Bērkbija Mišela

Māja Beikerstrīta. Šantāžista pēdējais gājiens

Mišela Bērkbija

Māja Beikerstrīta. Šantāžista pēdējais gājiens

.

Es iemīlēju MĀJU BEIKERSTRĪTĀ. Šīs ir pilnīgs, perfekts, pabeigts pēc-Šerloka romāns. Sirsnīgi, izjusti, gudri, ar sižetu un valodu, kurā izteiktos pats lielmeistars Konans Doils.

Marta Hadsone un Mērija Vatsone izkāpj no lappusēm un iegūst to dzīvi, kuru sen jau bija pelnījušas. Šī ir viena no grāmatām, kuru gribētu uzrakstīt ikviens. Mišela Bērkbija ir autore, kuras talanta uzplaukumu ir interesanti vērot literāro panākumu kontekstā. Gara acīm es jau redzu šīs grāmatas TV seriāla uzņemšanu.

Menda Skota, grāmatu sērijas Roine and Boudica autore

No Alistēra Dankana emuāra

par Konana Doila darbiem

Pirmajā brīdi šķiet, ka romānā ir elementi, kas neapšaubāmi norāda uz stilizāciju. Parādās neskaitāmi kanoniski personāži vairāki tikai epizodēs, citi plašākās ainās. Dažkārt tas izskatītos pēc autora izmisīga mēģinājuma padarīt stāstu autentiskāku vietās, kur tas šķiet nepieciešams, taču šis ir cits gadījums. Mišela Bērkbija šos tēlus izmanto lieliski un ar nolūku. Manuprāt, svarīgākais moments ir Šerloka Holmsa un doktora Vatsona pieminēšana. Viņu klātbūtne ir jūtama, taču nav pārmērīga. Mēs neizbēgami pievēršamies viņiem un jūtīgi uztveram veidu, kā citi autori viņus atspoguļo. Ja autors pārkāpj mūsu novilktās sarkanās līnijas, mēs varam atteikties no grāmatas lasīšanas vai vismaz ķerties pie bargas kritizēšanas. Mišela Bērkbija izmanto Holmsu un Vatsonu tik burvīgi, ka nekādi nav sagrāvusi manus priekšstatus par šiem kungiem. Es neuzskatu, ka autore ir necienīgi izturējusies pret viņiem. Protams, visi lasītāji droši vien tā nedomā, taču man pretenziju pret autori nav.

Mišelas Bērkbijas izvēlētās galvenās varones ir gluži kā baltas lapas, uz kurām var uzzīmēt jebko. Mēs varbūt jau mīlam Hadsones kundzi un Mēriju Vatsoni, taču Konans Doils nav pārāk plaši viņas atainojis, un tādējādi citam autoram būtu krietni jāpapūlas, lai apbēdinātu mūs ar savu vīziju par šiem tēliem.

Jāteic, Mišela Bērkbija zina, kā radīt pareizo atmosfēru un spriedzi. Viņai piemīt brīnišķīga spēja uzburt mūsu iztēlē Viktorijas laikmeta Londonu. Pārcentusies ar pilsētas aprakstiem viņa nav, taču ir devusi pietiekami daudz informācijas, lai sāktu darboties lasītāju fantāzija un atmiņā ataustu ekranizācijās redzētie kadri.

Ir lietas, kas man nepatīk. Piemēram, mani kaitina personāžu neformālās attiecības. Tas, ka Hadsones kundze dēvē doktoru Vatsonu par Džonu, ir neiedomājami. Es nepiekrītu tam, ka Hadsones kundze un Marta no Artura Konana Doila darba "Viņa atvadu sveiciens" ir viena un tā pati sieviete, tāpēc man nepatīk autores piedāvājums dēvēt Hadsones kundzi par Martu.

Bet tie ir nenozīmīgi sīkumi. Sižets ir raits un pat vietās, kur tiek aprakstīta šantāža, liekas visnotaļ viegls

-     līdz zināmam brīdim. Tomēr jāteic, ka Mišela Bērkbija rada mums maldīgu priekšstatu par drošību. Apmēram grāmatas pusē notikumi kļūst šaušalīgi, bet es nebiju tam gatavs. Vēl jāpiebilst, ka autore izmanto Viktorijas laikmeta aizspriedumus un ļauj galvenajām varonēm izkļūt no nepatikšanām ar pagalam vienkāršu aizbildinājumu, sak, "mēs jau esam tikai sievietes, ko mēs varam zināt" (es pārfrāzēju tekstu, bet būtību jūs sapratāt). Dažkāivt tas ir uzjautrinoši, citkārt nepieciešami, tomēr es ceru, ka nākotnē viņa pārāk nepieķersies šai idejai.

Noslēgumā jāsecina, ka šī ir lieliska lasāmviela, un no manis, lielā kompilātu kritiķa, tā ir augstākā uzslava. Es pat teikšu, ka man gribētos lasīt arī par citiem Hadsones un Vatsones piedzīvojumiem. Tāpēc es priecājos par to, ka autorei ir padomā turpinājums, un varbūt pat sagaidīšu Mišelas Bērkbijas piedāvāto versiju par Holmsa un Vatsona piedzīvojumiem. Manuprāt, viņa no tiem iztaisītu apburošu darbu.

2016. gada 25. februārī

Alistērs Dankans, emuārists, savādnieks, Holmsa un Doila cienītājs, slikts fotogrāfs (godīgi), agnostiķis, vēlas būt ekscentrisks miljonārs; bijis biedrs Šerloka Holmsa biedrībā Londonā

Aiz katra dižena detektīva slēpjas kāda dižena sieviete.

Klērai mūžīgā pateicībā

Cienījamo lasītāj

Man bija trīspadsmit gadu, kad saņēmu pirmo grāmatu par Šerloku Holmsu. Tas bija skaists īso stāstu krājums ar slavenajām Sidnija Pedžeta ilustrācijām. Es nekavējoties izlasīju visu no viena vāka lidz otram.

Tajā pašā laikā televīzijas kanāls "Granada TV" uzņēma ļoti labu ekranizāciju ar Džercmiju Bretu galvenajā lomā. Seriāls tika veidots, iedvesmojoties no Pedžeta ilustrācijām, un Brets attēloja Šerloku Holmsu tieši tādu, kādu viņu iztēlojos es. Stāsti un seriāls (un dažas Bezila Retbona filmas) panāca to, ka es aizrāvos, iemīlējos šajā brīnišķīgajā gāzes lampu apgaismotajā un neparastas gaisotnes apdvestajā noziegumu un piedzīvojumu pasaulē, kur mīklas tika risinātas nevis ar ieročiem un vardarbību, bet gan ar ģeniālu prātu, kas izmantoja skaidru loģiku (un reizēm arī Vatsona ieroci). Man ļoti patika Holmsa spēja ieviest kārtību haosā un vērst netaisnību par labu… pat tad, ja reizēm nācās nedaudz pārkāpt likumu.

Es nezaudēju jūsmu par Serloka Holmsa pasauli un gadu gaitā redzēju daudz televīzijas seriālu, filmu un reizēm ari teātra uzvedumu, bet vienmēr atgriezos pie rakstītā vārda.

Pirms dažiem gadiem saritinājusies sēdēju dīvāna stūrī un jau divdesmito reizi lasīju stāstu "Tukšais nams". Lai pievilinātu snaiperi, Holmss novieto uz dzīvokļa palodzes vaska atlējumu savu galvu. Tas ir tik bīstami, ka Džonam nav atļauts ieiet istabā. Lai galva izskatītos dzīva, to vajag ik pa laikam pagrozīt… un to dara Hadsones kundze. Holmss nevilcinoties sūta savu saimnieci četrrāpus istabā, kur viņa varētu saņemt lodi galvā, ja slepkava viņu pamanītu. Tomēr viņa paklausa, turklāt diezgan rāmi.

Līdz tam nebiju daudz domājusi par Hadsones kundzi, bet piepeši viņu pamanīju. Reizēm stāstu var lasīt divdesmit reižu, bet divdesmit pirmajā parādās kaut kas jauns. Tieši tā notika ar mani un Hadsones kundzi. Šķita, ka izplūdis apveids fonā pēkšņi kļūst skaidrāks. Es nodomāju, ka šī sieviete ir sarežģītāka nekā liekas, un vēlreiz lasīju stāstus, meklējot viņu. Ja pieņem (un daudzi tam tic), ka Hadsones kundze ir stāstā "Viņa atvadu sveiciens" pieminētā Marta, kļūst skaidrs, ka viņa nepavisam nav vienkārša saimniecības vadītāja.

Grāmatās par Hadsones kundzes pagātni ir runāts ļoti maz, tāpēc uzdrošinājos izgudrot viņas dzīvesstāstu, pirmslaulību uzvārdu un personību, kas radusies tikai manā iztēlē. Arturs Konans Doils sarūpēja pietiekami daudz materiāla, lai modinātu manī interesi par šo sievieti, bet daudz ari noklusēja, ļaujot brīvu vaļu manai iztēlei. Es gara acīm redzēju inteliģentu sievieti, kas nezaudē-galvu sarežģītās situācijās, dzīvo blakus Šerlokam Holmsam, sastop dažādos ļaudis, kuri dodas uz viņa dzīvokli un kuru vidū ir gan premjerministri, gan neģēlīgākie ļaundari. Nespēju noticēt, ka viņu tas viss varētu neinteresēt. Vai tiešām viņa neiesaistītos notiekošajā? Varbūt viņa gribētu arī pati izmēģināt detektīves darbu…

Katram detektīvam ir nepieciešams pārinieks. Serlokam Holmsam bija Vatsons, un arī Hadsones kundze saņēma savu Vatsoni.

Mani jau sen interesēja Mērija Vatsone. Holmss viņu aprakstīja kā valdzinošu, noderīgu un ļoti gudru sievieti. Viņš pieminēja Mērijas organizatores spējas un aso prātu. Man šķita netaisnīgi, ka viņa spēlēja tik nozīmīgu lomu stāstā "Četru zīme", atstājot labvēlīgu iespaidu uz pašu Holmsu, bet pēc tam tikai retumis parādījās fonā. Vīrs viņu vienmēr pameta vienu, dodoties kārtējā piedzīvojumā kopā ar Holmsu. Kurš gan spētu viņai pārmest vēlmi pēc saviem piedzīvojumiem?

Daudzas sievietes stāstos par Holmsu ir drosmīgas, gudras, izdomas bagātas un bezbailīgas. Šerloks Holmss nav augstās domās par daiļo dzimumu un savu stāstu sākumā ir nepārprotams sieviešu nīdējs, bet viņam visapkārt ir apbrīnojamas lēdijas, to vidū arī vistuvākās. Manuprāt, Marta Hadsone un Mērija Vatsone ir pelnījušas lielāku ievērību. Ir pienācis laiks viņām iznirt no tumsas.

Mišela Bērkbija

Darbojošās personas

Marta Hadsone Šerloka Holmsa mājas saimniece, diženā detektīve, Beikerstrītas 221B nama īpašniece

Mērija Vatsone Martas Hadsones draudzene, precējusies ar doktoru Džonu Vatsonu Serloks Holmss diženais detektīvs Dr. Džons Vatsons Šerloka Holmsa draugs un biogrāfs

Bili.ijs pāžs Beikerstrītas 221B namā Viginss Beikerstrītas Neregulārās armijas vadonis Džeiks un Mikijs Neregulārās armijas biedri Irēna Nortone (dzimusi Adlere) Tā sieviete, Hadsones kundzes un Mērijas Vatsones sabiedrotā Inspektors Lestreids policijas pārstāvis Maikrofts Holmss Šerloka Holmsa brālis, ietekmīgs britu valdības pārstāvis

Lora Šērlija Hadsones kundzes un Mērijas Vatsones kliente

Šērlija kungs Loras Šērlijas vīrs Vaitčepelas lēdija noslēpumaina dāma, kas slēpjas aiz plīvura

Sers Džordžs Bērnvels pavedējs un nelietis

Patriks Vests tenku žurnālists Lengdeils Paiks tenku pielūdzējs Ādams Belants aizdomīgs Holmsa kunga klients Džeks Ripons Vaitčepelas lēdijas mocītājs Ričards Helifekss Vaitčepelas lēdijas advokāts Liliana Roza gudra prostitūta Parastais cilvēks aizdomīga persona Roberts Šeldons fotogrāfs Rūbija modele

Prologs

Viss sākās ar šampanieti un solījumiem kādā saulainā pēcpusdienā.

Tas bija piedzīvojums, derības, iespēja interesanti pavadīt dažas stundas un pierādīt, ka esam tikpat spējīgas kā viņi. Viss sākās ar smiekliem, cerībām un prieku. Beigas pienākušas te, kur ir asinis, sāpes un uguns tumsas ielokā.

Man ir bail, ļoti bail, un mostas kārdinājums bēgt, meklēt palīdzību, kliegt, bet es to nedarīšu. Viņa ir šeit, piesieta pie krēsla, un pret viņu ir pavērsts ierocis. Viņa ir gandrīz zaudējusi samaņu un asiņo, cietusi vairāk nekā es, bet arī viņa nesauks palīgā. Mēs vienojāmies, ka visu paveiksim pašas, nelūdzot padomu vīriešiem augšstāvā. Solījums tika dots vieglprātīgi, gandrīz jokojot, bet īstenība ir nāvējoši nopietna.

-     Kas tur ir? uzsauc neģēlis, un es atkāpjos vēl dziļāk tumsā. Mana vieta ir ēnā, tālu prom no stāsta lapām. Man ir jāklusē blakus gudrajiem un NOva

krietnajiem. Es esmu vērotāja, klausītāja, sīks gariņš. Būt šeit un tagad, šajā situācijā, pašā briesmu virpulī

-     tā nav mana loma.

Tomēr loma ir mainījusies.

-     Holms? Es zinu, ka tu tur esi viņš sauc. Balsī ieskanas uzvaras prieks. Ir pienācis īstais brīdis, lai es dotos iekšā.

-     Holmsa kungam nav ne jausmas, kas jūs esat, es paziņoju. Mana roka trīc, tomēr balss ir apņēmīga, un viņa nedaudz sakustas vīrieša aizsegā.

Kopā. Mēs to sākām kopā un arī pabeigsim kopā.

-     Kas tu tāda esi? viņš apjucis vaicā. Mati ir izspūruši, drēbes sagumzītas, seja piesārtusi. Tad es speru soli gaismas aplī.

-     Es esmu Šerloka Holmsa saimniecības vadītāja. Hadsones kundze.

Ardievas un iepazīšanās

1889. gada aprīlis, Londona

Ja esat lasījuši Džona Vatsona aizraujošos stāstus un noteikti esat -, tad droši vien zināt, ka es esmu diženā detektīva Šerloka Holmsa saimniecības vadītāja un mājas īpašniece.

Teikums ir īss, tomēr ārkārtīgi ietilpīgs. Tik daudz piedzīvojumu, stāstu un cilvēku Un es? Jāatzīst, es darīju daudz vairāk, ne tikai rosīgi pasniedzu tēju un aiznesu traukus. Taisnību sakot, es arī rosījos, un visi dzēra daudz tējas. Turklāt jums jāzina, ka Džons savos stāstos pieļāva arī dažas kļūdas. Viņš pats to dēvēja par māksliniecisko izteiksmes brīvību, kaut gan man šķiet, ka vainojama nepilnīga atmiņa. Lai nu kā, cilvēki nezina, ka arī man bija piedzīvojumi kopā ar Mēriju Vatsoni un citiem Holmsa kunga draugiem, paziņām un reizēm arī ienaidniekiem. Ir pienācis laiks šos stāstus atklāt jums.

Droši vien neticēsiet, ja teikšu, ka reiz es biju jauna sieviete un pirmos deviņpadsmit sava mūža gadus pavadīju kā Marta Grejas jaunkundze labestīga, naiva un vienmēr nedaudz garlaikota. Kādā īpaši neinteresantā vakarā es iepazinos ar Hektoru Hadsonu, un garlaicība pagaisa. Es viņu iemīlēju no pirmā acu skatiena. Viņš bija gara auguma kareivis ar tumši blondiem matiem un īpašu, tikai man veltītu smaidu, kas ievilka skaistas krunciņas ap viņa zilpelēkajām acīm, un izskatījās ļoti pievilcīgs savā formastērpā. Man ļoti paveicās, jo arī viņš mani iemīlēja uzreiz. Pēc nedēļas viņš mani bildināja un pat nepaguva pabeigt jautājumu, kad es jau piekritu.

Mēs izdzīvojām īstu mīlestību, tomēr atšķirībā no pārējiem mūsu stāsts nebeidzās ar skaistām kāzām.

Tas beidzās ar viņa nāvi.

Viņš bija kareivis, un mūsu valsts bija iesaistījusies karā. Sešus mēnešus pēc kāzām viņš gāja bojā asiņainā kaujaslaukā vietā, par kuru es pat nebiju dzirdējusi… En pameta mani vienu ar bērnu, kas auga man zem sirds.

Tomēr viņš nepameta mani tādā postā, kāds piemeklēja daudzas citas kara atraitnes. Es mantoju vairākus Hektora īpašumus Londonā, par kuriem saņēmu renti. Un to vidū, protams, bija ari Beikerstrītas 221B nams. v-,

Tobrīd es vēl nedevos uz Londonu. Es paliku laukos kopā ar dēlu. Viņš auga spēcīgs un gudrs, un viņam piemita vēlme pēc piedzīvojumiem. No rīta viņš izgāja ārā un atgriezās tikai pirms launaga, stāstot man par paveikto un redzēto, un viņa kabatas bija pilnas ar bagātībām, ko viņš lepni nolika man klēpi. Zinu, ka vajadzēja uzstāt, lai viņš paliek iekšā, lai cītigi mācās, bet viņš negribēja būt ieslodzīts. Viņš izlauzās brīvībā, un man trūka gribasspēka viņu aizkavēt. Dēls lūkojās uz mani ar tēva acīm, kurās staroja apbrīna un līksme, un es zināju, ka pieaudzis viņš būs dižens pētnieks, rakstnieks vai aizrausies ar kaut ko citu tikpat neparastu.

Tomēr mans dēls nepieauga. Reiz viņš jutās noguris un palika mājās, klusi vērojot, kā es strādāju. Es, nabaga muļķe, priecājos par viņa sabiedrību. Pēc nedēļas viņš nomira un devās pēdējā diženajā piedzīvojumā, atstājot mani tāpat kā viņa tēvs Dieva aizmirstajā kaujas laukā.

Tagad es negribu runāt par to, ko man nodarīja dēla nāve. Pagaidām ne. Vēl ne. Tikai pateikšu, ka nespēju palikt tur, kur katrs priekšmets, skaņa un pat gaisma aiz kokiem man atgādināja par zaudēto. Es pārcēlos uz Londonu, kļuvu par īres namu saimnieci un prasmīgi pārraudzīju visas daudzās istabas savos īpašumos. Jaunie, talantīgie vīrieši un skaistās, cerību pilnās sievietes, kas mājoja manās istabās visi saslima, novecoja un ļāvās rūgtumam. Tādu iespaidu Londona atstāj uz cilvēkiem, kas ir vientuļi, nabadzīgi un zaudējuši cerības. Pilsēta nav labsirdīga pret visiem, kas tur dzīvo. Londona var būt nežēlīga. Es neatradu draugus. Neatradu mīlestību. Neatradu savu vietu.

Lai nu kā, es iemācījos kārtot rēķinu grāmatas, vienoties ar tirgotājiem, pieprasīt labāko cenu un darīt visu pārējo, kas saistīts ar darījumiem. Es iemācījos no pirmā acu skatiena novērtēt istabeni vai īrnieku un zināju ari, kā no šī cilvēka atbrīvoties. Es iemācījos līdzsvarot zaudējumus un peļņu un apguvu, kas ir labs ieguldījums un kas slikts. Parlamentā notika strīdi par to, vai sievietēm pietiek prāta spēju, lai uzņemtos īpašnieka pienākumus pret savām drēbēm, bet es klusi vadīju veselu impēriju, un neviens to nepamanīja.

Es atklāju arī ēdiena gatavošanas mākslu. Kad biju precējusies ar Hektoru, mans vienīgais pienākums bija pateikt kalpotājiem, kas man vajadzīgs. Vadot visus šos īpašumus, man vajadzēja pašai jebkurā laikā veikt visus darbus. Es apguvu visas kalpotāju prasmes. Tīrīšana mani garlaikoja, es ienīdu brīžus, kad vajadzēja mazgāt veļu, toties man ļoti patika gatavot. Manuprāt, spēja no dažādām sastāvdaļām, kas izskatās pavisam vienkāršas, pagatavot kaut ko izcilu un izmantot dažādas viltības līdzinājās burvestībai. Visi šie atklājumi palīdzēja man mainīties, pilnveidoties un no sēru sagrauztās atraitnes Martas Hadsones pārtapt par Hadsones kundzi, bargu nama saimnieci un turīgu izīrētāju.

Gadu gaitā es pakāpeniski pārdevu savus īpašumus un pārcēlos uz namu, kuru uzskatīju par savu pēdējo mājvietu. Tās adrese bija Beikerstrīta 221B. Jaunā un ļoti elegantā sarkano ķieģeļu ēka slējās vairāku stāvu augstumā. Tai bija izsmalcinātas melnas durvis un balta koka apdare. Mājā pietika vietas man un diviem džentlmeņiem, un es gatavojos ilgai un nenovēršamai ieslīgšanai vecumā.

Pirmie vīrieši, kas īrēja manas istabas, bija jauki un pieklājīgi. Viņu dienas kārtība bija ierasta, no manis viņiem vajadzēja tikai brokastis un kādu tasi tējas, un viņi turējās savrup. Šie kungi bija nevainojami īrnieki. Citu namu saimnieces mani apskauda.

Tomēr man bija bezgala garlaicīgi.

Šiem cilvēkiem vajadzēja nevis mani, bet mehānisku ierīci. Man viņi nebija vajadzīgi vispār. Mēs bijām svešinieki, kas dzīvo zem viena jumta.

Un tad ieradās viņš. Kādā lietainā septembra vakarā viņš zvanīja pie manām durvīm un jautāja, vai istabas ir pieejamas.

Viņš bija tik garš un kalsns, ka sākumā noturēju viņu par pavecu vīru. Pēc brīža viņš nostājās gaismā, un es ieraudzīju jauna vīrieša šauro seju un tumšās, nemierpilnās acis. Kungs palūkojās apkārt, pasmaidīja un pacēla roku, bet tas notika savādi, it kā viņš piepeši atcerētos, ka jāizturas pieklājīgi. Uz rokām bija balts, lipīgs pulveris, un arī žaketi klāja dīvaini traipi.

Viesis bija pilnīgi izmircis lietū, tāpēc es aicināju viņu iekšā un solīju atnest tēju, kamēr viņš uzies augšā un aplūkos istabas.

Es zināju, ka viņam tās patiks. Ērtas, bet ne noplukušas, labi mēbelētas, pietiekami plašas, lai džentlmeņi varētu glabāt grāmatas un citas mantas. Apartamentos bija divas lielas guļamistabas, un tie bija pavisam netālu no Londonas centra. Galvenais jautājums bija cits: "Vai man viņš patiks?"

Ienesot tēju, es ieraudzīju, ka viņš stāv pašā paklāja vidū un ziņkāri, saspringti lūkojas apkārt. Tobrīd mani pārņēma žēlums pret šo vīrieti. Bija auksts, lietains vakars, un viņš bija pavisam viens, izmircis, bez pajumtes, meklējot mājas. Kad ienācu, viņš pievērsās man, pieņēma tēju un pateicīgi to izdzēra. Es nojautu, ka arī viņš ir nopētījis mani un izdarījis secinājumus.

-     Jums ir ļoti tīra māja, Hadsones kundze, viņš sacīja. Man patika viņa balss. Tā bija zema, bet izteiksmīga un skanīga.

-     Jā, un šeit visi tiek likti mierā, es apliecināju. Viņš izskatījās pēc tāda, kam ir svarīgi, lai viņu netraucētu. Es pasniegšu jums ēdienu, mazgāšu drēbes un tīrīšu istabas, bet nenākšu bez aicinājuma un neiejaukšos jūsu darīšanās.

Viņš pamāja.

-      Manas nodāTbošanās dēļ, iespējams, šeit nāks daudz apmeklētāju, Hadsones kundze. Vai tas būs apgrūtinājums?

-      Nepavisam, es atbildēju. Turpmākajos gados man nācās to nožēlot, jo es skraidīju augšā un lejā pa kāpnēm, vedot pie viņa ļoti savādus viesus visās diennakts stundās. Vai drīkstu jautāt…

-     Es esmu detektīvs, kas sniedz konsultācijas. Vienīgais pasaulē, viņš atbildēja, un viņa balsī ieskanējās lepnums.

-     Ļoti interesanti, es pieklājīgi atbildēju un jutu, ka sirds ietrīsas.

"Detektīvs Šeit varētu notikt tik daudz tāda, ko es redzētu un dzirdētu, šeit viesotos dažādi cilvēki pazudušie, vientuļie, ziņkārie, pat bīstamie… Aizraujoša dzīve, kaut gan es tajā iesaistītos tikai pastarpināti, tomēr aizraujoša"

-       Es sadarbojos ar policiju, bet nestrādāju viņu labā, tāpēc nepieciešama klusēšana, viņš brīdināja.

-     Saprotu.

-     Man ir dīvaini ieradumi, kungs turpināja, it kā apņēmies atrunāt mani viņu ielaist savā mājā. Mans darbalaiks ir neparasts. Es mēdzu būt nekārtīgs un veicu ķīmijas eksperimentus, kas vienmēr rada nepatīkamu aromātu, viņš skumji atzinās. Varētu būt trokšņi…

Es pacēlu roku, viņu apklusinot.

-     Tas nesagādās problēmas, es apliecināju. Kā es ilgojos pēc trokšņa un nekārtības savā nevainojami tīrajā namā

-             Citu namu saimnieces nebija apmierinātas, viņš sacīja. Mani jau trīs reizes padzina no istabām. Pēdējā reize bija pirms divām stundām.

-     Kāpēc?

Viņš ievilka elpu, apņēmies atzīt visu.

-     Redziet, es noindēju viņas kaķi. Tas notika netīšām…

Tajā mirklī es sāku skaļi smieties. Nespēju savaldīties. Nožēlas pilnā izteiksme, pārsteidzošā atzīšanās tas viss bija tik jocīgi Viņš izbrīnīts lūkojās uz mani un pasmaidīja. Es paraudzījos uz šo vīrieti, kurš klīda pa ielām, meklējot mājas. Acīmredzot viņam nebija ne ģimenes, ne draugu, pie kā vērsties grūtā mirklī, nebija nevienas vietas, kurp doties, viņš nekur īsti neiederējās, nekur viņam nebija sakņu, un man sažņaudzās sirds. Viņš bija apmaldījies un vientuļš tāpat kā es.

-      Man nav kaķa, es pavēstīju. Dariet visu, ko vēlaties, tikai samaksājiet par bojājumiem. Es nebiju pārāk mīkstsirdīga. Viņš pamāja, atguvis nopietnību.

-     īre… viņš ieminējās. Mētelis bija ar ielāpiem, soma šķita novalkāta. "Droši vien detektīvi konsultanti saņem naudu par paveikto. Cik daudz viņš ir paguvis veikt?"

-    Šeit ir divas guļamistabas. Es neiebilstu, ja jūs sameklējat biedru, ār kuru kopā dzīvot un maksāt īri.

-     Man nav biedru, viņš sacīja un novērsies palūkojās uz logu. Man nav atbilstošas dabas.

-     Pirmajā mēnesī varat maksāt pusi īres, līdz kādu atradīsiet, es ierosināju, jo nevarēju laist viņu atpakaļ drēgnajā tumsā. Londonā ir daudz vīriešu, kas meklē mājvietu. Varbūt kāds karavīrs, kurš atgriezies no cīņas lauka? Viņiem vienmēr vajag pajumti un saprotošu līdzbiedru. Tikai vispirms pastāstiet par saviem nelāgajiem ieradumiem.

Pēc trīs nedēļām viņš atveda mājās draugu. Viņš bija ņēmis vērā manu padomu un sameklējis bijušo kareivi ārstu ar patīkamu smaidu, ciešu rokasspiedienu un skumjām acīm. Viņam izmisīgi vajadzēja pajumti, dzīves jēgu un kādu, kurš rūpētos par viņu. Tobrīd gan viņam šķita, ka vajag tikai vienu no visiem trim.

Pirmajās dienās ārsts salaboja manas virtuves durvis, detektīvs skarbi aprunājās ar miesnieku, kurš bija rīkojies negodīgi (man jau bija aizdomas), un es viņiem pagatavoju mūžā labāko mielastu.

Viņi sēdēja apartamentos, smēķēja un runāja līdz vēlai naktij, bet es iekārtojos virtuvē un klausījos pie ventilācijas lūkas. Tur nu mēs visi bijām Šerloks Holmss, Džons Vatsons un Marta Hadsone. Trīs apmaldījušies cilvēki, kas atrada cits citu.

Kā viss sākās

Tagad jūs zināt, kā es iepazinos ar Holmsa kungu un doktoru Vatsonu; nu varu sākt savu stāstu. Labi, tas būs stāsts par mani un Mēriju. Mēs ar doktora Vatsona sievu Mēriju Vatsoni klusi sēdējām pie lielā koka galda spoži apgaismotajā pagrabā, kur bija iekārtota virtuve.

ŠI ir mana valstība, mana darbavieta, mans patvērums. Tūlīt es par to pastāstīšu. Šī vieta ir svarīga. Tās ir manas mājas. Atverot nama melnās durvis, viesi nonāk tumšā, paneļiem izklātā vestibilā. Pa labi ir rūpīgi nopulēts galds, un uz tā ir misiņa trauks. Kreisajā pusē ir kāpnes ar paklāju, un pa tām var nokļūt citās telpās. Otrā pusē ir īss gaitenis, un aiz tā četri pakāpieni ved lejup uz virtuvi. Domājot par mājām, es vienmēr domāju par virtuvi.

