņš pacēla divas dziļas, domīgas tumšas acis un nolieca savu galvu graciozā, apzinīgā sveicienā. Man likās, ka mēs izskatāmies līdzīgi skolēnu baram skolotāja priekšā.

Svešinieka platās kuplās uzacis, viņa pētošais skatiens, viņa jūtelīgā mute un smalki veidotie, noteiktie sejas panti, viss kopā ņemot, attēloja iespaidīgāko un cēlāko personību, kādu es jebkad biju redzējis. Es neva- reju iedomāties, ka tāds nesatricināms mierīgums un tanī pat laikā tāda slēpta spēka apziņa varētu būt izteikta cilvēka sejā.

Viņš bija tērpies brūnos samta svārkos, platās tumšās biksēs, un viņa kreklam bija dziļš kakla izgriezums, tā ka varēja redzēt viņa brūno muskuļaino kaklu. Galvā viņam bija tā pati sarkanā feska, kuru es biju novērojis iepriekšējo nakti.

Kad mēs viņam tuvojāmies, man par lielu brīnumu, es ievēroju, ka neviens no šiem drēbes gabaliem nerādīja ne mazākās slapjuma vai mitruma pazīmes, kādas būtu neizbēgamas drēbju nēsātājam pēc ilgās cīņas ar viļņiem, kopš noskalošanas ūdenī.

«Tātad jūsu niršana jūrā nav atstājusi uz jums nekādu ļaunu iespaidu,» viņš teica patīkamā, muzikālā balsī, raudzīdamies no kapteiņa uz bocmani. «Ceru, ka jūsu nabaga matroži atraduši patīkamu patversmi.»

«Mēs esam visi sveiki un veseli,» kapteinis atbildēja. «Bet jūs gan mēs noturējām par zudušiem — jūs un jūsu divus draugus. Tiešām, es tikko ar misteru Vestu runāju par jūsu apbedīšanu.»

Svešinieks lūkojās manī un smaidīja.

«Mēs negribējām sagādāt Vesta kungam tādas pūles,» viņš piezīmēja, «mani draugi un es sasniedzām krastu arī sveiki un veseli un atradām patversmi kādā tukšā būdā, apmēram jūdzes attālumā no šejienes. Tur ir gan ļoti vientuļi, bet mums ir itin viss, ko vēlamies.»

«Mēs šo pēcpusdienu dosimies uz Glāzgovu,» teica kapteinis. «Es justos ļoti laimīgs, ja jūs brauktu mums līdzi. Ja Jūs jau agrāk neesat bijuši Anglijā, jums vieniem ceļā varētu rasties neērtības.»

«Mēs jums ļoti pateicamies par jūsu uzmanību,» Rams Sings atbildēja, «bet mēs neizlietosim jūsu laipno piedāvājumu. Tā kā daba mūs še iemetusi, mēs domājam, pirms aizbraukšanas, apskatīt šo apkārtni.»

«Kā jums patīkas,» teica kapteinis, paraustīdams plecus. «Es nedomāju, ka jūs šinī caurumā atradīsiet kaut ko ievērības vērtu.»

«Laikam gan nē,» Rams Sings atbildēja, jautri smaidīdams. «Vai atminat Miltona vārdus:

«Cilvēka prāts ir telpa par sevi un tanī var Elli pārvērst debesīs un debesis ellē.»

Tomēr ceru, ka dažas dienas mēs te varēsim pavadīt pietiekoši ērti. Patiešām, es domāju, jūs esat netaisni, uzskatīdami šo apgabalu par kādu mežonīgu nomali. Es ļoti būšu maldījies, ja šī džentlmeņa tēvs nebūs misters Džemss Hanters Vests, kura vārds tiek cildināts un godināts no Indijas punditiem [9] .»

«Mans tēvs tiešām ir ļoti pazīstams sanskrita valodas pratējs,» es atbildēju izbrīnā.

«Tāda vīra klātbūtne,» svešinieks lēni piezīmēja, «groza ikkatras vietas mežonīgumu. Viens dižs prāts ir augstāks civilizācijas pierādījums nekā vesela rinda ķieģeļu vai betona celtņu. Jūsu tēvs nav gluži tik dziļš kā sers Viljams Džons, vai tik universāls kā barons ton Hammer-Purstals, bet viņš apvieno daudzus viņu tikumus. Jūs viņam varat pasacīt, ka viņš maldās, taisīdams analoģiju starp samojedu un tamuļu vārdu saknēm.»

«Ja jūs esat nolēmuši pagodināt mūsu apkaimi ar neilgu uzturēšanos,» teicu es, «jūs aizvainosiet manu tēvu, ja jūs pie viņa neapmetīsities. Viņš te reprezentē pašu lordu, un, pēc skotu paražas, lorda privilēģijas ir uzņemt visus ievērojamus svešiniekus, kuri apmeklē šo apgabalu.»

Manas viesmīlības jūtas lika man šo uzaicinājumu izteikt, kaut gan es sajutu bocmaņa neatlaidīgu raustīšanu pie savas piedurknes, kurš, redzams, gribēja brīdināt, lai es rīkojos uzmanīgāk ar savu uzaicinājumu. Viņa bailes tomēr izrādījās pāragras, jo svešinieks, papurinādams galvu, rādīja, ka viņam nav iespējams manu priekšlikumu pieņemt.

«Mani draugi un es jums ļoti pateicamies par jūsu laipnību,» viņš teica, «bet mums ir zināmi iemesli palikt, kur mēs patlaban esam. Būdiņa, kuru mēs ieņemam, ir vientuļa un pa daļai sagruvusi, bet mēs, austrumnieki, esam norūdījušies un varam iztikt bez visām tādām lietām, kuras Eiropa uzskata par nepieciešamām.. Mēs pieturamies pie gudrās aksiomas, ka cilvēks ir bagāts nevis samērā ar to, kas viņam ir, bet samērā ar to, bez kā viņš var iztikt. Kāds labs zvejnieks mūs apgādā ar maizi un dārzājiem, mums ir tīri, sausi salmi gulēšanai — ko cilvēks vairāk var vēlēties?»

«Bet, nākdamiem no tropu zemēm, jums vajag sajust aukstumu naktīs,» piezīmēja kapteinis.

«Varbūt mūsu miesām aukstums dažkārt ir sajūtams. Bet mēs neliekamies to manām. Mēs daudzus gadus esam pavadījuši augšējos Himalajos mūžīgā sniega joslas pierobežā, tā ka mēs neesam visai juielīgi pret tādām dabas neērtībām.»

«Nu, vismaz jūs man atļausiet piesūtīt jums zivis un gaļu no mūsu pārtikas krājumiem,» teicu es.

«Mēs neesam kristīgie,» viņš atbildēja, «bet augstākās skolas budisti. Mēs neatzīstam, ka cilvēkam būtu morāliskas tiesības nokaut vērsi vai zivi savas miesas brutālām vajadzībām. Cilvēks nav tiem devis dzīvību, un Visuvarenais, protams, cilvēkam nav arī devis tiesības tiem dzīvību ņemt, izņemot nepieciešamības gadījumos. Tādēļ mēs nevarētu izlietot jūsu dāvanu, ja jūs to sūtītu.»

«Bet, ser,» es iebildu, «ja šinī grozīgā un neviesmīlīgā klimatā jūs atsakāties no spēcīgas barības, jūsu dzīvības spējas var vājināties — jūs varat nomirt.»

«Tad rnes arī mirsim,» viņš atbildēja ar jautru smaidu. «Un tagad, kaptein Midos, man jums jāsaka ardievu un japateicas par jūsu laipnību ceļojuma laikā. Un jūs arī dzīvojat sveiki — pirms gada notecēšanas jus vadīsiet pats savu kuģi. Ceru, mister Vest, ka pirms aizbraukšanas no šejienes man būs izdevība ar jums vēl tikties. Uz redzēšanos!»

Viņš pacēla savu sarkano fesku, palocīja cēlo galvu ar majestātisku lepnumu, kas raksturoja visas viņa kustības, un aizsoļoja tanī pašā virzienā, no kurienes tas bija nācis.

«Mister Hokins, noveļu jums daudz laimes,» teica kapteinis savam bocmanim, kad mēs gājām mājup. «Gada laikā jūs vadīsiet pats savu kuģi.»

«Kur nu tāda laime!» bocmanis atbildēja, ar glaimotu smaidu savā iedegušā sejā, «lai gan nevar teikt, kā lietas var grozīties. «Ko jūs par viņu domājat, mister Vest?»

«Nu, es esmu viņā ļoti ieinteresēts,» teicu es. «Kas par skaistu galvu un kāda lepna iznešanās viņa gados.. Es domāju tam vairāk nebūs kā trīsdesmit.»

«Četrdesmit,» teica bocmanis.

«Sešdesmit,» piemetināja kapteinis Midoss. «Nu, es taču dzirdēju viņu runājam par pirmo Afganistānas karu. Viņš tad jau bijis gados, un tas jau gandrīz četrdesmit gadus atpakaļ!»

«Brīnišķīgi!» es iesaucos. «Viņa āda ir tik gluda un viņa acis ir tikpat spodras kā manējās. Viņš, bez šaubām, ir no trim augstākais priesteris.»

«Zemākais,» teica kapteinis klusām. «Tāpēc viņš viņu vietā ved visas sarunas. Viņu prāti ir pārāk lepni, lai ielaistos vienkāršās ikdienišķās sarunās.»

«Tie ir dīvainākie avārijas priekšmeti, kādi jebkad izmesti šinī krastmalā», es piemetu. «Mans tēvs būs ārkārtīgi ieinteresēts viņos.»

«Tiešām, es domāju — jo mazāk ar tiem darīšanas, jo labāk,» sacīja bocmanis. «Ja man būtu lemts kādreiz vadīt savu kuģi, es jums dotu vārdu, ka nekad nevedīšu tādas sugas preci. Bet nu mēs esam visi uz klāja un enkurs pacelts, tātad mums jāsaka: dzīvojiet sveiki un veseli.»

Vāģus patlaban beidza piekraut, kad mēs pienācām, un galvenās vietas, kučierim blakus, bija rezervētas maniem diviem pavadoņiem, kuri aši tās ieņēma. Ar urā saucieniem šie labie ļaudis aizbrauca pa ceļu, kamēr mans tēvs, Estere un es stāvējām uz lieveņa un mājām ar rokām, līdz tie pazuda aiz Klūmberas mežiem, ceļā uz Vigtaunas dzelzceļa staciju. Pazuda ir barka, ir tās ļaudis. Kā atmiņa palika tikai drupu kaudze uz krasta, kurai vajadzēja tur gulēt, kamēr ieradīsies Loida aģenti.

13. KURĀ ES REDZU TO, KO NEDAUDZI REDZĒJUSI

Tanī vakarā, pie pusdienu galda, es pieminēju savam tēvam gadījumu ar trīs budistu priesteriem un redzēju,' kā biju jau sagaidījis, ka viņš tika ļoti ieinteresēts manā atstāstījumā.

Bet, kad viņš dzirdēja, cik atzinīgi Rams Sings par viņu bija runājis, un kādu izcilu stāvokli tas viņam' pierakstīja filologu starpā, mans tēvs kļuva tik aizkustināts, ka mēs ar lielām pūlēm viņu atturējām no iešanas turp, lai personīgi ar viņu iepazītos.

Estere un es jutāmies atviegloti un priecīgi, kad mums izdevās paslēpt tēva zābakus un viņu aizvadīt uz gu-ļ ļamistabu, jo pēdējo divdesmitčetru stundu uztraucošie incidenti bija bijuši viņa vājam ķermenim un maigiem nerviem pārāk liels satricinājums.

Es sēdēju tumsā pie vaļējām lieveņa durvīm, pārdomādams visus negaidītos atgadījumus, kas tik strauji bija norisinājušies — vētra, avārija, glābšana un svešinieku savādais raksturs, — kad mana māsa lēnām pienaca man klāt un iespieda savu roku manējā.

«Džek, vai tev neliekas, ka mēs esam aizmirsuši savus draugus_ Klūmberā?» viņa ierunājās savā zemajā maigajā balsī. «Vai visi šie uztraukumi būtu izgaisinājuši no musu galvām viņu bailes un briesmas?»

«Jā, no mūsu galvām gan, bet no mūsu sirdīm nekad», teicu es smaidīdams. «Tomēr, maziņā, tev taisnība: mūsu uzmanība, tiešām, ir novērsusies no viņiem. Es rīt no rīta uz turieni aiziešu un mēģināšu ar vienu vai otru satikties. Bez tam, rīt taču ir pretīgais piektais oktobris — vēl viena diena, un tad viss būs labi.»

«Vai slikti,» teica mana māsa drūmi.

«Nu, kāda tu gan esi īgņa!» es iesaucos. «Dievs, pas', kas ar tevi noticis?»

«Es jūtos loti uztraukta, un man ir nelabi ap sirdi,» viņa atbildēja, piekļaudamās ciešāk pie maniem sāniem' un trīcēdama. «Es jūtu, kā kad virs mūsu mīļoto galvām karātos kādas nenovēršamas briesmas. Kālab šie svešie cilvēki vēlējās palikt mūsu apkārtnē?»

«Kas, vai tie budisti?» es viegli ievaicājos. «Ak, tiem vīriem ir pastāvīgi svētku dienas un dažādu veidu reliģiskas ceremonijas. Esi droša, tiem ir kāds nopietns iemesls to darīt.»

«Vai tev neliekas,» teica Estere baiļu pilnā čukstā, «tas ļoti savādi, ka šiem priesteriem vajadzēja atbraukt no Indijas taisni tagadējā momentā? Vai tu neesi no visa līdz šim dzirdētā taisījis slēdzienu, ka ģenerāļa bailes stāv savā ziņā sakarā ar Indiju un indiešiem?»

Šis vaicājums manī ierosināja domas.

«Paga, tagad, kā tu man to atgādini,» es atbildēju, «es patiešām sāku nojaust, ka noslēpums stāv sakarā ar kādu incidentu, kas norisinājies tanī zemē. Tomēr, es esmu pārliecināts, ka tavas bailes izgaistu, ja tu redzētu Ramu Singu. Tas ir pats gudrības un žēlsirdības iemiesojums. Viņš bija aizkustināts no iedomas, ka mēs viņa labā kautu aitu vai pat zivi — teica, ka viņš labāk mirtu, nekā piedalītos kāda kustoņa dzīvības ņemšanā».

«Ir jau ļoti muļķīgi no manis izrādīt tādu nervozitāti,» teica mana māsa braši. «Bet tev, Džek, man viena lieta jāapsola. Tev rīt agri jāiet uz Klūmberu, un ja tu

kādu no viņiem satiktu, tev jāpastāsta tiem par mūs savādiem kaimiņiem. Viņi zinās labāk spriest nekā mēs vai svešinieku uzturēšanās apkaimē vēlama vai nē.» j

«Pareizi sacīts, mīļā,» es atbildēju, ieiedams istab «Visas šīs trakās padarīšanas pārāk uztraukušas tavu$i nervus, un tavai apmierināšanai nepieciešama veselīg«'* nakts atdusa. Es izpildīšu, ko tu man ieteici, un mūs draugi spriedīs, vai šos vīrus sūtīt pie joda vai nē» Savu solījumu es devu, lai apmierinātu savas māsas uzbudinājumu. Bet rīta mirdzošās saules spožumā iedo mas, ka mūsu nabaga izstumtie veģetārieši varētu pe-j rināt kādus ļaunus nodomus, vai ka to atbraukšana varētu darīt kādu iespaidu uz Klūmberas nomniekiem, likās būt pārāk absurdas.

Es tomēr pats ļoti vēlējos pamēģināt, vai nebūtu iespējams redzēties ar kādu no Hizerstoniem. Tā es pē brokastīm devos uz pili. Viņu vientulībā tiem nebija iespējams kaut ko uzzināt par neseniem notikumiem! Tāpēc es domāju, ka pat, ja es satiktu ģenerāli, viņš nevarētu mani uzskatīt kā uzmācīgu, jo man bija tik daudz jaunu ziņu, ko pastāstīt.

Viss tur rādīja tādu pat drūmu un melanholisku iespaidu, kāds tur arvien bija sajūtams. Raugoties starp galveno vārtu biezajiem dzelzs stieņiem, nebija manāms neviens no pils iedzīvotājiem. Kāda no lielajām skotu eglēm bija vētras nogāzta gar zemi, un tās iesarkanais stumbrs stiepās pāri ar zāli apaugušai alejai. Nebija arī redzams, ka kāds būtu mēģinājis to nobīdīt pie malas.

Parks līdz ar visām ēkām liecināja par nolaidību un nevīžību. Vienīgi masīvais un nepārejamais aizžogojums rādīja, kā aizvien, varbūtējam miera traucētājam bargu un nepārspējamu šķērsli.

Gar sētmalu soļodams, es sasniedzu mūsu veco satikšanās vietu, bet neatradu ne mazāko plaisu, caur kuru es būtu varējis saskatīt māju, jo žogs bija izlabots, tā ka katra brusa sedza daļu no pēdējās, un visi manis agrāk lietotie caurumiņi bija pilnīgi aiztaisīti, tā ka iekšpusē dzīvojošo novērošana bija absolūti novērsta.

Tomēr vecā vietā, kur bija notikusi neaizmirstamā saruna ar ģenerāli, kad viņš mani pārsteidza kopā ar savu meitu, es atradu, ka divas vaļējās brusas bija no jauna pienaglotas, tā ka starpā bija palikusi apmēram divu collu plata sprauga.

Caur šo spraugu varēju redzēt māju un daļu no laukumiņa, kas atradās tās priekšā. Lai gan es ārā neredzēju nevienas dzīvas dvēseles, tāpat arī nevienā mājas logā, es tomēr pieslējos pie sētas, noņēmies neatstāt savu novērošanas punktu, pirms nebūšu sagaidījis izdevīgu brīdi parunāt ar vienu vai otru mājas iedzīvotāju. Tiešām, bargais, aukstais mājas izskats iedvesa manā sirdī tādu saltumu, ka es nolēmu labāk pārlīst sētai pāri, riskēdams sacelt pret sevi ģenerāļa nemieru, nekā atgriezties mājās, nedabūjis kaut ko zināt par Hizerstoniem.

Par laimi man nevajadzēja spert tādus ārkārtējus soļus, jo nebiju vēl nogaidījis pusstundu, kad izdzirdēju skarbu atslēgas skaņu, un galvenajās durvis parādījās pats ģenerālis.

Man par lielu brīnumu, ģenerālis bija tērpies militārā formā un nevis parastā angļu armijas formā. Sarkanie svārki bija savāda fasona un pārklāti dažādas krāsas traipiem. Bikses bija kādreiz bijušas baltas, bet tagad pārvērtušās iedzeltenā krāsā. Šķērsām pāri krūtīm stiepās sarkana lente un taisni veidots zobens karājās pie sāniem. Tas bija senlaiku tipa dzīvs eksemplārs — armijas virsnieks četrdesmit gadus atpakaļ..

Viņam sekoja eksklaidonis, kaprālis Rufuss Smits, tagad pieklājīgi apģērbts un apmierinātu seju, kurš kliboja blakus savam kungam. Viņi abi soļoja pa laukumu turp un atpakaļ, iegrimuši dziļā sarunā. Es novēroju, ka laiku pa laikam viens vai otrs apstājās un bailīgi raudzījās apkārt, it kā baidīdamies no nejauša uzbrukuma.

Es labprāt būtu vēlējies parunāt ar ģenerāli vienatnē, bet tā kā nebija izredzes viņus šķirt, es sāku stipri sist ar savu nūju pret žogu, lai vērstu uz sevi viņu vērību. Kādu mirkli viņi skatījās apkārt, un es redzēju no viņu izturēšanās, ka tie bija sabiedēti un uztraukti.

Tad es pacēlu savu nūju pāri sētai, lai rādītu, no kurienes troksnis cēlies. To redzējis, ģenerālis nāca uz manu pusi tādā gaitā, kas rādīja, ka viņš par vari piespieda sevi to darīt, kamēr kaprālis, pieķēries viņa rokai, centās to atturēt.

Tikai tad, kad es nosaucu savu vārdu un pārliecināju tos, ka esmu viens, viņi uzdrošinājās man tuvoties. Pārliecinājies par manu personu, ģenerālis aši skrēja manā virzienā un sveicināja mani ar vislielāko sirsnību.

«Tas tiešām ir ļoti laipni no jums, Vest,» viņš teica. «Tikai tādos brīžos kā tagad cilvēks var pārliecināties, kurš ir_ draugs un kurš nē. Būtu nepareizi darīts, ja lūgtu jus nākt iekšā vai palikt ārā; bet tomēr es esmu ļoti priecīgs jūs redzēt.»

«Es biju ārkārtīgi norūpējies par jums visiem,» es teicu, «jo ir jau labs laiciņš, kopš neesmu nevienu no jums redzējis, nedz kaut ko dzirdējis. Kā jums visiem klājas?»

«Nu, labāk kā to varētu cerēt. Bet rīt mēs jutīsimies vēl labāk — rīt mēs būsim pavisam citādi vīri, a, kap- ral?»

«Taisni tā, ser», teica kaprālis, paceldams savu roku pie cepures kareiviskā sveicienā. Rīt jutīsimies kā zivs ūdenī.»

«Kaprālis un es pagaidām esam drusku uztraukti,» ģenerālis paskaidroja, «bet es nešaubos, ka viss beig- sies labi. Galu galā, viss atkarājas no Visuvarenā žēlastības — mēs visi atrodamies Viņa rokās. Un kā tad jums labi iet, a?»

«Mēs bijām ļoti nodarbināti kādā lietā,» teicu es. «Ceru, ka jums nekas nav zināms par šausmīgo kuģa avāriju?»

«Itin nekas,» ģenerālis atbildēja tikko sadzirdam?.

«Es domāju, ka briesmīgā vētra jums traucēja sadzirdēt posta signālu šāvienus. Kuģis tika uzmests līcī uz sēkļa aizpagājušo nakti — liela barka no Indijas.»

«No Indijas!» iekliedzās ģenerālis.

«Jā. Tā ļaudis laimīgi tika izglābti un nosūtīti t» Glāzgovu.»

«Visi, nosūtītil» iesaucās ģenerālis, kura seju pārklāja līķa bālums.

«Visi, bez trijiem savādiem subjektiem, kuri teicās esam budistu priesteri. Tie nolēmuši palikt dažas dienas te.»

Tikko šie vārdi bija nākuši pār manām lūpām, ģenerālis saļima uz ceļiem un izstiepa garās, izdilušās rokas pret debesīm.

«Tavs prāts lai notiek!» viņš čukstēja aizrautā balsī. «Tavs svētais, svētais prāts lai notiek!»

Caur sētas spraugu es varēju redzēt, ka kaprāļa Ru- fusa Smita ģīmis pieņēma slimīgi dzeltenu nokrāsu, un ka viņš slaucīja sviedrus no savas pieres.

«N'ja — tāda ir mana laime!» viņš teica. «Pēc visiem šiem gadiem… kad es reiz tiku godīgi iekortelēts.»

«Nekas, manu zēn,» ģenerālis teica, paceldams un nolaizdams savus plecus, kā cilvēks, kurš cenšas iedvest sev spēkus. «Lai nāktu, kas nākdams, mēs tam stāsimies pretim, kā angļu kareivjiem pienākas. Vai čilian- valah'u esiet jau aizmirsuši, kad jūs bijāt spiesti pamest savus lielgabalus un meklēt glābiņu pie mums, un kā siku kavalērija drāzās uz mūsu durkļiem? Toreiz mēs neizvairījāmies, un mēs neizvairīsimies arī tagad! Man šķiet, ka jūtos labāk kā jebkad. Nenoteiktība un nezinašana mani līdz šim nomāca!»

«Un tā ellišķīgā zvanīšana,» teica kaprālis. «Nu, tad mēs iesim visi kopā — tas ir savā ziņā apmierinājums.»

«Ardievu, Vest,» teica ģenerālis. «Esiet Gabrielai labs vīrs un dodiet arī manai sievai patversmi. Es nedomāju, ka viņa jūs ilgi apgrūtinās, ardievu! Lai Dievs jūs svētī!»

«Lūk, ģenerāl,» es teicu, sparīgi lauzdams kādu koka šķembeli, lai pataisītu spraugu ērtāku sarunai, «šitā lieta vilcinās pārāk ilgi. Ko nozīmē visi šie mājieni un netiešie pamudinājumi? Ir sen laiks, ka mēs parunātu vaļsirdīgāk. Ko jūs īsti baidāties? Ārā ar to! Vai jūs bīs- taties no šiem indiešiem? Ja tā, es varu, sava tēva vārdā, likt tos arestēt kā neliešus un diedejus.»

«Nē, nē, nē, tikai ne to,» viņš atbildēja, purinādams galvu. «Drīz vien jūs zināsiet par šo lietu itin visu. Mordonts zina, kur atrodas papīri, kas attiecas uz šo lietu. Jūs varēsiet rīt ar viņu visu pārrunāt.»

«Bet tomēr,» es pārtraucu, «ja briesmas ir tik nopietnas, varētu taču kaut ko darīt, lai tās novērstu. Ja jūs man teiktu, no kā jūs baidāties, es gan zinātu, kā rīkoties.»

«Mans dārgais draugs,» viņš teica, «te nav nekas darāms, tādēļ apmierinieties, un lai lietas iet savu gaitu. No manas puses bija muļķīgi slēpties aiz šīm akmeņu un koka barikādēm. Fakts ir, ka bezdarbība man bija šausmīga un es sajutu, ka kaut ko darīt, kaut arī gluži veltīgi mēģināt aizsargāties, būtu tomēr labāk nekā pasīva padevība. Mans pazemīgais draugs te un es, esam sevi nostādījuši tādā stāvoklī, kādā, ceru, neviens cilvēks nekad vairs nenokļūs. Mēs varam tikai nodoties tā Visuvarenā žēlīgās rokās un cerēt, ka viss pārciestais šinī pasaulē atvieglinās mūsu grēku izpirkšanu nākošā pasaulē. Tagad man no jums jāšķiras, jo man jaiznicina pulks papīru un daudz kas vēl jānokārto. Ardievu!»

Viņš izbāza savu roku cauri spraugai, kuru es biju izlauzis un saķēra manējo svētsvinīgā sveicienā. Pēc tam viņš stingriem soļiem pagriezās uz pili, pavadīts no sakropļotā un nelaimīgā kapraļa.

Es soļoju atpakaļ uz Brauksamu ļoti uztrauktā garastāvoklī un ārkārtīgi samulsis, nezinadams, kadi soļi būtu sperami.

Tagad bija redzams, ka manas masas aizdomas bijušas pareizas, un ka starp triju austrumnieku klātbūtni un noslēpumainām briesmām, kas karājās virs Klūmbe- ras torņa, bija ļoti cieši sakari.

Man nācās grūti sakopot ceļā Rama Singa maigo, izsmalcināto izturēšanos un viņa cildināmo gudrību ar kaut kādiem vienkāršiem varasdarbiem. Tomēr tagad, kad es viņa seju nostādīju savu gara acupriekšā, es varēju redzēt, ka aiz tā kuplajām skropstām un tumšajām, caururbjošām acīm slēpās nāvīgs īgnums.

Es sajutu, ka no visiem līdz šim sastaptiem cilvēkiem, viņš bija vienīgais, kura dusmas es vismazāk būtu vēlējies izsaukt. Bet kā varēja divi tik pretējas dabas cilvēki, kā balamutīgais, vecais kaprālis un ievērojamais angļu—indiešu ģenerālis, sacelt pret sevi šo savādo austrumnieku ļaunvēlību. Un ja briesmas bija reālas, fiziskas, kāpēc ģenerālis nepiekrita manam priekšlikumam nodot tos trīs subjektus zem uzraudzības — lai gan atzīstos, ka tas būtu bijis pret manu gribu, rīkoties tādā neviesmīlīgā kārtā uz tik nenoteiktiem, mīklainiem pamatiem.

Sie jautājumi bija gluži nesaprotami, un tomēr svinīgie vārdi un neapšaubāmā nopietnība, kuru es biju redzējis abu veco kareivju ģīmjos, neatļāva man domāt, ka viņu bailes bija nedibinātas.

Tas viss bija pārāk sarežģīti, lai varētu nākt pie noteikta lēmuma.

Viena lieta vismaz man bija skaidra — un tā bija, ka mana īstā briesmu cēloņa nezināšana, un ņemot vēl vērā ģenerāļa noteikto aizliegumu, man neļāva lietā iejaukties ne šādā, ne tādā veidā. Man tikai atlika nogaidīt un lūgt Dievu, lai, kādas tās briesmas arī būtu, viss paietu garām, vai lai vismaz mana dārgā Gabriela un tās brālis tiktu aizsargāti no tām.

Es soļoju lejup pa celiņu, nogrimis dziļās domās, un biju jau nokļuvis līdz latu vārtiņiem, kuri veda uz Brauksamas parka laukumu, kad sadzirdēju sava tēva pacelto balsi dzīvā un uztrauktā sarunā.

Vecais vīrs pēdējā laikā bija pavisam attālinājies no- pasaules ikdienišķām lietām, un tā iedziļinājies savīs speciālās studijās, ka bija ļoti grūti pievērst viņa uzmanību kaut kādai parastai, laicīgai darīšanai. Ziņkārīgs redzēt, kas tas tāds bijis, kas viņu tik tālu piedabūjis, es lēnām atvēru vārtus un. rāmi iedams ap lauru ceriem, atradu viņu sēdam, man par lielu brīnumu, ne ar vienu citu kā ar to pašu vīru, kurš bija nodarbinājis manas domas — ar budistu Ramu Singu.

Viņi abi sēdēja uz dārza sola, un austrumnieks, likās, izklāstīja kādu svarīgu priekšlikumu, uzsvērdams katru punktu uz saviem gariem, drebošiem, brūniem pirkstiem, kamēr mans tēvs ar izplestām rokām un sašķobītu seju skaļi protestēja un apstrīdēja.

Viņi tā bija iedziļinājušies savā strīdā, ka es stāvēju pāris minūtes rokas pieskāriena attālumā, pirms tie mani pamanīja.

Mani ieraudzījis, budistu priesteris uzlēca kājās un mani apsveica ar tādu pat izmeklētu pieklājību un cēlu veiklību, kas mani iepriekšējā dienā bija tā iespaidojusi.

«Es vakar apsolījos,» viņš teica, «apmeklēt jūsu tēvu. Kā redzat, savu vārdu esmu turējis. Es pat esmu uzdrošinājies vaicāt viņa ieskatus par dažiem punktiem sakarā ar sanskritu un indusu valodām. Bet mēs esam debatējuši jau vairāk nekā stundu un tomēr neesam viens otru pārliecinājuši. Nepretendējot uz tik dziļām teoretiskām zināšanām kā tās, kuras padarījušas

Džemsa Hantera Vesta vārdu par austrumnieku studentu jājamo zirdziņu, es varu droši sacīt, ka viņa apgalvojumi šinī gadījumā nav pareizi. Esat pārliecināti, ser, ka līdz 700. gadam, vai pat vēlāk, sanskrits bija Indijas lielākās iedzīvotāju daļas parastā valoda.»

«Un es jums apgalvoju, ser,» teica mans tēvs iekarsis, «ka tā bija tanī laikā mirusi un aizmirsta, izņemot zinātņu vīrus, kuri to lietoja kā sakaru līdzekli ziniskos un reliģiskos darbos — tāpat kā latīņu valodu lietoja viduslaikos vēl ilgi pēc tam, kad to vairs nerunāja neviena Eiropas tauta.»

«Ja jūs pašķirstītu Purānu [10] , jūs atrastu,» teica Rams Sings, «ka šī teorija, kaut gan vispār pieņemta, ir caurcaurēm apstrīdama.»

«Un ja jūs palasītu Ramajānu [11] , un sevišķi kano- niskās grāmatas par budistu disciplīnu,» atcirta mans tēvs, «jūs atrastu, ka šī teorija nav apgāžama.»

«Bet atminiet Kulavagu,» teica mūsu apmeklētājs nopietni.

«Bet atminiet ķēniņu Asoku,» iesaucās mans tēvs uzvaroši. «Kad 300. gadā pirms kristīgās ēras — pirms, ievērojiet — viņš pavēlēja Būdas likumus iegravēt klintīs, kādu valodu viņš pielietoja, a? Vai tā bija sanskrits — nē! Un kādēļ ne sanskrits? Tādēļ, ka viņa pavalstnieku zemākie slāņi nebūtu sapratuši ne pušplēsta vārda no tā. A, a! Tas bija pareizais iemesls. Un kā jūs tulkojat ķēniņa Asokas ediktus, a?»

«Viņš tos iegrieza dažādos dialektos,» Rams Sings atbildēja. «Bet enerģija ir pārāk dārga viela, lai to svaidītu tādā vīzē vējā. Saule ir pārkāpusi savu meridiānu, un man jāatgriežas pie maniem biedriem.»

«Ļoti nožēloju, ka neesiet arī viņus paņēmuši līdzi,» teica mans tēvs laipni.

Es nomanīju, ka viņš bija nemierīgs, aiz bažām, ka debatēšanas karstumā, viņš būs pārkāpis viesmīlības robežas.

«Viņi nejaucas ar ārpasauli,» teica Rams Sings, pieceldamies kājās. «Viņi ir augstākas pakāpes priesteri nekā es, un daudz jūtelīgāki pret svešiem iespaidiem. Viņi iedziļinājušies seši mēneši ilgā pārdomāšanā par trešās iemiesošanās noslēpumu, kas ilgst ar nedaudziem pārtraukumiem, kopš tā laika, kad mēs atstājām Hima- lajus. Mēs vairs netiksimies, mister Hanter Vest, un tāpēc sacīšu jums: dzīvojiet veseli! Jūsu vecuma dienas būs laimīgas, kā jūs to esat pelnījuši, un jūsu austrumu studijām būs ilgstošs iespaids uz jūsu dzimtenes zinātni un literatūru. Ardievu!»

«Un es arī jūs vairs neredzēšu?» es vaicāju.

«Tikai, ja nāksiet man līdzi gar jūrmalu,» viņš atbildēja. «Bet jūs jau visu rītu esiet pavadījuši ārā, un būsiet noguruši. Es prasu no jums par daudz.»

«Nē, darīšu to ar lielāko prieku,» es atbildēju sirsnīgi, un mēs kopā aizgājām uz jūras pusi. Nelielu gabaliņu mūs pavadīja mans tēvs, kurš, kā es redzēju, būtu labprāt atkal uzsācis sanskrita disputu, ja tikai viņa vājās plaušas būtu tam atļāvušas iet un runāt vienā un tai pašā laikā.

«Viņš ir mācīts cilvēks,» Rams Sings piezīmēja, kad tēvs bija pagriezies atpakaļ, «bet, līdzīgi daudziem citiem, viņš nav iecietīgs pret sava oponenta domām. Bet reiz viņš to atzīs.»

Uz viņa piezīmi es nekā neatbildēju un mēs kādu brīdi soļojām klusuciezdami, turēdamies tuvāk ūdens malai, kur pa drēgnajām smiltīm bija vieglāka iešana.

Smilšu kāpas, kuras ierobežoja krastu, veidoja nepārtrauktu grēdu mūsu kreisajā pusē un paslēpa mūs no ikkatra cilvēka novērošanas, kamēr pa labi stiepās platais kanāls, kura vienmuļību netraucēja neviena bura. Budistu priesteris un es bijām gluži vieni ar dabu.

Man iešāvās prātā, ka, ja viņš tiešām būtu tik bīstams cilvēks kā bocmanis to attēloja, vai kā to varēja iedomāties no ģenerāļa vārdiem, vai es nonāktu pilnīgi viņa varā.