Tai bija melnas durvis, kas gandrīz nekad netika aizvērtas. Tālāk pletās virtuve, un dziļumā bija durvis ar stikla augšdaļu. Pa tām varēja iziet pieticīgā pagalmā. Un blakus bija mans prieks un lepnums liela gāzes plīts, kas uzturēja virtuvē siltumu pat aukstajās dienās. Pie plīts bija ērts apdilis krēsls, bet stūrī saritināta lupatsega, ko es izklāju vakarā. Pa kreisi atradās mazākas durvis uz mazgātavu, pieliekamo un citām telpām. Pie sienas es biju novietojusi lielu priedes koka kumodi, un tajā mirdzēja vara pannas un balti šķīvji ar sārtiem rakstiem. Tie, protams, nebija paredzēti Holmsa kungam. Viņam es pasniedzu vienkāršus, baltus porcelāna traukus kopš dienas, kad viņš sāka tos izmantot ķīmijas eksperimentiem un šaušanai. Grīdu sedza linolejs ar rakstu, kas atgādināja sarkanas flīzes. Ak, cik patīkama bija šī viegli tīrāmā virsma Pie otras sienas bija vairāki skapīši un darba lete ar vēsu marmora pārklājumu, uz kura es gatavoju mīklu. Te es varēju redzēt visus, kas tuvojās mājai. Telpas vidū bija liels ozolkoka galds, pēc ilgas lietošanas noberzts balts, ar dažādām skrambām un karstu trauku atstātām zīmēm. Šī virtuve bija manas mājas, un es tajā pavadīju mūža laimīgākos brīžus.

Vai iztēlojaties manu virtuvi? Vietu, kur es iederos un jutos iederīga? Te viss sākās. Džona stāsti sākas augšējā stāvā, manējie apakšējā. Šoreiz es nebiju viena. Pie manis viesojās Mērija Vatsone, un viņa sēdēja galda galā. Viņa ienāca Džona dzīvē līdz ar piedzīvojumu, ko viņš nodēvēja par "Četru zīmi". Džons viņu mīlēja, Holmsa kungs pacieta, un man viņa bija ļoti tuva. Tolaik skaistuma iemiesojums bija pilnīga brunete ar vaigu bedrītēm, bet Mērija nepavisam neatbilda šim ideālam. Viņa bija slaida, gara auguma meitene, gandrīz tikpat gara kā Džons. Viņai bija stingrs zods, taisns deguns un zilas, vienmēr vērīgas acis. Sprogainie, zeltainie mati nekad nelikās savaldāmi ar matadatām un ik pa brīdim atrisa. Mērija deva priekšroku vienkāršām blūzēm un svārkiem ar Joti niecīgu polsterējumu aizmugurē, tāpat kā princese Aliksa, un parasti nēsāja vienkāršu salmu cepuri, ko nepacietīgi atstūma pakausī. Viņai bija dzīvīgi vaibsti, kas pauda visas izjūtas un domas. Mērija bieži smējās, un viņa bija gudra. Viņa aizrautīgi mīlēja Džonu. Kad abi iepazinās, viņa bija klusa, neuzkrītoša un kārtīga, kā jau pienākas labai guvernantei. Tagad viņa bija brīva un staroja laimē.

Kaut pagājuši daudzi gadi, es vēl joprojām skaidri redzu Mēriju acu priekšā, it kā viņa sēdētu man pretī un nerātni smaidītu.

Viņai blakus sēžu es maza auguma pusmūža sieviete ar brūniem matiem, kas jau sirmo, un brūnām acīm. Jāatzīst, ka es esmu tuklāka par viņu. Mana seja neatklāj domas. Reiz mana sejas āda bija svaiga un skaista, bet netīrais Londonas gaiss to vērtis pelēcīgi bālu. Mati vienmēr ir sakārtoti mezglā, drēbes ir pieticīgas un vienkāršas. Es esmu rāmas, tīrīgas mājsaimnieces iemiesojums un neesmu radīta tam, lai mani pamanītu, jo tas nav piedienīgi. Man ir virējas rokas, uz kurām vienmēr ir nelielas rētas un apdegumi no plīts un nažiem. Es ar to visu lepojos, un neko vairāk man nevajag.

Vai redzat mūs? Mēs sēžam manā virtuvē dienā, kad viss sākas, malkojam tēju, mielojamies ar manis cepto kūku un pa ventilācijas lūku noklausāmies Šerloka Holmsa sarunu ar viešņu.

Jā, pareizi Ventilācijas lūka.

Jāpaskaidro, ka britu celtnieki neizprot ventilācijas lūku nozīmi. Viņi tās iebūvē ļoti dīvainās vietās starp istabām, paslēptas stūros, pievienotas caurulēm, kas nekur neved. Patiesībā ventilācijas lūkai nekad nevajadzētu savienot virtuvi ar otrā stāva dzīvojamo istabu, jo tajā ieplūstu ēdiena aromāti. Tomēr slikta plānojuma, pārbūves un citu dīvainību dēļ viena no ventilācijas lūkām šajā namā bija iestrādāta augstu Holmsa kunga dzīvojamās istabas vienlaikus konsultāciju telpas, ēdamistabas, šautuves un ķīmijas laboratorijas sienā un veda tieši uz virtuvi starp diviem skapjiem virs marmora letes, uz kuras es gatavoju cepumus.

Es to atklāju kādā vakarā ilgi pirms Holmsa kunga ievākšanās, kad rullēju mīklu un dzirdēju dziedāšanu. Sākumā es to uztvēru kā pirmo neprāta pazīmi, bet drīz sapratu, ka dzirdu jauno vīrieti otrajā stāvā. Viņš dungoja vulgāru mūzikhola dziesmu, un skaņa ieplūda šahtā.

Parasti es turēju lūku aizvērtu, tomēr kopš dienas, kad istabas noīrēja Holmsa kungs, es to pavēru vaļā arvien biežāk, apsēdos pie virtuves galda un klausījos. Tas bija nelāgi. Es noklausījos. Rīkojos negodīgi. Tā nebija krietnas mājsaimnieces cienīga uzvedība. Mani satrieca pašas uzmācība un ielaušanās cita cilvēka dzīvē. Es sev to atgādināju ik reizi, kad atvēru lūku.

Tomēr atbildiet atklāti: ja jums būtu iespēja atvērt lūku un noklausīties Šerloka Holmsa sarunas, vai jūs to nedarītu?

Protams, darītu, un tāpēc jūs lasāt šos stāstus.

Todien Holmsa kungam bija iepriekš neredzēta apmeklētāja. Es pati viņu uzvedu augšā, jo mūsu pāžs Billijs tobrīd pildīja kādu citu uzdevumu, un rūpīgi nopētīju klienti. Viņa bija jauna, bikla, neliela auguma sieviete ar riekstbrūnām acīm, bāla un ļoti izbijusies, un nemitīgi lūkojās pār plecu, it kā baidītos, ka viņu kāds novēro. Es aizvedu viņu līdz Holmsa kunga istabai un steidzos uz virtuvi, kur atklāju, ka Mērija jau atvērusi lūku. Mēs iekārtojāmies ērti, lai varētu klausīties. Ko šāda nervoza pelīte varētu gribēt no diženā detektīva?

Diemžēl Holmsa kungam nebija labs noskaņojums, bet doktors Vatsons bija devies steidzamā izsaukumā. Holmsa kungs apgalvoja, ka nicina sievietes (tomēr ne tik kvēli, kā pats uzskatīja). Viņš tās dēvēja par vājām, pārāk jūtelīgām, histēriskām būtnēm, kas novērš vīrieša uzmanību un neļauj spriest saprātīgi.

Tomēr bija sievietes, kas detektīvam patika par spīti visam. Šīs sievietes bija stipras, gudras un neatkarīgas. Trausli, bailīgi ziediņi viņu kaitināja, un šī nabaga sieviete bija tieši tāda. Viņš jautāja, kas noticis, un nabadzīte izdvesa: "Šantāža?" Bet viņa neteica, kas viņu šantažē un par ko, kādas ir prasības, neatklāja pat savu vārdu. Uz katru jautājumu viņa tik tikko dzirdami atbildēja, ka nedrīkst to teikt.

Holmsa kungs vienmēr pieprasīja no saviem klientiem pilnīgu atklātību, un šādā noskaņojumā viņš negrasījās būt iecietīgs. Viņš aizsūtīja meiteni prom, strikti paziņojot: Ja jūs nerunājat, es nevaru palīdzēt. Ardievu.

Es izskrēju vestibilā un ieraudzīju, ka viņa trīcēdama lēni kāpj lejā pa kāpnēm.

-     Vai vēlaties tasi tējas? es jautāju. Un viņa piepeši izplūda asarās.

Mēs ar Mēriju apsēdinājām viņu virtuvē, pasniedzām kūku un karstu, saldu tēju. Pēc brīža šņuksti pierima.

-      Nezinu, kāpēc atnācu. Es neuzdrošinos viņam stāstīt, mei,tene tik tikko dzirdami atzinās. Nespēju. Ja nu detektīvs uzrunās manu vīru? Viņš nedrīkst… nedrīkst uzzināt… Un viņa atkal sāka raudāt.

-    Atvainojiet, es saudzīgi ieminējos, ko tieši jūs esat izdarījusi?

-            Tieši tā viņa iesaucās, savādi iežagojusies. Tā cilvēki žagojas, kad izraudājuši visas asaras. Es neko neesmu izdarījusi

-    Ja tā, kāpēc kāds jūs var šantažēt? es jautāju.

-     Viņš melo meitene skaļi iesaucās, un es nobijos, ka Holmsa kungs viņu sadzirdēs. Es negrasījos sūtīt šo jauno sievieti atpakaļ pie detektīva; viņš bija izturējies neiejūtigi vai pat nežēlīgi, un es uz viņu dusmojos. Viņš bija pelnījis zaudēt šo klienti; varbūt pret nākamo sievieti, kas mirks asarās, viņš būs laipnāks. Es pieliku pirkstu pie lūpām.

-    Viņš melo, riebīgi melo

-    Tādā gadījumā… kāpēc lai jūsu vīrs tam noticētu? Mērija jautāja.

-    Mans virs uzskata, ka nav dūmu bez uguns, sieviete sacīja, žņaudzīdama rokās cimdus. Viņš apgalvo, ka sievietes labā slava ir dārgāka par rubīniem, ka tas ir viņas lielākais dārgums un nekas to nedrīkst aptraipīt, pat baumas.

Mēs ar Mēriju saskatījāmies. Tātad viens no tiem vīriem Es būtu ar mieru saderēt, ka viņa paša dvēsele nebūt nav spodra.

-     Pērn mēs dzirdējām ļoti neglītus stāstus par divām pazīstamām sievietēm. Nekas netika pierādīts, neko neteica skaļi, bet cilvēki sačukstējās, meitene turpināja. Vīrs man aizliedza ar šīm sievietēm tikties. Es pretojos… Žinu, ka nedrīkst iebilst vīram, bet man viņas patika, jo bija visnotaļ jaukas sarunbiedres. Uz iebildumu par pierādījumu trūkumu viņš apgalvoja, ka pietiek ar baumām. Ja sieviete uzvedas pieklājīgi, viņas labā slava nevar krist par upuri šādai nomelnošanai. Viņš teica, ka pat meliem ir kāds pamats patiesībā, un… Meitene apklusa.

-     …un viņas noteikti kaut ko ir izdarījušas, citādi baumas neparādītos, Mērija pabeidza teikumu viņas vietā. Šis nepamatotais apgalvojums iznīcinājis ne vienu vien sievieti. Es jutu, ka Mērija ir saniknota, bet to neizrāda.

-    Varbūt sākumā viņš man noticētu, ka viss ir meli, svešiniece turpināja. Bet viņš mani vērotu un prātotu, un pēc laika, ja baumas izplatītos…

-     Viņš sāktu ticēt, Mērija noteica. Pat tad, ja viņš neticētu, citi to uzskatītu par patiesību, un ar to pietiktu, lai jūsu labā slava tiktu aptraipīta un jūsu laulība beigtos. Mūsu sabiedrība ir ļoti nežēlīga, it īpaši pret sievietēm.

-    Mans vīrs to neizturētu. Un tieši tas bija teikts tajā vēstulē, kas sākumā… ko es… sieviete čukstēja. Viņa pat nespēja izrunāt vārdus.

-    Vai vēstule ir pie jums? Mērija jautāja un pacēla roku. Sieviete paklausīgi izņēma no somiņas salocītu papīra lapu un pasniedza Mērijai. Viņa to atlocīja un lasīja skaļi. "Lora" Mērija palūkojās uz mūsu viešņu. Vai tas ir jūsu vārds?

-    Jā. Lora Šērlija, viņa ļoti klusi atbildēja. Mēs bijām tikušas tālāk par Holmsa kungu Mērija turpināja lasīt vēstuli.

-      "Lora, es esmu uzzinājis par Jums tālāk aprakstītās lietas. Izvēle ir Jiisu ziņā. Izpildiet manas prasības, citādi es ļoti interesantos jaunumus pavēstīšu visiem Jūsu paziņām. Vai sāksim?" Mērija apklusa, nedaudz palasīja un sacīja: Tādu neķītrību straumi es nevēlos atkārtot. Viņa pagrieza papīru uz sāniem un rūpīgi nopētīja.

-     Viņš neko nepieprasa, es norādīju.

-     Pagaidām, Šērlijas kundze klusi noteica. Es saņēmu trīs vēstules. Trešajā teikts, ka nākamajā būs iekļauta prasība.

-     Vai drīkstu to aplūkot? Mērija jautāja.

-     Es to sadedzināju. Tāpat kā pārējās. Lūdzu, jums jāsaprot, ka vīrs lasa manas vēstules. Man ļoti paveicās, ka šīs saņēmu dienās, kad viņš bija prom un kārtoja darīšanas.

-     Paveicās, vai arī tas bija ieplānots, Mērija piezīmēja. Vai sadedzinājāt arī visas aploksnes?

-     Jā, Lora nelaimīga sacīja. Es nespēju tās paciest savā mājā.

Mērija piecēlās un pavērsa vēstuli pret gaismu, kas ieplūda pa virtuves logu.

-    Biezs, labs papīrs, viņa sacīja. Bieži sastopama ūdenszīme. Rokrakstam nav nekādu īpašu pazīmju. Tāds tiek iemācīts jebkurā labā skolā, izskaužot visu atšķirīgo. Tinte ir alšķaidīta. Spalva ir trula, slikti apgraizīta. Vai redzat, kā tā skrāpē papīru? Tas nav personisks vēstuļpapīrs, citādi īpašnieks zinātu par šiem bojājumiem. Manuprāt, vēstule rakstīta džentlmeņu klubā, bet ne kādā no dārgajiem. Tur ir īpašs vēstuļpapīrs ar kluba ģerboni. Mērija pagriezās un uztvēra manu izbrīna pilno skatienu. Viņa pasmaidīja. Tik ilgi klausoties Džona stāstus par Šerloka paņēmieniem, es esmu šo to apguvusi. Mērija apsēdās pie galda un pieskārās Loras rokai. Nākamo vēstuli nesiet mums,

-     viņa ierosināja.

-    Neatveriet to es steidzos brīdināt. Negribēju, lai šī sīkā, trīcošā būtne lasītu neģēļa drausmās prasības. Turklāt mēs varētu kaut ko uzzināt, spriežot pēc aploksnes. Gluži vienkārši nesiet šurp.

-    Jūs man palīdzēsiet? Lora izbrīnīta jautāja, pārmīšus uzlūkodama mūs abas. Jūs man tiešām palīdzēsiet?

Mēs ar Mēriju saskatījāmies. Šķiet, abas bijām pieņēmušas lēmumu patstāvīgi, un tas bija kopīgs.

-     Protams, Mērija steigšus apliecināja. Kā mēs varētu atteikties?

Drīz pēc tam Šērlijas kundze devās prom, juzdamās daudz labāk. Vismaz viņa vairs neraudāja, kaut gan vēl joprojām izskatījās nomākta. Es novācu traukus un klausījos, kā Mērija pavada meiteni līdz parādes durvīm, nemitīgi uzmundrinot. Pēc tam viņa atgriezās virtuvē.

-            Mērij… es gausi ieminējos. Likās grūti pareģot, vai mēs spēsim izpildīt apsolīto. Mērija negaidīja, līdz paudīšu bažas skaļi, jo zināja, ko teikšu.

-       Mēs varam palīdzēt, viņa sparīgi paziņoja, ielikdama nomazgātās tasītes skapī, jo esam daudz apguvušas, vienkārši sēžot te un klausoties, ko runā Džons un Šerloks. Viss izdosies.

Mani vienmēr izbrīnīja tas, ka viņa sauca detektīvu par Šerloku, pat runājot ar viņu, bet viņš Mēriju vienmēr dēvēja par Vatsones kundzi.

-     Bet, Mērij…

-     Mēs esam sievietes. Viņa mums uzticas, bet nevarēja uzticēties Šerlokam, Mērija atgādināja. Tā ir mūsu priekšrocība arī izmeklēšanas gaitā. Neviens netur aizdomās sievietes. Vīrieši pārsvarā uzskata mūs par nekaitīgām tukšgalvēm. Neviens pat nepamirkšķinās, ja Lorai Šērlijai piepeši parādīsies divas draudzenes, toties, ja viņas dzīvē uzrastos Šerloks, visus pārņemtu aizdomas, it īpaši viņas paštaisno vīru.

-    Jā, tomēr…

-     Es nepametīšu viņu vienu un apmaldījušos. Nē Mērija uzstāja, aizcirta skapja durvis un vainīgi satrūkās, dzirdot troksni.

-    Protams es steidzos piekrist. Jā, mēs viņai palīdzēsim. Es tikai gribēju teikt, ka mēs taču nerunāsim ar Holmsa kungu, vai ne?

-     Nekādā gadījumā Mērija iesaucās un palūkojās uz ventilācijas lūku, lai pārliecinātos, vai tā ir aizvērta. Tad viņa jau klusāk atkārtoja: Nē. Viņš to meiteni atraidīja. Izturējās nejauki. Viņa vērsās pie mums, un mēs palīdzējām. Tagad šī lieta ir mūsu rokās.

-     Ļoti labi, es noteicu, slaukot galdu. Jāatzīst, man patīk doma, ka varu palīdzēt, nevis vienkārši sēdēt, klausoties, kā nabaga cilvēki izklāsta savas likstas un Holmsa kungs tās atrisina, bet es tikmēr vāru tēju. Mērij, vai Džonam tu stāstīsi?

-    Džonam? mana kolēģe atkārtoja un apsēdās pie galda. Acīmredzot viņa nebija iedomājusies par Džonu. Ilgi lūkojusies uz galdu, viņa beidzot sacīja: Neteikšu. Ja viņš kaut ko jautās, tad es atbildēšu, ka palīdzu draudzenei. Varbūt pastāstīšu, kad viss būs beidzies. Galu galā… Viņiem ar Šerloku bijušas dažas lietas, par kurām viņš atsakās runāt ar mani. Tātad es tikai palīdzu draudzenei. Viss. Mērija pievērsa skatienu man. Tā ir patiesība, vai ne?

Es piekrītot pamāju, vienlaikus izgriežot trauku lupatu un pakarot žāvēšanai uz plīts durvīm. Mēs varētu to paveikt pašas, bez otrajā stāvā mītošo vīriešu iejaukšanās jeb "palīdzības". Mūsu izmeklēšana, mūsu iespēja paspīdēt, mūsu iespēja just, ka esam paveikušas kaut ko noderīgu. Ļāvusies piepešai iegribai, es izņēmu no skapīša divas glāzes un noliku uz galda, pēc tam iegāju pieliekamajā un iznesu no tā pudeli.

-     Holmsa kungs nav vienīgais, kurš spēj novērtēt labu vīnu, es sacīju, noliekot pudeli Mērijai pretī.

-            Tas jau ir nevis vīns, bet gan šampanietis īsts šampanietis Mērija pārsteigta iesaucās un sāka smieties.

-    Svinot ir jādzer šampanietis, vai ne? es jautāju, uzmanīgi izvelkot korķi.

-     Tu esi pārsteigumu pilna, Mērija noteica. Tomēr jāatgādina, ka pulkstenis ir četri pēcpusdienā.

-     Es vēlos uzsaukt tostu, un tēja tam nederēs, es apņēmīgi noteicu, piesardzīgi salejot šampanieti, un pacēlu glāzi, kurā dzirkstīja zeltainais šķidrums. Iedzersim par detektīvēm Mēriju Vatsoni un Hadsones kundzi es spurdzot iesaucos. Mērija iesmējās, pietrausās kājās un pacēla arī savu glāzi.

-     Par detektīvēm Hadsones kundzi un Mēriju Vatsoni

Daudz, daudz vēlāk, kad abi Vatsoni bija devušies prom un es atguvos biju piemirsusi, ka no šampanieša tik ļoti reibst galva, es aiznesu Holmsa kungam tēju un vakara pastu. Tur bija arī pastkarte no Ufas salas. Tā pienāca katru gadu kopš tūkstoš astoņsimt astoņdesmit septītā gada, un tajā bija uzkricelēts tikai viens teikums: "Viss ir labi." Bija arī paraksts Graiss Petersons. Es cerēju, ka Holmsa kungam nenāksies turp atgriezties. Ufas salā viņam draudēja briesmas. Bija sācies skaists, tumši sarkans saulriets, kas lēja rožainu gaismu pār Londonu, un senā pilsēta izskatījās jauna, tīra un spoža. Holmsa kungs stāvēja pie loga, salicis rokas aiz muguras. Viņš vēroja roslbu ielā, nevis saulrietu. Nospriedusi, ka viņš meklē doktoru Vatsonu, es sacīju: Doktors jau devās mājās.

-              Zinu, Holmsa kungs atbildēja un klusi piebilda:

-     Biju pārliecināts, ka viņa atgriezīsies.

-    Par ko jūs runājat? es jautāju, uzklājot balto audumu uz galda un saliekot tējai paredzētos traukus tieši tā, kā viņam patika.

-    Hadsones kundze, tā sieviete, kas ieradās pie manis…

-      Viņa aizgāja raudādama, es atcirtu, runājot mazliet skarbāk, nekā biju iecerējusi. Holmss laikam uztvēra manu toni, jo pārsteigts pagriezās.

-    Es tikai gribēju, lai viņa teiktu patiesību. Man bija jāzina viss. Domāju, ka viņa samierināsies un atgriezīsies, pastāstot visu, kas man vajadzīgs. Es biju gatavs viņai palīdzēt, bet man nepieciešami fakti viņš asi paziņoja un paņēma tējas tasi. Šķita, ka viņš aizstāvas. Biju pārliecināts, ka viņa atnāks. Kāpēc lai būtu citādi?

-     Varbūt viņa atrada kādu citu, kas palīdzēs, es klusi ieminējos, paņemot paplāti.

Holmsa kungs sašutis izslējās. Kurš gan cits varētu viņai palīdzēt? viņš jautāja. Kurš Londonā ir uz to spējīgs? Viņš atgriezās pie loga un turpināja vērot.

-    Tiešām kurš? es piekritu. Visā Londonā noteikti nav neviena piemērota cilvēka Un es devos prom.

Četru loks

Mēs ilgi sadzīvojām trijatā. Šerloks Holmss, diženais detektīvs, kura slava pieņēmās spēkā līdz ar katru nākamo dienu. Džons Vatsons, ārsts, Holmsa kunga uzticīgais pavadonis un izcilais hronists. Un Hadsones kundze, nama saimniece, kas nes tēju šurpu turpu un saprot, ka šiem vīriem nekad nebūs vienmuļš dienas ritms un parasti apmeklētāji. Nemaz nerunājot par dīvainajiem Holmsa kunga lūgumiem, kas tika saņemti visās diennakts stundās. "Hadsones kundze, man vajag šādu ķīmisko vielu. Hadsones kundze, vai zināt, kur Londonas centrā varu dabūt pēddzini? Hadsones kundze, lieciet uz šķīvja nevis brokastis, bet gan šo papīra rulli."

Tas bija aizraujošākais laiks manā dzīvē kopš dienas, kad sastapu Hektoru. Reizēm, kad vēroju viņus metamies kaut kžhn pa pēdām, mani pārņēma vēlme pievienoties. Es apslāpēju šīs izjūtas. Man nebija paredzēts medīt ļaundarus, meklēt pavedienus un glābt upurus. Mans uzdevums bija klusi gaidīt mājās un rūpēties par īrniekiem, kad tie atgriezās. Es biju savā vietā un jutos pārliecināta, ka tas ir mans mūža pienākums. Un tādējādi mēs trīs bijām laimīgi.

Pienāca diena, kad parādījās Mērija Morstana sieviete ar staltu stāju, skaistām acīm un stūrgalves raksturu. Mērija, kas labprātāk augstu paceltu galvu un dotos tieši ellē nekā nodarītu ļaunu kādam no mums. Mērija, kas mūs visus mīlēja. Mērija, kas reiz saplosīs mūsu sirdi sīkos gabaliņos. Bet šis gadījums paredzēts citai dienai, ja man reiz pietiks spēka par to stāstīt.

Nākamajā rītā pēc dienas, kad mēs ar Mēriju dzērām šampanieti un nolēmām kļūt par detektīvēm, es apsēdos savā istabā un paziņoju pati sev, ka esmu muļķa sieviete.

Mana guļamistaba bija virs Holmsa kunga dzīvojamās istabas, un es bieži naktīs klausījos, kā viņš staigā šurpu turpu un klusi sarunājas pats ar sevi, šķetinot lietu, kas iedzinusi strupceļā Skotlendjardu. Kas lika man domāt, ka es būtu spējīga uz kaut ko tādu?

Es apsēdos uz lielās, kārtīgi saklātās gultas ar dzelzs rāmi un ielūkojos spogulī, kur ieraudzīju sievieti, kas augumā bija nedaudz mazāka par vidusmēru. Viņa izskatījās vecāka nekā patiesībā; arī es pati reizēm aizmirsu savu īsto vecumu. Seja bija vienkārša, bet patīkama, un augums bija nedaudz izplūdis, tādējādi apliecinot, ka viņai pārāk garšo pašas ceptās kūkas. Brūnie mati bija sākuši sirmot, un viņa tos nēsāja, cieši savilktus mezglā uz pakauša. Viņai mugurā bija cienījama piegriezuma melna kleita, ap kaklu aplikta gara, šaura zelta ķēdīte, bet pie tās piestiprināts pulkstenis, kas aizsprausts aiz jostas.

Aizdomājusies es nopūtos. Prātā vēl joprojām biju slaidā, glītā, jautrā meitene, kas piesaistīja Hektora uzmanību. Pēc tam es ielūkojos spogulī un redzēju, novecojušu sievieti, kas nav atkārtota skatiena vērta. "Kas ar mani noticis?" Reizēm es jutos neredzama, tikai viena no daudzajām cienījamajām vecākām sievietēm Londonā, kas vienmēr ģērbusies melnā, vienmēr rīkojas pienācīgi un vienmēr klusē.

Tad es palūkojos uz garderobi. Tajā bija divas kleitas, ko nopirku, ļaujoties piepešam untumam. Viena bija tumši zaļa kā zirgkastaņas lapas ēnā. Otra bija tumši rūsgani sarkana.

Hektoram zaļā kleita ļoti patiktu. Manas acis bija brūnas, bet tajās lāsumoja zaļas un zilas dzirkstis, kas vienmēr izcēlās, ja man mugurā bija šīs krāsas drēbes. Hektors bija sajūsmā, kad nēsāju zaļas drānas. Viņš apgalvoja, ka manas acis kļūst apburošas. Tomēr tagad es biju gandrīz sirma atraitne, vienkārša namsaimniece, kam neklājas ne valkāt zaļas kleitas, ne zibināt apburošas '’acis. Un sarkanais vispār nebija pieļaujams

Es atkal ieskatījos spogulī. "Varbūt uz kādu laiku piebiedrošos Mērijai. Mēģināšu nodarbināt prātu. Aizgaiņāšu nelāgās domas, kas mani reizēm māc." Es devos uz virtuvi. Guļamistaba bija paredzēta tikai miegam. Virtuve bija mana valstība, mans patvērums, manas mājas. Es mīlēju šo telpu, un tajā mani pārņēma miers.

Mērija jau bija ieradusies viņa bieži apciemoja mani no rīta un sēdēja, grozīdama rokās Šērlijas kundzes vēstuli. Tikai Mērijai bija ļauts sēdēt virtuvē, kad manis tur nebija, un tikai viņa drīkstēja vārīt tēju manā tējkannā, tikai viņa drīkstēja reizēm kaut ko pagatavot. Tomēr tas neattiecās uz tortēm un kūciņām. Savā virtuvē ar to nodarbojos tikai es.

-     Vai drīkstu izlasīt? es jautāju.

-      Vēstule ir ļauna, Mērija brīdināja, tomēr pasniedza to man.

-     Saprotu, es piekritu, paņemot papīra lapu.

Tā patiesi izrādījās ļauna. Lora bija apsūdzēta pretdabiskā rīcībā ar neskaitāmiem vīriešiem, viss bija sīki, baudkāri aprakstīts. Es jutos aptraipīta, šos vārdus lasot. Būtu muļķīgi domāt, ka klusā, sīciņā sieviete ir uz kaut ko tādu spējīga. Manuprāt, viņa pat nezināja par pusi šo grēku. Tomēr vēstule likās sacerēta gudri. Bija daži sīkumi, kas šķita patiesi. Vēstules tonis nebija histērisks. Ar to pietiktu, lai raisītu šaubas tāda vīrieša prātā, kurš patiesi tic, ka nevainīgas sievietes labo slavu nekas nedrīkst aizskart. Krietnu sieviešu dzīve bija iznīcināta arī ar pieticīgākām baumām.

Mērija sēdēja pie galda, grozīdama pirkstos savu atdzisušās tējas tasi, un lūkojās tālumā.

-    Ar ko sākt? Tas ir galvenais jautājums, viņa klusi noteica.

-     Protams, ar vēstuli, es sacīju, apsēžoties viņai pretī. Holmsa kungs vienmēr sāk ar pierādījumiem.

-     Domāju, ka no vēstules mēs esam izlobījušas visu iespējamo, Mērija nožēlas pilnā balsī atzina.

-      Holmsa kungs noteikti atrastu kādu norādi tintes iespiedumos vai leņķī, kādā saules gaisma krīt uz papīra, bet manas prasmes nav tik visaptverošas.

Mēs brīdi klusējām, līdz es ieminējos: Ar upuri. Sāksim ar upuri. Mērija jautājoši uzlūkoja mani, gaidīdama paskaidrojumus. Es nesteidzīgi turpināju: Tā nav nejauša rīcība. Šis brīdis, tas, ko es šobrīd darīju… tas bija aizraujoši. Gadiem ilgi es biju jutusies kā pusmūža sieviete, kas nedara neko tādu, kam nepieciešams prāts, un tagad es beidzot domāju. Izdarīju secinājumus, salīdzināju faktus, izmantoju prātu. Sajūta bija dīvaina, it kā manas smadzenes būtu ierūsējušas un man vajadzētu tās lēnām iedarbināt, bet es atskārtu, ka tās pirmo reizi vairāku gadu laikā darbojas.

Mani tas sajūsmināja.

Tagad es sapratu, kāpēc Holmsa kungs ir tā pieķēries šai nodarbei. Tagad sapratu, kāpēc viņš ķeras pie

uzmundrinošām vielām, kad nav nekā, par ko domāt.

-    Viņš rūpīgi izvēlējās savu upuri, es teicu, turpinot domu. Biklu sievieti bez īstiem draugiem un ar greizsirdīgu vīru. Viņa ir nevainojams mērķis.

-     Mērķis? Kam? Mērija jautāja. Viņš vēl nav pateicis, ko vēlas.

-    Šobrīd tas nav svarīgi, es dedzīgi iebildu. Viņš šērlijas kundzes vārdu neizvēlējās nejauši, šķirstot augstākajai sabiedrībai veltītās lapas avīzēs. Neģēlis viņu izvēlējās rūpīgi. Un tas nozīmē…

-      …viņi ir pazīstami Mērija iesaucās, uztvērusi manu ideju. Es pasmaidīju. Pagaidām viss noritēja apmierinoši. Turklāt viņš nav gadījuma paziņa.

-     Tieši tā. Droši vien viņš ietilpst Šērlijas kundzes tuvāko lokā. Mums jāzina, ar ko viņa ir pazīstama.

-     Tas būs kāds, ko viņa nemūžam neturētu aizdomās, Mērija sacīja. Tātad viņa mums nenosauks šī cilvēka vārdu, ja vispār kaut ko nosauks.

-     Varbūt mums vajadzētu iepazīties ar viņas draugiem? es ierosināju. Izliksimies par viņas paziņām, panāksim, lai mūs stāda priekšā viņas draugu lokam.

-     Neticu, ka Lora spēs melot savam vīram, Mērija iebilda. Droši vien pat noklusēt nespēs. Sāks sarkt un stomīties. Viņa nespētu mierīgi iepazīstināt mūs ar savu vīru kā jaunas draudzenes, ko nejauši sastapusi. Un pat tad, ja vīrs neko nenojautīs, šis… vīrietis… un es šo vārdu izmantoju tikai aprakstīšanai… Viņa nicīgi iespurdzās. Ja šantāžists tiešām abus pazīst, viņu pārņemtu aizdomas par to, ka biklā pelīte Lora piepeši ieguvusi divas jaunas draudzenes.

Protams, Mērijai bija taisnība. Es neesmu pārliecināta, ka pat man izdotos šādi melot, nemaz nerunājot par raižu pārņemto Loru.

-              Turklāt viņš varētu ari nebūt draugs, es sacīju.

-     Varbūt kāds, ar kuru Lorai ir darīšanas. Skroderis, jurists, miesnieks. Tirgotājs, pie kura iepērkos, lieliski zina, kādus līdzekļus es nedēļā atvēlu pārtikas produktiem, un pēc tā secina, vai pie manis ir viesi un vai es uzdrošināšos apstrīdēt rēķinu, bet es viņu nemūžam neaicinātu uz pēcpusdienas tēju.

-     Tas man neienāca prātā, Mērija atzina. Protams, tev taisnība. Jāizdomā, kā novērot Loru, noskaidrot, ar ko viņas tiekas un kāpēc, un tas jādara tā, lai neuzzinātu ne Lora, ne viņas vīrs vai kāds cits.

-    Vajadzētu novērot arī vīru, es piebildu. Varbūt vainīgais ir kāds no viņa paziņām. Un viņam noteikti ir daudz plašāks darījumu sakaru loks.

Mērija izpūta elpu.

-    Pārāk daudz spiegošanas mums abām, viņa noteica.

-    Mēs ar to nedrīkstam nodarboties. Mums trūkst iemaņu, es atgādināju. Lora mūs pazīst un satrūktos, ja ieraudzītu.SUn tāds neģēlis kā šantāžists mūs noteikti pamanītu. Mums vajadzīgs kāds, kas viņam nekristu acīs.

Nepagāja ilgs laiks, un mēs abas atradām pareizo atbildi. Bijām sevi uz to pierunājušas. Saskatījāmies, plati pasmaidījām un reizē iesaucāmies: Neregulārā armija

Beikerstrītas puikas

Ja esat lasījuši Džona stāstus, tad noteikti zināt par Beikerstrītas Neregulāro armiju, bet es katram gadījumam pastāstīšu par to.

Toreiz, pagājušajā gadsimtā, Londonas ielās čumēja un mudžēja savā vaļā atstāti zēni un reizēm arī meitenes. Daudziem nebija māju vai ģimenes, vai ari, ja bija, viņi mājās nebija laipni gaidīti. Šie bērni klīda pa ielām, dzīvoja, kā spēja, pildīja dažādus uzdevumus, iznēsāja ziņas, veica visus mazos pienākumus, par ko varēja saņemt kādu šiliņu. Ja Holmsa kungam vajadzēja kaut ko dabūt no kāda veikala, uz ielas vienmēr bija zēns, kas varēja uzdevumu izpildīt. Reizēm viņi nodarbojās ar sīkiem noziegumiem, piemēram, nozaga ābolu vai maizīti. Un daži ļāvās vilinājumam, iesaistoties nopietnākos noziegumos, strādājot bīstamāku neģēļu labā, un viņu ceļš veda uz cietumu vai bendes cilpu. Un daži gluži vienkārši… nozuda.

Viens no šiem ielas zēniem bija Viginss. Viņš bija Neregulārās armijas viltīgais, gudrais, apsviedīgais vadonis.

Viginss spēja domāt, plānot un saskatīt sekas. Tas ļāva viņam izcelties pārējo vidū. Viņš pārlaida skatienu ielas bērniem, no kuriem daži izdzīvoja, bet citiem tas neizdevās, un nosprieda, ka viņiem vajag palīdzību. Viginss visus apvienoja, sameklēja naktsmītni, rūpējās, lai ikviens dalītos ar ēdienu, atrada viņiem darbu un panāca drošību. Viņš dāvāja šiem bērniem savdabīgu ģimeni un visus uzraudzīja. Pienāca brīdis, kad viņi iepazinās ar Holmsa kungu, un abas puses saskatīja priekšrocības turpmākā sadarbībā. Viņi bieži strādāja Holmsa kunga uzdevumā.

Līdz brīdim, kad reiz atvēru nama parādes durvis un tur ieraudzīju vairākus netīrus ielaspuikas, es pat nezināju, ka šie zēni ir pasaulē. Viens no tiem, divpadsmit gadus vecs zēns ar vērīgu skatienu, ļoti pieklājīgi paziņoja: Viginss un Beikerstrītas Neregulārā armija, kundze. Mēs nākam pie Holmsa kunga. Pēc uzaicinājuma, viņš aši piebilda, un es nopētīju zēnus. Daži šķita satraukti, citi cerību pilni, viens vai divi izskatījās dusmīgi. Kaut kas man lika nojaust, ka viņi gaida padzīšanu no parādes ieejas, pavēli izmantot sētas puses durvis vai gluži vienkārši doties prom.

Tomēr es Holmsa kunga istabās biju ielaidusi daudz sliktākus un noteikti arī nepieklājīgākus cilvēkus, tāpēc atkāpos un aicināju viņus ienākt. Visi uzskrēja augšā pa kāpnēm, sekojot Viginsam.

Kad viņi nāca lejā, es stāvēju uz virtuves kāpnēm un uzsaucu: Man ir kūka. Varbūt kāds to vēlas? Ari tēja un piens. Pietiks visiem. Nabaga izbadējušies zēni acīmredzami saausījās, bet vispirms palūkojās uz vadoni. Viņš savukārt veltīja man aizdomu pilnu skatienu. Nē, es nelikšu jums mazgāties un neuzdošu jautājumus, es solīju, jo vēl no seniem laikiem miglaini atcerējos, kādi ir zēni.

Viginss pamāja, un puikas apmēram desmit, bet viņi tik zibenīgi šaudījās šurpu turpu, ka nevarēju saskaitīt, steidzās man garām uz virtuvi.

Vecākais zēns man tuvojās un teica: Jūs esat ļoti laipna, Hadsones kundze.

-     Man tas sagādā prieku, es apliecināju. Tu zini manu vārdu, un es zinu, ka esi Viginss, vai ne?

-    Jā, kundze, viņš pieklājīgi sacīja, pieskaroties cepurei, un devās man garām uz virtuvi iznesīgs kā jebkurš pilsētas džentlmenis. Es dzirdēju, kā viņš pavēl zēniem ēst kārtīgi, nevis kā mežoņiem, sekoju viņam un nolūkojos, kā viņš salej pienu glāzēs mazākajiem un parūpējas, lai katrs saņemtu vienlīdzīgu porciju. Viņš lika visiem teikt "lūdzu" un "paldies", pats ēda pēdējais, ātri izšķīra strīdus un nemitīgi vēroja uzraugāmos.

Es esmu pazinusi daudzus vīrus, kЈs ir sliktāki par

Beikerstrītas Neregulārās armijas vadoni Viginsu, bet nevienu, kurš būtu krietnāks.

Zēni steigšus notiesāja visas kūkas, kas man bija, un es priecājos, to redzot.

-              Esat laipni aicināti šeit jebkurā laikā, es sacīju.

-    Gatavoju es vienmēr pārāk daudz, un ēdiens pilnībā netiek izmantots.

Viginss neuzticējās labdariem. Es to redzēju viņa sejas izteiksmē. Labdarība nozīmēja darba namu, lūgšanas, atgādinājumus par grēkiem, kā ari sliktu ēdienu un nepietiekamas porcijas, sitienus un šķiršanos.

-    Holmsa kungs bieži neapēd savas vakariņas, es sacīju. Man ir sāpīgi redzēt, ka viss smagais darbs pie plīts izrādās velts.

Pamājis Viginss tomēr klusēja un palūkojās uz pārējiem. Vadonim piemita stūrgalvja lepnums, bet… vai viņš tāpēc liegtu saviem zēniem ēdienu?

Viņš bija pelnījis uzzināt patiesību.

-    Reiz man bija dēls, es pavēstīju, apsēdos viņam blakus lielā virtuves galda galā un runāju klusi, lai pārējie zēni mūs nedzirdētu. Tam bija jāpaliek starp mums ar Viginsu. Viņš nomira. Tāpat kā mans vīrs. Patiesībā es priecātos par sabiedrību. Holmsa kungs bieži ir prom, un es šeit palieku viena.

Viginss man uzsmaidīja un pamāja, ziņojot pārējiem, ka manu piedāvājumu drīkst izmantot. Kopš tā brīža armijas biedri pie manām durvīm parādījās divas vai trīs reizes mēnesī, bet nekad ne vairāk kā divi

vai trīs vienlaikus. Es viņus pabaroju un sarunājos ar viņiem, nekad neuzdevu jautājumus, bet uzklausīju. Dažreiz es apstrādāju skrambas, griezumus un zilumus. Dzīve uz ielas nebija salda pat Viginsa aizsardzībā. Reizēm atnāca arī Viginss. Šad tad viņš atveda līdzi kādu izbadējušos zēnu, citreiz bija viens. Ar laiku man tapa skaidrs es domāju, ka rūpējos par zēniem, un Viginss uzskatīja, ka rūpējas par mani. Viņš mani apciemoja ne tikai ēdiena dēļ; viņš gribēja pārliecināties, ka ar mani viss ir labi, ka es neesmu vientuļa, nobijusies un iekļuvusi nepatikšanās. Trūkst vārdu, lai izteiktu, cik ļoti tas mani aizkustināja.

Un reiz viņš pie manis atveda Billiju.

-     Kā var sameklēt Neregulāro armiju? Mērija jautāja. Džons teica, ka viņi skraida pa visu Londonu un varētu būt jebkur.

-     Es atstāju ziņu avīžu tirgotavas logā uz stūra. Tā ar viņiem sazinās Holmsa kungs, es atbildēju. Viņi ieskatās logā katru dienu, reizēm pat ik pēc stundas.

Ziņa bija īsa. "Zēni, steidzieties pie H. kundzes. Man ir darbs."

Nākamajā dienā ieradās Viginss un klauvēja pie parādes durvīm kā jau brīdī, kad jāslēdz darījumi. Parasti viņš ienāca pa virtuves durvīm tāpat kā pārējie, kad alka pēc kūkas, bet Viginsam ļoti rūpēja pieklājība. Viņš izturējās kā darbinieks, nevis vienkārši zēns. Es aicināju viņu uz virtuvi jeb savu kabinetu. S

-      Vai viss ir labi? viņš jautāja, kāpjot lejā, un saminstinājās, jo ieraudzīja Mēriju. Viņš nebija radis redzēt virtuvē vēl kādu. Zēns laikam bažījās, ka Mērija ir labdare, kas aizvedīs viņu uz kādu vietu, kur par viņu skaitīs lūgšanas, izkliegs pavēles un aizslēgs durvis.

-    Šī ir mana draudzene Mērija Vatsone, es steigšus iepazīstināju. Doktora Vatsona sieva.

Es piegāju pie plīts un salēju tēju, kamēr Mērija un Viginss viens otru nopētīja. Viņa redzēja nenosakāma vecuma zēnu, kam varēja būt gan divpadsmit, gan piecpadsmit gadu. Viņš bija tievs, bet stiegrains, un kustības liecināja par alkainu spēku. Viginss spēja būt pavisam nekustīgs, it kā izkalts no akmens, bet acīs nemitīgi bija jaušams vērīgums. Viņš bija mierīgs, tomēr nekad nerimās domāt, un šis domas ne vienmēr bija tīkamas. Viginss bija garāks par vairākumu zēnu, un bālo ādu klāja netīrumu kārta. Pelnpelēkie mati bija pārāk gari un nekopti, bet acis zem smagnējiem plakstiņiem tumšas, ļoti tumšas. Viņš bija ģērbies nesaderīgās brūnās skrandās, kas palīdzēja neizcelties uz ielas. Es zināju, ka viņam ir ari labākas drānas, jo pati biju tās iedevusi. Mērija to visu redzēja un saprata, uzlūkojot zēnu, kas stāvēja viņai pretī.

-     Viginsa kungs, viņa pamājot sveicināja. Zēns pieklājīgi atņēma sveicienu.

-     Vienkārši Viginss, kundze, viņš sacīja.

-     Vai cita vārda nav?

-     Tāds nekad nav bijis vajadzīgs, kundze.

-     Tātad Viginss, viņa smaidot noteica. Zēns brīdi vilcinājās, bet atbildēja uz smaidu. Abi bija novērtējuši viens otru un nonākuši pie visnotaļ pieņemamiem secinājumiem. Viginss apsēdās pie galda, un es ielēju mums tēju.

-     Vai jums vajag palīdzību? Viginss man jautāja.

-     Ziņu atstājāt jūs, nevis Holmsa kungs.

-    Jā. Man nedraud nepatikšanas, bet kaut kas ir noticis ar manu paziņu. Es solīju viņai palīdzēt, un tam esi vajadzīgs tu, es paskaidroju un noliku viņam priekšā ļoti lielu kūkas gabalu. Tā bija viņa iecienītā ķimeņu kūka. Viginss uzmeta cienastam aizdomu pilnu skatienu, jo saprata, ka tas ir kukulis. Un būtu labāk, ja Holmsa kungs neko neuzzinātu.

Viginss pārmaiņus piesardzīgi uzlūkoja mūs abas.

-    Nestāstīt Holmsa kungam? Jauneklim tas nepatika. Viņš bija padevīgs Holmsa kungam, turklāt juta pret detektīvu lielu cieņu. Zēns zināja, cik grūti būtu kaut ko noslēpt savam darba devējam.

-     Šī ir mūsu, nevis Holmsa kunga lieta, Mērija sparīgi paziņoja.

-    Jūsu lieta? Vai jūs arī būsiet detektīves? zēns jautāja, un viņa balsī skanēja gan neticība, gan uzjautrinājums.

-      Jā, es rāmi noteicu, apsēžoties viņam pretī.

-     Kāpēc gan ne? S

Smaids pagaisa, kad Viginss saprata, ka es noteikti nejokoju.

-    Jūsu lieta, viņš atkārtoja, vērojot mūs abas.

-     Mūsu lieta, Mērija apstiprināja. Mūsu kliente, kas jāsargā. Mūsu pienākums, kas jāizpilda.

Kādu bridi Viginss pētīja viņas sejas izteiksmi, līdz saprata, cik nopietni viņa to uztver. Zēns pamāja un nokoda milzīgu kūkas gabalu.

-    Labi, viņš piekrita. Tikai būs viens noteikums.

-     Kāds? es jautāju.

-    Ja viena no jums iekļūs nepatikšanās vai cietīs, es tūlīt pat vērsīšos pie Holmsa kunga, viņš paziņoja.

-      Protams, Mērija steigšus piekrita. Mēs bijām drosmīgas, tomēr ne jau muļķes.

-     Tātad… kāds darbs jums ir padomā? Viginss lietišķi painteresējās.

-     Ir jāseko diviem cilvēkiem, Mērija sacīja, sniedzot viņam papīru. Viginss, kaut arī ielaspuika, prata lasīt un rakstīt. Nezinu, kur viņš to apguvis. Domāju, ka par to bija dārgi jāmaksā. Tomēr viņš bija apņēmies izmantot un paplašināt šīs zināšanas.

-     Lora Šērlija un viņas vīrs. Šeit uzrakstīta viņu adrese, vīra darbavieta un viss pārējais. Ikviens, kas apmeklē viņu namu, jebkādā veidā sazinās ar viņiem un tiekas… Mums nepieciešams viņu vārds un apraksts. Vienalga, cik nenozīmīgas ir šīs tikšanās.

-     Jūs gribat tādu nieku vien Viginss uzjautrināts noteica, lasot sarakstu.

-     Vai tu to visu spēsi? es jautāju, vērojot zēnu.

-     Tas nav nekas tāds, ko desmitiem reižu neesmu darījis Holmsa kunga uzdevumā, viņš nicīgi noteica, salocīja papīru un ielika to kabatā. Vai novērot ari kalpotājus? viņš jautāja. Par to es nebiju iedomājusies.

-    Pagaidām nē, es vilcinoties noteicu. Viss bija sarežģītāk, nekā sākumā šķita. Lora Šērlija noteikti katru dienu runāja ar neskaitāmiem cilvēkiem, un tiem bija atkal savi paziņas. Vēl arī vīra draugi un darbabiedri… Kā lai tiem visiem izsekojam?

-    Ja vien nepamani kaut ko svarīgu sarunās ar kalpotājiem… es piebildu.

-     Kā viņš zinās, kas ir svarīgi? Mērija šaubīdamās jautāja.

-    Viginss zinās, es pārliecināta noteicu. Holmsa kungs tic viņa spējām. Tā bija taisnība. Es bieži biju dzirdējusi Holmsa kungu sakām, ka reiz Viginss pārvaldīs Skotlendjardu… vai vazās to aiz deguna. Viginss neapzināti iztaisnoja muguru.

-     Divas reizes dienā sūtiet pie manis Billiju pēc ziņojumiem, Viginss sacīja. Viņš mācēs mūs atrast.

Vai es jau esmu pieminējusi Billiju? Viņš bija mūsu pāžs. Vairāk par viņu stāstīšu vēlāk. Viņa dzīve ir atsevišķa stāsta vērta. t

Neviens nenojauta, kur Neregulārās armijas zēni pavada naktis. To nenojauta pat Holmsa kungs. Viņi rūpīgi sargāja savu mītni, jo nebija zināms, kas varē^ tu viņiem naktī uzbrukt policisti, baznīcas kalpi, noziedznieki.

-    Ja kaut kas notiks, es atnākšu pats.

Viginss pamāja Mērijai, palocīja galvu manā virzienā un devās prom.

-     Apbrīnojams zēns, Mērija noteica, vērojot durvis, aiz kurām bija nozudis palīgs.

-    Tādi ir visi Neregulārās armijas puikas, es sacīju, novācot traukus. Piepeši mani pārņēma dusmas, ka tik ass prāts un laba sirds tiek izšķiesti veltīgi. Kas tā par pasauli, kurā Viginss, Billijs un viņiem līdzīgie dzīvo no rokas mutē uz ielas, bet daudz sliktāki zēni saņem izglītību, pajumti un vecākus?

-      Tā ir pasaule, kurā tu pieņem Billiju, Holmsa kungs maksā par darbu Viginsam, bet Viginss rūpējas par noklīdušiem zēniem, Mērija saudzīgi atgādināja, pasniedzot man tējas tasi. Viņa papliķēja man pa plecu, un es nopūtos. Protams, viņai bija taisnība. Citi bija pievīluši zēnu uzticību. Mēs to nedarīsim.

-      Kas notiks tagad? Mērija jautāja.

-      Jāgaida. Es nopūtos un apsēdos. Holmsa kungs šo laiku ļoti necieš.

-    Jāatzīst, ka es viņu saprotu.

Drīz pēc tam Mērija devās prom, lai gādātu pati par savu namu un vīru. Es pavadīju pēcpusdienu, cepot kūkas; neviena cita nodarbošanās nedāvāja tādu mieru. Un visu dienu līdz pat naktij es dzirdēju, kā Holmsa kungs soļiem mēro istabu otrajā stāvā. Es nezināju, ar ko viņš nodarbojas, bet viņa nemiers papildināja manējo.

Man jāatzlst, ka nākamās divas dienas bija aizraujošas. Doktors Vatsons pavadīja daudz laika ar Holmsa kungu, tāpēc Mērija varēja viesoties pie manis. Mēs sēdējām pie virtuves galda, logos iespīdēja saule, mums priekšā bija tējas tases, un mēs kalām plānus. Loras Šērlijas nelaime bija mūs aizkustinājusi, tomēr galvenais virzītājspēks bija sajūsma, ko radīja iespēja dzīties kaut kam pakaļ. Mēs izdomājām desmitiem dažādu veidu, kā notvert šantāžistu, un katrs nākamais bija muļķīgāks par iepriekšējo. Mēs lasījām vēstuli, meklējām pavedienus, izteicām pavisam neticamus secinājumus, spriežot pēc tintes krāsas vai traipa stūrī. Mēs runājām, plānojām un pats svarīgākais un saviļņojošākais domājām.

Man patika nama saimnieces darbs; tas sagādāja vairāk prieka nekā vienkārši nama īpašnieces loma. Mērijai patika būt precētai ar Džonu. Tomēr nekas no tā visa neradīja augsni prāta darbībai, kamēr vīrieši traucās pa Londonas ielām. Toties tagad mums bija nodarbošanās. Mēs nekavējām laiku ar izšūšanu un cepšanu mēs centāmies atrisināt sarežģītu mīklu. Pirmoreiz daudzu gadu laikā es jutu, kā joņo domas, darbojas prāts, raisās iztēles ainas. Es jutos dzīva neticami, kvēli dzīva.

Virtuves ventilācijas lūka divas dienas netika vērta vaļā. Mēs dzirdējām, kā Džons un Holmsa kungs augšstāvā staigā, reizēm aizcērt durvis, šad tad priecīgi iesaucas. Holmsa kungs neēda maltītes, ko viņam nesu, un visu nakti istabā dega gaisma kā jau vienmēr, kad viņš izmeklēja kādu lietu. Jebkurā diennakts laikā pienāca telegrammas, kurās bija izmantoti viņa dažādie izdomātie vārdi. Tomēr tagad mani neinteresēja viņa lieta, jo es biju pilnīgi pārņemta ar savējo.

Billijs divas reizes dienā ziņoja mums par Viginsa un pārējo zēnu panākumiem. Mēs izsvērām katru vārdu, meklējot kaut ko neiederīgu. Lora viesojās pie šuvējas, iegriezās pie sava tēva jurista, apmaksāja cepurnieka rēķinu. Šērlija kungs devās uz darbu un atgriezās mājās. Viņš pusdienoja lētā vietējā restorānā kopā ar trim tikpat godīgiem un neizteiksmīgiem vīriem. Kalpotāji šķita pavisam parasti. Vienai no istabmeitām bija pielūdzējs. Zābaku tīrītājs tika atpazīts kā zēns, kurš aizbēdzis no iepriekšējās darbavietas. Tās bija sīkas nepilnības Šērliju nevainojami godīgajā dzīvē, bet ar to pietika, lai mēs aizrautos ar dažādiem minējumiem.

Protams, pienāca mirklis, kad Holmsa kunga apartamentu durvis tika atrautas vaļā neparasti sparīgi un viņš noskrēja lejā pa kāpnēm un sauca: Ātri, Vatson Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli

Brīdī, kad Džons patraucās mums garām un izsteidzās ārā pa durvīm, atvainojoties uzmetis skatienu sievai, mēs ar Mēriju stāvējām priekšnamā.

-      Skrien, skrien Mērija līksmi viņam uzsauca.

-     Glābiet pasauli, atrodiet risinājumu. Pēc tam man visu pastāsti Viņa nekad neliedza vīram pavadīt kaut mirkli ar Holmsa kungu, ja vien viņš vēlāk visu sīki un smalki atreferēja.

Joņojot mums garām, Holmsa kungs uzsauca:

-     Vatsona kungs, spēle ir sākusies

Jau nākamajā mirklī viņi bija nozuduši. Mērija aizvēra durvis, jauki uzsmaidīja man un sacīja: Jā, Hadsones kundze, un arī mūsu spēle ir sākusies

Un mēs līksmi smējāmies.

Tomēr mēs bijām gremdējušās sapņos, iztēlojoties, ka esam detektīves, kaut patiesībā tikai rotaļājāmies, īstenība jau tovakar sagādāja mums sāpīgu triecienu.

Džons un Holmsa kungs atgriezās pēc saulrieta un šķita apmierināti. Spriežot pēc Holmsa kunga apetītes, lieta bija atrisināta. Nakts bija mokoši auksta; ziema izpūta savu pēdējo dvašu. Mēs ar Mēriju sēdējām virtuvē, kad piepeši atsprāga vaļā durvis. Tajās stāvēja Billijs gluži kā ēna tumsā, un viņš balstīja kādu, kurš bija saļimis uz viņa pleca. Kāds zēns… Viginss Billijs ievilka viņu virtuvē, un es redzēju, ka Viginsa roka nokarājas. Asinis ak Dievs, asinis Tās pilēja no viņa galvas un rokas, un viņš mirka tajās. Es izrāvu jaunekli no Billija skavām un nosēdināju uz krēsla. Pāžs vairs nespēja noturēt Viginsu, ko bija vedis šurp pa Londonas ielām. Ievainotais neatvēra acis un sekli elpoja, bet drēbes asiņu dēļ bija mitras un gluži kā iestīvinātas.

-     Mērija, es izdvesu. "Mans zēns… Ko viņi nodarījuši manam zēnam? Ko es esmu viņam nodarījusi?" Mērij Mana balss izklausījās pavisam rāma.

-     Pasauc Džonu. Nekavējies

BlLLIJA UN VlGINSA DRAUDZĪBA

Viginss bija tas, kurš pirms gada atveda pie manis Billiju. Kādā aukstā, lietainā nakti Neregulārās armijas vadonis ieradās, un viņam sekoja noskrandis zēns ne vairāk kā desmit gadu vecs, trauslas miesasbūves, ar tumši brūniem matiem. Svešais noņēma cepuri, mani redzot, un labi audzināta bērna balsī teica "lūdzu" un "paldies". Es apsēdināju viņu pie galda un pacienāju ar aukstu gaļu, sieru un biezu maizes riku. Bija skaidrs, ko nozīmē bālā āda un iekritušie vaigi. Tā bērni izskatās, kad pārāk ilgu laiku pavadījuši darba namā un nav saņēmuši pietiekamu uzturu. Viņš ātri ēda, kamēr mēs ar Viginsu aprunājāmies pieliekamajā.

-     Viņš ir no bāreņu nama, Viginss pavēstīja, ik pa brīdim uzmetot skatienu Billijam. Abi vecāki īiomira no tīfa, un citu radinieku nav, tāpēc viņu nosūtīja uz baznīcas bāreņu namu. Tās ir nelāgas vietas, it īpaši tiem, kas raduši pie ģimenes, ēdiena un mīlestības. Viņš ir gudrs un izglītots, un tas šiem ļaudīm nepatīk.

-     Citi bērni viņu vajāja?

-    Ne jau viņi. Tie maitasgabali… Atvainojiet, kundze, bet tādi nu viņi ir Tie, kas vada bāreņu namu. Viņiem patīk, ja bērni ir mazi, klusi, padevīgi, zina savu vietu. Tur nepatīk bērni, kas zina, ka visam jābūt citādi, un nebaidās to pateikt. Viginsa klusā balss dusmās drebēja.

-    Tātad, lūk, ko viņš izdarījis, es klusi noteicu, vērojot zēnu pie galda. Viņš bija pabeidzis ēst un ziņkāri lūkojās apkārt. Tie ļaudis pret viņu izturējās nelāgi. Sita un sodīja.

-    Jā, Viginss drūmi apliecināja. Tāpēc es viņu aizvedu. Tas bija pareizi, vai ne? zēns jautāja, un viņa tonī ieskanējās bažas.

-     Jā, tas bija pareizi, es apstiprināju. Jā, vajadzēja piesaukt varas tiesības, uzstāt, lai Viginss ved zēnu atpakaļ uz bāreņu namu, tomēr es biju redzējusi šīs vietas. Es turp nesūtītu pat nīstamu suni. Vai viņš paliks pie tevis?

-             Tas būtu iespējams, Viginss vilcinādamies sacīja.

-    Viņš varētu iesaistīties mūsējo armijā, bet nevajadzētu. Billijs varētu kļūt par kaut ko izcilu.

-     Tāpat kā tu, Vigins.

-    Jā, un tas notiks, bet es nebūšu tāds kā viņš. Billijs varētu būt ārsts, jurists vai tamlīdzīgi. Es… es būšu kaut kas pavisam cits, ja saprotat, ko gribu teikt, Viginss atklāja, un viņa acis iekvēlojās. Viņam bija taisnība. Viginss izauga uz ielas, kur par viņu neviens nerūpējās, neviens nenorādīja pareizo ceļu, un mācības ne vienmēr bija pareizās. Viņš varētu beigt savu dzīvi pie karātavām vai kļūt par bagātāko vīru Londonā, bet nekad nebūtu cienījams sabiedrības loceklis. Viņš vienmēr būtu izstumtais. Šī apziņa droši vien reizēm sagādāja sāpes, bet viņš neko neteica. Es palūkojos uz Billiju, kurš bija piecēlies no galda un staigāja pa virtuvi. Viņš pamana sīkumus, Viginss sacīja. To, ko es palaižu garām. Un saprot, ko tie nozīmē.