Bet šī vīra majestātiskais maigums, un viņa dziļo, tumšo acu mierīgais gaišums bija tāds, ka viņa klātbūtne lika izgaist visām bailēm un aizdomām tikpat viegli un nemanāmi, kā ap mums riņķojošā lēnā vēsmiņa. Viņa seja varēja likties nopietna un pat briesmīga, bet es sajutu, ka viņš nekad nevarēja būt netaisns.

Kad es laiku pa laikam vēros viņa cēlajā profilā un labi koptajā melnajā bārdā, viņa vienkārši austais vilnas ceļa uzvalks pārsteidza mani ar spilgti uzkrītošu nepiedienību, un es savā fantāzijā viņu pārtērpu krāšņā, elegantā austrumnieku kostīmā, kas būtu piedienīgākais un piemērotākais ierāmējums šādai gleznai — vienīgais tērps, kurš nemazina valkātāja cienīgumu un slaidumu.

Vieta, kurp viņš mani veda, bija maza zvejnieku būdiņa, kas jau dažus gadus atpakaļ bija atstāta un pamesta, bet tomēr vēl rēgojās kaila un drūma ar pa daļai vēja nopostītu salmu jumtu un sašķobītiem logiem un durvīm.

Sī būdiņa, no kuras pat visnabagākais skotu ubags būtu novērsies, bija tā, kurai šie savādie vīri bija devuši priekšroku pret lorda māju. Neliels dārziņš, tagad panīkušu ērkšķāju puduris, ietvēra to, un caur šo mans pavadonis tiecās uz sava mitekļa durvīm. Viņš paskatījās iekšā un tad māja man ar roku viņam sekot.

«Tagad jums būs gadījums,» viņš teica, apspiestā un bijīgā balsī, «redzēt skatu, kādu nedaudzi eiropieši jebkad redzējuši. Būdas iekšienē jūs atradīsiet divus jogus [12] — vīrus, kuriem trūkst tikai viena soļa līdz augstāko adeptu grādam. Viņi abi tagad nogrimuši ekstāzes sastingumā, citādi es neuzdrošinātos traucēt viņus ar jūsu klātbūtni. Viņu astrālās miesas tagad tos atstājušas, lai piedalītos lāpu svētkos svētajā Rudokas La- masērijā. Tibetā. Nāciet lēnām, lai ar viņu miesas darbības ierosināšanu tos neuzmodinātu, pirms tie nav izpildījuši savu ceremoniālu.»

Lēni un uz pirkstu galiem iedams, es gāju caur nezālēm apaugušo dārzu un caur pavērtām durvīm ieskatījos istabā.

Iekšā nebija neviena mēbeļu gabala, nedz kaut kā cita, kas segtu nelīdzeno klonu. Vienīgi kādā kaktā bija svaigu salmu pakaiši. Uz šiem salmiem bija sakņupuši divi cilvēki, viens maza auguma un izdilis, bet otrs plat- kaulains un kalsnējs. Kājas tie bija salikuši krusteniski, pēc austrumnieku paražas, un galvas noliekuši uz krūtīm. Neviens no tiem nepakustējās, nedz grieza mazāko vērību uz mūsu klātbūtni.

Viņi bija tik rāmi un klusi, ka tos varēja iedomāties par divām bronzas statujām, ja nebūtu bijis manāms to elpošanas lēnais un vienmērīgais ritums. Tomēr viņu ! ģīmjiem bija sevišķa pelnu krāsa, kas uzkrītoši atšķiras no mana pavadoņa veselīgās, zaļoksnējās sejas. Noliecis savu galvu, es ievēroju, ka tikai viņu acu baltumi bija redzami, āboli bija sagriezti uz augšu zem plakstiņiem.

Viņu priekšā uz maza pīta paklāja stāvēja māla ūdens ' krūka un puskukulis maizes, kā arī ar dažādām kaba- listiskām zīmēm aprakstīta papīra loksne. Paskatījies ' tanī, Rams Sings deva man zīmes aiziet un pavadīja mani ārā dārzā.

«Es nedrīkstu tos traucēt līdz pulksten desmitiem,» viņš teica. «Jūs tagad redzējāt darbībā vienu no mūsu 1 okultiskas filozofijas lielākajiem panākumiem — gar» j atšķiršanos no miesas. Ne tikai šo svēto vīru gari pat- | laban stāv uz Gangas krastiem, bet viņu gari ir tērpti .

materiālistiskā tērpā, tik līdzīgā viņu īstajiem teļiem, ka neviens no ticīgiem ne drusku nešaubīsies, ka Lals Humi un Modārs Khans atrodas viņu vidū. To mēs sasniedzām ar savu spēju sadalīt ikkatru objektu tā ķīmiskos atomos, pārvērst šos atomus tādā ātrumā, kas pārsniedz zibens ātrumu, kurā katrā dotajā vietā, un tur tos nostādināt un piespiest atkal pieņemt savu agrāko veidu. Senāk, mūsu neizglītotības dienas, vajadzēja tādā ceļā pārvērst visu miesu, bet tad mēs atradām, ka bija tikpat viegli un daudz ērtāk pārvest diezgan materiālu vienkāršai ārienes vai līdzības uzbūvei. So mēs nosaucām par astrālo miesu.»

«Bet ja jūs varat tik ātri pārvest jūsu garus,» es piezīmēju, «kādēļ tad tos vēl vajaga pavadīt miesai?»

«Satiksmē ar mūsu sektā uzņemtiem brāļiem mēs varam lietot tikai garu, bet, kad mēs vēlamies nākt sakaros ar parasto cilvēci, ir no svara, ka mēs parādītos tādā veidā, ka tie var redzēt un saprast.»

«Jūs mani esat dziļi ieinteresējuši ar visu to, ko jūs man stāstījāt,» es teicu, saķerdams Rama Singa roku, ko tas bija pastiepis kā zīmi, ka mūsu sarunas beigušās. «Es aizvien domāšu par mūsu īso iepazīšanos.»

«Jūs no tam gūsiet daudz labuma,» viņš piebilda lēni, turēdams manu roku un raudzīdamies nopietni un skumji manās acīs. «Jums vajaga atminēties, ka tas, kas notiks nākotnē, nav katrā ziņā ļauns, tāpēc ka tas nesakrīt ar jūsu taisnības idejām. Neesiet pārāk straujš savos spriedumos. Pastāv zināmi noteikumi, kuri jāizpilda par katru cenu. To izpildīšana var jums likties barga un cietsirdīga, bet, salīdzinot ar bīstamo piemēru, kas tiktu atbalstīts, tos neizpildot, tas ir gluži nieks. Vērsis un aita ir droši no mums, bet cilvēks, kā rokas aptraipītas ar augstākā asinīm, nedrīkst un nevar dzīvot.»

Pie pēdējiem vārdiem viņš pacēla savas rokas ar niknu, draudošu žestu, un, pagriezies apkārt, soļoja atpakaļ sabrukušajā būdā.

Es stāvēju un raudzījos tam nopakaļ, kamēr viņš pazuda aiz durvīm, un tad devos mājup, apsvērdams savā prātā visu dzirdēto, un sevišķi pēdējo okultisma filozofa dusmu uzliesmojumu.

Tālu pa labi es varēju redzēt augsto, balto Klūmbe- ras torni, kas rēgojās skaidri un reljefi pretī tumšajam mākoņu blāķim, kurš pacēlās aiz tā. Es domāju, ka katrs ceļotājs, kam gadītos iet uz to pusi, savā sirdī apskaustu tās krāšņās ēkas iemītnieku, un ka neviens no tiem pat nevarētu iedomāties dīvainās, nezināmās briesmas, kuras karājas virs viņa galvas. Melnais mākoņu blāķis bija tikai neapskaužama parodija — es domāju — drausmīgākai un daudz niknākai vētrai, kas gatavojās sacelties.

«Lai būtu, kā būdams, un notiktos, kas notikdams,» es izsaucos, «lai Dievs dod, ka nevainīgie netiktu sajaukti ar vainīgieml»

Atgriežoties mājās, es atradu savu tēvu vēl stipri iekarsušu dēļ sanskrita disputa ar svešinieku.

«Es domāju, Džek,» teica viņš, «ka es ar viņu neap- gājos pārāk rupji. Man nevajadzēja aizmirst, ka cs esmu in loco maģistri[13], un vajadzēja būt atturīgākam pret viņu. Tomēr, kad viņš ieņēma tik nedrošas pozīcijas, es nevarēju atturēties no uzbrukuma un nepiespiest to atstāt pozīcijas, ko es arī tiešām izdarīju, lai gan tu, nepārzinādams jautājuma smalkumus, varēji to neievērot. Tomēr tu novēroji, ka mana atsaukšanās uz ķēniņa Asokas ediktiem bija tik pozitīva, ka viņš uzreiz piecēlās un atvadījās.»

«Jūs aizstāvējāties varen dūšīgi,» es atbildēju, «bet kādu iespaidu viņš uz jums vispār atstāja?»

«Nu,» teica mans tēvs, «viņš ir viens no tiem svētiem vīriem, kuri zem sannasistu, jogu, sevrasu, kvalanderu, hakimu un kufisu [14] vārdiem veltījuši savas dzīves budistu ticības noslēpumu izpētīšanai. Viņš, es domāju, ir teozofists [15] vai zināšanas Dieva pielūdzējs, kuru augstākais grāds ir adepts. Šis vīrs un viņa biedri nav vēl sasnieguši šo augsto stāvokli, jeb tie nebūtu varējuši šurp tikt neaptraipīti. Iespējams, ka tie ir izcili če- las [16] , kas ar laiku cer sasniegt adeptības augstāko pakāpi.»

«Bet, tēv,» pārtrauca mana māsa, «viss tas vēl nepaskaidro, kādēļ cilvēki ar tādām zināšanām un tādu svētumu izvēlējušies sev par nometni šo vientuļo skotu līča krastu.»

«Nu, tagad tu man prasi to, ko es pats nezinu,» atbildēja mans tēvs. «Es varu tikai teikt, ka tā nav citu, bet viņu pašu darīšana, tik ilgi, kamēr tie ietur kārtību un ievēro zemes likumus.»

«Vai tu esi kādreiz dzirdējis,» es vaicāju, «ka šiem augstiem priesteriem, par kuriem tu runāji, ir spēks, kurš mums nav pazīstams?»

«Jā, austrumu literatūra daudz stāsta par to. Bībele ir austrumugrāmata, un vai tā nav pārpildīta stāstiem par tāda spēka esamību no viena vāka līdz otram. Nav šaubu, ka tie pagātnē zinājuši daudz dabas noslēpumu, kuri mums ir slēpti. Es tomēr nevaru sacīt, ka modernie teozofi tiešām pārvalda spēkus, kurus tie sevī iedomājas.»

«Vai tie ir atriebīgas un naidīgas sugas ļaudis?» es vaicāju. «Vai viņu starpā varētu būt tādi aizvainojumi, kas izpērkami tikai ar nāvi?»

«To nemāku teikt,» atbildēja mans tēvs, izbrīnā paceldams savas skropstas. «Tu liecies šodien ļoti ziņkārīgā garastāvoklī esam — ko nozīmē visi šie jautājumi? Vai mūsu austrumu kaimiņi tev devuši kādu iemeslu turēt viņus aizdomās?»

Es atspēkoju šo jautājumu, kā vien mācēju, jo man negribējās izklāstīt vecā vīra priekšā to, kas man grauza sirdi. No tā nekāda labuma nevarēja sagaidīt, jo viņa vecums un veselība prasīja mieru, ne uztraukumu. Un tiešām, pie labākās gribas pasaulē es nebūtu varējis otram izskaidrot to, kas man pašam bija gluži nesaprotams. Lai notiktu, kas notikdams, es tomēr sajutu, ka bija labāk viņu turēt nezināšanā.

Vēl nekad manā mūžā diena man nebija likusies tik gara un nospiedoša kā liktenīgais piektais oktobris. Es visādi mēģināju pavadīt garlaicīgās stundas un tomēr man likās, ka tumsa nekad neiestāsies.

Es mēģināju lasīt, es mēģināju rakstīt, es soļoju pa dārzu, es mēroju aleju no viena gala līdz otram, es sakārtoju savus zvejniecības piederumus, es sāku sastādīt sarakstu tēva bibliotēkai — visādi es mēģināju atvieglināt savu grūtsirdību, kas kļuva nepanesama. Mana māsa, kā es novēroju, bija pārņemta no tāda paša drudžaina nemiera.

Mūsu labais tēvs vairākas reizes mums izteica piezīmes savā maigajā balsī par mūsu nemierīgo uzvešanos un viņa pastāvīgu traucēšanu darbā.

Beigās tomēr pasniedza tēju, mēs to padzērām; aizkari tika nolaisti, lampas aizdedzinātas, un vēl pēc bez- galīga starpbrīža lūgšanas noskaitītas un apkalpotāji atlaisti savas istabās. Mans tēvs sataisīja un izdzēra savu parasto nakts punšu un tad aizgāja uz savu istabu, atstajot mūs abus viesistabā ar saskrūvētiem nerviem un baigam, šausmīgām priekšnojautām.

14. APMEKLĒTĀJS, KAS MūS PĀRSTEIDZA NAKTĪ

Pēc viesu istabas pulksteņa bija ceturksnis pāri desmitiem, kad mans tēvs aizgāja uz savu istabu un atstāja mūs ar Esteri vienus. Mēs dzirdējām viņa lēnos soļus noklustam uz čīkstošām trepēm, kamēr tālais durvju klaudziens pavēstīja, ka viņš nokļuvis savā svētnīcā.

Vienkāršā eļļas lampa uz galda izplatīja istabā burvīgu, nenoteiktu gaismu, kas atstarojās grieztos ozola sienu apšuvumos un meta dīvainas, fantastiskas ēnas no smagām, masīvām mēbelēm. Manas māsas bālā, skumju pilnā seja patumšā attēlojās ar pārsteidzošu profila akurātību, līdzīgu kādai Rembranta ģīmetnei.

Mēs sēdējām viens otram pretī galda abējās pusēs. Ne mazākā skaņa nepārtrauca baigo klusumu, izņemot vienmērīgo pulksteņa tikšķēšanu un aprauto circeņa čirkstināšanu zem kamīna.

Absolūtam klusumam piemita kaut kas bailes iedvesošs. Kāda nosebojušās zemnieka svilpošana ārā uz lielceļa bija mums atvieglojums, un mēs kāri uztvērām šo skaņu pēdējos akordus, gājējam attālinoties.

Sākumā mēs mēģinājām — viņa adīt, es lasīt — bet drīz vien nometām šādu veltīgu pašapmānīšanu un sēdējām, nemierīgi gaidot, klausoties, un viens otrā jautājoši paskatīdamies, kad malka kamīnā degot iesprē- gājās vai iegrabinājās kāda žurka aiz sienu apšuvuma.

Gaisā bija sajūtams smags, elektrizēts sabiezējums, kas mums lika mocīties nelaimes priekšnojautā.

Es pacēlos un atgrūdu vaļā zāles durvis, lai ielaistu svaigo nakts vēsmiņu. Saraustīti mākoņi šaudījās pie debesīm un mēness laiku pa laikam raudzījās starp to bālganajām malām un raidīja savus saltos, palsos starus visai apkārtnei.

No durvīm, kur es stāvēju, varēja saskatīt Klūmberas meža malu, bet pati māja bija redzama tikai no paaugstinājuma dažus soļus tālāk. Pēc manas māsas priekšlikuma mēs abi aizgājām līdz paaugstinājuma virsotnei un raudzījāmies Klūmberas pils virzienā.

Šonakt neviens logs nebija apgaismots. Sākot no jumta līdz pašam pamatam, nevienā lielās ēkas daļā nebija manāms gaismas atspīdums. Tās milzīgais masī- vais stāvs rēgojās apkārtējo koku vidū baigs un drūms, un izskatījās vairāk līdzīgs milzu sarkofāgam nekā dzīvojamai ēkai.

Mūsu saspīlētiem nerviem tā iedvesa, savā lielumā un savā klusumā, baigas šausmas. Mēs stāvējām dažas minūtes un raudzījāmies uz ēku cauri tumsai un tad griezāmies atpakaļ uz viesu istabu, kur mēs sēdējām un gaidījām — gaidījām nez' ko, un tomēr absolūtā pārliecībā, ka kaut kas šausmīgs mums stāv priekšā.

Bija tā ap pulksten divpadsmitiem, kad mana māsa piepeši uzlēca kājās un pacēla pirkstu, lai modinātu manī uzmanību.

«Vai tu neko nedzirdi?» viņa vaicāja.

Es piespiedu savu dzirdi, bet bez panākuma.

«Panāc pie durvīm,» viņa sauca drebošā balsī. «Nu, vēl tu neko nedzirdi?»

Nakts dziļajā klusumā es skaidri sadzirdēju dobji dimdošas, klaudzošas skaņas, nepārtrauktas, bet ļoti vājas un zemas.

«Ko tas nozīmē?» es prasīju nospiestā balsī.

«Tas ir skrejoša cilvēka soļu troksnis,» viņa atbildēja, un tad pēkšņi zaudējusi pēdējo pašsavaldīšanās spēku, viņa nokrita blakus ga'ldam ceļos un sāka balsī skaitīt lūgšanas ar tādu ārkārtīgu nopietnību, kādu var radīt tikai spraigas, pārvarošas bailes, šad un tad pāriedama pushistēriskā čukstoņā.

Tagad es varēju diezgan skaidri izšķirt skaņas, kuras patiešām bija radušās no skrejoša cilvēka soļiem. Tātad manas māsas asā sievišķīgā uztvere nebija maldījusies.

Skrējējs tuvojās un tuvojās šurp pa lielceļu, tā soļu kritumam atskanot katru momentu skaidrāk un stiprāk. Tam vajadzēja būt steidzīgam vēstnesim, jo tas nedz apstājās, nedz palēnināja savus soļus.