-     Kā detektīvs, es klusi noteicu.

-    Kā detektīvs, Viginss piekrita. Varbūt Holmsa kungs varētu viņu pieņemt kā mācekli.

-     Nezinu… Es nebiju pārliecināta, vai spētu uztiept šo zēnu Holmsa kungam, bet Viginss nojauta, kā mani pierunāt.

-      Jūs man ļoti palīdzētu, Hadsones kundze. Uz ielas es nevaru viņu pieskatīt, viņš drīzumā iekultos nepatikšanās, un man nāktos viņu no tām izpestīt. Es būtu ļoti atvieglots, ja zinātu, ka šeit viņš būs drošībā. Labā namā, kur apgūs labu amatu un kur būs iederīgs.

-     Vigins, es brīdinot sacīju, jo atskārtu, ka viņš cenšas mani apvārdot.

-     Un es raizējos arī par jums, Viginss mani pārtrauca.

-     Mani? es atkārtoju. Jutos pārsteigta un vienlaikus aizkustināta.

-    Holmsa kungu apciemo dažādi cilvēki gan dienu, gan nakti. Zagļi, slepkavas, politiķi, visu veidu neģēļi. Man nepatīk, ka jūs esat šeit viena un jums jāved šie cilvēki uz viņa istabām. Arī Holmsa kungam noderētu uzticams zēns tuvumā.

-     Vai tiešām? es sāji painteresējos.

-    Protams, Viginss rātni apstiprināja. Zēni ir ļoti noderīgi.

Viņš guva uzvaru, kaut gan patiesībā mani nemaz nevajadzēja daudz pārliecināt. Sieviete, kas zaudējusi dēlu, un zēns, kurš zaudējis māti… Tas līdzinājās pasakai.

Es pieņēmu Billiju kā savu pāžu. Vispirms es aprunājos ar Holmsa kungu un Džonu. Ja Billijs turpmāk pavadīs klientus pie diženā detektīva, abiem vīriešiem nāksies maksāt vismaz daļu no viņa algas.

Sākumā Holmsa kungs šo vēsti uztvēra atturīgi. Viņam nepatika pārmaiņas, un viņš bija iesīkstējis savos paradumos, bet Džons galanti steidzās man palīdzēt un atgādināja, ka manā vecumā sievietei nevajadzētu skraidīt uz augšu un leju pa kāpnēm visās diennakts stundās, it īpaši ar tādiem cilvēkiem, kuri apciemo Holmsa kungu. Divos naktī es biju ielaidusi mājā iedzērušu jūrnieku; ja tā turpinātos, mani ķertu sirdslēkme, un tā^būtu Holmsa kunga vaina. Turklāt man vajadzēja palīgu, kas dotos uz karšu veikaliem, telegrāfa kantoriem un kebu novietnēm… Tobrīd Holmsa kungs viņu pārtrauca, izteica pārmetumu par šādu emocionālu šantāžu un padevās.

Billijs saņēma formastērpu ar divām spožu misiņa pogu rindām, kā arī mājas un izglītību.

Pamanījis, ka zēns ir apķērīgs, Holmsa kungs sāka viņu apmācīt. Arī Džons pasniedza Billijam stundas par to, ko Holmsa kungs aizmirsis, piemēram, par Saules sistēmu, kaut gan Džona stundas vienmēr beidzās ar aizraujošiem stāstiem, no kuriem visi nekādā gadījumā nevarēja būt patiesi. Manuprāt, Džons slīpēja savas stāstnieka prasmes, izmantojot Billiju. Es viņu sūtīju pie dažādiem skolotājiem katru otrdienas pēcpusdienu, un Billijs neslinkoja, aizrautīgi lasīdams. Dažu nedēju laikā viņš kļuva par neatņemamu mūsu dzīves daļu, un pēc mēneša pat Holmsa kungs noteica, ka viņš ir "noderīgs".

Tomēr Billijs nekad neaizmirsa, kurš viņu izglābis. Kad viņam bija kāda brīva stunda, parasti trešdienas pēcpusdienā un svētdienā, viņš skriešus metās ielās un pavadīja laiku kopā ar Viginsu. Abi likās tikpat tuvi kā Holmsa kungs un Džons. Es jutos aizkustināta, redzot, cik svarīgi puiši viens otram ir un cik zēniski slēpj savu draudzību aiz jokiem.

Tagad Billijs bija tas, kurš ļoti uzmanīgi pavadīja ievainoto Viginsu līdz virtuves krēslam. Viginss bija nobālis un trīcēja. Par laimi, Džons bija nonācis lejā, tiklīdz Mērija viņu pasauca. Viņš piesardzīgi notupās un pētīja zēna asiņainās drēbes.

-     Kur esi ievainots? viņš jautāja. Viginss papurināja galvu. Viņam trūka spēka atbildēt. Man kļuva nelabi, kad vēroju cietušo, bet Mērija mani atbalstīja.

-       Viņam asiņo galva, Billijs paziņoja. Liela brūce, lūk, šeit. Ir arī citas brūces, un rokai viņš uzkrita virsū, kad tas cilvēks viņu nogrūda no kāpnēm. Varbūt roka ir lauzta.

-     Tūlīt apskatīšu, Džons solīja. Viņš paņēma manas šķēres no virtuves galda un sagrieza Viginsa kreklu. Uzvāriet tēju, Hadsones kundze Stipru, saldu un daudz. Billij, atbalsti viņu. Viginsam ļoti sāpēs, un viņš varētu zaudēt samaņu. Mērij, uzvāri ūdeni, brūci vajag iztīrīt

Nekad es vēl nebiju redzējusi Džonu brīdī, kad viņš pildīja ārsta pienākumus, šo rūpīgo, bet stingro, zinošo, valdonīgo cilvēku. Tagad es sapratu, kāpēc viņam bija tik daudz pacientu; noteikti ir patīkami būt Džona Vatsona aprūpē. Tiklīdz viņš pieskārās Viginsam, zēns nomierinājās un ļāvās, lai ārsts viņu apskata. Mani nepārsteidza tas, ka Holmsa kungs uztic Vatsonam visus medicīnas jautājumus; viņam piemita talants, ko nespētu atsvērt vienkārša mācīšanās.

-      Viņš zaudē tik daudz asiņu Mērija čukstēja vīram, noliekot karsta ūdens trauku un drāniņas uz galda Džonam blakus. Viņa palūkojās uz mani, un es redzēju vainas apziņu viņas acīs. Kāpēc mēs bijām iegrūdušas šo zēnu tādās briesmās?

-      Ir ievainota galvas āda, Džons skaidroja, ar drāniņu apstrādājot brūci Viginsa galvā. Skaidrā, taisnā griezuma līnija šķērsoja pieri un nozuda zem matiem. Acīmredzot viņš atsities pret kādu stūri. Šādas brūces vienmēr bagātīgi asiņo, Džons turpināja.

-     Tev paliks rēta, Vigins, un dāmas par to būs sajūsmā. Pasaki, ka ieguvi to divcīņā. Džons piemiedza ar aci, un Viginss savādi, aprauti iesmējās. Paldies Dievam

Džons noņēma Viginsa krekla skrandas brīdī, kad es noliku tēju uz galda. Tajā mirklī es nespēju apvaldīt izbrīna saucienu. Visu Viginsa ķermeņa augšdaļu klaja zilumi. Viginss pamanīja šausmas manās, Džona un Mērijas acīs. Pat Billijs sarāvās.

-     Es nokritu pa kāpnēm. Akmens pakāpieniem, Viginss aizsmacis izdvesa.

-      Nokriti? Džons neticēdams jautāja. Billijs teica, ka tevi pagrūda, un izskatās, ka tas tika darīts ar spēku.

-     Nē, es nokritu, Viginss ietiepīgi atkārtoja.

Tobrīd es jau biju gatava visā atzīties. Gribēju pastāstīt Džonam par vēstulēm un Šērlijas kundzi. Viņš runātu ar Holmsa kungu, un nasta tiktu noņemta no maniem pleciem. Tomēr Viginss uzmeta man skatienu, kas bija nepārprotams. Viņš zināja mūsu noslēpumu, bija cietis tā dēļ vairāk nekā mēs un negribēja, lai to atklājam. Es padevos un klusēdama apsēdos. Biju gatava izpildīt viņa vēlmi, jo jutos viņam parādā.

Varu apzvērēt, ka tas bija vienīgais iemesls, kāpēc es klusēju.

-     Daži zilumi ir vecāki, Džons ieminējās, pētot dzeltenīgos, violetos un melnos laukumus uz Viginsa torsa.

-     Protams, es daudz kāvos uz ielas, Viginss sacīja un sakoda zobus. Acīmredzot pat Džona saudzīgie pieskārieni sagādāja sāpes, tomēr zēns to neizrādīja, pat neievilka elpu. Es biju tā, kas vaid, saraujas un raud.

-     Viņš vienmēr uzvar, Billijs lepni paziņoja, bet viņa balsī jautās arī bažas. Es pamanīju, kā viņš paraudzījās uz Viginsu. "Cik bieži Billijs glābis Viginsu no kautiņiem? Cik daudz zilumu ir viņam? Vai viņš baidās, ka reiz Vigir^ss neuzvarēs?" Man apkārt norisinājās tik daudzi notikumi, par kuriem es zināju tikai dažu bezvārdu mājienu un noklausītu sarunu dēj. Es nebiju tiesīga pieprasīt patiesību, tomēr mācēju novērot, sadzirdēt un izprast to, ko cilvēki nemūžam nepateiktu.

Pārsējis Viginsa brūci un saudzīgi uzklājis ziedi uz viņa zilumiem, Džons pievērsās rokai, kas pietūkusi nokarājās jauneklim gar sānu.

-     Roka ir sastiepta, nevis lauzta, tomēr kādu laiku ļoti sāpēs, Džons paziņoja saitēdams. Es zinu, ka uz Mēriju, kas rūpējās par Viginsu. Ari es esmu vainīgs to glabāšanā. Tikai nekļūstiet par upuri, labi?

-      Mērijai nedraudēs nekādas briesmas. Apsolu, es tikpat klusi noteicu.

Džons nicīgi iespurdzās. Nezinu, kā jūs apturētu Mēriju, kad viņa sākusi kaut kam sekot, lai cik bīstami tas būtu viņš sacīja pietiekami skaļi, lai Mērija to dzirdētu. Atkal pieklusinājis balsi, viņš satvēra mani aiz rokas un izveda priekšnamā. Ja ar Mēriju kaut kas notiktu, tas man sagādātu mežonīgas sāpes, un viņa to apzinās. Viņas drošība ir gan mana, gan viņas atbildība, un viņa spēj parūpēties par mums abiem, Džons čukstus piebilda. Es runāju par jums, Hadsones kundze. Neiekļūstiet nepatikšanās Tas salauztu mums abiem sirdi.

-    Jums ar Mēriju… es ierunājos.

-    Ne jau mums ar Mēriju Mums ar Holmsu viņš mani pārtrauca. Laikam manās acīs parādījās šaubas, jo Džons piebilda: Viņam ir sirds krūtīs. Viņš to izmanto reti, tomēr tā ir. Un jūs esat ieguvusi vietu tajā. Džons noskūpstīja mani uz vaiga kā dēls, kurš skūpsta māti. Un jums ir vieta arī manā sirdī. Neaizmirstiet to.

Nāve piestātnē

Vēl joprojām es atceros pirmo reizi, kad ieraudzīju Mēriju Morstanu. Kādu rītu es atvēru durvis, un tur jau viņa stāvēja vienkāršā, tīrā, gaiši brūnā, nedaudz pabalējušā kleitā. Viņa bija gara auguma sieviete, kuras gaitā jautās pārliecība par sevi. Mērija bija pievilcīga, kaut gan neatbilda ierastajiem priekšstatiem par daili. Viņai bija izsmalcināti, izteiksmīgi vaibsti, zilas acis un biezi, zeltaini mati. Meitenei rokā bija papīru žūksnis, un viņa bija apņēmīgi sakniebusi lūpas. Kad atvēru durvis, viņa man veltīja skaistāko smaidu, kādu es jebkad biju redzējusi.

-    Labrīt Es meklēju Šerloku Holmsa kungu, viņa klusā, labi nostādītā balsī sacīja. Es saklausīju tik tikko jaušamu skotu akcentu. Tā kā mana māte un vīrs nāca no Skotijas, es esmu pieķērusies šai lepnajai, skaistajai zemei, tāpēc nevilcinoties atbildēju uz smaidu, pavēru durvis plašāk un norādīju ceļu augšup pa kāpnēm.

Kādu bridi Mērija kavējās. Plauksta, kurā viņa turēja papīru žūksni, viegli nodrebēja, bet pirksti sakļāvās ciešāk. Viņa šķita mierīga, tomēr skatienā, ko viņa uzmeta kāpnēm, bija manāmas šaubas par sperto soli un pat bažas.

-     Viņi jūs uzņems laipni, es ieminējos, pati sevi pārsteigdama. Parasti Holmsa kunga klientiem es teicu tikai dažus vārdus, piemēram: "Ienāciet" un "Augšā pa kāpnēm." Tomēr kaut kas šīs meitenes sejā mani aizkustināja man gribējās viņu nomierināt.

Mērija uzlūkoja mani, iepletusi zilās acis, un pasmaidīja.

-     Pateicos, viņa klusi sacīja un atmeta galvu. Vēlāk sapratu, ka tas ir viņai raksturīgs žests. Jaunā sieviete dziļi ievilka elpu un kāpa augšā.

Kad Mērija nāca lejā, es kavējos priekšnamā. Mani mudināja tikai dīka ziņkāre; nebija nekā noderīga, kas tur būtu jādara. Viņa mani pamanīja un apstājās kāpņu pakājē.

-     Pateicos, kundze…

-     Hadsones kundze, es sacīju. Meitene šķita priecīgāka un gandrīz staroja. Tātad viss noritēja labi?

-     Mani sauc Morstanas jaunkundze. Priecājos iepazīties. Viņa sniedza man roku. Tas notika tik reti, ka es pat nezināju, ko darīt. Mēs sarokojāmies kā vīrieši, kas nolemj kļūt par draugiem. Viss noritēja lieliski. Pateicos par mierinājumu, tas ļoti palīdzēja. Jums bija taisnība. Viņi izturējās laipni.

Es gribēju just nepatiku pret Mēriju, kad viņa mainīja mūsu nevainojami sakārtoto saimniecību. Tomēr viņa kļuva par manu tuvāko draudzeni un saistīja mūsu četrotni vēl ciešāk. Viņa neviļus mainīja mūsu dzīvi. Mērija Morstana, pēc kāzām Vatsone, bija kļuvusi par Beikerstrītas 221B nama ģimenes daļu.

Pēc Džona aiziešanas Viginss pavēra muti, bet Billijs pielika pirkstu pie lūpām un tuvojās durvīm.

Mēs zinājām, ka Džons neatklās to mazumiņu, ko zināja vai nojauta, bet Holmsa kungs pārāk labi prata atklāt noslēpumu, izmantojot sīkumus. Pārliecinājusies, ka Džons ir augšā, es liku Billijam vest Viginsu uz nelielo guļamistabu pagrabstāvā un apguldīt. Domāju, ka Viginss nevēlas izrādīt vājumu un izģērbties manā vai Mērijas klātbūtnē. Kad abi vairs nevarēja mūs sadzirdēt, Mērija atvēra lūku.

Džons bija augšā un tīrīja savus instrumentus. Droši vien Holmsa kungs bija painteresējies, kas notiek, jo Džons stāstīja, ka pārsējis brūces Viginsam, kurš savainojies kautiņā un atveseļosies.

Pagaidām viss bija labi. Tomēr nākamajā mirkli Holmsa kungs pajautāja, kur ir Mērija. Džons atbildēja, ka sieva ir virtuvē un baro Viginsu ar kūku.

-     Vai kannā ir kafija? Džons pajautāja.

Brīdi vilcinājies, Holmsa kungs klusi sacīja: Man ļoti žēl, ka tas jāsaka, bet viņai ir kaut kas padomā. Vatsones kundzei. Un varbūt arī Hadsones kundzei.

-      Iespējams, Džons nevērīgi noteica. Man parasti ir kaut kas padomā. Kāpēc gan viņai nevarētu būt? Kur ir saldais krējums? Mērija pasmaidīja. Tas acīmredzot bija slepens laulātā pāra joks.

-     Viņa kaut ko slēpj, Holmsa kungs brīdināja. Pēc tam kaut kas nograbēja; viņš laikam sniedza Džonam saldo krējumu. Vai tevi tas neinteresē?

-     Protams, interesē. Tomēr ar laiku viņa man visu pastāstīs, tāpat kā es pateikšu, ko visu dienu darīju kopā ar tevi. Džonam noteikti bija grūti laipot starp sievu un labāko draugu, tomēr viņa balss pat nenodrebēja. Holmsa kungs nekļūdījās; Džonam bija tērauda mugurkauls. Es laikam dodu priekšroku tējai, Džons nevērīgi noteica.

-      Džon, Holmsa kungs iesāka, un es aizturēju elpu. Viņš draugu uzrunāja vārdā tik reti, ka noteikti gatavojās teikt kaut ko svarīgu, bet Džons viņu pārtrauca.

-     Paskaties uz manu cepuri, Holms No tās ir notraukti putekļi. Mani apavi ir tīri, apkaklīte izgludināta, es esmu pieņēmies svarā. Sieva mani vēl joprojām mīl, viņš smiedamies paziņoja. Holms, es mīlu savu sievu no visas sirds, un arī viņa mani mīl tikpat spēcīgi. Mērija bija atbalstījusies pret sienu, lai labāk saklausītu balsis, un pasmaidīja. Tomēr es pavadu lielāko daļu brīvā laika, skraidot apkārt un šķetinot mīklas kopā ar tevi, Džons turpināja. Man tas sagādā daudz prieka un ir palīdzējis atrast sievu. Viņa ne reizi nav iebildusi pret laiku, ko es veltīju tev. Tieši otrādi, viņa mani iedrošina. Viņa uzskata, ka es daru kaut ko šīs pasaules labā, un domā, ka ir tev parādā par mūsu laulību. Ja viņa savukārt vēlas pavadīt brīvo laiku kopā ar Hadsones kundzi un darīt kaut ko interesantāku, ne tikai šūdināt kreklus un cept kūkas, man nav iebildumu.

-              Labi, ja tā vēlies, Holmss neapmierināts noteica.

-    Vai tas, ar ko viņas nodarbojas, nav bīstami? Viginss ir smagi ievainots, spriežot pēc izmantoto apsēju daudzuma.

-     Es esmu pārliecināts, ka viņām nekas nedraud, Džons noteica. Viņa balss piepeši kļuva skaļāka, it kā viņš atrastos tieši blakus lūkai. Viņas apsolīja.

Atskanēja skaļš troksnis; Džons aizcirta ventilācijas lūku.

Mērija satrūkusies atkāpās no sienas.

-     Viņš aizvēra lūku viņa iesaucās, dusmās un kaunā piesarkusi. Džons pieminēja mūsu solījumu un aizvēra lūku. Vai viņš to darīja tīšām?

-     Lūka ir augstu sienā un ļoti grūti aizverama, es atgādināju. Jā, domāju, ka viņš to darīja tīšām.

Brīdi mēs stāvējām, šausmu pārņemtas. Kāds atklājums "Džons zina, ka mēs noklausāmies. Cik ilgi viņš to jau zinājis? Vai no paša sākuma?" Es atvēru lūku un klausījos tikai brīžos, kad virtuvē valdīja klusums. Man nebija ne jausmas, ka viņš mani dzird. Holmsa kungs ne reizi nebija devis kādu mājienu.

Mums neizdevās savaldīties, un mēs sākām smieties. Mēs smējāmies kā divas nerātnas skolnieces, kas pieķertas ēdam saldumus gultā.

Kad bijām aprimušas, es devos uz istabu, kur Billijs bija iekārtojis Viginsu. Viņš rūpīgi apsedza draugu, rūpējoties, lai rokas paliktu virs segas. Viginss šoreiz izskatījās pēc maza, nelaimīga zēna, kam nepieciešama palīdzība, bet acīs dega tāda pati liesma kā vienmēr. Es apsēdos uz gultas malas, un Mērija nostājās man aiz muguras.

-    Stāsti mums visu, es lūdzu.

Viginss ievilka elpu un saudzīgi satvēra sastiepto roku. Es jau gribēju doties prom un Jaut, lai jauneklis visu pastāsta vēlāk, tomēr zināju, ka viņš nespēs iemigt. Viginss bija apzinīgs.

-     Es sekoju dāmas vīram. Billijs bija kopā ar mani, jo es mācīju viņam dažas viltības. Šērlijam bija parasta diena. Viņš gāja uz darbu, vienos devās pusdienās uz to pašu lēto restorānu, kur ēd vienmēr. Tomēr pēc tam viņš neatgriezās darbā un pastaigājās gar upi līdz piestātnei. Tieši bīstamajā nostūrī. Tieši tur, kur viņam kāds varētu uzklupt vai nogalināt, lai nozagtu mutautu, un neviens nepalīdzētu, kaut gan bija gaiša diena. Un viņš to apzinājās. Izskatījās… Kā tu teici, Billij?

-     Baiļpilns, Billijs sacīja. Viņš bija nobālis, un rokas drebēja. Es nedomāju, ka viņš gribēja tur būt.

-    Nepavisam, Viginss apstiprināja. Es ari negribētu, jo piestātne ir nelāga vieta. Tur nolaupa zēnus.

-     Kas viņus nolaupa? Kāpēc? Mērija jautāja. Vi);inss drūmi palūkojās uz viņu, it kā nožēlotu savus vārdus. Es nedomāju, ka viņš kaut ko tādu pateiktu, ja nebūtu zaudējis daudz asiņu.

-     Piedodiet, bet es nevēlos to teikt, kundze, viņš sacīja.

-     Ak tā… saprotu, Mērija noteica, palūkojusies uz mani. Reizēm Viginss pavēra mums skatu uz nezināmu, baisu, netīru pasauli, par kādu mēs pat nenojautām.

-     Varbūt Šērlija kungs devās uz kuģniecības kantori, es ieminējos.

-     Tur nav neviena kantora, Viginss sacīja. Vismaz ne tāda, ko izmantotu tik smalks kungs. Turklāt viņš neiegāja nevienā kantorī. Viņš apstājās un pameta skatienu apkārt, it kā pārbaudītu, vai neviens neseko. Ne mani, ne Billiju viņš nepamanīja. Mēs esam pārāk veikli, lai mūs tāds nepraša pamanītu Piepeši viņš pa akmens kāpnēm noskrēja lejā tieši pie ūdens. Tur mums nebija, kur paslēpties, bet es zināju, ka notiek kaut kas interesants. Es liku Billijam pagaidīt augšā un pats nokāpu lejā, tēlojot piestātnes žurku, kas meklē darbu vai noderīgus atkritumus. Tur pie upes bija kāds vīrs. Viņa seju apspīdēja saules gaisma, kas spoguļojās upē. Es nevarēju skaidri saskatīt. Šērlija kungs piegāja viņam klāt un vairākas reizes atkārtoja, lai neko nestāsta kaut kādai viņai, jo nepatīkamie jaunumi šo "viņu" salauztu.

-     Par ko bija runa? es jautāju.

Viginss paraustīja plecus. Nav ne jausmas.

-     Kā tas vīrs izskatījās? Mērija jautāja, un Viginss sarauca pieri.

-     Es par to daudz domāju. Ja aizveru acis, tad redzu nevis viņa seju, bet tikai gaismu, kas no upes virsmas atstarojas tieši man sejā. Es to cilvēku redzēju, iekams saule mani apžilbināja, tiešām redzēju, bet nevaru atcerēties

-     Pie tā vainīgs sitiens pa galvu, Mērija mierinādama sacīja. Viginss sāka acīmredzami satraukties.

-     Džons apgalvo, ka tie bojā atmiņu. Nedomā, un gan jau atmiņas atgriezīsies.

-    Ja nu tas nenotiks? viņš iesaucās, savas neveiksmes sarūgtināts.

-     Tātad nenotiks, es atbildēju. Atradīsim svešo citādi. Vai redzēji, kas viņam mugurā?

Viginss papurināja galvu, bet Billijs sacīja: īss mētelis, tumša cepure ar nagu, nodilušas bikses. Bet tās drēbes neizskatījās pareizi, viņš pat nekustējās pareizi. Staigāja savādi, stīvi, it kā mēģinātu atcerēties, kā jāsper soļi.

-     Viņš tēloja, Viginss klusi noteica. Visu tēloja. Vai redzēji viņa seju?

-     Nē, to aizsedza cepure, Billijs vainīgi atbildēja.

-     Piedod.

-    Tu visu izdarīji pareizi. Iegaumēji drēbes, pamanīji gaitu. Lieliski, Viginss drūmi novilka, un Billijs lepnumā staroja.

-     Es atceros viņa balsi, Viginss piepeši ieminējās.

Jo pēc brīža viņš teica Šērlija kungam: "Jūs abi esat

mani nogurdinājuši. Spēle ir beigusies." Viņam bija izsmalcināta, klusa balss, kas nesaskanēja ar pārējo. Un tad… tad viņš iegrūda Šērlija kungu upē. Bez brīdinājuma, pat bez draudiem. Vienkārši pagrūda, it kā tas viņam būtu vienaldzīgi.

-     Upes policisti izvilka Šērlija kungu no ūdens, Billijs steigšus piebilda. Es viņus redzēju. Tobrīd viņi brauca laivā gar krastu, un es viņus pasaucu. Šērlija kungs bija bez samaņas, bet dzīvs. Piedodiet, ka nepateicu uzreiz. Mana uzmanība bija pievērsta kaut kam citam.

-     Saprotami, Mērija piekrita.

-      Svešais mani pamanīja, Viginss piepeši klusi ierunājās. Viņa tonī ieskanējās kaut kas līdzīgs bailēm.

-     Neko daudz neatceros, bet viņš mani redzēja. Laikam es uzskrēju pa kāpnēm…

-     Jā, un viņš tev sekoja, Billijs apliecināja. Panāca tevi kāpņu augšgalā, satvēra, sapurināja un nosvieda lejā. Lūdzu, piedod, ka nepaguvu laikus atskriet, Billijs sacīja, gandrīz raudādams. Es skrēju ļoti ātri, bet nepaspēju.

-     Kas būtu noticis, ja tu paspētu? Viginss jautāja.

-     Viņš nosviestu pa kāpnēm arī tevi, un mēs abi tur noasiņotu līdz nāvei. Visiem būtu vienalga, kas ar mums notiek.

-     Mums nav vienalga, Mērija iebilda. Mēs jūs atrastu.

-     Ne jau tajā vietā. Protams, jūs sāktu mūs meklēt, bet neatrastu. Nē, Billijs izglāba mūs abus, Viginss mierināja satriekto zēnu.

-     Es atvedu viņu šurp, Billijs turpināja. Diemžēl policisti un ārsti uzdod pārāk daudz jautājumu, viņš piebilda, aši uzmetot skatienu Viginsam.

-     Tieši tā, es piekritu un piecēlos. Tagad man viss jāpastāsta Holmsa kungam.

-    Nē Viginss un Billijs vienbalsīgi iesaucās.

-      Vigins, tu pats teici. Ja kāds cietīs… Mērija iebilda.

-       Runa bija par jums vai Hadsones kundzi, Viginss apņēmīgi sacīja. Nevis mani. Es neesmu svarīgs.

-     Tu esi ļoti svarīgs, es paziņoju.

-    Ne jau tādā veidā, kā to domāju es, Viginss iebilda. Zinu, ka es jums nedaudz patīku, un jūs patīkat man, mēs sarunājamies. Viņš koši piesarka.

-     Es iekļuvu nelaimē, bet esmu pie tā pieradis. Man uzbruka cilvēks, kuru jūs meklējat, tāpēc tagad šī ir arī mana lieta. Es gribu, lai to atrisina, un lūdzu jūs atrisināt to manā vārdā, bet nevēlos, lai to darītu Holmsa kungs. Viņš ir ļoti gudrs, bet es gribu, lai to paveicat jūs. Galu galā jūs to iesākāt, lūdzāt manu palīdzību. Tagad jums tas jāpabeidz. Jūs esat man to parādā. Vai skaidrs?

-     Tas ir goda jautājums, Mērija klusi noteica.

-    Tieši tā, kundze, Viginss atbildēja, uzlūkodams viņu.

-     Labi, Mērija piekrita. Es esmu karavīra sieva un meita un zinu, ko tas nozīmē. Lai cik muļķīgi tas liktos, mēs turpināsim darboties pašas bez Holmsa kunga palīdzības. Vai esi ar mieru?

Es palūkojos uz savainoto, bet apņēmīgo zēnu, viņa uzticamo pavadoni, savu draudzeni, kas apveltīta ar pārsteidzošu gribasspēku, un domāju par visu, ko varētu zaudēt.

-    Jā, es esmu ar mieru.

Billijs, tikpat apņēmīgs kā vienmēr un droši vien ari juzdamies vainīgs par Viginsa ievainojumu, atrada Šērlija kungu slimnīcā. Viņš bija dzīvs, bet bez samaņas. Ārsti nedomāja, ka viņš izdzīvos, nemaz nerunājot par pamošanos. Sērlijas kundze sēdēja viņam blakus jau kopš pirmā brīža, kad uzzināja par notikušo, un gatavojās pārvest vīru mājās. Viņa atteicās ar kādu runāt par piedzīvoto un vēstulēm. Billijs paskaidroja, ka viņu sūtījām mēs, un uzkavējās tikai tik ilgi, lai atklātu, ka ari Šērlija kungam ir noslēpumi. Viens un tas pats cilvēks bija mocījis abus laulātos, un gudrais Billijs atgādināja, ka labākā atriebība būtu mīlēt vienam otru par spīti visam. Lora pamāja un piekrita. Es biju pārliecināta, ka mēs vairs nevaram viņai palīdzēt. Mums bija Viginsa liecība, notikums piestātnē, bet pēc pāris dienām mēs ieguvām ari daudz citu pierādījumu no pārējiem upuriem.

Runa vairs nebija tikai par Šērlijas kundzi un vēstulēm. Bija noticis slepkavības mēģinājums, kas skāra ne vien Šērlija kungu, bet arī Viginsu. Turklāt mēs nevarējām zināt, ko vēl izdarījis neģēlis. Kādam, kurš raksta tik baisas vēstules un spēj iegrūst neaizsargātu zēnu un vīrieti nāvē, noteikti ir ļaundarību pilna pagātne.