Ātrais, nevienādais troksnis >pēkšņi kļuva dobjāks. Redzams, ka skrējējs bija sasniedzis vietu, kur nesen bija uzbērtas smiltis. Dažās minūtēs viņš bija atkal uz cietas zemes, un tā skrejošie soļi nāca tuvāk un tuvāk

Tagad viņam vajadzētu būt, es domāju, pie celiņa, kas ved pie mums. Vai viņš turpinās savu gaitu? Jeb vai viņš iegriezīsies Brauksamā?

Tikko šīs domas man bija iešāvušās prātā, kad es dzirdēju no ātrākās soļu gaitas, ka skrējējs bija pagriezies ap stūri, un ka viņa mērķis, bez šaubām, bija lorda māja.

Mezdamies lejā pie dārza vārtiem, es tos sasniedzu taisni tanī momentā, kad mūsu apmeklētājs atgrūda tos vaļā un iekrita manos apkampienos. Pie mēness gaismas es varēju redzēt, ka tas nebija neviens cits kā Mordonts Hizerstons.

«Kas noticis, mīļais draugs?» es iesaucos. «Vai kāda nelaime, Mordont?»

«Mans tēvs!» viņš dvesa, — «mans tēvs!»

Viņa cepure bija nokritusi, viņa acis ieplestas šausmās un viņa ģīirnis līķa bālumā. Es varēju sajust, ka rokas, kuras bija apvijušās ap mani, trīcēja un kratījās uztraukumā.

«Jūs esat aizelsies,» es teicu, vezdams viņu viesu istabā. «Atdusieties drusku, pirms sākat runāt. Apmierinieties, mīļais, jūs esat pie saviem labākiem draugiem.»

Es viņu novietoju uz vecā turku dīvāna, kamēr Estere, kuras bailes un uztraukums bija izgaisuši tagad, kad vajadzēja darīt kaut ko praktisku, ielēja glāzē viskiju un pasniedza to viņam. Sis uzbudināšanas līdzeklis darīja uz viņu brīnišķīgu iespaidu, jo viņa bālajos vaigos parādījās sārtums un pazīšanas uguntiņa pazibēja viņa acīs.

Viņš pacēlās sēdus un saķēra Estercs roku abās savējās kā cilvēks, kurš pamodies no kāda briesmīga sapņa un vēlas sevi pārliecināt, ka viņš patiešām ir drošībā.

«Jūsu tēvs?» es vaicāju. «Kas viņam noticis?»

«Viņš ir aizgājis.»

«Aizgājis!»

«Jā, viņš ir aizgājis, kā arī kapralis Rufuss Smits. Mēs viņus vairs nekad neredzēsim.»

«Bet kurp tad tie aizgājuši?» es iesaucos. «Tas nav teicami no jums, Mordont. Kādas mums tiesības šeit sēdēt, ļaut vaļu savām personīgām jūtām, kad ir iespējamība palīdzēt jūsu tēvam? Augšā, draugs! Sekosim tam. Sakiet man tikai, kādā virzienā viņš ir aizgājis?»

«Tam nav nekādas nozīmes,» atbildēja jaunais Hi- zerstons, slēpdams savu seju rokās. «Nepārmetiet man, Vest, jo jūs nepazīstat visus apstākļus. Ko mēs varam darīt, lai novērstu briesmīgos un nezināmos likumus, kuri darbojas mums par spīti? Trieciens jau sen karājas virs mūsu galvām, un tagad tas ir kritis, Dievs lai mums palīdz!»

«Dieva dēļ, sakiet man, kas ir noticis?» es vaicāju uztraukts. «Mēs nedrīkstam padoties izmisumam.»

«Mēs itin neko nevaram iesākt pirms dienasgaismas,» viņš atbildēja. «Tad mēs mēģināsim atrast kaut kādas pēdas no viņiem. Tagad tas nav iespējams.»

«Un kā jūtas Gabriela un Hizerstona kundze?» es vaicāju. «Vai mēs nevaram viņas tūliņ atvest šurp no Klūmberas? Jūsu nabaga māsa no briesmām būs galīgi satriekta.»

«Viņa par to neko nezina,» Mordonts atbildēja. «Viņa guļ mājas otrā galā un nav neko dzirdējusi, nedz redzējusi. Kas attiecas uz manu nabaga māti, viņa tamlīdzīgu gadījumu jau gaidījusi tik ilgu laiku, ka tas viņai nav nācis nejauši. Protams, viņa ir satricināta no bēdām, bet, es domāju, pagaidām tā vēlēsies būt netraucēta. Viņas rakstura stingrība un aukstasinība derētu man par mācību, bet es esmu no dabas sentimentāls, un šī katastrofa, nākdama pēc tik ilga, šaubam pilna laikmeta, man laupījusi sajēgu.»

«Ja mēs līdz rītam neko nevaram darīt,» es teicu, «tad jums ir laiks pastāstīt visu notikušo.»

«Jā, to es labprāt darīšu,» viņš atbildēja, paceldams un turēdams savas drebošās rokas pret uguni. «Jūs jau zināt, ka mums kādu laiku — īstenībā vairākus gadus — bija iemesls baidīties, ka tēvu ķers šausmīga atriebšanās, kas karājās virs viņa galvas jaunības dienās izdarītā darba dēļ. Sinī darbā viņam bijis palīdzīgs kaprālis Rufuss Smits. Fakts, ka šis vīrs bija atradis mana tēva apmešanās vietu, bija mums biedinājums, ka laiks pienācis, un ka šis piektais oktobris — nozieguma gadadiena — būs izpirkšanas diena. Es jums jau rakstīju par mūsu bailēm, un, ja nemaldos, mans tēvs arī ar jums, Džon, šo lietu ir pārrunājis. Kad es vakar redzēju, ka viņš ir sameklējis veco formu, kuru bija uzglabājis, kopš to valkāja afgāņu karā, es biju pārliecināts, ka gals ir klāt, un ka mūsu priekšnojautas izpildīsies.»

«Viņš pēcpusdienā likās esam mierīgāks, kā es to gadiem nebiju redzējis, un runāja atklāti par savu dzīvi Indijā un savas jaunības piedzīvojumiem. Ap pulksten deviņiem viņš mūs lūdza iet augšā mūsu istabās un tur mūs ieslēdza — piesardzība, kuru viņš bieži lietoja, kad tam uzmācās nejaukā kaite. Tā bija aizvien viņa cenšanās, nabaga dvēselei, novērst no mums lāstu, kurš bija kritis uz viņa nelaimīgo galvu. Pirms aiziešanas no mums, viņš maigi apskāva mūsu māti un Gabrielu, un pec tam sekoja man uz manu istabu, kur tas mīļi satvēra manu roku un nodeva manā glabāšanā mazu, jums adresētu paciņu.»

«Man?» es iesaucos.

«Jums. Es savu uzdevumu izpildīšu, kad būšu pabeidzis savu stāstījumu. Es viņu ārkārtīgi lūdzu atļaut man būt pie viņa un dalīties visās briesmās, kuras varētu rasties. Bet viņš mani lūdza ar neatlaidīgu nopietnību nepalielināt viņa rūpes ar iemaisīšanos viņa rīcībā. Redzēdams, ka es patiešām viņu apbēdinu ar savu neatlaidību, es beigās at|āvu tam aiztaisīt durvis un no ārpuses pieslēgt. Es aizvien sev pārmetīšu stingrības trūkumu. Bet ko lai dara, kad paša tēvs atsakās no jūsu palīdzības vai līdzdarbības? Jūs nevarat taču viņam uzbāzties ar varu.»

«Esmu pārliecināta, ka jūs darījāt visu iespējamo,» mana māsa teica.

«Es domājos darām, dārgā Estere, bet, Dievs lai man palīdz, grūti sacīt, kas būtu bijis pareizāk. Viņš mani atstāja un cs dzirdēju viņa soļus izskanam plašajā koridorā. Tas bija ap pulksten desmitiem vai drusku vēlāk. Kādu laiku es soļoju pa istabu šurpu turpu un tad, novietojis lampu savas gultas galvgalī, es nolikos neizģērbies un lūdzu no visas sirds Dievu, lai šī nakts mums paietu bez briesmām.»

«Es galu galā biju tomēr iegrimis nemierīgā miegā, kad piepeši mani iztraucēja skaļas, griezīgas skaņas. Es uztraucos sēdus, bet viss bija atkal kluss. Lampa bija kļuvusi tumšāka un mans pulkstenis rādīja, ka tuvojas pusnakts. Es uzlēcu kājās un uzrāvu sērkociņu, lai aizdedzinātu sveces, kad asais izmisuma sauciens atskanēja atkal, tik skaļi un tik skaidri, it kā tas būtu izgrūsts mana paša istabā. Mana istaba atrodas mājas priekšpusē, kamēr manas mātes un māsas istabas atrodas otrā pusē, tā ka tikai man vienam atklājās skats uz aleju.»

«Pieskrējis pie loga, es atbīdīju aizkarus un raudzījos ara^ Jūs zināt, ka grantētais ceļš izveidojas tā, ka tieši mājas priekšā tas atstāj 'platu laukumu. Taisni šī laukuma vidū stāvēja trīs vīri un skatījās augšup uz māju.

«Mēness spīdēja tiem taisni virsū un es varēju saredzēt, ka tie bija tumšām sejām un melniem matiem, tāda tipa, kāds parasti sastopams starp šikiem un afri- diem. Divi no tiem bija kalsnēji, ar kaislām, ekstātiskām sejām, bet trešais bija karalisks un majestātisks, ar slaidu figūru un kuplu bārdu.»

«Rams Sings!» es izsaucos.

«Kā, vai jūs tos pazīstat?» iesaucās Mordonts izbrīnā. «Jūs esat ar tiem tikušies?»

«Es tos pazīstu. Tie ir budistu priesteri,» es atbildēju, «bet lūdzu turpiniet.»

«Viņi stāvēja rindā,» viņš iesāka, «vicinādami savas rokas augšup un lejup, kamēr to lūpas kustējās, it kā tie skaitītu lūgšanu vai atkārtotu burvīgu apvārdošanu. Pēkšņi viņi beidza žestikulēt un trešo reizi izgrūda mežonīgo, griezīgo saucienu, kas mani pamodināja no miega. Nekad es neaizmirsīšu šo aso, briesmīgo kliedzienu, kas izplatījās un atbalsojās klusajā naktī. Tas vēl tagad dun man ausīs. Kad skaņas apklusa, bija dzirdama atslēgu žvadzēšana un bultu atšaušanas troksnis, kam sekoja atvērtu durvju klaudzoņa un steidzīgu soju attālināšanās. No sava loga es ieraudzīju tēvu un kaprāli Rufusu Smitu trauksmīgi steidzamies ārā no mājas; abi bija ar nesegtām galvām un izspūruši, kā cilvēki, kas paklausa pēkšņam un nepārvaramam impulsam. Trīs svešinieki tiem pat nepieskārās, bet visi pieci aši devās lejā pa aleju un nozuda starp kokiem. Es esmu pārliecināts, ka vara netika pielietota vai arī redzama veida spaidi, bet tomēr es sajutu, ka mans nabaga tēvs un viņa biedrs bija bezpalīga vaņģinieki, it kā tos aizrautu prom važās iekaltus.»

«Viss tas vilkās īsu brīdi. No pirmā sauciena, kurš iztraucēja mani no miega, līdz pēdējam un acumirklīgā skata uz tiem pa logu varēja paiet ne vairāk par piecām minūtēm. Viss tas nāca tik pēkšņi un tik dīvaini, ka, drāmai beidzoties un viņiem aizejot, es būtu varējis ticēt, ka tas viss bijis šausmīgs lietuvēns, nakts murgi, māņu tēls… bet iespaids bija pārāk reāls, pārāk dzīvs, lai to pierakstītu māņiem.

«Es metos ar visu svaru savas guļamistabas durvīs, cerībā tās uzlauzt. Brīdi es paliku stāvam un tad atkal un atkal drāzos ar traku sparu pret tām, kamēr kaut kas nobrīkšķēja un es atrados koridorā.

«Pirmās domas bija pie manas mātes. Es steidzos uz viņas istabu un pagriezu atslēgu durvīs. Tikko es pavēru durvis, viņa iznāca koridorā, tērpusies savā pe- ņuārā un pacēla brīdinādama pirkstu.

«Bez kāda trokšņa,» viņa teica, «Gabriela guļ. Vat viņus aizsauca?»

«Jā,» es izdvesu.

«Dieva prāts lai notiek!» māte iesaucās. «Tavs nabaga tēvs būs laimīgāks nākošā pasaulē nekā jebkad šinī. Paldies Dievam, ka Gabriela guļ! Es piemaisīju pie viņas kakao hlorālu.»

«Ko lai es iesāku?» es teicu izklaidīgi. «Kurp tie aizgājuši? Kā lai es viņam palīdzu? Mēs nevaram ļaut viņam tā aiziet no mums vai atļaut tiem vīriem darīt ar viņu, kas tiem patiktos. Vai man neiet tūliņ uz Vig- taunu un nesacelt policiju kājās?»

«Visu ko, tikai ne to,» mana māte teica nopietni. «Viņš man simtām reižu lūdzis izbēgt atklātībai. Mans dels, mēs tavu tēvu nekad vairs neredzēsim. Tu brīnies par manām sausām acīm, bet, ja tu zinātu — kā es zinu — kādu mieru nāve viņam sagādās, tu neatrastu: savā sirdī stūrīti priekš sērām par viņu. Es nojaušu, ka_ pakaļdzīšanās ir veltīga, un tomēr pakaļdzīties jāmēģina. Dari to pēc iespējas slepeni. Izpildījuši viņa vēlēšanos, mēs tam būsim izdarījuši vislielāko pakalpojumu.»

«Bet katra minūte ir dārga,» es iesaucos. «Varbūt jau tagad viņš mūs sauc to glābt no tumšādaino svešinieku rokām.»

«Domas mani padarīja traku un es traucos ārā no- mājas, lejup pa lielceļu, bet man nebija nekādu norādījumu, kādā "irzienā iet. Viss plašais muklājs gulēja manā priekšā bez kādas kustību zīmes visā platumā. Es klausījos, bet ne mazākā skaņa netraucēja pilnīgo nakts klusumu.»

«Tad, mani dārgie draugi, kad es atrados uz ceļa, nezinādams, kādu virzienu ņemt. briesmas un atbildība mani galīgi apmāca. Es sajutu, ka cīnos pret spēkiem, par kuriem man nebija ne mazākās jēgas. Viss bija tumšs un drausmīgs.»

«Domas par jums un par palīdzību, kuru es varētu sagaidīt no jūsu padoma un atbalsta, bija mans cerību mērķis. Brauksamā vismaz man izteiktu līdzjūtību un, vēl vairāk, es saņemtu norādījumus par to, kas man būtu darāms, jo manā galvā ir tāds ņudzeklis, ka nevaru palaisties pats uz savu spriedumu. Mana māte bija ar mieru palikt viena, mana māsa guļ… nekādas izredzes kaut ko iesākt pirms dienasgaismas. Tādos apstākļos man nekas cits neatlika, kā skriet pie jums, cik ātri vien kājas mani nesa. Jums, Džek, ir skaidra galva, padomājiet un sakiet, kas man darāms. Estere. ko lai es daru?»

Viņš griezās pie viena un otra no mums ar izstieptām rokām un degošām, jautājošām acīm.

«Jūs nevarat neko darīt, kamēr vēl valda tumsa,» es atbildēju. «Mums šī lieta jāziņo Vigtaunas policijai, bet mēs to nedarīsim, iekams mēs neesam sākuši meklēšanu, lai tādi ievērotu likumu, un tomēr ierosinātu arī slepenu vajāšanu, kā to vēlas jūsu māte. Džonam Fuler- tonam pāri kalnājam ir medību suns, kurš nav sliktāks par asinssuni. Ja mēs to uzlaidīsim uz ģenerāļa pēdām, tas viņu sadzīs, pat, ja tam būtu jāseko līdz pasaules malai.»

«Tas ir šausmīgi — mierīgi sēdēt šeit un zināt, ka varbūt viņš gaida mūsu palīdzību.»

«Es baidos, ka mūsu palīdzība pie šādiem apstākļiem viņam nesis maz labuma. Te darbojas spēki, kuri nepieļauj cilvēka iejaukšanos. Bez tam šeit nav citas izejas. Mums, acīmredzot, nav noteikta pieturas punkta, kas norādītu virzienu, kurā tie aizgājuši. Un klejot bez mērķa apkārt pa purvājiem tumsā, nozīmētu lieki tērēt spēkus, kurus mēs daudz lietišķāk varētu izmantot rīt agri. Ap pulksten pieciem būs jau gaisma. Stundas laikā mēs varam kopā nokļūt pie Fulertona un dabūt suni.»

«Vēl lieku stundu,» noņurdēja Mordonts, «katra minūte liekas vesels mūžs.»

«Atlaidieties uz dīvāna un atdusieties,» teicu es. «Jūs savam tēvam varēsit labāk pakalpot, uzkrājot visus savus spēkus, jo mums stāv priekšā ļoti nogurdinošs ceļš. Bet jūs man minējāt par kādu paciņu, ko ģenerālis bija nodomājis man.»

«Tā ir te,» viņš atbildēja, vilkdams nelielu, kantainu aploksni no savas kabatas un pasniegdams to man. «Bez šaubām, tā jums paskaidros visu, kas līdz šim bijis noslēpums.»

Paciņa bija aizzīmogota katrā galā ar melnu laku un lidojoša grifa nospiedumu, kuru es pazinu kā ģenerāļa ģerboni. Tad tā bija pārsieta ar platu lenti, kuru es pārgriezu ar savu kabatas nazi. Adrese bija rakstīta ar noteiktu ,stingru roku: «D. Fozerdžilam Vesta kungam», un apakšā: «Nododama minētam džentlmenim ģenerālmajora J. B. Hizerstona pazušanas vai miršanas gadījumā.»

Tātad beigās es dabūšu zināt baigo noslēpumu, kas bija aptumšojis mūsu dzīves. Te manās rokās atradās tā atrisinājums.