Pēc vairākām stundām mēs ar Mēriju sēdējām virtuvē un gremdējāmies pārdomās. Tās diemžēl nebija patīkamas. Mēs bijām atvērušas lūku, kaut gan nemaz neklausījāmies. Es neskaidri dzirdēju Džonu, kurš kādā brīdī atvēra lūku otrā pusē, žēlodamies par Holmsa kunga jauno tabaku, kas izplatīja apartamentos turku tirgus cienīgu smārdu. Un tā bija taisnība. Man nebija ne jausmas, kā ož turku tirgus, bet droši vien līdzīgi smagnējam aromātam, kas ieplūda pa lūku. Holmsa kungs atbildēja, ka atšķirt dažādus tabaku veidus var tikai tad, ja tos visus smēķē. Abi todien bija viegli aizkaitināmi, un līdzsvars mājā šķita zudis. Pēc brīža Džons paziņoja, ka tiksies ar Holmsu nākamajā dienā, un nokāpa lejā.

-    Rīt, es teicu Mērijai.

-     Rīt, viņa klusi atbildēja.

Kad Vatsoni aizgāja, es sagatavoju sviestmaizes un aiznesu Holmsa kungam. Es pazinu visus šos mājienus pastiprināto tabakas patēriņu, nepacietību citu cilvēku klātbūtnē, nemieru un klusēšanu. Bija pienācis viņa laiks. Viņš šķetināja kādu noslēpumu, par ko es neko nezināju, jo biju aizrāvusies ar savu mīklu. Kaut kas Holmsa kunga uzvedībā liecināja, ka tovakar viņš lietu atrisinās.

Detektīvs sēdēja uz kaudzē sakrautiem dīvāna un krēslu spilveniem pie uguns kamīnā. Istaba grima tumsā. To apgaismoja tikai liesmas, un pa logiem ieplūda krēsla, tāpēc istaba izskatījās savādi draudīga. Tieši tādā gaisotnē cilvēki mēdz stāstīt spokus stāstus, un tādā gaisotnē tiem var noticēt. Stūros melnēja ēnas, kas piešķīra grāmatām un attēliem jaunu dzīvi, smagnēju un mistisku šajā puskrēslā. Manuskriptu un piezīmju kaudzes šķita lokāmies un dejoja liesmu mestajās ēnās, it kā tiecoties izkļūt brīvībā. Pār visu gūlās dūmi un migla no uguns, ielas un Holmsa kunga pīpes. Dūmaka slēpa mēbeļu stūrus un apmigloja redzi, un istaba likās dēmoniska. Tā vairāk līdzinājās alai. Šajā nespodrajā gaisotnē Holmsa kungs sēdēja pavisam nekustīgs, un viņa seja bija kā akmenī tēsta. Viņš izskatījās pēc pagānu dieva statujas, ko vajadzētu apbrīnot, bijāt un pielabināt.

Kaut gan telpā valdīja tveice, es nodrebinājos, tomēr pārsvaru guva manas saprātīgās mātes skotietes asinis. Es iegāju istabā, noliku sviestmaizes uz galda, plaši atvēru logus, lai izkliedētu dūmus un izvēdinātu telpu, un sabikstīju uguni, lai tā mestu tīkamāku gaismu. Holmsa kungs pat nesakustējās. Viņš ierunājās tikai brīdī, kad es jau gatavojos aiziet.

-     Es neesmu izsalcis, Hadsones kundze.

-    Šobrīd neesat, es piekritu. Bet gribēsiet ēst, kad būsiet atrisinājis lietu pulksten trijos, un es nevēlos, lai jūs tobrīd mani sauktu.

-              Trijos? viņš izbrīnīts jautāja un pievērsās man.

-     Kā jūs zināt, ka es atrisināšu lietu trijos?

-    Tas vienmēr notiek aptuveni trijos, es skarbi noteicu. Mani pamodina skaļš sauciens, jūs skraidāt pa istabām, svaidāt mantas, izkliedzat kaut ko nesaprotamu un pieprasāt doktoru Vatsonu vai Billiju.

Holmsa kungs saviebās. Viņu neuzmundrināja sajūta, ka viņu kāds tik labi pazīst. Bet varbūt viņam sagādāja prieku paša nepatika to atzīt. Varbūt viņš pat nesaprata, cik bieži izraisa haosu mūsu mājā agrā rīta stundā. Tomēr brīžos, kad Holmsa kungu nemocīja lietas vai garlaicība, viņš vienmēr bija pieklājīgs pret mani, tāpēc šoreiz teica: Lūdzu, atvainojiet Šonakt es centīšos paust savu triumfu klusi. Viņš atkal pievērsās ugunij, un pār viņa seju noslīga ēnas.

-     Nē, nevajag, es lūdzu, pakļaudamās piepešai iegribai, un tuvojos viņam. Man patīk to dzirdēt. Patīk dzirdēt, kā jūs uzvaras priekā gavilējat, un zināt, ka atrisināta kārtējā lieta. Pasaule reizēm ir tumša un nežēlīga, it īpaši trijos naktī. Es guju nomodā un domāju par visu redzēto un lasīto, un ir grūti noticēt, ka ir ari krietni cilvēki, kas varētu atvairīt tumsu, šausmas un ļauno. Pēc tam es dzirdu jūs un zinu, ka pasaulē ir kāds, kurš cenšas dāvāt gaismu citiem. Dzirdot jūsu saucienu, es zinu, ka atminēta jauna mīkla, varbūt glābta dzīvība vai novērstas briesmas, un es atkal jūtos drošībā. Rodas pārliecība, ka vēl ir cerība.

Nekad es vēl nebiju tā runājusi ar viņu. Vismaz ne tik daudz. Reiz Džons man teica, ka Holmss ir sliktākais īrnieks visā Londonā un es viņu paciešu tikai rentes dēļ. Es to paaugstināju katru reizi, kad viņš kaut ko iznīcināja savās istabās. Viņš nesūdzēdamies maksāja, kaut gan rente jau bija ļoti liela. Tomēr tas nebija īstais iemesls. Es zināju, kādus brīnumus viņš veic, kā dziedē sāpes, kā dāvā mierinājumu citiem… un ka to visu dara zem mana jumta.

Holmsa kungs ziņkāri uzlūkoja mani, bet šķita nedaudz izbrīnījies, it kā es būtu kaķis, kas piepeši izaudzējis spārnus un nolēmis lidināties istabā.

-     Jūs abi ar Vatsonu kvēli man ticat, viņš klusi noteica.

-     Šī ticība ir pelnīta, es apņēmīgi atbildēju, saņēmusi rokas kopā. Melnajā kleitā es izskatījos pēc cienījamas namsaimnieces, kas veiksmīgi slēpj savu vētraino iekšējo pasauli.

-       Kas notiktu, ja man kaut kas neizdotos? Holmsa kungs jautāja. Balss bija rāma, un sejas izteiksme šķita neizdibināma uguns gaismā. Tā ir bijis jau iepriekš, Hadsones kundze. Un būs turpmāk.

-    Jūs tomēr allaž mēģināsiet, es sacīju. Man ļoti gribējās atklāt, ko viņš un viņa darbs man nozīmē, tomēr es uztraucos, ka tā runāt ar īrnieku nav pieklājīgi. Varbūt es pārkāpu robežas. Mans uzdevums bija klusējot pieliekt galvu, doties prom un gaidīt, līdz mani pasauks. Tomēr es biju sākusi un vairs nespēju apstāties. Tas ir svarīgi. Jūs mēģināt, bet daudzi citi gluži vienkārši novēršas.

-     Svarīga ir uzvara, Holmsa kungs noteica. Pagale kamīnā nokrita sānis, liesmas uzšāvās augstāk, un vienu mirkli es skaidri ieraudzīju viņa seju. Acis bija drūmas, un es guvu ieskatu izmisuma pilnajā cīņā, kas norisinājās viņa prātā. Šerloks Holmss pret pasauli. Viens cilvēks pret visu Londonas ļaunumu, samaitātību un naidu. Pagale vairs nekustējās, uguns norima, un viņa seja atkal ieslīga tumsā. Es palūkojos apkārt un uz galda pamanīju nelielu pelēka papīra lapu. Uz tās bija mans uzvārds un ziņa par spēli un mušpapīru.

-     Vai tas domāts man? es jautāju.

-      Tikai tad, ja jūs kuģojāt ar "Gloriju Skotu", Holmsa kungs sausi noteica. Tas ir suvenīrs. Ar to viss sākās. Mana pirmā lieta. Viņš brīdi klusēja. Vai Viginss atlabs? viņš jautāja, spēji mainīdams sarunas tematu.

-    Jā. Es par viņu parūpēšos.

-      Dzirdēju, ka viņš rūpējas par jums, Holmsa kungs ieminējās. Es palūkojos uz ventilācijas lūku. Skaņa plūda abos virzienos…

-       Arlabunakti, Hadsones kundze. Pateicos par sviestmaizēm, Holmsa kungs pieklājīgi sacīja.

-      Arlabunakti, Holmsa kungs, es atbildēju un klusi aizvēru durvis.

Varbūt tas bija īstais mirklis, kad viņam pastāstīt par Loru Šērliju un visiem turpmākajiem notikumiem. Viņš pārņemtu šo lietu. Es pavisam viegli varēju nocelt šo nastu no saviem pleciem un uzkraut viņa kamiešiem, kas jau slīga zem smaguma. Tomēr es to nespēju. Atcerējusies viņa stingo acu skatienu, es negribēju pievienot viņa raizēm ne kripatu savējo. Detektīvam bija atbildība, solījumi, mūsu ticība, kas jāattaisno, un tas pats attiecās uz mani. Mēs ar Mēriju to visu sākām. Mēs ar Mēriju uzņēmāmies šo nastu un turpināsim to nest līdz brīdim, kad reiz trijos naktī visu atrisināsim.

Vaitčepelas lēdijas piedzīvojums

Pirms gandrīz septiņiem mēnešiem Džons ienāca manā virtuvē, apsēdās pie galda un paziņoja, ka mīl Mēriju Morstanu, bet nemūžam nevarēs ar viņu apprecēties. Viņš sēdēja tepat pie plīts, kur bija siltāks, dzēra tēju un ēda maizītes… jeb bezmērķīgi malkoja tēju un drupināja maizītes pirkstos. Viņš runāja par teiksmainajiem Agras dārgumiem, par noslēpumainu nodevību Indijā, Četru zīmi un drosmīgo, daiļo Mēriju Morstanu, kas ierauta šajā notikumu virpulī.

-     Viņa ir gudra, Džons sacīja, acīm mirdzot. Viņš lūkojās pa logu un domāja par Mēriju. Pat Holmss atzinīgi izsakās par viņas saprātu. Un viņa ir labsirdīga. Sirsnīga pret visiem. Un tik mierīga Pat bīstamākajos mirkļos, stājoties pretī slepkavām, ļaundariem un nāvei, viņa neatkāpās, kaut gan noteikti baidījās. Viņa tikai iztaisnoja muguru kā pieredzējusi karotāja. Un kad viņa smaida…. Džons piekala skatienu tējas tasei sev priekšā.

-     Liekas, it kā sirds uz bridi apstātos, es pabeidzu viņa iesākto teikumu. Džons palūkojās uz mani, piepeši apjautis, ka es viņu saprotu. Jā es atceros šo sajūtu, kad Hektors…. Hadsona kungs… man uzsmaidīja. Viņš smaidīja reti, tikai tad, kad uzturējās kopā ar mani, un katru reizi šķita, ka es jūtu kaut ko sevī nodrebam. Toreiz es sapratu, ka viņu mīlu.

Džons pasmaidīja un viegli piesarka. Tas bija ļoti aizkustinoši, it kā pieredzējušā karavīra krūtīs pukstētu skolnieka sirds.

-    Jā, viņš atzina. Es viņu mīlu. Noteikti mīlu, kā gan citādi? Ja jūs viņu pazītu…

-     Gan es viņu iepazīšu, es sacīju un paņēmu tases. Iepazīšu, kad viņa kļūs par Džona Vatsona sievu. Viņš neatbildēja, un es pagriezos. Sārtums bija nozudis no Džona vaigiem, un viņš drūmi raudzījās uz priekšu. Jūs taču viņu bildināsiet, vai ne? es jautāju.

-     Kad atrisināsim lietu, viņa būs bagāta, Džons atklāja, un viņa acis bija skumju pilnas. Viņa saņems tēva novēlētos teiksmainos Agras dārgumus un neticamu bagātību, bet es esmu tik nabags, ka tik tikko velku dzīvību ar karavīra pensiju.

-     Ko jūs zināt par viņas sapņiem? es saniknota jautāju. "Hm, ko gan es par tiem zināju? Ja man būtu jāizvēlas starp dārgumiem un tādu vīrieti kā Džons, es izvēlētos Džonu, bet… ko gan es zinu par Mēriju?" Tomēr es viņu aizstāvēju. Ja Džons Mēriju mīlēja, viņai jābūt šis mīlestības vērtai. Turklāt, ja viss būtu otrādi, ja jūs būtu bagāts un viņa nabaga, tam nebūtu nozīmes.

-    Vīrietim ir jārūpējas par sievieti, Džons saudzīgi atgādināja. Jāuztur sieva, nevis otrādi. Nabags, kurš apprecas ar bagātnieci… Tas izklausās un šķiet nicināmi.

-      Viņai tas būs vienaldzīgi es apgalvoju. Ja viņa jūs mīl, nauda liksies mazsvarīga.

-    Es pat nezinu, vai viņa mani mīl, Džons noteica, tuvodamies man. Viņš izskatījās nomaldījies un apjucis.

-     Ja viņa jūs pazīst, tad mīl, es apņēmīgi paziņoju. Citādi nemaz nevar būt.

Lai Džons neredzētu manu seju, es novērsos. Nebiju radusi atklāt, cik tuvs viņš man ir un cik augstās domās par viņu esmu. Manas jūtas piederēja tikai man, un kopš sava Hektora nāves es par tām nerunāju ar citiem. Turklāt es nespēju paciest skumjas viņa acīs.

-      Mērija ir pārāk laba man, Hadsones kundze, viņš sacīja. Kad ielikšu dārgumus viņai rokās, viņa būs neaizsniedzama.

Protams, viņa nebija neaizsniedzama.

Viginss palika mazajā istabā pie virtuves. Viņš gribēja doties prom un atlabt savu zēnu pulkā, bet Billijs

I'.irgi paskaidroja, ka aizejot viņš mani sāpinātu un l.ts būtu nepieklājīgi, tāpēc Viginss piekrita palikt.

Divas dienas vēlāk viņš pasniedza man nākamo pavedienu brīdī, kad nesu viņam zupu. Billijs sēdēja uz gultas, un abi dedzīgi sačukstējās. Likās, ka sācies kaismīgs strīds, bet viņi pamanīja mani un apklusa.

Es noliku paplāti Viginsam uz ceļgaliem, palūdzu neizliet šķidrumu un apēst visu uzreiz. Džons apgalvoja, ka Viginss strauji atlabst, un es zināju, ka tūlīt pēc sāpju pagaišanas zēns nozudīs ielās. Līdz tam es biju apņēmusies viņu pabarot, cik vien iespējams. Atmiņā vēl spilgti bija saglabājies viņa kalsnais torss, ko redzēju, kad Džons viņu izģērba.

Viginss ēda zupu, un es tikmēr aplūkoju istabu. Redzēju grāmatu kaudzi un svaigos ziedus, ko atstājusi Mērija. Viginss ik pa brīdim pameta skatienu uz košajiem ziediem, it kā nekad mūžā nebūtu redzējis kaut ko tik skaistu, un tā droši vien bija. Nezinu, kur Viginss iemācījās lasīt tas bija noticis pirms iepazīšanās ar Holmsa kungu -, bet viņš kāri lasīja visu, ko vien varēja dabūt. Billijs pavadīja katru brīvo mirkli pie drauga un aizrautīgi stāstīja par lietu, ko Holmsa kungs tobrīd šķetināja, un citiem atrisinātajiem sarežģījumiem. Spriežot pēc cigarešu pelniem uz grīdas, arī Holmsa kungs vairākas reizes bija te ciemojies.

Billijs pamanīja, ka lūkojos uz pelniem.

-     Viginss neko nestāstīja Holmsa kungam par lietu, viņš satraukts apliecināja. Neregulārās armijas vadonis paskatījās uz viņu. Billijs pamāja un ar lūpam izveidoja vārdus: "Viņa zina."

-     Itin neko, Viginss sacīja. Es runāju nopietni, kad solīju neko neteikt.

-     Vienalga, ko teiktu citi, Billijs noņurdēja, un Viginss uzmeta viņam dumpīguma pilnu skatienu. Es minēju, ka abi kā jau zēni un vīrieši vispār ir kaismīgi strīdējušies par to, kas ir svarīgāk rūpēties par manu drošību vai turēt solījumu. Šķita, ka Viginss ir uzvarējis. Es uzsmaidīju Billijam, lai viņu iedrošinātu. Viņš man pamāja šis zēns, kurš drīz kļūs par vīrieti.

-    Jums ir kādi jaunumi, vai ne? es minēju, abus vērodama. Un jūs nezināt, vai gribat man tos atklāt.

-    Varbūt tas ir nieks, Billijs sacīja.

-     Vai arī kaut kas ļoti nozīmīgs Viginss dedzīgi iebilda.

-     Viņa taču nekavējoties dosies uz Vaitčepelu Vai gribi, lai viņa nokļūst Vaitčepelā? Billijs skaļi attrauca.

-     Es negrasos melot, un kaut ko noklusēt ir tikpat slikti kā melot

Es apsēdos uz gultas, izlīdzināju palagus un pavēlēju: Stāstiet

-     Vaitčepelā ir kāda sieviete, Viginss klusi iesāka.

-     Vaitčepelā ir daudz sieviešu, es sausi noteicu. Pat tāda iesīkstējusi namsaimniece kā es zināja šo to par pasauli, it īpaši tāpēc, ka laiku pa laikam aizņēmos Holmsa kunga avīzi "Ilustrētie Policijas Jaunumi" un lasīju arī sludinājumus, ne tikai rakstus.

-    Nē, šī ir lēdija, Viginss iebilda. Un ne jau tāda ka pārējās cienījamās kundzes, kas viesojas Vaitčepelā, lūdz Dievu, šausminās un vaid, it kā mums nebūtu nekā labāka, ko darīt, un mēs alktu klausīties viņu centienos glābt mūsu dvēseli. It kā mums tāda būtu

-      Kopš Uzšķērdēja laikiem, kundze, Billijs bikli ieminējās, it kā negribētu, lai es dzirdu šo vārdu, daudzas smalkas dāmas nodarbojas ar labdarību Vaitčepelā. Dibina baznīcas un cenšas glābt… kritušās sievietes.

-     Kā tu to visu zini? es jautāju. Mani interesēja, ko Billijs dara savā brīvajā laikā.

-     Es par to lasīju, kundze, viņš atbildēja, bet es nojautu, ka tā ir tikai puse patiesības. Viginss bieži uzturējās Vaitčepelā, un Billijs reizēm viņam pievienojās. Tomēr es zināju, ka nedrīkstu mēģināt viņus šķirt un ka Billijs ir drošībā blakus Viginsam. Es negribēju piespiest Billiju palikt mājās un nolēmu izlikties, ka ticu meliem. Bet šī dāma, par kuru es runāju, kundze… Viņa palīdz cilvēkiem. Tiešām palīdz, Viginss sacīja.

-     Viņa atvēra bezmaksas klīniku, un turp var doties jebkurš. Viņa izdāļā zāles, pārtiku un citas mantas, nekad nepiemin Dievu un lūgšanas. Tomēr viņa ir skumja, kundze. Ne tāda kā pārējās, kas ir lepnas, priecīgas un iedomīgas, jo dara Dievam tīkamu darbu vai vismaz pašas tā iedomājas. Vaitčepelas lēdija vienmēr ir skumja.

-     Ko vēl tu vari man par viņu pastāstīt? es jautāju, uzmanīgi vērodama zēnu. Nekad es nebiju redzējusi Viginsu un Billiju šādā gaismā. Šis bija ieskats viņu dzīvē, kas notika ārpus Beikerstrītas robežām.

-    Viņa nekad nepamet Vaitčepelu. Nekad, pat nakti vai svētdienās. Reizēm es redzu, ka viņa vēro citus cilvēkus aizejam, un šķiet, ka viņa labprāt dotos līdzi, bet nekad to nedara. Tomēr to grūti saprast, jo viņas seja ir aizsegta.

-     Aizsegta?

-      Vaitčepelas lēdija nēsā melnu plīvuru, kundze. Viņas seju nevar redzēt. Un viņa nevienam neatklāj savu vārdu. Viņai nav ne sejas, ne vārda.

-     Kā tu zini, ka viņa ir skumja? es jautāju.

-     Vienmēr var sajust, ka cilvēks ir skumjš. Pat tad, ja smaida. Tāpat kā jūs reizēm. To nodod viņas gaita un stāja. Viņa iet lēni un smagnēji. Un balss… Pēc balss var noteikt, vai kāds smaida. Viņas tonī nekad nav jaušams smaids. Viginss dedzīgi paliecās uz priekšu. Man nebija ne jausmas, ka viņš tik prasmīgi novēro cilvēkus. Es nezināju, ka viņš ir novērojis mani.

-     Vai esi runājis ar šo Vaitčepelas lēdiju?

-     Vienu reizi, viņš atbildēja. Es palīdzēju viņai izsniegt ēdienu cilvēkiem, kas nespēj aiziet līdz klīnikai. Dažreiz es tā daru, jo saņemu kādu nieku Neregulārās armijas zēniem. Spriežot pēc tā, kā lēdija tēlēja naudu, viņai tās ir daudz. Es pajautāju, kāpēc viņa visu laiku pavada Vaitčepelā, nevis viesojas šeit kā i itas lēdijas, un viņa atbildēja: "Kāda tikai nežēlīga cilvēka dēļ. Pasaulē nav cita, kurš būtu tik nežēlīgs."

-     Mēs domājām, ka viņa runā par mīļoto vai vīru, Billijs piebilda. Tomēr, kad vēroju Loru Šērliju, viņa man atgādināja Vaitčepelas lēdiju. Abām bija līdzīga gaita, it kā viņas visu laiku baidītos. Ik pa brīdim abas palūkojās pār plecu, vairījās no svešiniekiem un satrūkās, dzirdot kādu troksni. Un vēstules Vaitčepelas lēdijai ļoti nepatīk saņemt vēstules. Domāju, ka runa ir par to. Viņa slēpjas no šī nežēlīgā cilvēka vienīgajā vietā, kur viņš lēdiju nemeklētu. Manuprāt, ari Vaitčepelas lēdija tika šantažēta.

Nebija grūti sameklēt Vaitčepelas lēdiju. Visi zināja par šo labsirdīgo sievieti, kas slēpa seju zem plīvura un nekad nepieminēja ne Dievu, ne grēku izpirkšanu. Billijs veda mūs ar Mēriju pa Vaitčepelas ielām. Tā bija baisa vieta, pilna ar nelaimīgajiem, ar ļaundariem un baiļu pārņemtajiem, kas steidzās šurpu turpu. Smaidīja vienīgi iedzērušie. Es nevaru viņiem to pārmest. Arī es slīcinātu savu pasauli alkoholā, ja būtu spiesta tur dzīvot. Ielas sazarojās mazās, netīrās šķērsielās, kur klaiņoja žurkas un mētājās atkritumi. Pat tajos rakņājās izmisušie. Smārds bija tik spēcīgs, ka man bija grūti elpot. Vienīgā smarža plūda no sievietēm, kas tirgoja vijolītes. Pat dienas laikā es redzēju sievietes, kas pārliecināja un vilināja vīriešus uz kādu sānielu, pagalmu vai pat istabu, ja viņām veicās. Dažas izskatījās jaunas un svaigas, viņas runāja un spurdza. Vairākums bija nogurušas, nomocītas un gribēja tikai to, lai viss ātrāk beigtos un viņas varētu tērēt naudu dzirai, aizmirstot savas bēdas. Reiz viņām bija sapņi un cerības. Tādas lolo ikviens. Bet viņu sapņi nosmaka Vaitčepelas smirdīgajos dūmos jau pirms daudziem gadiem.

Kopš Džeka Uzšķērdēja laikiem, kad noziegumi izcēla Vaitčepelas šausmas visu uzmanības centrā, bija darīts šis un tas, lai atvieglotu ciešanas, bet ar to nepietika. Augstākās sabiedrības dāmas bija sākušas pulcēties šajā apvidū, dalīt pārtiku un drēbes, bet pārsvarā apveltīja Vaitčepelas iedzīvotājus ar pavēlēm atteikties no grēcīgās dzīves un atgriezties Dieva azotē. Viņas izsniedza reliģiskus traktātus par to, cik daudz labāk ir mirt nabadzībā un badā nekā dzīvot netīrībā un grēkā. Traktātos nebija pieminēts, cik mokpilna ir bada nāve. Šīs sievietes domāja, ka palīdz cilvēkiem, bet tie viņas ienīda. Es sapratu iemeslu. Vaitčepelas ļaudis badojās. Viņi smaka. Asiņoja. Drebinājās. Mira. Kā viņiem varētu palīdzēt lūgšanas? Ko dod šķīsta dvēsele miesai, kas pamazām izirst? Viņi darīja visu, lai izdzīvotu, un es nespēju viņus par to nosodīt.

Pat tagad es atceros Vaitčepelas smārdu sabiezējušu, smacējušu, skābenu aromātu, kas iestrēga rīklē.

Man gandrīz kļuva nelabi. Es alku pēc vēsa ūdens un lira gaisa. Vienīgais ūdens, ko tur redzēju, tika iegūts no ielas sūkņiem un bija brūngans. Gaiss bija ceļojis garām piestātnēm, slimnīcām, kapsētām, miesniekiem, kurpniekiem, krāsotājiem; tas bija saindēts, pirms sasniedza mūs. Pat saules gaisma likās nespodra. Paceļot skatienu, es redzēju mazu zilu debesu laukumiņu augstu virs mājām, bet ielas ēnas atņēma stariem siltumu. Es drebinājos biezajā vilnas mētelī, bet man blakus bija cilvēki plānās skrandās, un šķita, ka viņi nemaz nezina, kas ir saules siltums. Mani satrieca viņu acis. Visiem bija nedzīvas acis, it kā dvēseles jau sen būtu mirušas, bet miesa vēl censtos elpot.

Neviens mums neuzmācās un pat neko neuzsauca. Tas mani mulsināja, bet Mērija norādīja uz spēcīgu gara auguma zēnu, kurš mums sekoja.

-     Viens no Viginsa puišiem, Billijs paskaidroja.

-     Viņš jūs aizsargās. Vai tiešām domājāt, ka viņš laidīs jūs šurp vienas?

Viginss, mans mūžīgais bruņinieks netīrās bruņās.

Billijs aizveda mūs līdz nelielam laukumam Vaitčepelas nomalē. No trim pusēm to ieskāva nami, kas reiz bijuši skaisti, bet tagad sienas puva un apkārt klīda žurkas. Laukuma centrā bija akmens plāksnēs iebruģēts ūdens sūknis. Virs durvīm ar baltu krāsu bija uzšņāpts vārds "Klīnika". Billijs veda mūs apkārt līdz kāpnēm sētas pusē. Billijs pamāja garajam zēnam, un tas attālinājās.

-     Viņa neatvērs durvis, ja tuvumā būs sveši vīrieši, Billijs paskaidroja. Gaidiet šeit, es pajautāšu, vai viņa jūs pieņems. Viņa mani pazīst, es esmu pildījis viņas uzdevumus pilsētas labākajos kvartālos, kur Viginsu un citus zēnus neielaiž. Billijs uzskrēja augšā kā cilvēks, kurš zina ceļu, un es atkal prātoju par viņa dzīvi ārpus manas mājas sienām. Viņš nebija te dzimis, tomēr ieguvis vietu gan Vaitčepelā, gan Beikerstrītas namā. Viņš noskrēja lejā. Lēdija jūs pieņems,

-     viņš aizelsies izdvesa. Labprāt

Jau atkal Billijs atkal uzskrēja augšā un atvēra plānās, saplaisājušās durvis. Mēs bažīgi iegājām pa tām un ieraudzījām aptumšotu istabu ar aizvērtiem slēģiem. Gaisma ieplūda tikai pa slēģu plaisām. Es saskatīju tikai dažas mēbeles šauru gultu, krēslu, šķību galdu. Tomēr viss bija tīrs, ļoti tīrs, un es sajutu ziepju un sārmu aromātu.

-    Vaitčepelas lēdija, Billijs paziņoja, it kā mēs būtu augstākās sabiedrības salonā. Lūdzu, iepazīstieties Hadsones kundze un Vatsones kundze. Viņš aizvēra durvis un nostājās starp mums un lēdiju. Viņas palīdzēs, Billijs lēdijai solīja. Pastāstiet par to cilvēku .

Lēdija sēdēja tumšākajā istabas stūrī uz vienkārša koka krēsla ar taisnu atzveltni. Seja slīga pilnīgā tumsā. Es redzēju tikai viņas neuzkrītošo kleitu. Reiz, pirms desmit gadiem, tā bijusi moderna, bet tagad izbalojusi un salāpīta, pārāk bieži mazgāta.

-     Savu īsto vārdu es jums neatklāšu, viņa vilcinoties sacīja, it kā nebūtu radusi runāt. Balss bija klusa un maiga, bet nedaudz aizsmakusi. Tāda rodas, ja sāp kakls. Viņai bija neparasts akcents, ko es nevarēju izprast. Šeit mani dēvē par Vaitčepelas lēdiju. Sauciet mani, kā vēlaties. īstais vārds jau sen ir zudis.

-     Mums nav vajadzīgs jūsu vārds, Mērija sacīja, sperot soli uz priekšu. Atvainojiet, ka jūs traucējam, bet ir kāds vīrs, kurš nodarījis cilvēkiem ļaunu. Mēs tikai vēlamies… Mums jāzina… Mērija apklusa. Viņa nesaprata, kā palūgt to, kas mums nepieciešams.

-     Cilvēks, kurš iznīcināja jūs, nav rimies. Viņš ir sadragājis dzīvi arī citiem, es skaļi, drosmīgi paziņoju, pārsteigdama pati sevi. Mums jānoskaidro, ko par viņu zināt jūs. Pēc tam mēs viņu apturēsim.