Ar drebošiem pirkstiem es salauzu zīmogus un uzplēsu aploksni. Zīmīte un neliels izbalējuša papīra sa- locījums atradās tanī. Es pievilku lampu sev tuvāk un atlocīju pirmo. Tā bija rakstīta iepriekšējās dienas pēcpusdienā un skanēja šādi:

Mans dārgais Vesti

Man vajadzēja apmierināt Jūsu dabīgo ziņkāri attiecībā uz lietu, kuru ! mēs ne vienu vien reizi bijām pārrunājuši, bet es to nedarīju Jūsu paša labā. Es zinu no bēdīga piedzīvojuma, cik šausmīgi un uztraucoši ir pastāvīgi gaidīt katastrofu, kurai nenovēršami jānotiek, un kuru Jūs nevarat aizkavēt vai paātrināt.

Kaut gan tas attiecas sevišķi uz mani kā galveno personu, es tomēr zinu, ka dabiskā līdzjūtība, kuru es Jūsos esmu novērojis, un Jūsu cienība pret mani kā Gabrielas tēvu, padarītu Jūs nelaimīgu, ja Jūs zinātu man draudošā likteņa nenovēršamibu un mīklainlbu. Es baidījos Jūs velti uztraukt un tādēļ klusēju, kaut gan tas man nācās diezgan grūti, jo mani nospieda rūpes ne tikai par savas personas, bet ari visas ģimenes izsargāšanu no sagaidāmām briesmām.

Daudzas zīmes tomēr, un galvenām kārtām Jūsu ziņotā budistu ierašanās šinī apkaimē, mani pārliecināja, ka nogurdinošā gaidīšana būs pāri un ka izpirkšanas stunda ir klāt. Ķādēļ man atļāva vēl dzīvot gandrīz četrdesmit gadus pēc mana nozieguma, ir vairāk nekā es varu saprast. Bet, iespējams, ka tie, kuriem ir vara pār manu likteni, zina, ka tāda dzīve man būs vislielākais sods.

Pat nevienu stundu, dienā vai nakti, tie man nepieļāva aizmirst, ka esmu apzīmēts par viņu upuri. Viņu nolādētās astrālās miesas zvanīja manu bēru zvanu četrdesmit gadu no vietas, atgādinot, ka virs zemes nav neviena kaktiņa, kur es varētu justies drošībā. Ak, tas miers, tas svētītais veļu pasaules miers! Lai notiktu, kas notikdams tur… viņpus kapa, es vismaz būšu brīvs, no tām ellišķīgām skaņām.

Būtu lieki plašāk izteikties par šo nelaimīgo lietu vai visos sīkumos izstāstīt 1841. gada 5. oktobra notiku- noslīdējusi uz tūkstoš pēdām, bet aizas paliks svabadas vēl dažas nedēļas. Bet, kad arī tās tiktu aizsprostotas, mēs esam ierīkojuši tik daudz noliktavu zemes iekšienē, ka Polokam un Notām nebūs grūti noturēties. Viņus nevarēs pārsteigt Elfinstona armijas liktenis. Vienas tādas traģēdijas pietiek gadu simtenim.

Eliots, artilērijas virsnieks, un es esam atbildīgi par satiksmes drošību trīsdesmit jūdžu atstatumā, no ielejas ielejā līdz pat koka tiltam pāri Lotarai. Gudenofs no karabīneriem nes atbildību par otro pusi, un kolonels Sidnejs Herberts no inženieru rotas pārrauga abas puses.

Mūsu spēki nav pietiekoši, lai izpildītu visus uzdevumus. Man ir pusotras rotas un viens eskadrons sovaru, no kuriem nav nekāda labuma klintīs. Eliotam ir trīs lielgabali, bet daži no viņa ļaudīm slimo ar holēru, un es šaubos, vai viņam pietiek divu lielgabalu apkalpošanai. (Piezīme: capsicum priekš holēras — izmēģināju) .

No otras puses, katrs vezumnieku transports parasti tiek apsargāts no pašu ļaudīm, lai gan bieži vien to ir ļoti maz. Šīs ielejas un gravas, kuras atzarojas no galvenās aizas, pārpildītas ar afridiem un patāņiem, kuri ir tīrie zagļi un reliģiozi fanātiķi. Es brīnos, ka tie vēl nav uzbrukuši kādai mūsu karavānai. Tie varētu tās aplaupīt un atgriezties atpakaļ savos kalnu apcietinājumos, pirms mēs paspētu iejaukties vai pārsteigt tos. Vienīgi bailes tos attur.

Ja es varētu rīkoties pēc savas gribas, es pakārtu pa vienam pie katras aizas ieejas, lai tos biedinātu. Pēc izskata tie ir paša velna iemiesojums: ar ērgļa deguniem, biezām lūpām, krēpainiem matiem un sātanisku smīnu. Šodien no frontes nekādas ziņas.

2. oktobrī. Man tiešām jāprasa Herbertam vismaz vēl viena rota. Esmu pārliecināts, ka satiksme tiktu pārrauta, ja tie elles izvirdumi mums uzbruktu.

Šorīt pienāca divi steidzīgi ziņojumi no dažādām vietām, vairāk kā sešpadsmit jūdžu atstatu, ka iedzimtie mēģinājuši nolaisties no kalniem.

Eliots ar vienu lielgabalu un sovariem pārvietojās uz tālāko gravu, kamēr es ar infantēriju steidzāmies uz otro. Bet konstatējām, ka bijusi nepareiza trauksme. Es nemanīju nekādas kalninieku pēdas, un, lai gan mūs apsveica ar pamatīgu džezeļu ložu krusu, mums neizdevās sagūstīt neviena resgaļa.

Vai tiem, ja viņi kristu manos nagos! Es viņiem sadotu tādu grēku sūdzēšanu, ka dažs labs no tiem vairs maizes garozā nekostu! Sīs pastāvīgās trauksmes vai nu ir mānīšana jeb norādījums, ka kalninieki patiešām pulcējas un gudro kādu plānu.

Vairākas dienas no frontes nav bijušas nekādas ziņas, bet šodien ieradās kāda sanitāru nodaļa un paziņoja, ka Nots ieņēmis Ghuzniju. Es domāju, viņš vienu otru no melnajiem elles kruķiem pavilka pie zara.

No Poloka nekādas ziņas.

Kāda ziloņu karavāna ieradās noPandžobas ļoti labā stāvoklī. Bija daži izveseļojušies, kuri pievienosies savām daļām. No paziņām bija tikai Mostins no uzariem un jaunais Blēkslejs, kurš Carterhauzā bija mans sulainis un kuru no tā laika nebiju redzējis.

Punšs un cigāri al fresco[17] līdz pulksten vienpadsmitiem.

Šodien vēstules no firmas «Vils un biedri», sakarā ar kādu vekseli.

Domāju, ka karš atsvabina no tādām padarīšanām. Vils raksta, ka viņa rakstisko atgādinājumu neievērošanas gadījumā, tas būšot spiests ierasties pie manis personīgi. Esat tik laipnil Nu, ja viņš to tagad darītu, bez šaubām, tas būtu visdrošsirdīgākais no neatlaidīgākiem skroderiem.

Dažas rindiņas no «Calcutta Daisy» un no Hobhauza. Saka, ka Matilda pieprasa visu testamentā novēlēto naudu. Ļoti priecājos par to.

3. oktobrī. Šodien lieliskas ziņas no frontes. Barklajs no Madrasas kavalērijas izspraucies cauri ar ziņojumiem. Poloks spīdoši iegājis pagājušā mēneša sešpadsmitā Kabulā, un, vēl skaistāk, lēdiju Sēls atsvabinājis Šekspīrs un novedis to sveiku un veselu angļu nometnē, kopā ar citiem gūstekņiem. Te Deutn laudamus[18] 1

Ar to nobeigsies visa tā draņķīgā padarīšana — ar to un ar pilsētas izlaupīšanu. Ceru, ka Poloks nebūs pārāk delikāts, vai padosies parlamenta histēriskai pusei. Pilsēta jāpārvērš pelnos un druvas jāapsēj ar sāli! Un pats galvenais, rezidence un palasts jānoslauka no zemes virsas! Tā, lai Burness, Mak-Nolens un visi citi dūšīgie zēni zina, ka viņu tautieši prot atriebties, ja tie nevarēja tos glābt!

Nav patīkami, ka citi iegūst slavu un piedzīvojumus un tev jāplēn šinī sasodītā ielejā. Man nav bijusi izdevība to atstāt, neskaitot dažas nelielas sadursmes. Tomēr, mēs vēl varam kaut ko piedzīvot.

Kāds no mūsu džemidariem [19] atveda šodien vienu kalninieku, kas saka, ka ciltis pulcējoties Taradas aizā, desmit jūdžu uz ziemeļiem no mums un taisoties uzbrukt tuvākam transportam. Mēs nevaram palaisties uz tādām ziņām, bet tur var arī būt kāda daļa patiesības. Nolēma ziņnesi nošaut, lai tas nespēlētu dubultīgu nodevēju un nepaziņotu par mūsu nodomiem. Eliots vilcinājās.

Ja jūs karojat, jums nevajag palaist garām nevienu gadījumu. Es ienīstu puslīdzekļus. Izraēla bērni, liekas, bija vienīgie ļaudis, kas veda karu saskaņā ar saviem loģiskiem slēdzieniem — izņemot Kromvelu Īrijā. Norunājām, ka melnpurnainais jāpatur gūstā un jāpakar, ja tā ziņojums izrādīsies nepareizs. Es tikai ceru, ka mums būs gadījums parādīt, ko mēs varam.

Bez šaubām, tiem puikām frontē birtin birs ordeņi un krusti, kamēr mums, nabaga velniņiem, kam visvairāk bijis atbildības un rūpju, būs jāpaliek gluži bešā. Elio- tam piemeties naga augonis.

Pēdējie vezumnieki atstāja mums lielu kasti ar daža- dām mērcēm, bet tā kā tie aizmirsuši atstāt arī klātpie- ēdamo, mēs tās atdevām sovariem, kuri tās dzer no savām bļodiņām kā liķierus. Runā, ka divu triju dienu laikā no līdzenumiem sagaidāma cita lielāka vezumnieku daļa. Turēju deviņus pret četriem uz Kleopatru par Kalkutas kausu.

4. oktobrī. — Man šķiet, ka kalninieki šoreiz nopietni domā uzstāties. Šorīt bija divi mūsu spiegi un arī ziņoja par pulcēšanos Taradas apkaimē. Tas vecais nelietis Zīmauns ir to barvedis, un es ieteicu valdībai uzdāvināt tam teleskopu par viņa neitralitāti! Ja es tikai to blēdi dabūtu savos nagos, tad nebūtu vairs tāda Zīmauna, kam to dāvināt!

Parīt mēs sagaidām vezumniekus un, iekams tie nav pienākuši, uzbrukums nav paredzams, jo tie, viltnieki, kaujas nevis slavas, bet laupījuma dēļ. Lai gan, taisnību sakot, tie ir varen dūšīgi, kad iekustas.

Es esmu izgudrojis kādu lielisku plānu un Eliots to no visas sirds atbalsta. Piķis un zēvele! Ja vien tas mums izdotos, tas būtu skaists numurs — velnišķīga viltība!

Mūsu nodoms ir izlikties, it kā mēs ietum lejup uz ieleju, lai sagaidītu vezumniekus un aizsprostotu ieeju aizā, no kurienes mēs domājam sagaidīt uzbrukumu. Ļoti labi. Mēs šonakt izdarīsim nakts gājienu un sasniegsim viņu nometni. Kad nokļūsim tur, es paslēpšu savus divi simti vīrus vezumos un turpināšu ar tiem ceļu.

Mūsu draugi, ienaidnieki, padzirduši, ka dodamies dienvidu virzienā, un redzēdami karavānu ejam uz ziemeļpusi bez mums, gāzīsies lejā uz to, pārliecība, ka mēs atrodamies divdesmit jūdžu atstatumā. Mēs tiem dosim tādu mācību, ka viņi drīzāk domās par zibens noķeršanu, nekā par Viņas Majestātes provianta transporta aizskaršanu. Es jūtos kā uz adatām, vēlēdamies ātrāk būt prom!

Eliots bija tik izveicīgi nomaskējis savus divus .lielgabalus, ka tie drīzāk izskatījās pēc sakņu pārdevēju ķerrām nekā pēc kaut kā cita. Redzot artilēriju kaujas gatavībā vezumnieku starpā, mežoņi varētu kļūt aizdomīgi. Artilēristi būs paslēpti lielgabaliem tuvākajos vezumos, visi gatavi atklāt uguni. Infantērija — priekšgalā un pakaļgalā. Saviem uzticamiem un padevīgiem sepoju apkalpotājiem mēs pastāstījām citu plānu, pēc kura mēs i nedomājām rīkoties. N. B. — Ja jūs gribat, lai kādu ziņu izpūš pa visu apgabalu, aizvien iečukstiet to kā noslēpumu jūsu uzticamo un padevīgo apkalpotāju ausīs.

Pulksten 8 un 45 min. vakarā. — Tūliņ dosimies pretī vezumniekiem. Laimīgu izdošanos!

5. oktobrī. — Pulksten septiņos no rīta. Ar uzvaru! Piniet mums lauru vainagus. — Eliotam un man! Kurš gan var mums līdzināties kā čūsku žņaudzēji?

Es tikko atgriezos atpakaļ, noguris un piekusis, notašķīts ar asinīm un putekļiem; bet nosēdos, ne mazgājies, ne pārģērbies, lai aprakstītu mūsu darbus melnā uz balta — kaut arī tikai savā privātā dzīvoklī un pats priekš sevis. Es attēlošu visu visos sīkumos, kā sagatavojumu oficiālam ziņojumam, kas jāsastāda, kad atgriezīsies Eliots. Bils Dausons mēdza teikt, ka ir trīs salīdzināšanas pakāpieni — izlocīšanās, melošana un oficiāls ziņojums. Mēs vismaz nevaram pārspīlēt mūsu panākumus, jo nebūtu iespējams tiem kaut ko pielikt.

Mēs izgājām, kā jau bija norunāts, un sastapām ve

zumnieku nometni ielejas priekšgalā. Tiem bija divas vājas rotas no 45. puika, kuras būtu, bez šaubām, varējušas aizstāvēties, uzbrukumam sagatavotas, bet kal- ninieku nejaušu triecienu tās nebūtu izturējušas. Ar mūsu pastiprinājumiem un pilnā kaujas gatavībā mums tomēr nebija ko baidīties.

Camberlēns bija vadonis — jauns laga puika. Mēs drīz vien viņu iepazīstinājām ar lietas apstākļiem un sagatavojāmies turpināt gājienu, gaismai austot. Viņa vezumi bija tā pārpildīti, ka mums nācās dažas tonnas izkraut un pagaidām atstāt, lai atbrīvotu rūmes maniem sepojiem un artilērijai.

Ap puliksten pieciem mēs «sajūdzām», un sešos mēs jau bijām ceļā. Mūsu eskorts, izklīdis un gluži vienaldzīgs — visvājāk aizsargātā karavāna, kāda jebkad izaicinājusi uzbrukumu.

Drīz vien es redzēju, ka šoreiz brīdinājums bijis pareizs un ka ciltis nopietni gatavojušās.

No sava novērošanas punkta, zem viena vezuma brezenta, es varēju saskatīt galvas turbānos, kas pacēlās starp klinšu spraugām, un izlūkus, kas steidzās ziemeļu virzienā ar ziņojumu par mūsu tuvošanos.

Tomēr tikai tad, kad mēs bijām pienākuši Taradas aizai, tumšs šaurums, ierobežots no milzu šķautnēm — afridi sāka parādīties, kaut gan tie bija tik gudri novietojušies, ka vismazākās neuzmanības gadījumā, mēs būtu iegājuši taisni viņu lamatās. Vezumnieki apstājās, un kalninieki, redzēdami, ka tie pamanīti, atklāja uz mums sīvu, bet nepareizi virzītu uguni.

Es lūdzu Camberlēnu nostādīt viņa ļaudis kaujas kārtībā un dot tiem rīkojumu lēnām atkāpties uz vezumiem, lai izvilinātu afridus klajumā. Viltība izdevās ļiem kliedzieniem, lēkdami no vienas klints uz otru, lieliski.

Sarkansvārčiem neatlaidīgi atkāpjoties, paturot iepakaļ pietiekošu aizsegu, ienaidnieki tiem sekoja ar skavicinādami gaisā savus džezējus un kaukdami kā sātanu bars.

Ar savām melnam, sašķobītām, smīnošām sejām, savām niknām kustībām un saviem plivinošiem tērpiem, tie būtu devuši etīdi ikvienam gleznotājam, kurš vēlētos attēlot Miltona poēmā minētos elles barus.

Tie spiedās virsū no visām pusēm, līdz kamēr, redzēdami, kā tie domāja, savā pusē uzvaru, atstāja paslēptuvi un drāzās lejup, visi vienā niknā, kaucošā barā, ar pravieša zaļo karogu priekšgalā.

Nu reiz bija mūsu kārta, un lieliski mēs to izlietojām.

No katras vezumu spraugas atspīdēja uguns liesmas; katrs šāviens ķēra eieši sablīvējušā barā. Divi vai trīs pāri desmitu pārmeta kūleņus kā truši, pārējie kādu brīdi vilcinājās un tad, ar saviem vadoņiem priekšgalā, drāzās mums virsū kā ārprātīgi.

Tomēr, tādai nedisciplinētai masai bija veltīgi mēģināt pretoties tik labi mērķētām lodēm. Vadoņus visus apšāva, un citi, dažus mirkļus neziņā, ko darīt, pagriezās atpakaļ un mudījās uz klintīm.

Tagad bija mūsu reize iesākt uzbrukumu. Lielgabali bija uzstādīti un tie tos pamieloja ar svaigām vīnogām, kamēr mūsu nelielie infantērijas spēki virzījās uz priekšu, šaudami un durdami ikvienu, kurš gadījās priekšā.