-     Vai tas ir iespējams? viņa klusi jautāja, bet es nedzirdēju ne miņas no cerības.

-      Varam mēģināt, Mērija kaismīgi solīja. Vai kāds cits ir mēģinājis?

-      Nedomāju, ka vēl kāds tic viņa pastāvēšanai, lēdija atbildēja tik klusi, ka es tik tikko viņu sadzirdēju. Uz ielas zem loga cilvēki skaļi klaigāja, smējās, lādējās, riteņi grabēja pa bruģakmeņiem, suņi rēja, bet istabā mēs bijām tik stingas un klusas, ka pat putekļi nevirmoja gaisā. Viņš mani noveda līdz šejienei, lēdija sacīja. Es biju laimīga, mīlēta sieviete, kas jūsmoja par saules gaismu un smiekliem… un tagad es esmu šāda.

Viņa pagrieza galvu, uzmetot skatienu tumšajai istabai.

-    Ja tas jums ir pārāk smagi… Mērija klusi ieminējās. Sieviete izplūda smieklos, kuros nebija ne miņas no prieka un skanēja tikai rūgtums.

-     Smagi? Vaitčepelas lēdija iesaucās. Neiespējami Bet kādam ir jāuzzina par manu likteni. Pārāk ilgi es esmu klusējusi un baidījusies. Patiesībā nebija neviena, kam to pastāstīt. Es vēl joprojām baidos, bet ir jāatklāj kādam, kas ar mani notika. Varbūt tas glābs kādu citu. Jūs izskatāties labsirdīgas. Ak, es jau biju aizmirsusi, kāda ir labsirdība. Viņa dziļi ievilka elpu un pievērsās logam. Pa spraugām ieplūda pārāk maz gaismas, bet iespējams, ka viņa ieraudzīja sīksīku zilu debesu laukumiņu un atcerējās saules staru siltumu sejā. Vīru, kurš izpostīja manu dzīvi, sauca Džeks Ripons.

-     Ripons? Mērija satrūkusies atkārtoja. Vaitčepelas lēdija pamāja.

-    Jā, bet es nedomāju, ka tas ir viņa īstais vārds. Es pat nezinu, vai viņam tāds ir. Viņš meloja tik ticami Kā viņš varētu atcerēties patiesību?

-     Kā viņš izskatījās? Mērija jautāja.

-     Vienkārši… parasti, lēdija atbildēja. Tas notika ļoti sen, un pazīmes, ko es atceros, jau noteikti ir mainījušās. Matu krāsa, akcents, ģērbšanās veids…

Viņš bija mana vīra draugs, vismaz man tā likās. Cilvēks, kurš apmeklēja tās pašas viesības, kur bijām mēs.

Es viņu nemaz neievēroju, tik tikko atcerējos vārdu. Varbūt viņš līdz ar šo vārdu pieņēma arī seju, ko var mainīt pēc savas vēlēšanās. Pat pēc visa, ko viņš man nodarījis, es varētu paiet garām uz ielas un viņu nepazīt. Padomājiet Londonas baisākais ļaundaris, un neviens viņu īsti neredz. Lēdija apklusa un uz bridi sakļāva plaukstas kopā. Viņš ieradās pie manis drīz pēc tam, kad es apprecējos ar Ričardu, lēdija turpināja. Es mīlēju Ričardu. Vai saprotat? Es viņu mīlēju no visas sirds un dvēseles. Bet šim cilvēkam… nē, šim radījumam, šim netīrajam krupim bija manas vēstules. Es tās rakstīju pirms kāzām, kad vēl nebiju iepazinusies ar Ričardu.

-     Vēstules citam vīrietim? Mērija jautāja.

-     Savai pirmajai mīlai, lēdija apstiprināja. Cik muļķīga bija šī dēka Toties viņš rakstīja skaistas vēstules, un man nebija ļauts pavadīt kopā ar viņu pietiekami daudz laika, lai es saprastu, cik sekls viņš ir un ka visa šī mīlestība ir vārdu rotaļa un sirdī nekā nav. Tāpēc es atbildēju ar tikpat skaistām vēstulēm. Pēc tam es sastapu Ričardu un patiesi iemīlējos. Sarakste neturpinājās.

-     Vai tās vēstules bija pārāk atklātas? Mērija jautāja. Parasti viņa uzdeva jautājumus un es vēroju. Acis jau bija pieradušas pie nespodrās gaismas, un es nolūkojos, kā Vaitčepelas lēdija sasprindzina rokas.

-     Nē viņa iesaucās. Lūk, kur slēpjas nelaime.

Es sūtīju muļķīgas mīlas vēstules vīrietim, kurš nebija to vērts, bet tās bija nevainīgas. Ričards zināja, ka es ļ esmu tam cilvēkam rakstījusi, un viņam bija vienalga

Lēdija žņaudzīja plaukstas klēpī ne jau tāpēc, ka meloja, bet gan sāpju dēļ.

-     Kā šis Ripons varēja jūs šantažēt? Mērija jau-

-     Es neesmu pārliecināta, vai tā bija šantāža, lēdija klusi sacīja. Šantāža ir mēģinājums iegūt naudu, varu vai kaut ko citu taustāmu, izmantojamu. Nedoļ māju, ka viņš kaut ko gribēja. Viņam tikai patīk iznicināt. Viņš ierauga kaut ko dārgu, spožu un skaistu un to sadragā. Lūk, ko viņš izdarīja ar manu dzīvi.

Man gribējās pasniegties, pieskarties viņai, mierināt… bet es nespēju. Trūka drosmes. Es nebiju tāds cilvēks, kas spēj mierināt svešinieku. Toties Mērija nometās ceļos sievietei blakus un piespieda plaukstu viņas ceļgalam. Vaitčepelas lēdija sastinga, it kā viņa sen nebūtu izjutusi tādu žestu un nezinātu, ko darīt. Pēc tam viņa ar kalsnu, baltu plaukstu apklāja Mērijas pirkstus, tikai uz mirkli tos skarot, un bikli atrāvās. Mērija piecēlās un atkāpās.

-     Viņš viltoja vēstules, lēdija turpināja, balsij nedaudz aizlūstot. Tās bija lieliski sacerētas. Viņam bija vēstules manā rokrakstā, ar manu leksiku, uz mana vēstuļpapīra, bet es tās nebiju rakstījusi. Tajās bija runa par to, kas noticis starp mani un to zēnu manu

I.i dēvēto pirmo mīlu. Drausmas, atbaidošas darbības, sliktākas par visu, kas ieraugāms jebkurā Vaitčepelas ielā.

-     Viņš draudēja parādīt šīs vēstules jūsu līgavainim? Mērija jautāja.

-       Nē, vīram viņa iesaucās un sagrozījās uz krēsla, it kā piepeši viņā būtu atgriezusies dzīvība. Viņš parādīja man šīs vēstules tikai pēc kāzām. Kāds no tā tobrīd labums?

-    Iznīcība, es klusi noteicu. Jūsu laimes iznīcība.

-    Tieši tā, viņa piekrita un atkal sastinga.

-    Jūsu vīrs taču jūs pazina. Viņš neticētu šo vēstuļu saturam, vai ne? Mērija ieminējās.

-     Kāpēc? viņa dzēlīgi vaicāja. Viltojumi bija ļoti labi; pat es uz brīdi biju pārliecināta, ka tie ir manējie. Tie papildināja vēstules, ko jau biju rakstījusi un par kurām atzinusies. Turklāt…

Pelēcīgajā, nespodrajā gaismā bija redzams, ka viņa kaunpilni noliec galvu. "Nabadzīte It kā viņai šobrīd vajadzētu par kaut ko kaunēties," es prātoju.

-     Mēs ar vīru… Vaitčepelas lēdija apklusa, bet atkal sakopoja spēkus. Mēs zinājām, ka precēsimies. Gulējām kopā vēl pirms kāzām. Es zinu, ka tas nebija pareizi, bet…

-      Nepavisam, Mērija apņēmīgi paziņoja. Jūs mīlējāt viens otru un nojautāt, ka jums jābut kopā, un tas ir svarīgāk par dažiem ceremonijas vārdiem. Atzīstu, ka es rīkojos tāpat.

Mērija palūkojās uz mani, it kā gaidītu nosodījumu, bet es pat nejutos pārsteigta. Viņi ar Džonu iemīlējās no pirmā skatiena, un brīdī, kad Mērija pieņēma bildinājumu, nebija nekādu šaubu, ka abi pieder viens otram ar miesu un dvēseli. Laulību ceremonija bija tikai formalitāte, legalizējot šo savienību. Turklāt es atcerējos savu Hektoru. Tik garš, tik pievilcīgs Es biju jauna un iemīlējusies. Sešas nedēļas līdz kāzām bija vesela mūžība, un Hektors bija apņēmīgāks par mani. Bet mēs tik un tā negaidījām nakts tumsu… Jā, es sapratu kaislības daudz labāk nekā šīs sabiedrības likumus, kuros viss ir melns vai balts. Tos pašus, ko šis cilvēks izmantoja, lai sagrautu sievietes.

-     Jūs saprotat, Vaitčepelas lēdija sacīja, kad mēs ar Mēriju saskatījāmies. Varbūt tad jums ir arī skaidrs, ka mans vīrs varētu noticēt šādam grēkam ar manu pirmo mīlestību. Es negrēkoju, nejutu tādu iekāri pret citiem, bet viņam būtu viegli tam noticēt. Mans vīrs nekad īsti nesaprata, kāpēc es viņu tā mīlu un kāpēc viņš man ir kā gaiss un ūdens. Un tajās drausmīgajās vēstulēs izklausījās, ka mēs ar to pirmo vīrieti esam darījuši elles cienīgas nešķīstības.

-     Tas ir ļoti gudrs solis, Mērija skaļi domāja. Viņas acis satumsa. Ja rakstījāt nevainīgās vēstules, vīram ir vieglāk noticēt, ka rakstījāt arī pārējās. Ja gulējāt ar līgavaini pirms kāzām, varbūt gulējāt arī ar citiem. Neģēlis vērpj melus, kas balstīti patiesībā. Tas ir siciņš patiesības grauds un milzīga melu masa, bet pietiekami, lai raisītu aizdomas.

-    Jā, aizdomas ir viņa maize, lēdija rūgti noteica.

Kad viņš man atnesa vēstules, es sapratu, ka izejas nav, un painteresējos par cenu. Viņš atteicās to atklāt. Tikai sacīja: "Gan redzēsim." Un tikmēr viņš uzradās man blakus visās viesībās, dārza svinībās, visos operas apmeklējumos un čukstēja neķītrības man ausī. Visu to, ko solījās esam izdarījis, kas man būs jādara un ko es varētu izdarīt. Bet vissliktākais bija tas, ka es redzēju Riponu sačukstamies ar manu vīru. Es gandrīz juku prātā, kad redzēju, ka viņš sazin par ko runā ar manu Ričardu. Protams, es jautāju vīram, ko tas cilvēks teicis, lūdzos, kliedzu, raudāju, bet viņš vienmēr attrauca, ka tās bijušas nesvarīgas lietas. Es nespēju viņam noticēt, apsūdzēju melos, un mēs strīdējāmies. Viņš bija apjucis, es baidījos, un mēs izgāzām šīs emocijas viens pār otru. Mūsu laulība pārvērtās par īstu pārmetumu jūru. Vaitčepelas lēdija sakustējās, un pār viņas seju krita gaisma. Es nevarēju vaibstus saskatīt, jo viņai bija biezs plīvurs. Lēdija stingrā, pat saltā balsī turpināja stāstu: Ripons tā arī neatklāja man savu cenu. Brīdī, kad mūsu strīdi bija sasnieguši virsotni, viņš nosūtīja vēstules manam vīram. Viņš bija labi strādājis. Sagatavojis augsni. Izšķīris mūs, iedragājis uzticēšanos un pārliecību vēl pirms tam, kad mans vīrs izlasīja vēstules. Bet, kad viņš tās ieraudzīja, vīrs, mans mīļotais vīrs, kurš dievināja zemi man zem kājām un gribēja ticēt, ka ir vienīgais vīrietis manā mūžā… Ričards nošāvās. Es atradu viņu kabineti pie izmētātām vēstulēm, un viņam rokā bija ierocis, bet dzīvība bija izgaisusi.

Lēdija apklusa. Viņa nespēja turpināt.

-     Pārējo mēs laikam varam uzminēt, Mērija saudzīgi sacīja. Jūs sadedzinājāt vēstules? Un izmeklēšanā tika atzīts, ka noticis nelaimes gadījums? Ierocis izšāva, kad viņš to tīrīja?

-    Tieši tā, lēdija drūmi noteica. Jūs saprotat, kā mēs noklusinām skandālus.

-      Džons ir redzējis vairākus šādus gadījumus, Mērija pievērsās man. Apbrīnojami, cik bieži ieroči izšauj, kad tos tīra. Laikraksti ir pilni ar tādām ziņām. Saprātīgi, normāli vīrieši par spīti pieredzei un zināšanām nospriež, ka vajag tīrīt pielādētu ieroci.

-      Pašnāvības? es jautāju, domājot par daudzajiem rakstiem, kuros bija minēta tieši tāda notikumu gaita.

-     Visticamāk.

-     Ar to nekas nebeidzās, lēdija turpināja. Ripons piedalījās bērēs. Stāvēja man blakus lietusgāzē, kad mana vīra līķi nolaida kapā. Droši vien izskatījās, ka viņš mani atbalsta sērās. Bet patiesībā viņš man ausī čukstēja: "Varbūt arī tev vajadzētu mirt?”

Billijs, kurš sēdēja stūri, klusi pateica sliktu vārdu.

-              Viņš ik pa brīdim parādījās, lēdija turpināja.

-     Visur, kur vien es spēru kāju. Čukstēja man ausī.

I’rotāms, vajadzēja kādam pateikt, ko Ripons man nodara, bet… kurš man ticētu? Manu paziņu vidū bija izplatījušās atbaidošās baumas par manu uzvedību. Mani vainoja vīra nāvē. Draugi cits pēc cita mani pameta, un es paliku viena. Man bija tikai viņš. Uz katra stūra, katra ceļa, visos veikalos un ielās bija viņš, kas čukstēja man ausī: "Mirsti, mirsti, nevienam tu neesi vajadzīga dzīva. Mirsti, mirsti, tu nekam neesi derīga. Mirsti, mirsti, tu esi to pelnījusi." Un beidzot es nolēmu paklausīt. Es vēlējos tikai mieru. Vēlējos aizmigt… nē, nomirt.

Istabā valdīja stingums. Nebija dzirdama pat mūsu elpa, vien Vaitčepelas dāmas lēni, apdomīgie izrunātie izmisuma vārdi.

-     Es iedzēru opija tinktūru, viņa sacīja. Bet neaprēķināju devu. Nebiju pieredzējusi Iedzēru pietiekami, lai ieslīgtu nemaņā, bet ne tik daudz, lai nomirtu. Šajā bezapziņas stāvoklī es piecēlos un klīdu apkārt pa māju. Iegāju kabinetā, kur nomira mans vīrs. Kamīnā dega liesma. Es paklupu vismaz domāju, ka paklupu un iekritu ugunī, jo biju apdullināta un nespēju atkāpties. Pagāja laiks, līdz mani atrada.

Vaitčepelas lēdija paliecās uz priekšu, tuvāk gaismai, lai mēs viņu ieraudzītu. Viņa pacēla plīvuru, un mēs beidzot redzējām seju, ko viņa tā centās slēpt. Billijs iekliedzās. Mērija spēji ievilka elpu. Es pacēlu plaukstu pie mutes, apslāpējot nelabumu.

Lēdijas seju klāja spīdīgas, sarkanas rētas, strutojoši uztūkumi, nesadzijuši jēlumi. Es pat saodu pu vuma smārdu. Tagad es sapratu, kāpēc istabā vējo sārmu aromāts; viņa noteikti pavadīja visu laiku, cenšoties nomazgāt savas miesas atbaidošo smaku. Acīm nebija plakstiņu. Lūpas bija gandrīz nodegušas, un mēs redzējām nomelnējušos zobus. Tā bija seja, kas iznirusi no murga, elles dēmons, no kā jābēg.

-     To cilvēku es vairs neesmu redzējusi, lēdija sacīja, un es sapratu, kā radusies viņas savādā izruna. Ar šo muti nevarēja pareizi veidot vārdus. Es samaksāju viņa prasīto cenu.

Skandāli un noslēpumi

Mēs grīļodamās izgājām ārā. Pieklājīgi atvadījāmies un gandrīz skriešus metāmies lejā pa koka kāpnēm līdz laukumam, alkaini kampjot gaisu. Tobrīd pat Vaiti'epelas rajona gaiss šķita svaigs. Es izmisusi palūkojos apkārt; man gribējās doties prom, bēgt no lēdijas sejas, šīs vietas, viņas vārdiem. Man bija jābēg. Tā bija drausmīga rīcība. Lēdija cerēja uz sirsnīgumu, bet saņēma riebumu. Viņa bija pie tā pieradusi, tomēr tas nemazināja manu vainas apziņu.

Pacēlusi galvu, es meklēju izeju, bet ieraudzīju tikai sievieti, kas balstījās pret sienu. Viņa acīmredzami bija prostitūta un tobrīd piestiprināja pie augšstilba maksti ar nazi. Uztvērusi manu skatienu, viņa uzsauca: Katram gadījumam. Es gatavojos sagaidīt Džeku, kundzīt

-       Džeku? Es šausmās ievilku elpu. Kādu mirkli domāju, ka viņa runā par Vaitčepelas lēdijas pieminēto ļaundari, kurš ar čukstiem noveda viņas viru nāvē, bet viņu pašu nolēma dzīvei ellē.

-      Uzšķērdēju staigule atbildēja, it kā es būtu dumja. Varbūt tā arī bija. Tagad viņš ir nozudis, kundzīt. Tas nenozīmē, ka rit neatgriezīsies. Runā, ka viņam pietiek, bet tādi cilvēki vienmēr alkst vairāk asinu.

Viņa devās savās gaitās, un es pievērsos Mērijai. Mana draudzene vēl joprojām izskatījās satriekta.

-     Kur mēs esam iepinušās? viņa izdvesa. Kādu solījumu esam devušas?

Billija pavadībā mēs steigšus pametām Vaitčepelu, kamēr mums sekoja Neregulārās armijas sūtītais sargs. Tomēr es nebiju pārliecināta, vai mums viņš ir vajadzīgs. Stundas laikā mēs bijām mainījušās, vairs nešķītām tik naivas. Vaitčepela cīnījās, krāpās, zaga, nogalināja un pārdeva miesu mums visapkārt, bet tas vairs mūs nesatrieca. Bija skaidrs, kāpēc Vaitčepelas lēdija dzīvo šai rajonā, nevis skaistā, bagātā apkaimē. Šajā dusmu un sāpju grauztajā kopienā viņa bija gandrīz neredzama.

-     Nevar būt, ka lēdija ir vienīgā, Mērija ieminējās. Viņa bija atguvusies ātrāk nekā es. Ja viņas teiktais ir patiesība, un es domāju, ka tā ir, šim ļaundarim nauda nav svarīga. Viņam patīk izpostīt cilvēka dzīvi. Nē, ne tā… Viņa piepeši apstājās ielas malā.

-        Ne jau izpostīt, Mērija vilcinādamās minēja.

Tādā gadījumā viņš vēl joprojām vajātu lēdiju. Viņam baudu sagādā absolūtā vara pār šo sieviešu dzīvi.

-     Tātad turpmāk viņš vairs netraucēs Šērlijus, es sacīju un, satvērusi Mērijas roku, vilku viņu tālāk.

Neticu, ka viņam vēl varētu būt vara pār šo ģimeni.

-      Tik izsmalcinātu spīdzināšanas mākslu nevar apgūt vienas nakts laikā, Mērija turpināja, nepievēršot uzmanību apkārtnei. Es biju spiesta vilkt viņu garam lieliem, spēcīgiem vīriem un nekaunīgām, skaļām sievietēm. Viņš ir to izmēģinājis ar daudziem. Piemini manus vārdus Mērija pārliecināta paziņoja. Billijs veda mūs pa ieliņu līdz tīrākai pilsētas daļai. Tur ielas bija platas un kārtīgas un cilvēki šķita cienījamāki. Es nojautu, ka te ir tikpat daudz nežēlības un dusmu kā Vaitčepelā, tomēr viss ir labāk slēpts. Mēs gājām pa ielu garām veikaliem, un Mērija turpināja runāt: Kas ir citi? Kuru vēl viņš tā mocījis? Šādi notikumi netiek aprakstīti avīzēs. Kā mēs varam sameklēt šos nelaimīgos?

Mēs apstājāmies, jo man bija grūti elpot. Es vēl joprojām jutos nelāgi un biju soļojusi pārāk ātri, lai tiktu prom no Vaitčepelas. Mēs stāvējām pie fotogrāfa studijas, kuras logos izlikti slavenu augstākās sabiedrības dāmu attēli, bridi bezmērķīgi lūkojāmies uz šīm lepnajām, pievilcīgajām sievietēm, kas izrotājušās ar dārglietām un tērpušās zīdā. Viņas izskatījās pārliecinātās par savu vietu dzīvē. Pārcilājot domās visu, ko nupat bijām dzirdējušas, mēs prātojām, kuru no šīm sievietēm tagad vajā ļaundaris. Piepeši Mērija ievilka elpu un savādi iesmējās. Tieši tā dažreiz rīkojās Holmsa kungs, kad viņam prātā iešāvās mīklas atrisinājums.

-     Es zinu, kā atrast pārējos upurus

-     Kā? es jautāju. Viņa norādīja uz dāmu portretiem.

-     jāatrod sievietes, kas nozudušas no sabiedrības redzesloka. Tās, kas reiz apmeklējušas visas balles, svinīgās vakariņas un teātra izrādes, kas viesojušās galmā un piedalījušās medībās, bet piepeši pagaisušas.

-     Jā, bet mēs neapgrozāmies šajā vidē un nepazīstam nevienu no tās, es atgādināju. Kā lai atrodam šīs sievietes?

Mērija sarauca pieri, bet pēc brīža viņu pārņēma iedvesma.

-    Šerloks pazīst kādu cilvēku, vai ne? Viņš pieminēja kādu, kurš zina visus sabiedrības noslēpumus. Kādu, kurš sēž pie nama loga Sentdžeimsa laukumā un uzkrāj baumas.

-     Šerloks? es iespurdzos. Manuprat, Merija rīkojās pārsteidzoši, dēvējot detektīvu vārdā, tomēr viņš nekad neiebilda. Ak, pareizi Runa ir par Lengdeilu Paiku.

-    Es viņu pazīstu Billijs iesaucās. Holmsa kungs bieži sūtīja mani pie viņa. Tas ir cilvēks, kurš visus vēro. Viņš raksta baumu sleju, bet atklāj tikai dažus noslēpumus. Pārējos viņš glabā. Holmsa kungs apgalvo, ka viņš barojas no noslēpumiem kā bite no /.iediem.

-     Viņš vairāk izklausās pēc mūsu šantāžista, nevis palīga, es sacīju. Man nepatika šis Lengdeila Paika raksturojums. Es vienmēr jutos nelāgi, kad Holmsa kungs viņu apmeklēja. Mani mulsināja doma, ka viņš «itklāj Paikam savu klientu noslēpumus, kaut gan pretī saņem vēl vērtīgākus.

-     Nē, viņš tāds nav, Billijs apgalvoja. Viņam patīk vērot, nevis iesaistīties. Citādi Holmsa kungs ar viņu netiktos.

-     Laikam gan, es šaubīdamās noteicu.

-     Ja Šerloks viņam uzticas, arī es to varu, Mērija apņēmīgi paziņoja.

-     Es zinu, kur meklējams Lengdeils Paiks, Billijs sacīja, un varu jūs aizvest.

Diena bija gara. Es biju ārkārtīgi nogurusi un vairs nespēju uzņemties jaunu misiju. Man vajadzēja pabūt vienatnē un padomāt. Turklāt es biju kaut ko pamanījusi.

-     Ej, Mērij. Es atgriezīšos mājās. Atkal palūkojusies uz logu, es secināju, ka neesmu kļūdījusies.

-      Vai mēs varam jūs atstāt vienu? Billijs bažīgi jautāja.

-     Man nekas nekaitēs, es apliecināju, tad pagaidīju, līdz viņš izgāja uz ielas, lai apturētu kebu, un sacīju Mērijai: Laikam es viņu ieraudzīju.

-     Kā, lūdzu? Mērija izbrīnījusies vaicāja. Es pieliku pirkstu pie lūpām un pamāju loga virzienā. Ari viņa pamanīja to pašu, ko es. Tu nedrīksti neko darīt viņa iesaucās.

-      Drīkstu gan, sasodīts, un darīšu, es paziņoju. Jā, es pat lietoju sliktu vārdu. Man apnicis tikai klausīties un vērot Ir jārīkojas. Izpildi savu darbu, un es izpildīšu savējo.

Mērija palūkojās uz mani un saprata. Viņa bija mana draudzene un zināja, kad jāpalīdz un kad jāatstāj mani vienu. Negribīgi pamājusi, viņa iekāpa Billija apturētajā kebā.

Es atkal pievērsos logam, tēlodama, ka pētu fotogrāfijas, bet patiesībā vēroju ielas atspulgu stiklā.

Aiz manis stāvēja kāds vīrietis. Viņš šķita pavisam parasts. Es pat nebūtu viņu pamanījusi, ja uz piedurknes nebūtu redzams balts traips. Laikam viņš bija pieskāries nesen krāsotai sienai. Nekādu citu īpašu pazīmju nebija. Viņš neizceltos pulī. Šis cilvēks saplūda ar ielas fonu, un tikpat nemanāms viņš bija vismaz trijos Vaitčepelas ielu stūros un pagalmā pie lēdijas klīnikas. Es atcerējos, ka viņš sēdējis arī omnibusā cejā uz Vaitčepelu. Šis pavisam parastais vīrs jau visu pēcpusdienu sekoja Billijam, Mērijai un man.

Es taisnā ceļā devos uz mājām un jutu, ka neievērojamais vīrs man seko. Varbūt vajadzēja mēģināt no viņa aizbēgt, bet man nebija ne jausmas, kā to izdalīs

rit. Skaidrs, ka viņš jau zināja, kur dzīvoju. Pretējā gadījumā nenāktu par sliktu viņam pavēstīt, ka dzīvoju kopā ar pašu diženo detektīvu Šerloku Holmsu.

Turklāt man bija arī cits mērķis. Ik pa brīdim es centos saskatīt viņa seju, lai vēlāk viņu atpazītu, tomēr sekotājs bija pārāk neuzkrītošs. Viņa vaibsti gaisa no manas atmiņas kā tvaiki. Es vairākas reizes uzmetu viņam skatienu, tomēr nespētu viņu aprakstīt, jo pazinu tikai balto krāsas traipu uz piedurknes, un viņš noteikti atbrīvosies no apģērba gabala, tiklīdz pamanīs šo nodevīgo pazīmi. Pat drēbes bija vienkāršas parasta strādnieku jaka un bikses, kādas redzamas itin visur Londonā. Ja tas bija Džeks Ripons vai kādā nu vārdā viņš tobrīd dēvējās -, es viņu vairs nepazītu.

Kad atvēru mājas durvis, es jau drebēju. Savā mūžā es nebiju izdarījusi neko sliktu, neko kaunpilnu, tomēr baidījos. "Kā viņš mani spīdzinās? Ko viņš varētu nodarīt tiem, kas man ir tuvi?"

Māja bija tukša. Manas aizdomas apstiprinājās Viginss bija izmantojis mūsu prombūtni, lai atgrieztos ielās. Šīs galu galā nebija viņa mājas. Bet viņš vismaz aizgāja sasildījies un labi paēdis. Turklāt viņš bija vajadzīgs Neregulārajai armijai. Mani pārsteidza tikai tas, ka viņš aizkavējies tik ilgi, dažas dienas, lai gan parasti devās prom pēc dažām stundām. Holmsa kungs un Džons dzinās pa pēdām kādam ļaundarim.

Uz virtuves galda bija atstāta steigā uzrakstīta zīmīte: "Būsim atpakaļ pīkst. 11. Iespējams."

Bija arī citi jaunumi. Uz durvju paklājiņa bija atstāta vēstule no Šērlijas kundzes jurista. Tajā es izlasīju, ka Šērlijas kundze ved savu vīru uz atveseļošanos Herogeitas dziedinātavā. Viņa pateicās par maniem pakalpojumiem, bet tie vairs neesot vajadzīgi. Sausajā, pareizajā jurista valodā bija ietērpts atbrīvojums no jebkādām saistībām pret Šērlijas kundzi.

Es jutos apjukusi un nomākta, atgriežoties tukšajā namā. Apziņa, ka mani kāds izseko, viesa arvien uzmācīgākas bailes, un man ļoti gribējās sabiedrību vēlams, Holmsa kungu. Viņš prata panākt, ka jūtos drošībā. Es uzkāpu otrajā stāvā, palūkojos uz ielu, slēpjoties aiz biezajiem aizkariem, un ieraudzīju vīru, ko domās dēvēju par Parasto. Viņš vēroja tieši to logu, pie kura es stāvēju. Zināju, ka viņš mani neredz, tomēr nodrebēju. Pēc brīža viņš aizgāja.

"Kas viņu sūtījis? Vai tas ir saistīts ar Holmsa kungu? Vai arī ar manu mīklu? Vai šis cilvēks ir spīdzinātājs… vai arī šī mocītāja sūtīts? Kāpēc vispār man jāseko? Kāpēc nemēģināt mani apturēt?" Prātā rosījās neskaitāmi jautājumi.

Holmsa kunga istabā pie loga es ilgi stāvēju un vēroju, kā garām iet Londonas ļaudis. Redzēju citas sievietes melnā un steidzīgus jaunus vīriešus. Sviestmaižu pārdevēji centās valdzināt istabenes, un izsūtāmie zēni slaistījās apkārt. Iepretī manam namam slavēja kāds gara auguma gaišmatis, nedaudz vecāks par trīsdesmit gadiem, ļoti kārtīgi un labi ģērbies. Viņam rokā bija spieķis, kaut gan tas nelikās vajadzīgs. Vīrietis izskatījās ļoti cienījams un godīgs savā tumšajā uzvalkā. Viņš lūkojās uz Holmsa kunga istabas logu, ar vienu roku glaudot gaišās ūsas. Viņš nokāpa no apmales, lai šķērsotu ielu, bet atgriezās. Es zināju, ko tas nozīmē. Džons tādus ļaudis dēvēja par novilcinātajiem. Tie bija Holmsa kunga iespējamie klienti, kas nevarēja izšķirties par klauvēšanu pie durvīm. Viņiem vajadzēja palīdzību, bet kauns vai lepnums liedza to lūgt, tāpēc viņi mīņājās ielas malā. Reizēm Holmsa kungs atrāva logu un skaļi uzsauca, lai taču viesis nāk iekšā. Šis vīrietis divas reizes grasījās šķērsot ielu, divas reizes ieskatījās papīra lapā, ko turēja rokā, pārbaudot adresi. Lai nu kā, viņš lieliski atbilda īsta džentlmeņa tēlam; tāds cilvēks nepatikšanu gadījumā dotos uz policiju un gaidītu, ka tā atrisinās visus sarežģījumus. Laikam viņa nelaime bija ļoti apkaunojoša, ja jau viņš nācis pie privātdetektīva. Beigu beigās viņš pieņēma lēmumu un devās prom.