Nekad es vēl nebiju redzējis, ka kaujas gaita mainītos tik aši un tik noteikti. Drausmīgā atkāpšanās pārvērtās bēgšanā, un bēgšana pārvērtās ārprātīgā ņudzeklī, kamēr no iedzimtiem nepalika nekas vairāk, kā izmētāta, demoralizēta drūzma, kas mežonīgi meklēja patversmi un paslēptuvi savos dabiskos apcietinājumos.

Katrā ziņā mans nolūks nebija tos atlaist tik lēti, ja tie reiz krituši manā varā. Turpretī es nolēmu dot tiem tadu mācību, kas tiem nākotnē atgādinātu, ka sarkans mundieris ir noteikta neaizskaramības apliecība.

Mēs tiem neatlaidīgi sekojām uz pašiem papēžiem un iegājām Taradas šaurumā.

Norīkojis Camberlēnu un Eliotu ar vienu rotu katrā pusē, lai segtu manējo spārnus, es drāzos ar saviem sepojiem un kādu saujiņu artilēristu tālāk, nedodams ienaidniekam laika savienoties vai atjēgties. Tomēr šaurās eiropiešu formas un rāpšanās prakses trūkums mūs ārkārtīgi kavēja, tā ka, ja negadītos laimīgs incidents, mēs nez' vai būtu tos panākuši.

Tur vēl ir mazāka aiza, kura atklājas galvenā aizā, un savā steigā un burzmā daži no bēgļiem metās tanī. Es redzēju tur iespiežamies sešdesmit vai septiņdesmit vīrus, bet es būtu tos atstājis un turpinājis galvenā bara vajāšanu, ja viens no maniem izlūkiem nebūtu piesteidzies un pavēstījis, ka mazā aiza ir bez izejas, un ka afridi, kuri tur meklējuši glābiņu, nekādā kārtā nevarot no tās izkļūt ārā, ja vien tie neizlauž sev ceļu cauri mūsu rindām.

Tur bija izdevība iedvest ciltniekiem bailes. Atstājot Camberlēnu un Eliotu galvenā bara vajāšanai, es ar sepojiem devos šaurajā ieejā, gājām stieptās rindās lejup, aizņemot visu šaurumu no vienas radzes līdz otrai. Ne šakālis nebūtu varējis nemanīts izspraukties cauri. Dumpinieki bija kā žurkas lamatās.

Šaurums bija visdrūmākais un majestātiskākais, kādu es jebkad biju redzējis. Radzes pacēlās taisni vairāk par tūkstoš pēdām augstu, pie kam galotnes pieslējās viena otrai tā, ka virs mūsu galvām palika tikai ļoti šaura dienasgaismas plaisa, ko vēl vairāk samazināja mazie palmu koki un alojes, kas karājās pāri bezdibeņa malām.

Radzes nebija vairāk kā divi simti metru viena no otras pie ieejas aizā, bet, virzoties uz priekšu, tās sagājās tuvāk un tuvāk, kamēr tikai pusrota spiestā rindā varēja soļot plecu pie pleca.

Širu svešādā alejā valdīja dīvaina krēsla un vājā, nenoteiktā gaisma piedeva augstām bazalta klintīm drūmu un pasakainu izskatu. Tur nebija nekāda celiņa un grunts bija ļoti nelīdzena, bet es naigi devos uz priekšu, brīdinādams savus zēnus turēt šautenes gatavībā, jo es varēju saskatīt, ka mēs tuvojamies vietai, kur abas klintis izveidos viena ar otru asu leņķi.

Beigās mēs to vietu sasniedzām. Milzīga klinšu bluķu grēda aizsprostoja aizas galu un mūsu vajātie bija starp tiem paslēpušies, redzams, gluži demoralizēti un nespējīgi aizstāvēties. Tie tomēr bija mums noderīgi gūstekņi un par viņu atlaišanu brīvā nevarēja būt ne runas, tā kā neatlika nekas cits, kā noslaucīt tos visus.

Vicinādams savu zobenu, es mudināju savus jaudis uz priekšu, kad mūs pēkšņi pārtrauca dramatiska parādība, kādu es vienu vai divas reizes biju redzējis uz fantastiskām gleznām, bet nekad ne reālā dzīvē.

Klints sienā, tuvu akmeņu grēdai, kur kalninieki bija sadrūzmējušies, bija kāda ala, kura izskatījās drīzāk pēc kāda meža zvēra midzeņa nekā pēc cilvēka mitekļa.

Pēkšņi no šīs tumšās alas iznira kāds vecs vīrs — tik ļoti, ļoti vecs, ka visi citi līdz šim redzētie veterāni, salīdzinot ar to, bija tikai cālīši. Tā bārda un mati bija balti kā sniegs un sniedzās līdz jostasvietai Viņa ģīmis bija vienās krunkās un brūns kā melnkoks, krustojums starp pērtiķi un mūmiju, un tik izdiluši, izkaltuši bija tā locekļi, ka jūs nebūtu varējuši sacīt, vai tam vispār dzīvība iekšā, ja ne viņa acis, kuras spīdēja un mirdzēja aiz uztraukuma, kā divi briljanti mahagoni ierāmējumā.

Sis tēls metās ārā no alas, un, nostādamies bēgļu un manu ļaužu starpā, māja mums apstāties ar tādu pavēlošu, noteiktu žestu, it kā kāds pavēlnieks stāvētu savu vergu priekšā.

«Asins lējēji!» viņš kliedza pērkona balsī, runājot ļoti labi angliski, «šī vieta ir priekš dievu lūgšanas un prāta pacilāšanas, ne priekš slepkavības. Apstājieties, lai dievu dusmas nenāktu pār jums.»

«Vācies prom, veci,» es izsaucos. «Ja tu neatbrīvosi ceļu, es neatbildu par tavu dzīvību!»

Es redzēju, ka kalniniekos sāka mosties drosme, un ka daži no maniem sepojiem sāka ļodzīties, it kā tiem šis jaunais ienaidnieks iedvestu bailes. Skaidrs, ka man vajadzēja rīkoties aši un noteikti, lai varētu kronēt savus panākumus.

Es devos uz priekšu balto artilēristu priekšgalā, kuri man bija sekojuši uz pēdām. Vecais vīrs steidzās mums pretī ar izstieptām rokām, it kā gribēdams mūs aizturēt, bet nebija vairs laika nodarboties ar blēņām — es ietriecu savu zobenu viņa ķermenī tanī pat brīdi, kad viens no lielgabalniekiem nolaida savu karabīni uz tā galvas. Vecis tūdaļ saļima, un kalninieki, to redzēdami, sacēla šausmīgu briesmu un samulsuma kaukšanu un vaimanāšainu.

Ko pats Hanibals vai Cēzars varēja vairāk darīt? Mūsu zaudējumi visā padarīšanā bija visai niecīgi — trīs nokauti un ap piecpadsmit ievainotu. Dabūjām karogu — zaļu vīstokli ar tanī iespiestu izteicienu no Korāna.

Kaujai rimstoties, es raudzījos pēc sirmā veča, bet viņa ķermenis bija nozudis, kā un kur — es nevarēju saprast. Viņa asinis lai gulstas uz viņa paša galvas! Viņš būtu palicis dzīvs, ja nebūtu iejaucies, kā policisti saka, «ierēdņa amata izpildīšanā».

Izlūki man sacīja, ka veča vārds bijis Ghulabs Sachs, un ka tas bijis viens no vissvētākajiem un augstākajiem budistiem. Viņam bijusi šinī apgabalā plaša slava kā pravietim un brīnumu darītājam — tamdēļ tas ņudzeklis, kad to nogalināja. Tie man stāstīja, ka viņš tanī pat alā dzīvojis, kad Tamerlāns 1399. gadā pa šo ceļu gājis, un vēl tamlīdzīgas blēņas.

Es iegāju alā — un nevarēju izprast, kā kāds cilvēks varēja tanī dzīvot kaut vienu nedēju. Tā bija drusku augstāka par četrām pēdām un tik mitra un smacīga, kādu jebkad biju redzējis. Koka sols un prasts galds bija visa iekārta, un bez tam vēl dažas pergamenta loksnes ar hieroglifiem.

Skaidra lieta, kā pie mieta sieta — viņš ir aizgājis tur, kur to mācīs, ka miera un saticības evaņģēlijs ir augstāks par visām viņa pagāniskām mācībām. Miers viņa pīšjiem!

Eliots un Camberlēns nebija panākuši bēgju lielāko daju — es zinu — viņi negribēja — tātad dienas varonis biju es. Man gan vajadzētu dabūt paaugstinājumu par to, un varbūt — kas zina? — «Valdības Vēstnesī» būs minēts mans vārds. Cik laimīgs gadījiensl Galu galā, Zīmons teleskopu tomēr pelnījis. Kaut kas būtu jāiebauda, jo esmu gluži izsalcis. Slava un gods ir labas lietas, bet dzīvot no tām nevar.

6. oktobrī, pulksten 11 no rīta. Mēģināšu aprakstīt rāmi un akurāti visu pagājušo nakti notikušo. Es nekad neesmu bijis sapņotājs vai fantasts, tā es varu drošr palaisties uz savām jūtām, kaut gan man jāsaka, ka, būtu man to stāstījis kāds cits, es tam nebūtu ticējis. Es pat būtu domājis, ka esmu pats vīlies, ja vien pēc. tam tās zvana skaņas nebūtu atkārtojušās. Pastāstīšu,, kas patiesībā notika.

Eliots bija manā teltī, kur mēs sēdējām un pļāpājām' līdz pulksten vienpadsmitiem. Tad es ar savu jaunāko virsnieku gāju pārbaudīt stundiniekus, un, atradis visu kārtībā, atgriezos teltī īsi pirms divpadsmitiem.

Es tikko biju sācis iemigt, jo biju noguris kā suns pēc veiktiem dienas darbiem, kad mani uzmodināja neliels troksnis, un, paraudzījies apkārt, es redzēju kādu vīrieti aziātu tērpā stāvam manas telts durvīs. Kad es viņu ieraudzīju, tas stāvēja kā pienaglots ar svinīgu un nopietnu sejas izteiksmi, caururbjoši skatīdamies uz mani.

Manas pirmās domas bija, ka tas subjekts bija kāds ghazu vai afgāņu fanātiķis, kas iezadzies nometnē, lai mani nodurtu. Ar šādām domām galvā es gribēju lēkt ārā no gultas un aizsargāties, bet biju pārņemts no nesaprotamas vājības.

Nepārvarams nogurums un enerģijas trukums bija mani nospieduši. Būtu es redzējis dunci meklējam ceļu uz manu sirdi, es nebūtu varējis to novērst. Domāju, ka putniņš, atrazdamies zem čūskas iespaida, sajūt to pašu, ko es šī drūmā svešinieka klātbūtnē. Mans prāts bija pietiekoši skaidrs, bet mans ķermenis bija notirpis kā ģībonī.

Vienu vai divreiz es aizdarīju savas acis un mēģināju sevi pārliecināt, ka viss tas notiek māņos, bet katru reizi, kad acis atvēru, redzēju, ka tēls manī noraugās ar tādu pat cietu, draudošu skatienu.

Klusums kļuva nepanesams. Es mēģināju savu tirpumu pārvarēt, lai nelūgto viesi uzrunātu. Es neesmu nervozs cilvēks, un es līdz šim nesapratu, ko Virgīlijs gribējis teikt, rakstīdams «adhaesitfaucibusora». Beigās es tomēr paguvu izteikt dažus vārdus un noprasīju svešiniekam, kas viņš tāds un ko viņš vēlas.

«Leitnant Hizerston,» viņš atbildēja, runādams lēni un nopietni, «jūs šodien esat izdarījuši vislielāko svētuma sagānīšanu un visļaunāko noziegumu, kāds vien •cilvēkam iespējams. Jūs esat nokāvuši vienu no trīskārt svaidītiem un svētītiem, pirmās pakāpes arhiadeptu, vienu vecāko brāli, kas gājis pa augstākiem ceļiem vairāk gadus, nekā jūs esat skaitījuši mēnešus. Jūs esat viņa dzīvi pārtraukuši tanī laikā, kad viņa darbs solījās sasniegt visaugstāko punktu un kad viņš gatavojās sasniegt okultu zinību augstumus, kas cilvēku būtu par vienu soli vairāk tuvinājuši Radītājam. Visu to jūs esat darījuši bez iemesla un neizsaukti, tanī brīdī, kad viņš gribēja aizstāvēt vajātos un apbēdinātos. Džon Hizerston, tagad uzklausiet mani!»

«Kad pirms vairāk tūkstošiem gadu pirmās okultās zinības bija izdibinātas, tad mācītie atrada, ka īsais cilvēka mūžs ir ļoti ierobežots, lai atļautu cilvēkam sasniegt iekšējās dzīves plašākos augstumus. Tādēļ to laiku pētītāji nodarbināja savu prātu, lai atrastu ceļu savu mūža dienu pagarināšanai, kas savukārt dotu iespēju sasniegt panākumus arī garīgās dzīves spēka atrisināšanā.»

«Ar savām slepeno dabas likumu zināšanām tie bija spējīgi nostiprināt savas miesas pret slimībām un vecumu. Atlika tikai nodrošināties pret Jauno un patvarīgo cilvēku uzbrukumiem, kuri ir pastāvīgi gatavi iznīcināt visus, kas ir gudrāki un cēlāki par tiem. Nebija tiešu līdzekju, ar kuriem šo nodrošināšanos panākt, bet zināmā mērā to izdevās sasniegt ar okulto spēku pielietošanu tādā cejā, ka ļaundarus un pārkāpējus sagaidītu briesmīga un neizbēgama izpirkšana.»

«Nenovēršami un negrozāmi likumi pavēlēja, ka ikviens, kas izlietu kāda zināma svētuma pakāpi sasniegušā^ braļa asinis, tiktu nolemts nāvei. Sie likumi vēl pastāv šodien, Džon Hizerston, un jūs esat sevi nostādījuši to varā. Ķēniņi un karaļi būtu nevarīgi pret spēkiem, kurus jūs esat izaicinājuši. Tātad kādas jums varētu būt cerības?»

«Senās dienās šie likumi darbojās tik ātri, ka slepkava pazuda līdz ar savu upuri. Vēlāk atzina, ka tik atra izpirkšana nedod noziedzniekam laika pārdomāt un aptvert savu noziegumu.»

«Tādēļ noteikts, ka visos tādos gadījumos atmaksa jāatstaj čelu vai svētā vīra tiešo pēcteču rokās, kam tiesības, pēc sava ieskata, sodu paātrināt vai novilcināt, izpildot to vai nu tūliņ jeb kādā nākošā nozieguma izdarīšanas gadadienā.»

«Kādēļ sods nāk_ taisni gadadienās, jums nevajag zināt. Pietiek, ka jūs esat Ghulaba Sacha, tā trīskārt svētītā, slepkava, un ka es esmu vecākais no viņa trīs čelārri, kam uzdots viņa nāvi atriebt.»

«Mūsu starpā nav nekada personīga naida. Mūsu studijas mums nedod laika vai tieksmes priekš personīgām lietām. Tas ir negrozāms likums, un mums nav iespējams to mīkstināt, tāpat kā jums nav iespējams no tā izvairīties. Agrāk vai vēlāk mēs nāksim un prasīsim jūsu dzīvību tās dzīvības izpirkšanai, kuru jūs esat ņēmuši.»

«Tas pats liktenis sagaidāms nelaimīgajam kareivim Smitam, kurš, kaut gan mazāk vainīgs par jums, pelnījis to pašu sodu par savas neģēlīgās rokas pacelšanu pret Buaas izmeklēto. Ja jūsu dzīvība tiek pagarināta, tas tikai tādēļ, lai jums būtu laika nožēlot savu Jauno darbu un pilnīgi izjust soda spēku.»

«Un lai jūs netiktu kārdināti izmest to no jūsu prāta vai aizmirst, mūsu zvans — mūsu astrālais zvans, kura lietošana ir viens no mūsu okultiem noslēpumiem — jums pastāvīgi atgādinās to, kas bijis, un to, kam vēl jābūt. Jūs to dzirdēsiet dienā, jūs to dzirdēsiet naktī, un tā būs jums zīme, ka, darot ko darīdami un ejot kur iedami, jūs nekad nevarēsiet atkratīties no Ghu- laba Šacha čelām.»

«Jūs mani, nolādētais, vairs ātrāk neredzēsiet, kamēr atnāks diena, kad mēs nāksim atprasīt jūsu dzīvību. Dzīvojiet bailēs un nāves priekšnojautā, kas ir ļaunāka par pašu nāvi.»

Ar draudošu rokas mājienu tēls pagriezās un nozuda tumsā.

Tanī pat mirklī, kad tas izgāja no manas telts, es atmodos no savas letarģijas, kurā es biju nogrimis. Uzlēcis kājās, es steidzos pie durvīm un raudzījos ārā. Dažus soļus tālāk stāvēja sepoju stundinieks, atspiedies uz savas musketes.

«Tu suns!» es uzkliedzu hindustānietim. «Kādēļ tu laidi svešiem cilvekiem mani traucēt?»

Kareivis izbrīnā manī lūkojās.

«Vai tad kāds sahibu ir traucējis?» tas vaicāja.

«Šinī mirklī — šinī momentā. Tev vajadzēja to redzēt, kad tas atstāja manu telti.»

«Laikam dižais sahibs būs maldījies,» stundinieks atbildēja padevīgi, bet noteikti. «Es te stāvu veselu stundu un neviens no jūsu telts nav izgājis.»

Samulsis un uztraukts es sēdēju pie savas guļasvietas, brīnīdamies, vai viss redzētais un dzirdētais bijuši māņi, kurus izsaucis kaujas nervozais uzbudinājums, kad mani pārsteidza jauns brīnums. Virs manas galvas pēkšņi atskanēja asa, griezīga skaņa, līdzīga tai, kādu izdod tukša glāze, kad tai piesit ar nagu, tikai daudz skaļāka un spraigāka.

Es skatījos augšup, bet nekas nebija saredzams.

Es uzmanīgi pārmeklēju visu telts iekšieni, bet neatradu itin nekā, kas varētu liecināt par skaņu cēloni. Beidzot, noguris un izmisis, es atmetu visam ar roku un, ielicies gultā, drīz vien dziļi aizmigu.

Kad no rīta uzmodos, es visu vakar naktī piedzīvoto gribēju pierakstīt fantāzijai, bet drīz vien pārliecinājos par šādas uztveres nepareizību, jo, tikko biju uzcēlies, kad tās pašas svešādās skaņas atkārtojās no jauna, tikpat skaļi un_ griezīgi kā pirmo reizi. Kas tās bija un no kurienes naca, es nevarēju atrisināt. Kopš tam es tās vairs nedzirdēju.

Vai ar tām bija saistīti svešinieka draudi, un vai tas bija brīdinājuma zvans, par kuru tas runāja? Liekas, ka tas nav iespējams. Tomēr viņa izturēšanās bija neaprakstāmi iespaidīga.

Es mēģināju aprakstīt visu, ko viņš teica, pēc iespējas akurāti, bet baidos, ka labu daļu būšu izlaidis. Kāds būs visiem šiem brīnumiem gals? Man būs jāgriežas pie mācītāja, jāizsūdz grēki un jāliekas apslacīties ar svētīto ūdeni. Čamberlēnam vai Eliotam nesacīju ne vārda. Tie saka, ka es šorīt izskatoties pēc ēnas.

Vakarā. Runāju ar lielgabalnieku Rufusu Smitu, kas ar savas šautenes resgali iezvēla vecim pa galvu. Viņa piedzīvojumi bijuši līdzīgi maniem. Viņš arī dzirdējis tādas pat skaņas. Ko gan tas nozīmē? Galva man griežas riņķī.

10. oktobrī. (Četras dienas vēlāk). Dievs esi mums žēlīgs!…

Ar šo lakonisko izteicienu dienasgramata izbeidzās. Man likās, ka četru dienu ilgā klusuciešana stāstīja vairāk par saskrūvētiem nerviem un salauzto sirdi, nekā to spētu daiļrunīgākais attēlojums. Dienasgrāmatai bija piesprausts acīmredzot nesen rakstīts papildu paskaidrojums.

«No tās dienas līdz šim,» tur stāvēja rakstīts, «es neesmu pārlaidis nevienu dienu, ne nakti, kad mani nebūtu brīdinājušas tās briesmīgās skaņas un nomākušas šausmīgas domas. Laiks un darbs man nav devuši nekādu atvieglojumu, taisni otrādi, gadiem aizejot, mani fiziskie spēki mazinājās, un mani nervi kļūst aizvien vājāki, lai pārciestu nerimstošo uztraukumu.

«Es esmu sagrauzts cilvēks ir garā, ir miesās. Es dzīvoju mūžīgā nervu saspīlējumā, aizvien ausīdamies pēc drausmīgām skaņām, baidīdamies ielaisties sarunās ar saviem pazīstamiem, lai tiem neizrādītu savu šausmīgo stāvokli, un bez kādām cerībām uz apmierinājumu šaipus kapa. Es labprāt vēlētos, Dievs lai ir mans liecinieks, mirt, bet, piektam oktobrim tuvojoties, mani pārņem ārkārtīgas bailes, jo nezinu, kādi briesmīgi piedzīvojumi man stāv priekšā.

«Četrdesmit gadu jau pagājuši, kopš es nodūru Ghu- labu Sachu, un četrdesmit reižu es esmu pārdzīvojis nāves šausmas, nesasniedzis to svētīto mieru, kurš sagaidāms tur augšā.

«Man nav ne mazākās zināšanas, kādā veidā liktenis mani pārsteigs. Es esmu sevi ieslodzījis šinī vientulīgajā apvidū un nodrošinājis sevi ar barjerām, jo manos vājākos brīžos mani instinkti mani pamudina spert kādus aizsardzības soļus, bet es tomēr zinu, ka viss tas ir gluži veltīgi. Tiem tagad drīz vien jānāk, jo es kļūstu vecāks, un daba var tiem aizsteigties priekšā, ja tie vēl vilcināsies.

«Varu gan sacīt — sev par godu — ka esmu savas rokas turējis tālu no zilskābes vai opija pudeles. Es aizvien būtu varējis šādā ceļā saviem okultiem vajātājiem pieteikt šahmatu, bet es esmu vienmēr bijis pārliecībā, ka šinī pasaulē cilvēks nedrīkst atstāt savu posteni, pirms to nenomaina augstākā vara. Tas, kas viņam dzīvību devis. Es tomēr nekad neesmu izvairījies no briesmām, un siku un sepoju karos es darīju visu, ko cilvēks vien var darīt, lai stātos nāvei ceļā. Tā tomēr mani apgāja un aizrāva sev līdzi daudz jaunekļu, kam dzīve tikko bija sākusies, un kam bija, dēļ kā dzīvot. Bet es tos pārdzīvoju un ieguvu slavu un krustus, kas priekš manis bija zaudējuši jebkādu nozīmi.

«Jā gan, šādas lietas nav atkarīgas no gadījuma, un tam visam, bez šaubām, ir savi iemesli.

«Vienu gandarījumu liktenis man bija piešķīris — uzticamas un mīļas laulātas draudzenes veidā, kurai es pastāstīju pirms savienošanās savu briesmīgo noslēpumu, un kura bija mierā dalīties ar manu sūro likteni. Viņa novēla no maniem pleciem pusi no smagās nastas, bet, nabaga dvēselīte, viņa sabojāja pati savu dzīvi zem tās smaguma.

«Arī mani bērni man bijuši apmierinājums. Mordonts zina visu vai gandrīz visu. Gabrielu mēs centāmies turēt nezināšana, kaut gan mēs nevarējām noslēpt, ka kaut kas nav kārtībā.

«Es gribētu, lai manu atzīšanos parādītu Dr. Džonam Isterlingam, Stranrīrā. Viņš kādā reizē dzirdēja šīs drausmīgās skaņas. Mani bēdīgie piedzīvojumi varēs tam apstiprināt, ka es biju teicis taisnību, sakot, ka pasaulē ir daudz zināšanu, kuras nekad nav sasniegušas

A «gli iu -» «j. B. Hizerstons.»

Sāka jau svīst gaisma, kad es pabeidzu šī ārkārtīgā atstāsta lasīšanu, ko mana māsa un Mordonts Hizer- stons noklausījās ar nopietnu uzmanību. Mēs jau varējām redzēt pa logu, kā zvaigznes sāk nobālēt un pelēkā gaisma parādīties austrumos. Sādžinieks, kam piederēja lielais medību suns, dzīvoja_ dažas jūdzes atstatu, tā ka mums bija laiks doties ceļā. Atstājuši Esteri pastastīt visu tēvam, kādā veidā viņa to vēlētos, mēs sabazām kabatās drusku provianta un devāmies veikt mūsu svinīgo un nelaimīgo uzdevumu.

16. PIE KRijAS ALAS

Kad mēs devāmies ceļā, bija vēl diezgan tumšs un ļoti grūti nācās atrast ceļu pāri muklājiem, bet kļuva arvien gaišāks, un, kad sasniedzām Fularstona būdu, bija jau gaiša diena.

Lai gan bija vēl agrīns, Fularstons bija jau uzcēlies, jo Vigtaunas zemnieki parasti ceļas ļoti agri. Mēs tam paskaidrojām savu uzdevumu nedaudzos vārdos. Par piesolīto atlīdzību viņš bija ar mieru ne tikai dot savu suni, bet nākt arī līdzi.

Mordonts, vēlēdamies neizpaust noslēpumu, negribēja viņa līdznākšanai piekrist, bet es aizrādīju, ka mums nav zināms, kas mums stāv priekšā, un ka palielināt mūsu spēkus ar stipru un spēcīgu vīru varētu izrādīties pat lietderīgi.

Arī suns mums sagādās mazāk pūļu, ja saimnieks mus pavadīs. Mani aizrādījumi sasniedza mērķi, un Fularstons mūs pavadīja līdz ar savu četrkājaino īpašumu.

Savā ziņā tie abi bija diezgan līdzīgi, jo būdnieks bija rupjš tēviņš ar kuplu dzeltenu matu kodaļu un sapin- kotu rudu bārdu, kamēr suns bija garspalvains un tikpat savēlies, līdzinādamies dzīvam pakulu vīkšķim.

Visu ceju līdz Klūmberas torņiem suņa īpašnieks nepārtraukti stāstīja par kustoņa gudrību un lielāmma- ņas spējām, kas, pēc viņa vārdiem, bija brīnišķīgas. Viņa anekdotēm un piemēriem, likās, nebija nopietnu klausītāju, jo mana galva bija pārpildīta ar dīvaino atstāstu, kuru es biju lasījis, kamēr Mordonts soļoja uz priekšu ar mežonīgu spožumu acīs un drudžainiem vaibstiem, nedomādams par kaut ko citu kā par uzdevumu, kuru mums vajadzēja izpildīt.

Šad un tad, kad mēs sasniedzām kādu augstāku vietu, es novēroju, ka viņš dedzīgi raugās apkārt vājās cerībās atrast kādas zīmes no aizgājušiem, bet visā muklāju platībā nebija manāma ne mazākā kustība vai dzīvība. Viss bija izmiris, kluss un atstāts.

Mūsu uzturēšanās Klūmberā bija ļoti īsa, jo katra minūte bija dārga. Mordonts iesteidzās iekšā un iznesa sava tēva vecu kažoku, kuru viņš nodeva Fularstonam, un pēdējais to deva sunim apostīt.

Gudrais kustonis to strauji apostīja, tad devās smilkstēdams lejā pa aleju, atgriezās atpakaļ, no jauna apostīja kažoku un beigās, triumfā pacēlis asti un pāris reižu ierējies, lai pierādītu, ka ticis uz pareizām pēdām, devās prom. Suns bija piesiets garā valgā, lai tas neskrietu pārāk ātri, un tā mēs visi devāmies meklēšanā, suns vienmēr pa priekšu, raustīdams saiti, sekojot ģenerāļa pēdām.

Mūsu ceļš gāja dažus metrus pa lielceļu un tad caur? kādai žoga spraugai iekšā muklājos, pa kuriem suns mūs vilka pret ziemeļiem.

Ap šo laiku saule bija pacēlusies pāri apvārsnim, un visa apkārtne izskatījās tik svaiga un koša, no zilās, mirdzošās jūras līdz purpura krāsas kalnājiem, ka bija grūti noģist, cik veltīga un dīvaina ir meklēšana, kuru mēs bijām sākuši.

Pēdas, acīmredzot, bija stipri iespiedušas staignajā zemē, jo suns ne mirkli nevilcinājās, nedz apstājās, un rāva savu saimnieku uz priekšu ar tādu sparu un ātrumu, ka nebija iespējams sarunāties.

Kādā vietā, pārejot nelielu strautiņu, mēs šķitām pazaudējuši pēdas, bet mūsu labais pēdu dzinējs drīz vien tās sadzina un turpināja tām sekot pa neiemīto muklāju, smilkstēdams un pa reizei ieriedamies. Ja mums trim nebūtu bijušas vieglas kājas un stipras plaušas, mēs nebūtu varējuši tam izsekot pa nelīdzeno zemi, kur vietvietām virši sniedzās pāri cejiem.

Es no savas puses tagad nevaru iedomāties, atskatīdamies atpakaļ, ko īsti mēs gribējām sasniegt mūsu meklēšanas galā. Es varu atminēties, ka mana galva bija pilna dažādu nenoteiktu un grozīgu domu.

Vai varētu būt, ka trim budistiem bija gatavībā kāds kuģis kaut kur piekrastē, un ka viņi ar saviem gūstekņiem jau atrodas ceļā uz austrumiem? Pēdu virziens pirmajā brīdī likās apstiprinām šādu iedomu, jo tās gāja vienā līnijā ar līča augšējo galu, bet tad tās pēkšņi pagriezās un virzījās tieši iekšzemē. Skaidrs, ka okeāns nevarēja būt mūsu ceļa mērķis.

Ap pulksten desmitiem mēs bijām nostaigājuši gandrīz divpadsmit jūdžu un bijām spiesti uz dažām minūtēm apstāties, lai drusku atņemtu elpu, jo pēdējā jūdze gāja pa Vigtaunas kalnāju nelīdzeno nogāzi.

No šo grēdu virsotnes, kuras nekur nav augstākas par tūkstoš pēdām, mēs varējām saskatīt ziemeļu virzienā tādu postažas un tuksneša ainu, kādu reti var sastapt kādā citā zemē.

Taisni prorn pret apvārsni stiepās plaši purvi un ūdeņi, kas pinas un jaucās mežonīgā haosā, līdzīgi pasaules daļai, kur notiek pārveidošanās process. Sur tur šī milzu purvāja brūnajā virsmā uzpeldēja dzeltena niedrāju puduri un tumši zaļgani sārņu plankumi, kas vēl vairāk palielināja un pastiprināja drūmo, drausmīgo iespaidu, kuru iedvesa nedzīvais, melanholiskais apvidus.

Kādā vietā netālu no mums bija redzamas dažas atstātas kūdras bedres, kas vienīgās liecināja, ka cilvēks arī še strādājis, bet tās arī bija vienīgās zīmes par dzīvas radības esamību. Pat neviena vārna vai iūras kaija nevēcināja savus spārnus pār šo šausmīgo tuksnesi.

Tas bija lielais Krijas purvājs. Tas bija sālsūdeņa purvs, kuru izveidoja kāds jūras iezarojums sauszemē. Tur bija izkaisīti daudzi bailīgi staignāji un nodevīgas šķidru dūņu un gļotu pekles; neviens cilvēks neuzdrošinājās tur kāju spert bez pavadoņa, kādi vēl pa retam sastopami starp zemniekiem un labi pārzina purvāja noslēpumus.

Kad mēs tuvojāmies niedrāju virknei, kas apzīmēja tā malu, no stāvošā, duļķainā ūdens pacēlās pretīga izgarojumu smaka kā no kādas netīrumu dūksts — riebīga, kaitīga smaka, kas saindēja svaigo augšzemes gaisu.

Tik baigs un drūms bija muklāju skats, ka mūsu •milzenis pavadonis sāka vilcināties un mēs ar lielām pūlēm to pārliecinājām iet tālāk. Mūsu četrkājainais draugs, nebūdams tik jūtelīgs kā mēs, traucās uz priekšu, ar degunu pie zemes, un viss trīcēdams no uztraukuma un rosības.

Mums nenācās grūti izmeklēt ceļu pāri muklājam, jo kur varējuši pieci iet, mēs trīs varējām droši sekot.

Būtu mums radušās šaubas, vai esam uz pareizā1 ceļa, tās tagad varēja droši nobīdīt pie malas, jo mīksta, melna, dūņainā zemē mēs varējām skaidri saredzēt piecu gājēju pēdas. No tām varēja redzēt, ka viņi gājuši blakus, un vēl vairāk, ka viens no otra turējušies līdzīgā atstatumā. Bija skaidrs, ka nekāds fizisks spēks

nav ticis lietots ģenerāļa un kaprāļa Smita aizvešana. Spaidi bija, acīmredzot, psihiski un ne fiziski.

Atrazdamies purvājā, mums vajadzēja būt izmanīgiem, lai nenovirzītos no šaurās takas, kura deva stingru kāju atbalstu.

Gar katru pusi atradās stāvoša ūdens gultnes, kas pārklāja pusšķidro dūņu nodevīgo klaju. Ūdens virsmu vietvietām pārtrauca valgani, drēgni sēkļi, kurus izraibināja reti, panīkuši augi. Lielas rūsganas un dzeltenas sēnes rēgojās apkārt, un izskatījās, it kā dabas ķermenis slimotu ar kādu ļaunu slimību.

Sur tur tumši, vēžiem līdzīgi rāpuļi mudījās pāri mūsu ceļam un riebīgi, gaļas krāsas tārpi locījās un staipījās retajos niedrājos. Dūcošu un spindzošu insektu virpuļi pacēlās uz katra soļa un izveidoja ap mūsu galvām tumšus mākoņus, nomezdamies uz mūsu rokām un ģīmjiem, inficējot mūs ar savu kaitīgo indi. Es vēl nekad nebiju bijis tādā mēri un sērgu izdvešošā apvidū.

Mordonts Hizerstons soļoja naigi uz priekšu, redzēdams noteiktu mērķi, un mēs sekojām neatlaidīgi, noņēmušies to neatstāt līdz dēku beigām.

Ejot tālāk, taka ikļuva šaurāka un šaurāka, līdz mēs ieraudzījām, ka mūsu priekšgājēji sākuši iet rindā. Fulartons mūs vadīja ar savu suni, Mordonts tam nopakaļ un es rindas pakaļgalā. Zemnieks bija palicis drūms un tikko atbildēja, kad to uzrunāja. Bet pēkšņi viņš palika stāvot un noteikti atsacījās iet tālāk.

«Nikās nibos», viņš teica, «da tam es zinū uz koa- reeni tas muos novades!».

«Uz kurieni tad?» es vaicāju.

«Uz Krijas oalu,» tas atbildēja. «Es doamāju toa nov vīrs toalu nuo šejeenes.»

«Krijas ala! Kas tā tāda ir?»

«Toa ira liala nešķeista oala zeimē, koūra iet tik dzeiļi apakšā, koa niveins toai nivār sasneigt dubenu. Teisa goan, ira Jauži, koas stāsta koa toa ira doris, koūras vīd uoz pašu elles peikli.»

«Tātad jūs tur esat bijuši?» es vaicāju.

«Bejis turi» tas iekliedzās. «Koa tad es pee Krijas oala boūtu dorijis? Na, es neikoad tur noava bejis, ne- dza koads ceits cilvēks.»

«Kā tad jūs zināt par to?»