Tātad šis cilvēks glabāja kādu noslēpumu. Viņš nebija vienīgais šajā ielā. Cik daudzi vēl glabāja noslēpumus? Holmsa kungs apgalvoja, ka visi. Cik daudzus mocīja sāpes, bailes, trūkums? Cik daudzi aiz mierīgas sejas izteiksmes slēpa mokas un dvēseles ilgas? Daudz vairāk, nekā es iepriekš domāju. Tobrīd Holmsa kungs kādam palīdzēja. Un es… arī es varēju palīdzēt. Varbūt arī es pati spēšu glābt kādu izmisušu dvēseli. Tikai jābūt drosmīgai. Kamēr māju apņēma krēsla, es zvērēju, ka mēs ar Mēriju turpināsim nest šo smagumu.

Turklāt, kaut gan šķitu nobijusies un apjukusi, es pirmo reizi daudzu gadu laikā jutos dzīva. Beidzot man bija savi piedzīvojumi, ne tikai klausīšanās par citu dzīvi. Bija pagājis ļoti ilgs laiks, kopš es kaut ko sasniedzu saviem spēkiem. Es domāju un spriedu, tāpēc sirds pukstēja straujāk un asinis ritēja ātrāk. Jutos kā sacīkšu zirgs, kas pavadījis mūžu steliņģī, bet piepeši nokļuvis laukumā un aizjoņojis garām starta līnijai. Es nespēju apstāties.

Kad Mērija un Billijs atgriezās, es sēdēju pie virtuves galda un rakstīju piezīmes par visu līdz šim notikušo.

Billijs uzreiz traucās prom, lai meklētu Holmsa kungu vai Viginsu, bet Mērija noņēma skaisto ceriņu krāsas cepuri un šķērsoja virtuvi. Viņa šajā telpā jutās tikpat brīvi kā es un runājot gāja apkārt galdam.

-     Kas notika pēc tam, kad es aizbraucu? Mērija jautāja. Tu šķiti savāda.

-     Nekas, es atbildēju. Nu, ne gluži nekas, bet par to mēs parunāsim vēlāk. Vispirms es gribu dzirdēt, kā noritēja tikšanās ar Lengdeilu Paiku.

-     Bet…

-     Vēlāk, Mērij, es uzstāju, jo vēl negribēju runāt par Parasto. Es nebiju pārliecināta, vai tas nav noticis manā iztēlē, un nevēlējos nokļūt muļķes lomā, ja izrādītos, ka esmu maldījusies.

-     Nu labi, Mērija šaubīdamās noteica, tomēr es redzēju, ka viņa deg nepacietībā pavēstīt savus jaunumus. Lengdeils Paiks ir ļoti dīvains cilvēks. Ļoti kalsns, labi ģērbies, ar asām kustībām. Viņam ir tumši mati, droši vien krāsoti, un ļoti tumsnēja āda. Varbūt viņš lieto grimu. Sejas āda bija neparasti gluda. Viņš ģērbjas ļoti eleganti, bet spilgtāk nekā ierasts. Piemēram, kamzolis ir zaļš, nevis melns. Viņš no rīta guļ, savukārt visu pēcpusdienu pavada pie sava kluba loga Sentdžeimsa laukumā. Protams, es nedrīkstēju tur ieiet. Tomēr viņš reizi nedēļā pastaigājas pa Haidparku. Domāju, ka viņam patīk vērot mīlniekus, kas ielavās krūmos, un šodien Billijs viņu uzmeklēja Haidparkā. Billijs ļoti pieklājīgi mūs iepazīstināja, un Paiks mani ārkārtīgi vērīgi nopētīja. Viņam ir ļoti tumšas, caururbjošas acis, un es gandrīz nobijos; šķita, ka viņš ielūkojas man tieši dvēselē un redz visus noslēpumus. Pēc tam es atcerējos, ka mani noslēpumi nav īpaši interesanti, un lūkojos viņam pretī. Tas viņam laikam patika, jo viņš pamāja Billijam un lūdza mani apsēsties uz soliņa.

"Jūs esat doktora Vatsona cienīga dzīvesbiedre," viņš man teica. Lūdzu, pierakstiet šos vārdus, jo es gribu tos reiz pateikt Džonam, kad viņš par kaut ko ietiepsies. "Kā klājas Holmsa kungam?" Paiks jautāja. Es atbildēju, ka Šerlokam klājas labi, viņš ir aizņemts un pat nenojauš, ka esmu šeit. Nospriedu, ka labāk nemelot. Varu derēt, ka Paiks uzož melus tāpat kā Šerloks cigāru dūmus. "Cik noslēpumaini" viņš noteica, mani vērodams. "Nepavisam," es atbildēju, "bet man ir savi apsvērumi." Un Paiks teica: "Apburoši Kā varu palīdzēt?" Viņš aizdedza violetu cigareti, ko izņēma no zelta etvijas ar labi saskatāmiem iniciāļiem, kas nepiederēja viņam. Arī uz šķiltavām bija izpušķots gravējums, mīlnieka vēsts. Nezinu, kāda dzimuma mīlnieks tas bija. Viņš izmantoja izdevību ātri pārlaist skatienu parkam. Tas bija tikai mirklis, bet viņš redzēja visus. Kareivjus, kas pastaigājās, aukles, jātniekus, laivas ezerā. "Atvainojiet mirkli," viņš sacīja, pievērsis uzmanību kādai sievietei karietē. Viņa centās slēpt seju aiz saulessarga. Paiks izņēma nelielu futrāli, kurā bija piezīmju papīrs, un kaut ko pierakstīja, kamēr kariete aizripoja garām. Nolicis futrāli, viņš pievērsās man.

"Lūdzu, sakiet, kā varu palīdzēt, un es izdomāšu, kā jūs savukārt varat palīdzēt man." Es paskaidroju, ka ir nepieciešamas ziņas. "Man jāzina, kuras dāmas pazudušas no sabiedrības bez vērā ņemama iemesla. Varbūt pēc tam, kad vīrs izdarījis pašnāvību. Vai, ticamāk, netīšām nošāvies, tīrot ieroci. Iespējami arī citi meli, kas slēpj viņu patieso likteni." Jutu, ka nevajag izlikties. Iesaistoties mājienu un puspatiesību rotaļā, es varētu pavadīt veselu pēcpusdienu, bet neiegūt mums vajadzīgās ziņas. "Jūs runājat ļoti tieši," Paiks sacīja. Šķiet, viņš bija pārsteigts. Laikam nav pieradis, ka cilvēki ir tik atklāti. "Manuprāt, nav jēgas liekuļot," es noteicu. "Tieši tā," viņš piekrita.

Paikam bija savādi glāsmaina balss. Tajā varētu klausīties stundām ilgi un atklāt viņam visus savus noslēpumus, lai tikai dzirdētu mierinājumu. Viņš ļoti rūpīgi izvēlas vārdus un intonāciju. Nekas no viņa teiktā neizskan māksloti. "Jūs vēlaties uzzināt daudzus noslēpumus," viņš sacīja. "Ko varat piedāvāt apmaiņā pret tiem?" Es norādīju, ka mums nav daudz naudas. "Naudu man nevajag," Paiks skarbi attrauca. Liekas, es biju viņu aizvainojusi. "Mani interesē patiesi stāsti par cilvēkiem." Brīdi es nespēju izdomāt, ko lai atbildu, līdz sapratu, ka manā rīcībā ir tieši tas, kas viņam vajadzīgs. "Varone ir sieviete, kas nozuda no sabiedrības acīm. Es nezinu viņas īsto vārdu, bet varbūt tas zināms jums. Mans stāsts varētu atšķetināt citu noslēpumu…" Viņš pievērsa man nedalītu uzmanību un sacīja: "Ļoti aizraujoši."

Tajā mirklī es atcerējos Billija teikto, ka Lengdeils Paiks noklusē daudz vairāk nekā atklāj. Viņam gluži vienkārši patīk visu zināt. Viņš vēlas izpētīt visu ļaužu dvēseles dzīles, bet labprāt šos noslēpumus glabā. Es viņam pastāstīju par Vaitčepelas lēdiju un uzskatu, ka es gadījumu pasniedzu interesanti. Viņš klausījās kā apburts. Dzirdot beigas, viņš satriekts atslīga uz sola. Protams, viņš pazina šo sievieti, bija dzirdējis par viņas vīra pašnāvību un nelaimi ugunī, bet neko nenojauta par šantāžistu. Paikam nebija ne jausmas, ka lēdija kritusi tik zemu un zaudējusi tik daudz viena neģēļa dēļ. "Tas nedrīkst turpināties," Paiks ļoti apņēmīgi paziņoja. "Es nepieļaušu, lai šī ļaundara nežēlība apslāpē sabiedrības spožākās dvēseles." Viņš man pateica Vaitčepelas lēdijas vārdu un atklāja, kas viņa reiz bijusi. Viņai bija tik augsta vieta sabiedrībā Viņas vārds bieži minēts rakstos par galmu. Pēc tam, neko nepieprasot un nejautājot, Paiks man nosauca to sieviešu vārdus, kas ir pazudušas. Viņš lūdza panākt, lai nevienai citai nav jācieš tāpat kā Vaitčepelas lēdijai. Šķiet, viņa Paikam patika.

Pabeigusi savu stāstu, Mērija apsēdās un sniedza man sarakstu. Tajā bija iekļauti trīsdesmit sieviešu vārdi.

-      Tās ir sievietes, kas pametušas sabiedrību bez īpaša iemesla, piepeši devušās uz ārzemēm vai gluži vienkārši pazudušas.

-     Mirušas? es jautāju.

Mērija samirkšķināja acis. Tas man neienāca prātā. Jā, dažas varbūt ir mirušas. Vai, iespējams…

-     Pašnāvība. Varbūt viņas nonāvējušās. Man šķiet, ka tā varētu būt.

-    Vismaz septiņas šķīrās no vīra, kaut gan līdz tam dzīvoja neprātīgi laimīgā laulībā. Mērija norādīja uz atbilstošajiem vārdiem. Piecām…

-     Vīri gāja bojā neizskaidrojamā nelaimes gadījumā? es painteresējos. Mērija pamāja. Dosimies uz bibliotēku, es apņēmīgi paziņoju. Meklēsim visas šis sievietes. Gan "Debreta pēru sarakstā", gan vecās avīzēs un citos avotos. Starp viņām jābūt kādai saiknei, piemēram, ģimenes draugam, juristam, kalpotājam. Kādam ir jābūt

-    Lengdeils Paiks nosauca kādu vārdu, Mērija sacīja. Šim cilvēkam ir ļoti slikta slava saistībā ar sievietēm. Viņš esot neatvairāms. Apmāna sievietes, izmanto viņas un pamet, bet nabadzītes turpina viņu mīlēt. Laikam domā, ka spēs viņu glābt. Reizēm tiešām ir grūti izprast savu dzimumu. Paiks teica, ka šim cilvēkam nav tieksmes uz izsmalcinātu spīdzināšanu. Vardarbība neesot viņa gaumē, jo sirdī viņš esot gļēvulis. Tomēr viņš bez grūtībām iegūst varu pār sievietēm un izmanto to ļaunprātīgi.

-    Pārliecinošs neģēlis, es noteicu. Ar cik sievietēm viņš bijis saistīts?

-     Paiks zināja par piecām.

-     Niecīga daļiņa trīsdesmit sieviešu sarakstā.

-    Varbūt ir arī citas. Turklāt šis ir sākums, Mērija noteica un piecēlās.

-     Pameklēsim ziņas arī par pašu nelieti. Kā to vīrieti sauc?

-     Sers Džordžs Bērnvels.

"Uz bibliotēku" Tas neizklausās tik aizraujoši kā "Noziegumam pa pēdām", tomēr ir daudz noderīgāk. Holmsa kungs nebeidzamos pētniecības darbus uzticēja Mērsera kungam, kurš meklēja ziņas avīzēs, žurnālos, reģistros un arhīvos. Tobrīd Džons to vēl nezināja. Holmsa kungs centās uzturēt nemaldīga varoņa tēlu Džona acīs, it īpaši pēc grāmatas, kurā Džons pieminēja viņa neizglītotību par Saules sistēmu. Mums ar Mēriju nācās to darīt pašām, un reizēm palīdzēja Billijs. Merija gandrīz vai dzīvoja laikrakstu nodaļā, Billijs izmantoja Holmsa kunga prombūtni detektīvs bieži bija izgājis, acīmredzot risinot ļoti sarežģītu lietu, lai pārskatītu viņa izgriezumu albumus, un es lasīju avīžu kaudzes bēniņos. Holmsa kungam nepatika izsviest mantas, kas reiz varētu noderēt, un viņa izpratne par iespējamo lietderīgumu bija ļoti plaša.

Nedēļas beigās mēs zinājām divus vārdus. Pareizāk sakot, vienam vārdam guvām apstiprinājumu, bet otrs bija jauns. Es atradu vairākus paziņojumus par šķiršanos, kā arī paziņojumus par mantu izpārdošanu "ar jurista starpniecību". Tas nozīmēja, ka pārdevējs steigšus pametis valsti. Mērija atklāja, ka dažu sieviešu vārdi gluži vienkārši nozūd no sabiedrības hronikas slejām bez pamatota iemesla, kā arī atrada informāciju par vismaz divām tiesas prāvām, kas piepeši bija atceltas, un testamentiem, kuri pēdējā brīdī mainīti.

Visās baumu slejās, tiesas prāvās, šķiršanās paziņojumos un pat galma cirkulāros ik pa brīdim parādījās viens un tas pats vārds. Šis vīrietis tika saistīts ar visam Paika sarakstā iekļautajām sievietēm, reizēm gan tikai kā viesis ballē.

Sers Džordžs Bērnvels.

Otrs cilvēks bija reportieris. Protams, pārsvarā publikācijas bija anonīmas un izpaudās kā neliela rindkopa baumu slejā. Tomēr gadījumos, kad stāsts bija interesantāks, to bieži vien rakstīja viens un tas pats cilvēks. Viņš likās izbaudām šo sieviešu kritienu, un jo dziļāks tas bija, jo labāk. Turklāt autors deva slepenus mājienus, ka zina vairāk nekā atklāj. Tas bija trausls pavediens, tomēr bija. Autora vārds bija Patriks Vests. Man nebija ne jausmas, kā noskaidrot kaut ko par šo žurnālistu, bet Billijs nāca palīgā. Zēns alka izmantot prasmes, ko ieguvis no Holmsa kunga, tāpēc es liku viņam izpētīt visu iespējamo par Patriku Vesta kungu. Protams, es piekodināju rīkoties uzmanīgi.

Pirms izgāju no mājas, es uzkāpu otrajā stāvā un nostājos pie Holmsa kunga loga, lai pavērotu ielu. Pēdējā laikā es tā rīkojos bieži, bet tikai tad, ja detektīva nebija mājās. Kā parasti, nebija nekā draudīga, nekā dīvaina, tikai rosīgā Beikerstrīta tāda pati kā vienmēr. Tikai garā auguma gaišmatis atkal stāvēja pretējā pusē un lūkojās uz mūsu logiem, traucējot visiem, kas gribēja paiet garām. Tobrīd ienāca Billijs.

-     Lūk, novilcinātājs, es sacīju. Varbūt vajadzētu pieņemt lēmumu viņa vietā un aicināt iekšā.

Billijs palūkojās pa logu un pieliecās tuvāk, saspringti pētīdams gaišmati.

-      Es viņu pazīstu viņš iesaucās, slēpjoties aiz mežģīņu aizkariem. Nesen es redzēju viņu, kad sekojām Šērlija kungam. Viņš ir Šērliju draugs.

-    Ved viņu šurp es pavēlēju. Billijs noskrēja lejā, bet nepaguva; gaišmatis jau sparīgi soļoja prom.

-                Piedodiet, Billijs atvainojās, atnācis atpakaļ.

-     Viņš iet pārāk ātri.

-     Vai esi pārliecināts, ka redzēji viņu kopā ar Šērlijiem? es jautāju. Billijs pamāja.

-     Nevar būt, ka viņš te atnācis sagadīšanās dēļ, vai ne? zēns skaļi prātoja.

-     Ļoti grūti tam noticēt, es sacīju. Kāds viņu atsūtīja; viņš bija pierakstījis adresi. Varbūt arī viņš ir upuris. Ja vēlreiz viņu ieraudzīsi, tad nelaid vaļā.

Pēc divām stundām es biju pametusi Beikerstrītu lai tiktos ar Mēriju. Es stāvēju uz ielas stūra lietū un cītīgi pētīju modeļus salona skatlogā, bet patiesībā vēroju atspulgu, meklējot Parasto. Es neticēju, ka spētu viņu pazīt bez pamanāmā krāsas traipa uz piedurknes. Kopš tās dienas es nebiju viņu redzējusi un jau sāku uzskatīt, ka esmu visu iztēlojusies. "Varbūt arī viņš dzīvoja Beikerstrītā un todien devās uz Vaitčepelu darīšanās. Varbūt es biju pārāk saspringusi, dzirdot Vaitčepelas lēdijas stāstu. Un tomēr… tomēr nē." Kad es domāju rāmi un saprātīgi, tad sapratu, ka viņš man sekojis. "Vai viņam ir pašam savi iemesli, vai arī Bērnvels licis novērot savus upurus? Varbūt tas nemaz nav •..īistlts ar izmeklēšanu; varbūt mani izsekoja Holmsa kunga dēļ? Tādā gadījumā vajadzētu viņu brīdināt…" I.iutājumi, jautājumi, jautājumi. Es vismaz jau tuvojos atbilžu iegūšanai.

Mērija nogriezās ap stūri. Viņai mugurā bija narcišu dzeltenā kleita, rokā viņa turēja košu lietussargu un smaidīja. Mērija izskatījās moža, skaista un saulaina, it kā viņai nebūtu nekādu raižu. Tas bija maldinošs iespaids. Atrastie nelaimīgie stāsti bija sagādājuši smagu triecienu. Mērija stāstīja, ka redz sapņus visas šīs sievietes, laimīgās, līksmās ģimenes, tad neģēli, kurš iečukst viņām kaut ko ausī, un viss sabrūk. Sapņi tomēr nelika Mērijai baidīties. Viņa paziņoja, ka mēs ļaundari notversim un apturēsim, un viņas skatienā pavīdēja kaut kas dzelžains. Mērija bija sirsnīga sieviete, tomēr nesamierināma ienaidniece.

Viņa nostājās man blakus un iesaucās: Pierādījumi Lūk, ko mums vajag Mēs kopā gājām pa ielu. Gara auguma skaistule dzeltenā kleitā un vienkārša maza auguma sieviete melnā tērpā. Mēs droši vien līdzinājāmies mātei un meitai, nevis tuvām draudzenēm. Uz ko tu skaties? viņa jautāja, kad es palūkojos pār plecu.

-    Reizēm man šķiet, ka mums kāds seko, es ieminējos. Varbūt tās ir tikai manas iedomas.

-               Varbūt arī nav, Mērija sacīja, vērodama ielu.

-      Tu pamani vairāk nekā es. Kā teiktu Šerloks, tu ieskaties. Kas mums seko?

-     Nezinu. Ikdienišķas ārienes cilvēks, es atbildēju. Likās, ka es redzu viņu Vaitčepelā un Beikerstrītā.

-     Vai esi pārliecināta? Mērija jautāja.

-     Nē, protams, es attraucu. Es neesmu pie tā pieradusi, Mērij. Kā es varētu noteikt, vai man seko? Tiešām nedomāju, ka varētu atšķirt viņu no citiem pūlī, ja uz viņa mēteļa nebūtu traipa. Bet droši vien vainojama mana iztēle. Vaitčepela mani satrieca, un šobrīd svešinieka te nav. Labi, nav svarīgi. Kā lai iegūstam pierādījumus? es jautāju. Mērija tikmēr izlikās neredzam vīrieti, kurš ar skatienu centās vinu savaldzināt, un palīdzēja man apiet lāmu uz ielas.

-     Mūsu meklētais ļaundaris glabā dažādas vēstules, suvenīrus un citas mantas. Nedomāju, ka viņš uzticētos bankai vai juristam.

-     Kāpēc? es jautāju. Mēs nogriezāmies ap stūri un sasniedzām klusāku ielu, kam abās pusēs auga koki.

-     Pietiktu ar vienu ziņkārīgu bankas ierēdni, jurista palīgu vai laupītāju, un viņa dzīve būtu izpostīta. Turklāt viņam patīk vara. Es esmu ar mieru derēt, ka viņš mēdz pavadīt vakarus, tvīksmīgi pārlasot vēstules. To nevar darīt, ja viss glabājas bankā. Manuprāt, sers Džordžs savus suvenīrus ir paslēpis mājās.

-     Derēt? es uzjautrināta atkārtoju. Vai Džons atkal tevi veda uz zirgu sacīkstēm?

-

-      Pagājušonedēļ es derībās ieguvu piecas mārciņas, viņa apmierināta pavēstīja. Toties Džons zaudēja desmit šiliņu.

-     Mērij, es viņu apturēju. Vai mēs esam pilnīgi pārliecinātas? Sers Džordžs ir ļoti bagāts un ļoti ietekmīgs.

-     Tas nenozīmē, ka viņš nav šantāžists, Mērija iebilda. Ap viņas muti ievilkās stūrgalvības vaibsti.

-      Viņš ir plaši pazīstams. Vaitčepelas lēdija teica, ka šantāžists bija ikdienišķa izskata vīrs ar svešu vārdu…

-     Tātad sers Džordžs nolīga pārstāvi Nav grūti sameklēt ikdienišķas ārienes cilvēku un pavēlēt, lai kaut ko pačukst lēdijai ausī. Palīgs droši vien saņēma lielisku atalgojumu… vai arī sers Džordžs par viņu kaut ko zina Mērija iesaucās. Kāds vīrs ar kuplām ūsām noklakšķināja mēli, kad aizšķērsojām viņam ceļu, un Mērija paveda mani nostāk. Mēs abas apstājāmies pie grāmatnīcas loga. Pelēcīgais, smidzinošais lietus bija rimies, un mitrā iela saules gaismā spīguļoja. Pat uz šī parasti tik klusā ceļa bija daudz cilvēku: nopietni vīri tumšos uzvalkos, smejošas meitenes krāsainas kleitās, izsūtāmie zēni, kas lodāja pūlī, puķu pārdevējas ar košām vijolītēm. Šī bija skaista, burvīga Londonas iela, pavasara saules apspīdēta. Viņa vārds bija visur, Mērija dedzīgi runāja. Tas neskaitāmas reizes pieminēts šķiršanās prāvu dokumentos. Es redzēju to pat krimināltiesas arhīvos. Viņš nekad nav apsūdzētais, bet vienmēr

ir kaut kur aizkulisēs, kur krietnam cilvēkam nekas nebūtu darāms, un viņu vienmēr sedz ļaunuma plīvurs. Viņa vārds vienmēr uzpeld. Es uzskatu, ka tas ir viņš.

Sers Džordžs Bēmvels ir mūsu ļaundaris.

Viņas ticība bija tik kvēla, ka viņai izdevās mani pārliecināt. Tomēr man vajadzēja kaut ko citu, ne tikai nojautu.

-     Tātad pierādījumi, es sacīju. Mēs esam vienisprātis, ka tie ir viņa mājās, bet mūs tur neviens neaicinās.

-     Tātad ielauzīsimies, Mērija paziņoja, balsij nedaudz aizlūstot. Viņas lūpās atausa žilbinošs, pārdrošs smaids, it kā šāds noziegums būtu nieks. Tomēr viņas plauksta uz manas rokas nedaudz drebēja.

-     Kā gan mēs varētu kaut kur ielauzties? es painteresējos. Mērijas galvā dzima interesantas, brīnišķīgas idejas, bet reizēm viņa aizmirsa, ka tās vajag īstenot. Ja izsitīsim logu vai sabojāsim slēdzeni, viņš zinās, ka mājā kāds bijis. Tad viņš divkāršos pūliņus, sodīs upurus un atradīs mūs

-     Atmūķēsim slēdzenes? Mērija minēja.

-     Neviena no mums to neprot, es atgādināju un palūkojos uz savām nelielajām, līniju izvagotajām plaukstām piedienīgos melnos cimdos. Rokās es turēju piedienīgu somu. Tās bija cienījamas sievietes plaukstas. Tomēr, kad es domāju par ielaušanos sera Džordža namā, rokas nedrebēja. Es pamazām biju kļuvusi ļoti aukstasinīga.

-    Ir laiks meklēt palīdzību, es noteicu.

-    Tikai ne Holmsa kungu Mērija iebilda. Viņš…

Es pavēcināju roku, apklusinot viņu. Prātā pamazām veidojās priekšlikums, un tas bija ļoti vilinošs.

-     Nē, ne Holmsa kungu, es piekritu un pacēlu skatienu. Atlikušie mākoņi bija aizslīdējuši prom, un saule tīkami sildīja seju. Es novilku cimdus, lai beidzot justu saules pieskārienu ādai.

-    Vai tu runā par Neregulāro armiju? Mērija jautāja.

-     Bērnus es nemudināšu pārkāpt likumu, es stingri attraucu, ieliekot cimdus somā, un iztaisnoju pirkstus. Viņi gan reizēm to dara, bet es negrasos dot ieganstu. Nē, es zinu kādu labāku palīgu. Tādu, kas norādīs uz piemērotu cilvēku un neko neteiks Holmsa kungam.

Man ļoti patika jaunā doma. Tā bija lieliska, iejūsminoša, uzjautrinoša. Es gandrīz iespurdzos.

-     Par ko ir runa? Mērija jautāja. Kāpēc tu tā smaidi? Stāsti

-    Avīzē es redzēju ziņu, ka viņa nupat atgriezusies pēc Amerikā pavadīta gada, lai nedaudz paviesotos šeit, es smaidīdama teicu. Man patika ķircināt Mēriju.

-     Kas? Tūlīt pat stāsti, citādi es pārplīsīšu Mērija iesaucās.

-     Holmsa kungs viņu vienmēr sauc par To sievieti, es atbildēju.

Sieviete un savādais lūgums

Kad Irēna Adlere izbēga no lamatām un kopā ar jauno vīru devās uz Ameriku, Šerloks Holmss vairākas stundas soļoja pa savu istabu, pārmaiņus ārdoties un smejot. Viņa bija mainījusi diženo detektīvu. Pirms tam viņš neuzskatīja sievietes par līdzvērtīgām prāta ziņā. Pēc Holmsa kunga domām, mēs bijām nepieciešamas tam, lai cilvēki neizmirtu un lai tiktu veikti daži darbi, bet mūsu smadzenes ir trulas. Pat Mērija, ko viņš iepazīstoties uzskatīja par saprātīgu un mierīgu būtni, tika noniecināta kā "tikai sieviete". Tagad viņš bija sakauts un tas notika ļoti reti turklāt to bija paveikusi sieviete

Turpmāk Holmsa kungs vairs nenovērtēja sievietes par zemu. Reizēm es pamanīju, ka viņš domīgi vēro mani vai Mēriju, it kā vairs nesaprastu, kā mūs uztvert. Šad tad Džons pieminēja Irēnas Adleres vārdu, slepus uzjautrinoties. Es parasti klausījos virtuvē. Džons nekad nebija novērtējis kādu sievieti par zemu, un viņu ļoti uzjautrināja tas, ka Holmss cietis šādu sakāvi. Detektīvs skaļi lādēja viņas melīgumu, apbrīnoja prātu vai arī parādīja Džonam kādu jaunu avīžu izgriezumu par atgadījumu, kas esot viņas pirksts. Šīs tirādes vienmēr beidzās ar vienu un to pašu frāzi: "Un viņa ir precējusies ar lauku advokātu. Velti izšķiesta dzīve"

Reiz Džons uzsvērti nevērīgi painteresējās: Vai tev labāk patiktu, ja viņa apprecētos ar tevi?

-    Muļķības, Holmsa kungs attrauca. Jūtas ir garīgi mazāk apveltīto ļaužu vājība. Es nekad neapprecēšos. It īpaši ar to sievieti. Jau pēc mēneša mēs kaltu plānus, kā otru nogalināt. Vai zināt, kas ir sliktākais? Tobrīd es dzirdēju, kā viņš noskaņo vijoli. Mēs abi prastu to paveikt un izbēgt no soda.

Tomēr viņš nekad nenosauca Irēnas vārdu. Viņa vienmēr bija Tā sieviete. Likās, ka viņam ir grūti izrunāt šīs zilbes. Irēna viņu mulsināja, viesa neizpratni un dusmas, bet man šķita, ka Holmsa kungs arī nedaudz lepojas, jo šī sieviete viņu ir pārspējusi.

Un viņa atkal bija Londonā.

Es iedomājos, ka viņa atgriezīsies Serpentina avēnijā, jau iepazītajā necilajā Braionija namā, kur kamīna dzegās ieslēptas noderīgas nišas. Pārģērbusies par cienījamu mājsaimnieci, es devos uz turieni. Jāatzīst, ka šī loma man derēja kā uzlieta, tomēr sirds smeldza, kad domāju par zaļo kleitu savā skapī; līdz ar katru dienu es zaudēju kripatu sava cienīguma. Mērija gāja man līdzās, ģērbusies vienkāršā pelēkā tērpā un atglaudusi matus; tā viņa līdzinājās guvernantei, kāda reiz bija. Mēs braucām omnibusā līdz Sentdžonsvudai un bez grūtībām atradām Serpentīna avēniju, rāmi gājām, sadevušās rokās, un tēlojām senas draudzenes, kas bauda saules gaismu. Uzdevušas jautājumu policistam, kuru apbūra Mērijas mirdzošo acu kautrais skatiens, mēs uzzinājām, ka Irēna Adlere patiesi ir atgriezusies, viņas nams vēl joprojām ir tajā ielā, turklāt pēc stundas viņai vajadzētu atgriezties.