«Moans tēivu tēivs ir tur bejis un toadēļ es toa zin,» Fularstons atbildēja. «Vīņš beija glūps koadu seistdee- nas noakti un soalīgā deirības. Vīņš neigribēja da tam par toa roūnāt un vīņš neigribēja taikt koas tam goadī- jās, bet vīņš boaidīiās dzīrdeit toas voardu. Vīņš ira permais Fulartons, koas bejis pie Krijas oalas un viņš oari boūs pīdējais prekš moani. Joa joūs ņemt moan padom joūs toūdalīn mestu toa leit pie moal un eitu oatkal uz moajām, joa noav neivīna cilvēka, koas proat izvoadāt poar šīm veitām.»

«Mēs iesim uz priekšu vai nu ar jums jeb bez jums,» Mordonts atbildēja. «Dodiet mums savu suni un mēs jūs sastapsim atpakaļnākot!

«Na, na,» viņš iesaucās, «es neigribu koa moanu šu- neili spoaki poarboidītu un koa tie nodzeitu veico Neiku itkoa toas boūtu zaiķis. Suneilis poaliks pie mounīm.»

«Sunim jānāk mums līdzi,» teica mans pavadonis ar zvērošām acīm.

«Mums nav laika ar jums lieki spriedelēt. Te jums būs piecu mārciņu zīme. Dodiet mums savu suni, vai,. Dieva dēj, es to paņemšu ar varu un jūs iegrūdīšu purvājā, ja jūs to kavēsiet.»

Es varēju iedomāties veco Hizerstonu četrdesmit gadus atpakaļ, kad es redzēju pēkšņās dusmas uzliesmojam viņa dēla sejas vaibstos.

Vai nu prāvā naudas summa, jeb biedinājums darīja iespaidu, jo Fulartons ķēra ar vienu roku pēc naudas un ar otru nodeva suņa saiti Hizerstonam. Palaižot

viņu atpaka|, mēs devāmies talak liela purvāja baigos noslēpumos.

Līču loču teka kļuva aizvien šaubīgāka un vietām pat bija pārklāta ar ūdeni. Bet suņa pieaugošais uzbudinājums un dziļo kāju nospiedumu zīmes dūņās mūs skubināja uz priekšu. Beigās, izspiedušies cauri kādam garu niedru pudurim, mēs atradāmies vietā, kuras drausmīgais izskats būtu varējis Dantem dot vislabāko priekšstatu viņa «ellei».

Viss muklāju platums šķita iegrimis zemē, izveidojot piltuvei līdzīgu zemes iebrukumu, kas centrā izbeidzās riņķveidīgā caurumā vai plaisā apmēram četrdesmit pēdu diametrā. Tas bija šausmīgs atvars — lielas dubļu masas, lēnām, bet nepārtraukti slīdēja lejup nc visām pusēm tanī klusā un briesmīgā bezdibenī.

Skaidrs, ka šī bija tā vieta, kura zem Krijas alas vārda baudīja tik nelabu slavu starn zemniekiem. Tagad es nebrīnījos, ka tā bija tik stipri iespaidojusi viņu prātus, jo vēl briesmīgāku, vēl šausmīgāku un atbaidošāku pe!kli un bīstamāku pieeju pie tās nevarētu pat iedomāties.

Soļi gāja lejup nogāzei, kura bija visapkārt atvaram. Mēs tiem sekojām ar sažņaugtām sirdīm, jo redzējām, ka esam sasnieguši galamērķi.

Drusku blakus uz leju vedošām pēdām bija citas, iemītas no tiem, kas nākuši atpakaļ no bezdibeņa malas. Tanī pat momentā, tiklīdz mūsu acis ieurbās šinīs pēdās, mēs abi aprauti iekliedzāmies un palikām stāvot, klusu noraugoties lejā. Šinīs kāju nospiedumos bija attēlota visa drāma!

Pieci bija gājuši lejup, bet tikai trīs bija atgriezušies!

Sīs dīvainās traģēdijas sīkumi paliks dziļš noslēpums priekš visiem. Nebija manāmas ne mazākās zīmes, kas liecinātu par cīņu vai bēgšanas mēģinājumu.

Virpuļa malā mēs nolaidāmies ceļos un mēģinājām ieskatīties neizdibināmā tumsā, kas to aizsedza. Vājš, apdullinošs izgarojums šķita paceļamies no tā dziļumiem un bija uztveramas tālas, šalcošas skaņas, kā kad zemes klēpī virpuļotu ūdens.

Prāvs akmens gulēja dubļos, to es paķēru un iesviedu bezdibens rīklē. Bet mēs nevarējām sadzirdēt nevienu skaņu vai atbalsi, kas rādītu, ka tas sasniedzis dibenu.

Kad mēs pārliecāmies pāri bezdibeņa malai, mūsu ausis beigās sasniedza savāds troksnis Skaļas, skaidras un trīcošas skaņas uz mirkli atskanēja no dziļuma, bet pēc tam atkal iestājās agrākais kapa klusums.

Es negribēju izlikties māņticīgs vai pierakstīt ārkārtīgiem cēloņiem dabīgi izskaidrojamu parādību. Sī skaidrā atbalss varēja būt no kādām savādām ūdens skaņām, zem zemes straumei virpuļojot. Tās varēja celties šādi, bet tās varēja arī būt no tā nelaimes zvana, par kuru es tik daudz biju dzirdējis stāstām. Lai būtu kā būdams, tās bija vienīgās skaņas, kas pacēlās no šausmīgās dusas vietas, kura bija lemta diviem, kas bija samaksājuši savu jaunības dienu parādu.

Mēs savienojām savas balsis kopējā saucienā ar tik neatlaidīgu stūrgalvību, ar kādu cilvēks pieķeras pēdējai cerībai. Bet nesaņēmām nekādas atbildes, izņemot dobju dūkoņu, kas nāca no dzelmes. Nogurušām kājām un sagrauztām sirdīm mēs pagriezāmies un kāpām augšā pa staigno nogāzi.

«Ko lai mēs iesākam, Mordont?» es jautāju nospiestā balsī. «Mums tikai atliek lūgt Dievu, lai viņu dvēse- lem būtu miers.»

Jaunais Hizerstons manī raudzījās ar kvēlošām acīm.

«Tas viss var būt pēc okultistu likumiem,» viņš iesaucās, «bet redzēsim, ko par visu to teiks Anglijas likumi. Es domāju, ka budistu čelu var tāpat pakārt kā ikkatru. Vēl nebūs par vēlu tos sadzīt. Te, mīļo sunīt — te!»

Viņš pagrieza suni un piespieda tā purnu triju vīru

pēdām. Kustonis tās paošņāja vienu vai divreiz un tad, nolaidies uz vēdera, gulēja trīcēdams un drebēdams, ar izspūrušu vilnu un izkārtu mēli — panisku baiļu iemiesojums.

«Jūs redzat,» es teicu, «par velti uzstāties pret tā-, diem, kuru rīcībā ir spēks, kam mēs pat nevaram dot nosaukumu. Mums nepaliek nekas cits, kā apmierināties ar notikušo un cerēt, ka mūsu nabaga aizgājēji saņems atlīdzību tur augšā par visam ciešanām šinī bēdu lejā.»

«Un būs brīvi no visām ellišķīgam reliģijām un to slepkavīgiem piekritējiem!» Mordonts nikni izgrūda.

Taisnība mani spieda atzīt savā sirdī, ka slepkavības gars gan bija vairāk kristīgiem nekā budistiem piemītošs, bet es atturējos viņam atbildēt, jo baidījos viņu saniknot vēl vairāk.

Ilgu laiku es to nevarēju dabūt prom no viņa tēva nāves vietas, bet beidzot, ar atkārtotiem pārliecinājumiem un paskaidrojumiem, man izdevās tam pierādīt, cik veltīgi un lieki būtu mūsu turpmākie mēģinājumi, un to pamudināt atgriezties atpakaļ Klūmberā.

Ak, tas nogurdinošais un garlaicīgais gājiens! Tas likās mums diezgan garš, kad mums vēl bija kaut kādas cerības un izredzes, bet tagad, kur mūsu ļaunākās nojautas bija piepildījušās, tas bija bezgalīgs.

Mēs sastapām savu zemnieku pavadoni purvāju nomalē un, nodevuši tam suni, ļāvām tam iet savu ceļu, nesacījuši neviena vārda par mūsu ekspedīcijas rezultātiem. Mēs klejojām visu dienu pa purvājiem ar smagam kājām un vēl smagāku sirdi, līdz kamēr saskatī- jam liktenīgo Klūmberas torni, un beigās, saulei noejot, mēs atradāmies atkal zem pils jumta.

Būtu lieki aprakstīt visos sīkumos bēdas, kādas mūsu ziņas sagadāja mātei un meitai. Viņu ilgā gaidīšana uz varbūtējo nelaimi nebija pietiekoša, lai tās sagatavotu uz briesmīgo īstenību.

Nedēļām ilgi mana dārgā Gabriela lidinājās starp dzīvību un nāvi, un kaut gan galu galā, pateicoties manas māsas uzcītīgai kopšanai un Dr. Džona Isterlinga profesionālām zināšanām, viņa parcieta, bet līdz šai dienai vēl nav atguvusi agrākos speķus. Arī Mordonts ilgāku laiku ļoti cieta, un tikai, kad mēs pārcēlāmies uz Edinburgu, viņš sāka atspirgt no pārdzīvotā satricinājuma.

Kas attiecas uz nabaga Hizerstona kundzi, nedz medicīniska palīdzība, nedz gaisa pārmaiņa nespēja darīt kaut kādu iespaidu uz to. Lēni un neatlaidīgi, bet ļoti mierīgi viņas veselība un spēki gāja uz leju. Bija redzams, ka nedaudzās nedēļās viņa pievienosies savam vīram un atdos tam to, ko viņš nevarēja labprāt atstāt šinī pasaulē.

Brauksamas lords atgriezās no Itālijas, labi atspirdzis, un mēs bijām spiesti pārcelties atkal uz Edinburgu.

Sāda pārmaiņa mums bija ļoti patīkama, jo nesenie notikumi bija metuši ēnu uz mūsu lauku dzīvi un padarījuši visu apkārtni par atbaidošu. Bez tam universitātes bibliotēkā bija kļuvusi vakanta, ļoti meklēta un ienesīga vieta, kura, pateicoties seram Aleksandram Grantam, bija piedāvāta manam tēvam, kurš, kā tas pats par sevi saprotams, neatteicās pieņemt tik piemērotu posteni.

Tādā kārtā mēs atgriezāmies Edinburgā kā daudz svarīgāki ļaudis, nekā mēs pilsētu atstājām, un bez kādām turpmākām bažām par mūsu mājturību. Bet, tiesa, visa saimniecība jau bija nostādīta, jo es jau vairāk mēnešus atpakaļ apprecēju savu dārgo Gabrielu un Esterei vajaga kļūt par Hizerstona kundzi šī mēneša 23. dienā. Ja Estere viņam būs tikpat laba sieva kā viņa māsa man, mēs varēsim abi skaitīties par laimīgiem vīriem.

Sos tīri personīgos apstākļus es pieminu tikai tādēļ, ka nevarēju tos apiet ar klusēšanu.

Mans nolūks, uzrakstot šo stāstu un laižot to līdz ar visiem dokumentiem atklātībā, nebija, protams, izklāstīt publikas priekšā savas personīgās lietas, bet pasniegt tai veselu rindu patiesu un ievērības cienīgu notikumu. To es esmu centies darīt pēc iespējas metodiski, itin neko nepielikdams un itin neko neizlaizdams.

Lasītāja priekšā tagad atrodas izsmeļoši materiāli un tas var izdarīt pats savu slēdzienu, bez manas palīdzības, par Rufusa Smita un Džona Hizerstona nāvi.

Man personīgi te tikai viens apstāklis nav saprotams. Kādēļ Ghulaba Sacha čelām vajadzēja savus upurus vest uz Krijas alu, ja viņi tos varēja nogalināt turpat Klūmberā. Tas priekš manis ir noslēpums.

Kaut gan, runājot par okultiem likumiem, mums jāatzīst, ka tie mums ir gluži sveši. Ja mēs tos pazītu tuvāk, mēs varētu redzēt, ka starp šo šausmīgo muklāju un izdarīto svētuma apgānīšanu pastāv zināma analoģija, un ka budistu rituāls un paražas prasa, lai noziedzniekiem piemērotu taisni tādu nāvi.

Šinī punktā es negribētu būt dogmatisks, bet mums vismaz jāpieļauj doma, ka budistu priesteri rīkojušies saskaņā ar noteiktiem iemesliem un aizrādījumiem, par ko liecina viņu metodiskā un pārdomātā rīcība.

Dažus mēnešus vēlāk es lasīju īsu ziņojumu «The Star of India» slejās, kas vēstīja, ka trīs ievērojami budisti — Lals Humi, Modars Khans un Rams Sings — ar tvaikoni «Deccan» tikko atgriezušies no īsa Eiropas ceļojuma. Zem šī ziņojuma dažas slejas bija veltītas ģenerālmajora Hizerstona dzīvei un dienestam, «kurš nesen izzudis no savas lauku mājas Vig- taunas grāfistē, un kurš, kā daudzi iemesli liek domāt, ir ticis noslīcināts.»

Es nezinu, vai vēl kāds cilvēks bez manis saskatījis šinīs divos ziņojumos kādu tuvāku sakarību. Es nekad tos nerādīju ne savai sievai, nedz Mordontam, un viņi to dabūs zināt tikai tad, kad izlasīs šos ziņojumus.

Es nezinu, vai vēl būtu kāds jautājums, kas prasītu paskaidrojumu. Uzmanīgais lasītājs bus jau ievērojis iemeslus ģenerāļa bailēm no tumšām sejām un klejojošiem subjektiem, kā arī no visiem citiem apmeklētājiem, jo viņš nezināja, kādā veidā viņa vajātāji varētu ierasties.

Nespēja atrast mieru spieda to naktī klejot apkārt pa māju, un lampas, kuras viņš dedzināja katrā istabā, bija, bez šaubām, lai novērstu bailes no varbūtējām tumsā slēptām briesmām. Beidzot viņa plašie aizsardzības darbi bija, kā viņš pats izsacījās, drīzāk slimīga tieksme kaut ko darīt nekā cerība, ka viņš patiesībā varētu novērst savu likteni.

Zinātne jums apgalvos, ka nepastāv tādi spēki, kādus iedomājas austrumu mistiķi. Bet es, Džons Fozerdžils Vests, varu noteikti atbildēt, ka zinātne maldās.

Jo kas ir zinātne? Zinātne ir mācītu vīru vienprātīgu slēdzienu sakopojums, un vēsture mums rāda, ka tā ir ļoti lēna katras jaunas patiesības atzīšanā. Zinātne ņirgājās par Ņūtonu divdesmit gadus. Zinātne matemātiski pierādīja, ka dzelzs kuģis nevarētu peldēt, un zinātne izteicās, ka tvaikonis nevarētu pārpeldēt Atlantijas okeānu.

Līdzīgi Gētes Mefistofelim, mūsu gudro profesoru stiprā puse ir «stets verneinen». Toms Didimuss ir, lietojot viņa paša vārdus — neticības prototips. Ja viņš atmestu ticēt savu metožu nemaldībai un palūkotos uz Austrumiem, no kurienes nāk visas lielās kustības, viņš tur atrastu filozofu un mācītu vīru skolu, kura, darbodamās uz citādiem pamatiem, aizgājusi vairāk tūkstošus gadus viņam priekšā visās zinātnes disciplīnās.

Beigas

paskaidrojumi

[1] lielu darbu.

[1] «Victoria Cross» — augstākais angļu ordenis par karā izrādītu drošsirdību.

[2] indiešu zobens.

[3] mitekļi angļu virsniekiem Indijā.

[3] Vecais blēdis saņēma kārtīgu atlīdzību, tā ka viņam nebija iemesla par to sevišķi runāt.

[4] visos sīkumos.

[5] sevišķs spēks, kas iedarbina nervu sistēmu, pie kam iedarbi- nātājs var kontrolēt un vadīt otra rīcību un domas.

[5] Vecuma lokg.

[5] Telts ziloņa mugura.

[6] nelieli jūras vēži.

[7] cilvēks, kas pārvalda daudzas valodas.

[8] Četras svētu rakstu grāmatas indiešiem.

[9] personag, kuras studējušas indiešu valodu, zinātni, likumus un reliģiju.

[10] kāda no svētām poētiskām grāmatām sanskrita literatūrā.

[11] viena no vecindijas ēpiskām poēmām.

[12] hindusu askēti.

[13] saimnieka vietā.

[14] hindusu filozofijas sistēmas.

[15] kas tic tiešai dievišķīgai iedvesmai.

[16] budisma noslēpumu pētīšanas iesācēji.

[17] svaigā gaisā.

[18] tevi, dievs, kungs, slavējam!

[19] iedzimtais virsnieks indiešu armijā.

Content

Konans Doils Arturs Klūmberas noslēpums

1. VESTU ĢIMENES BĒGŠANA NO EDINBURGAS

2. DĪVAINAIS VEIDS, KĀDĀ NOMNIEKI IERADĀS KLŪMBERĀ

3. MŪSU TURPMĀKA PAZĪŠANAS AR ĢENERĀLMAJORU J. B. HIZERSTONU

4. JAUNAIS CILVĒKS AR SIRMO GALVU

5. KĀ MUMS ČETRIEM GADĪJĀS BŪT KLŪMBERAS PAVĒNĪ

6. KA ES TIKU IESKAITĪTS KLŪMBERAS GARNIZONA

7. PAR KAPRĀLI RUFUSU SMITU UN VIŅA IERAŠANOS KLŪMBERA

8. IZRAĒLA STEKA ATSTĀSTĪJUMS

9. DŽONA ISTERLINGA ATSTĀSTĪJUMS

10. VĒSTULE, KURA NĀCA NO KLūMBERAS PILS

11. KUĢA «BELINDA» BOJĀEJA

12. TRIS SVEŠINIEKI KRASTMALĀ

13. KURĀ ES REDZU TO, KO NEDAUDZI REDZĒJUSI

14. APMEKLĒTĀJS, KAS MūS PĀRSTEIDZA NAKTĪ

16. PIE KRijAS ALAS

paskaidrojumi