Mēs staigājām šurpu turpu, runājot par Holmsa kungu, Džonu, jaunākajiem tērpiem, mūzikholā redzētajām izrādēm, ziediem, jūrmalu un visu pārējo, izņemot šantāžu un slepkavības. Mums vienmēr bija interesantas sarunas; ne vienmēr mēs spējām par visu vienoties, bet labprāt to apspriedām. Mērijas sabiedrībā es aizvadīju dažas no sava mūža labākajām stundām.

Diena bija ļoti skaista, un mēs bijām izvēlējušās brīnišķīgu vietu pastaigai. Pa rosīgo ielu klīda nažu asinātāji, augļu pārdevēji un zēni, kas tirgoja pārtiku, bet cilvēku nebija pārāk daudz. Mājas bija tīras, baltas un svaigi krāsotas, un nesen noslaucītā iela gandrīz mirdzēja. Vienā pusē bija liels parks, un no tā vējoja koku smarža. Mēs jutāmies tik brīvas, it kā mūs no Vaitčepelas šķirtu vesela pasaule, kaut gan patiesībā tās bija tikai dažas jūdzes.

Kad sāka krēslot, Mērija saspieda manu roku.

-    Vai tā ir viņa? mana draudzene čukstēja, lūkojoties uz ielas stūri. Pie tā nupat bija parādījusies sieviete, kas tuvojās mums. Mugurā viņai bija glīts pelēks kostīms ar šaurām purpurkrāsas samta apmalēm. Viņa bija mazāka auguma, nekā es domāju, ar tumšiem matiem un acīm, bet piena baltu ādu. Irēnas auguma aprises līdzinājās tobrīd iecienītajam smilšu pulksteņa apveidam, un ejot viņa nedaudz šūpoja gurnus. Viņai rokā nebija lietussarga, un viņa pavērsa seju pret sauli, acīmredzot nebaidoties iedegt. Sieviete turēja galvu augstu paceltu un visus vēroja ne jau baiļu vai piesardzības dēļ, bet tāpēc, ka viņu interesēja cilvēki; viņa uzsmaidīja mīlniekiem, smējās, dzirdot leijerkastes mūziku, un draudzīgi pamāja policistam. Viņa neatbilda tiem priekšstatiem par skaistumu, kas mums iemācīti, toties bija pievilcīga, valdzinoša un apburoša.

Netālu no mums uz ietves tupēja kara veterāns. Viņš bija vecs un nomocījies, zaudējis vienu kāju; tukšā bikšu stara bija rūpīgi salocīta un atsprausta. Blakus mētājās apskrambāts kruķis. Viņam mugurā bija formastērps, kas jau pārvērties par skrandām. Večuks pacēla cepuri visiem garāmgājējiem un pamāja, ja kāds atstāja naudu, bet neteica ne vārda. Šķita, ka viņš ielūkojas tālumā, kur vīd svešādas zemes, sen zaudēti draugi un ainas, ko mēs redzēsim tikai grāmatās.

Visi garāmgājēji pasniedza viņam kādu monētu.

Katrs bija zaudējis karā kādu tuvinieku. Mērija atnesa viņam divus siltus pīrāgus. Viņa juta īpašu sirsnību pret ievainotiem veterāniem; arī viņas vīrs bija tāds pats. Ja Džons nesastaptu Šerloku, varbūt arī viņam nāktos ubagot.

Sieviete pelēkajā kostīmā apstājās blakus veterānam un nometās ceļos, nepievēršot uzmanību netīrumiem uz svārkiem. Viņa klusi runāja un saudzīgi pieskārās izbalējušai medaļas lentei, it kā zinātu, ko tā nozīmē un cik dārgi maksājusi. Veterāns viņai veltīja skumju smaidu, un sieviete izbēra viņam uz ceļgaliem sava maka saturu.

Kad viņa piecēlās, es palūkojos uz Mēriju. Arī viņa bija ievērojusi šīs sievietes gādību par veterānu, un tā viņu apbūra.

Irēna Adlere pagāja mums garām, bet apstājās. Viņa pagriezās un izbrīnīta uzlūkoja mūs.

-      Hadsones kundze? viņa jautāja. Kāpēc jūs esat šeit?

Viņa mūs ieaicināja savā viesistabā. Tā bija tīra un pievilcīga telpa, vienkārši, bet ērti iekārtota, un pie sienas mēs redzējām brīnišķīgas gleznas, kas līdzinājās dārgakmeņiem. Pēc viesošanās smagnējās, tumšās, ar samtu un pārāk daudziem priekšmetiem rotātās istabās šī likās tīkami veldzējoša.

Adleres jaunkundze noņēma cepuri, nolika to uz galdiņa un aicināja mūs apsēsties uz dīvāna.

-      Vai jūs sūtīja Holmsa kungs? viņa ieinteresēti jautāja.

-     Nē, es atbildēju. Viņš nezina, ka esam šeit, un es būtu pateicīga, ja jūs neko viņam neteiktu.

Sieviete pasmaidīja un nopētīja mani, tumši brūnajām acīm mirdzot.

-     Cik aizraujoši viņa smejot noteica. Kāpēc jūs esat šeit? Vai Holmsa kungam nekas nekaiš? Viņam nedraud nepatikšanas? Sievietes sejā uz brīdi pavīdēja nemiers. Viņa smējās par Holmsa kungu, pieveica viņu un aizbēga, tomēr viņai detektīvs patika.

-     Viņam klājas lieliski, tikpat labi kā vienmēr, es apliecināju. Mērija sēdēja man blakus un plati ieplestām acīm vēroja Adleres jaunkundzi, nemaz neslēpjot ziņkāri. Viņš ir aizņemts, ļoti aizņemts. Es… mums bija savi iemesli atnākt, Adleres jaunkundz, es izstomīju, piepeši satraukusies. Tikai tagad es sapratu, cik nekaunīgi būtu jautāt Irēnai Adlerei, vai viņa pazīst kādu kramplauzi, kas palīdzētu mums aplaupīt māju.

-     Tagad es esmu Nortones kundze, viņa atgādināja. Jauniņa kalpone ar piemīlīgu seju ienesa tēju. Irēna pieturēja durvis un palūkojās uz mani. Jā, es vēl joprojām esmu precēta, viņa sacīja, un es tikai tagad sapratu, ka esmu pieņēmusi pretējo. Es mīlu savu vīru, un viņš mīl mani. Šobrīd viņš ir Amerikā, bet mēs esam ļoti laimīgi. Ņemot vērā manu pagātni un raksturu, šāds notikumu pavērsiens mani pārsteidz vairāk nekā jebkuru citu, bet es esmu laimīga. Irēna pateicās istabenei, aizsūtīja viņu prom un apsēdās uz dīvāna iepretī mums. Mans vīrs ir pietiekami saprotošs, lai neiebilstu manai piepešajai vēlmei paviesoties Londonā bez viņa. Es vēlos gremdēties dažās atmiņās, nokārtot darīšanas, apciemot senus draugus. Vai vēlaties pienu, Hadsones kundze?

Irēna vienmēr bija pratusi runāt tik savādi, it kā vārdi paustu vienu, bet visa pārējā izturēšanās kaut ko citu. Viņa mums nemeloja un neradīja maldīgu priekšstatu, vismaz ne šoreiz, bet nekad neteica visu patiesību. Lai nu kā, es zināju, ka nevajag uzdot tiešu jautājumu par to, kāpēc viņa atgriezusies Londonā. Turklāt man nupat prātā bija ienācis kaut kas cits.

-    Atvainojiet, bet, cik atceros, mēs neesam tikušās, es ieminējos. Ar Holmsa kunga starpniecību es zinu, kas esat, un lasīju avīzes, bet kā jūs zināt, kas esmu es?

-      Par savu pretinieku es noskaidroju visu iespējamo, Hadsones kundze. Irēna ielēja zelta krāsas teju plānā porcelāna tasītē. Es zināju, ka Holmsa kungs ir bīstams ienaidnieks. Lai viņu pārspētu Bohēmijas karaļa muļķīgās fotogrāfijas lietā… Un man tas izdevās Jā, man vajadzēja viņu iepazīt. Ne tikai stiprās un vājās puses, bet arī cilvēkus viņa tuvumā. Vai esat dzirdējusi teicienu, ka par cilvēku jāspriež pēc viņa draugiem? Tāpēc es ievācu ziņas par viņa nedaudzajiem draugiem, ģimeni…

-     Un nama saimnieci, es skarbi piebildu, lai gan nebiju tā domājusi. Irēnas Adleres jeb Nortones izturēšanās pamodināja manī nežēlīgu atklātību. Tā būs vienmēr, un viņai tas patika.

-     Vairāk nekā tikai nama saimnieci, daudz vairāk, Irēna noteica, ielūkodamās man acīs. Skatienā bija redzams, ka viņa ļoti daudz zina. Es pasmaidīju un gandrīz nosarku. Es nespēju atvairīt šīs izjūtas. Bija patīkami, ka mani uztver kā kaut ko citu, ne tikai Holmsa kunga nama saimnieci.

-     Diemžēl par jums es neko nezinu, Irēna ieminējās, pievērsusies Mērijai, un sniedza viņai tējas tasi. Mērija bija tīksmi vērojusi mūsu sarunu un tagad piepeši aptvēra, ka nav pateikusi nevienu vārdu.

-     Vai, cik nepieklājīgi Mērija iesaucās, pieņemot tēju. Es esmu Mērija Vatsone, doktora Džona Vatsona sieva. Protams, jūs zināt, par ko es runāju. Viņa iemalkoja tēju, lai apturētu vārdu plūdus.

-    Tiešām? Irēna viņu rāmi nopētīja. Mērija nesamulstot izturēja viņas skatienu, nolika tasi un pasmaidīja. Bija maz tādu cilvēku, kas spēj pretoties Mērijas smaidam. Irēna uz to atbildēja. Izsaku atzinību, viņa sacīja. Nevainojama saderība.

-     Man arī tā šķiet, Mērija piekrita. Ļoti priecājos ar jums iepazīsties, Adleres jaunkundze… nē, Nortones kundze. Džons man par jums visu izstāstīja, vismaz to, ko pats zina.

-     Vai viņa viedoklis par mani ir labs vai slikts? -

Irēna painteresējās, sniedzot man tēju. Es pamanīju, ka tā ir pagatavota atbilstoši manai gaumei, kaut gan nebiju paguvusi pateikt, vai vēlos pienu un cukuru.

-     Tikai labs, Mērija apliecināja. Viņam patika tas, kā jūs piemuļķojāt Šerloku. Un viņš to vērtē atzinīgi. Sakāve cīņā pret sievieti Šerlokam ir nākusi par labu.

-    Jūs viņu saucat par Šerloku? Vai viņš jūs uzrunā par Mēriju? Irēna pabrīnījās.

-     Nē, es vienmēr esmu Vatsones kundze, bet pati vienmēr saucu viņu vārdā. Viņš galu galā ir gandrīz mans svainis. Mērija iemalkoja tēju un domīgi sacīja: Džons teica, ka arī tas viņam nāk par labu. Ja tā turpināšoties, līdz gadsimta beigām Šerloks sākšot uzskatīt sievietes par vismaz tikpat prasmīgām kā vīrieši. Viņa smejot uzlūkoja Nortones kundzi. Mēs divatā, nē, trijatā varētu viņu pārveidot

-    Šaubos, Irēna noteica, tomēr iesmējās. Atvainojiet, dāmas, bet jūs neesat šeit, lai tukši parunātos vai apmierinātu ziņkārību. Jūs kaut ko vēlaties. Kā varu palīdzēt?

Mēs ar Mēriju saskatījāmies. Bija pienācis izšķirošais mirklis, kad lūgsim palīdzību, lai gan nenojaušam, kādu atbildi saņemsim. Mēs iesaistījām izmeklēšanā Billiju un Viginsu, bet zinājām, ko viņi teiks. Tagad mēs vērsīsimies ar lūgumu pie šīs sievietes, kuru redzējām pirmo reizi, un runāsim par kaut ko pavisam nelikumīgu. Bija grūti prognozēt, kas tagad notiks. "Varbūt viņa jutīsies aizvainota. Sadusmosies. Varbūt ziņos policijai," es prātoju. Tas bija maz ticams, bet iespējams. "Varbūt pateiks Holmsa kungam?” Tas jau bija ticamāk. "Tad viņi abi ar Džonu ļoti saudzīgi ieteiks mums vai nu pārtraukt izmeklēšanu, vai pabīdīs mūs malā un pārņems to savās rokās. Mēs ar Mēriju atkal kļūtu par vērotājām." Šis bija bīstams mirklis.

Kā teica mans Hektors, risks ir domāts tam, lai to izmantotu. Es noliku tējas tasi, uzlūkoju Irēnu un atklāti paziņoju: Mēs vēlamies, lai jūs iepazīstinātu mūs ar uzticamu cilvēku, kurš varētu atmūķēt durvis, uzlauzt seifu un aplaupīt māju tā, lai neviens nenojaustu par mūsu viesošanos.

Visu to es pateicu, neievelkot elpu. Mērija klusi iesaucās, pārsteigta par manu drosmi, bet iekoda mēlē. Irēna lūkojās uz mums, rokā turēdama tējas tasi, un plati iepleta acis.

Jāatzīst, ka man bija izdevies tas, ko Holmsa kungs nespēja. Es pārsteidzu Irēnu Adleri.

Viņa gausi nolika tasi un jautāja: Kāpēc domājat, ka es šādus cilvēkus pazīstu?

-        Jums izdevās atgūt fotogrāfiju, kurā bijāt redzama kopā ar Bohēmijas karali, kaut gan fotogrāfija bija paslēpta, es atbildēju. Jūs zinājāt pietiekami daudz par kramplaužiem, lai to neglabātu seifā. Es esmu daudz par jums lasījusi un domāju, ka ir vēl daudz citu attēlu un suvenīru, ko jums nācās atgūt pirms kāzām, un neticu, ka visus sameklējāt pati. Jūs noteikti pazīstat kādu, kam piemīt šādas prasmes. Es apklusu. Mute bija izkaltusi, un es vairs neko nevarētu pateikt pat tad, ja no tā būtu atkarīga mana dzīvība. Irēnas seja sastinga. Es jutu, ka esmu sākusi lauzīt rokas, tāpēc cieši sakļāvu tās kopā. Manu pēdējo apgalvojumu varēja uztvert kā apvainojošu. Es gaidīju neizbēgamo dusmu lēkmi.

Irēna dziļi ievilka elpu un jautāja: Kāpēc?

-     Kāpēc? es atkārtoju.

-     Kāpēc jums jāsameklē tāds cilvēks?

Jāatzīst, kaut ko tādu es nebiju gaidījusi.

Mēs viņai visu pastāstījām. Runājām par raudošo sievieti, vīrieti upē un uzbrukumu Viginsam. Pavēstījām par Vaitčepelas lēdiju un pārējām sievietēm, kas pametušas savu izpostīto dzīvi. Atklājām patiesību par sadragātām ģimenēm, pašnāvībām un čukstiem nemitīgajiem indīgajiem čukstiem. Un par atbaidošo zirnekli, kurš, notupies visas šīs iznīcības vidū, rausta stīgas, īsteno viltīgas intriga un barojas no sāpēm, alkaini aprijot šausmas, zaudējumus un sirds mokas.

-    Saprotu, Irēna beigās noteica. Cik baiss stāsts Man nebija ne jausmas, ka notiek kaut kas tāds. Vajadzēja saprast, vajadzēja saskatīt dažas drausmīgas pazīmes, bet es to visu nesaliku vienkop. Šantāža ir netīrs noziegums.

-     Viņš pat nepieprasa naudu, Mērija sacīja. Viņam gluži vienkārši patīk postīt.

Aiz logiem jau krēsloja, un Irēna piecēlās, lai iedegtu gaismu. Viņa pacēla skaliņu pie gāzes lampas, un viņas seja uz brīdi iegrima savādā liesmas mestā ēnā.

-     Vai jūs zināt, kas ir šis cilvēks? viņa jautāja.

-    Sers Džordžs Bērnvels, es atbildēju.

Viņa nopūta liesmu un pārsteigta uzlūkoja mani.

-     Vai esat pārliecināta? Es viņu pazīstu. Viņš ir nežēlīgs manipulators, kurš ienīst sievietes, kaut gan viņas pavedina, bet iet tik tālu… Tas nav viņa dabā.

-      Pierādījumi liecina par pretējo, Mērija sacīja.

-     Vismaz pagaidām. Visi pierādījumi ir netieši. Mums vajag kaut ko taustāmu.

-    Skaidrs, Irēna noteica. Viņa iemeta skalu kamīnā un vairākas reizes soļiem mēroja istabu, iegrimusi pārdomās. Pēc brīža viņa atmeta galvu un sacīja:

-     Tas uzticamais, prasmīgais kramplauzis, ko meklējat, esmu es.

-    Jūs? es izbrīnīta jautāju, kaut gan patiesībā tas mani nemaz nepārsteidza.

-      Varu apliecināt, ka man tas padodas, viņa klusi, bet ļoti nopietni sacīja. Pat lieliski padodas. Es protu novērtēt pati savas prasmes. Man bija vislabākais skolotājs.

-      Bet… Mērija ierunājās. Irēna apsēdās mums pretī.

-    Jums ir taisnība, man tiešām bija jāatgūst dažas mantas. Fotogrāfijas, vēstules, matu šķipsnas. Es varēju uzticēties tikai sev, tāpēc pati atguvu šos priekšmetus no tiem, kas tos glabāja. Ja kāds cits tos redzētu, mani varētu šantažēt. Manā rīcībā ir interesantas, ļoti skandalozas ziņas. Pat tās, ko glabāju pie advokāta, ir aizzīmogotas. Reizēm es tikai par mata tiesu esmu izkļuvusi no nepatikšanām, viņa klusi noteica un nodrebinājās, it kā viņu būtu pārņēmušas senas, netīkamas atmiņas. Viņa pagriezās pret mums un jautri pasmaidīja. Piekrītu, viņa sacīja. Es darīšu visu, kas jums vajadzīgs. Smaids kļuva šķelmīgs. Jā, es esmu noskaņota piedzīvojumiem.

-    Nu… pateicos, Adleres… tas ir, Nortones kundze, es stomījos. Mērija iesmējās; viņu notikušais sajūsmināja.

-     Sauciet mani vārdā, viņa atvēlēja. Ja kopā kļūsim par noziedzniecēm, varam uzrunāt cita citu uz "tu”. Es esmu Irēna.

-     Un es esmu Mērija, mana draudzene paziņoja. Abas pievērsās man.

Noziedznieces. Mēs būsim noziedznieces. Laupīsim, zagsim un varbūt darīsim arī kaut ko citu.

Es palūkojos uz Mēriju un Irēnu. Mans vārds? Neviens nebija to izmantojis kopš Hektora nāves. Es pat Mērijai nebiju pateikusi savu vārdu. Brīdi šķita, ka es nespēju to atcerēties.

-     Marta, es sacīju. Mani sauc Marta.

Marta, Mērija un Irēna. Noziedznieces. Lai tā būtu Mēs tā rīkojāmies ļoti cēla mērķa vārdā.

Mes ilgi kaļam planus, edam labas vakariņas un piecēlāmies tikai desmitos, kad Mērija ieminējās, ka vīrs droši vien viņu gaida. Es zināju, ka Holmsa kungam nerūpēs, kur esmu. Ja vakariņas nebūs pasniegtas, viņš gluži vienkārši dosies paēst iecienītajā itāliešu restorānā. Mēs norunājām tikties pēc divām dienām, kad būs jauns mēness un tumša nakts. Mēs ar Mēriju devāmies uz galveno ielu, lai apturētu kebu. Mērija skrēja uz priekšu, jo pamanīja kebu tālumā. Es gāju lēnāk un netīši pagriezos, kad pametām Serpentīna avēniju.

Tā izrādījās tukša, bija palicis tikai viens cilvēks. Viņš stāvēja pie pastkastītes un pat necentās izlikties, ka mūs nenovēro. Varbūt viņš tur pavadījis visu dienu. Varbūt uzradās tikai brīdi, kad satumsa. Pa Irēnas mājas apgaismotajiem logiem mūs lieliski varēja redzēt no ielas. Es nepazinu viņa seju, jo iela bija pārāk tumša un vaibsti pārāk vienkārši. Uz mēteļa piedurknes nebija krāsas, bet gāzes lampas gaismā es varēju saskatīt gaišāku laukumu vietā, kur piedurkne rūpīgi tīrīta. Viņš pacēla cepuri un aizsoļoja prom.

Es biju aizvedusi Parasto tieši pie Irēnas Adleres namdurvīm.

Labi pavadīta nakts

Kad Džons pavēstīja, ka iekarojis savu Mēriju, viņš staroja. Es raudāju. Pateicu, ka tās ir prieka asaras, bet patiesībā mani māca zaudējuma skumjas. Džons bija tas, kurš saturēja mūs visus kopā, bet tagad aizslīdēja. Zinu, ka arī Holmsa kungs skaudri izjuta šīs sāpes, bet neteica ne vārda, tikai sēdēja tumsā un slīga drūmās pārdomās. Viņa piedzīvojumi kļuva arvien drudžaināki un bīstamāki, bet es sēdēju virtuvē un klausījos.

Pēcpusdienā pirms savām kāzām Džons ieradās viesos. Es jutos aizkustināta, ka viņš nolēmis pavadīt laiku ar mani, un nemitīgi runāju, jo baidījos, ka klusēšana pieliktu punktu šim mirklim. Bet krēsla piezogas vienmēr, un tā notika arī toreiz.

-     Es nopirku ārsta praksi, Džons sacīja, kad piecēlos, lai iedegtu gāzes lampas. Tā ir netālu no šejienes.

-     Bet ne šeit, es sacīju, nepaguvusi apvaldīties.

-    Tuvu, Džons sacīja un iededza augstāko lampu, kuras dēļ man būtu jāpakāpjas uz krēsla. Tikai ātra keba brauciena attālumā. Jūs ar Holmsu vienmēr būsiet gaidīti viesi.

-    Vēlu veiksmi centienos izdabūt Holmsa kungu no šī nama darīšanās, kas nav saistītas ar izmeklēšanu, es tēloti jautri sacīju, nolikdama sērkociņus virtuves atvilktnē.

-    Mērija šobrīd ar viņu runā, Džons sacīja. Jaunajā mājā viņam ir sagatavota istaba, un viņa lūdz Holmsa padomu tās iekārtošanā.

Man sažņaudzās sirds, un es satvēru skapīša malu, lai nezaudētu līdzsvaru. Ja arī Holmsa kungs pamestu šo namu…

-    Protams, viņš to neizmantos, Džons steigšus apliecināja. Viņš ir pārāk pieķēries šai mājai.

-     Viņš pēc jums ilgosies, es klusi sacīju, uzgriezusi Džonam muguru.

-     Billijs ir gudrs, Džons līksmi paziņoja. Viņš kā sūklis uztver visu, ko Holmss viņam māca, un Holmsam tas nav paslīdējis garām nemanīts. Viņš labprāt padarīs šo zēnu par savu mācekli. Es klusēju.

-     Protams, ka es nākšu ciemos, Džons solīja. Katru nedēļu. Ja drīkstu, es atstāšu savu gultu šeit. Te dzīvos arī Billijs. Un Holmsa kungs…

-    …ir pieradis pie manis, es pabeidzu teikumu, kārtojot šķīvjus uz skapja. Vēl joprojām es neuzdrošinājos pagriezties, lai Džons neieraudzītu asaras man acīs.

-      Viņš ir jums pieķēries savā skarbajā veidā, Džons saudzīgi izlaboja. Reizēm pat aizvainojošajā. Pret mani viņš izturas tāpat. Sauc dažādos vārdos, parasti par kaut ko līdzīgu idiotam, bet es zinu, ka esmu viņa tuvākais draugs. Droši vien pat vienīgais. Džons pienāca pie manis, satvēra aiz pleciem un pagrieza pret sevi. Neviens no mums nepametīs jūs, jo esat mums kā māte, viņš sacīja un noskūpstīja mani uz pieres. Es atkal raudāju, kad viņš mani apskāva, bet šoreiz lēju atvieglojuma asaras. Tagad es vēlos iepazīstināt jūs ar savu Mēriju, Džons sacīja.

-     Zinu, ka esat tikušās, bet šoreiz iepazīstināšu ar viņu kā savu sievu… vismaz rīt viņa tāda būs. Jums viņa patiks.

Viņam bija taisnība.

Tas notika pirms septiņiem mēnešiem, un mani pārņēma kauns, atceroties savu vājumu un muļķību. Protams, Mērija man neatņemtu Džonu. Notika pavisam citādi viņš dāvāja man Mēriju. Kopš sadarbojāmies šīs lietas izmeklēšanā, es uzskatīju, ka mūs ar Mēriju vieno tāda pati tuvība darbā un draudzībā kā Holmsa kungu un doktoru Vatsonu.

Darbs mūs vienos līdz brīdim, kad atrisināsim lietu. Nākamajā rītā pēc tikšanās ar Irēnu es apsēdos pie galda, lai domās sakārtotu visu noskaidroto un mēģinātu kaut ko secināt no nedaudzajām liecībām un neskaitāmajiem pieņēmumiem. Holmsa kungs bija izgājis, Džons un Mērija pavadīja laiku savā namā, un es biju nosūtījusi Billiju pie Neregulārās armijas zēniem ar lūgumu slepus novērot sera Džordža māju. Tādējādi Beikerstrītas 221B namā es paliku viena.

Nežēlojiet mani par to, ka tik bieži biju viena. Man patika vientulība. Kaut gan es mīlēju Mēriju, Billiju un pārējos, reizēm šķita, ka varu elpot tikai vienatnē. Tā man dāvāja mieru un brīvību, ko nekad neguvu citu sabiedrībā. Pat mans vīrs un bērns zināja, ka jādod man laiks pabūt ar sevi. Tikai tad es spēju domāt. Daži no mana mūža labākajiem mirkļiem tika pavadīti vienatnē 221B nama virtuvē, kad pa logiem iespīdēja saule un neviens nepieprasīja veltīt manu laiku kaut kam citam.

Tomēr tīši izvēlēta vienatne ļoti atšķiras no vientulības mūžīgi tukšā mājā.

Es centos sakopot domas. Izmeklēšana sākās ar šantāžu un apmelojumu, pārvērtās par slepkavības mēģinājumu un tagad bija kļuvusi tik baisa un mulsinoša, ka es pat nezināju, kā to nosaukt.

"Kas mums zināms? Tas, ka ļaundarim ir pieeja noslēpumiem. Kā viņš tos ieguvis? Droši vien viņam bijuši palīgi neapmierināti kalpotāji, naivi radinieki, negodīgi ierēdņi. Viņš pats slēpās ēnā."

Tāpat kā es.

"Nē, es nedomāju, ka viņš pats bijis tas, kurš čukstējis Vaitčepelas lēdijai ausī. Es esmu pārliecināta, ka viņš rūpīgi turas nostāk no saviem upuriem. Viņš vēro, bet rīkojas tikai tad, ja ir spiests. Viņš veic pirmo grūdienu, sākot notikumu virkni, un atgriežas tikai pēdējā, svarīgākajā. Tikai lielākā apmierinājuma gūšanas brīdī, kad darbs nes augļus. Šis cilvēks noteikti spēj sevi dzelžaini kontrolēt, raustot marionešu auklas tā, ka nekad sevi nenodod un nepārsteidzas. Vismaz līdz īstajam mirklim ne."

Nopūtusies es atlaidos krēslā. Pārdomas, protams, bija noderīgas, bet, kā teiktu Holmsa kungs, ir vajadzīgi dati

Ļaundarim patika vara. Visiem patīk vara. Tomēr šis cilvēks negribēja radīt vai aizsargāt. Nē, viņam patika vara, ko sniedz iespēja kaut ko iznīcināt. Ne jau ātri, kā to darītu slepkava, bet lēni un sāpīgi, izārdot dzīvi pa vienam diedziņam, pa vienam čukstam, pa vienam sitienam.

"Vai viņš ir kādu nogalinājis? Viņš noteikti ir uz to spējīgs, jo gandrīz noslepkavoja Šērlija kungu un Viginsu." Es biju pārliecināta, ka to paveicis viņš pats, nevis kāds pakalpiņš. Šērlija kunga sabrukšana bija viņa panākumu virsotne. Es neticēju, ka viņš to atvēlētu kādam citam. Turklāt Viginss deva mājienu, ka ļaundara rīcībā, iegrūžot viņu un Šērlija kungu nāvē, izpaudies zināms prieks. Nē, es ar kaulu smadzenēm jutu, ka šis cilvēks bija mūsu meklētais.

Slepkavība tomēr neatbilda saltajam, savaldīgajam tēlam, kāds veidojās manā prātā. "Varbūt šī savaldība pamazām zūd? Varbūt tieksmes, kuru dēļ viņš sācis šādi dzīvot, vairs nav iespējams turēt grožos. Ja tā, kas notiks tālāk? Vai viņš ieslīgs neprātā? Vai spēs sevi kontrolēt? Varbūt viņš vienkārši nogalinās arvien vairāk cilvēku?"

Varbūt viņš jau kādu iepriekš ir nogalinājis un piespiedis sevi to pārtraukt. Varbūt secinājis, ka izpostīt miesu nav tik interesanti kā lēni, nežēlīgi postīt prātu un garu.

"Kāpēc sievietes?” Es prātoju par to, lēni malkojot kafiju. Spēcīgais aromāts piepildīja virtuvi un padarīja gaisu neparasti kodīgu. Visi plāni, naids un dusmas bija vērsti pret sievietēm. Ari vīrieši cieta no viņa ļaunuma, bet tikai kā papildinājums sievietes postam. Vīrieša pašnāvība, nelaimes, atraidījums bija tikai vēl viens veids, kā sāpināt sievieti. Kāpēc?

"Vai tāpēc, ka mēs it kā esam vājākais dzimums? Vai tāpēc, ka mūs uzskata par skaistāko dzimumu? Vai sieviete viņu savulaik ir atraidījusi?" Tomēr šāda rīcība šķita pārspīlēta atbilde uz atraidījumu. "Iespējams, te iesaistīta ne tikai viena sieviete. Vai viņš cietis neveiksmi ar visām? Varbūt viņš gūst baudu tikai no sieviešu sāpināšanas un naida? Varbūt ir vieglāk ar meliem un noslēpumiem iznīcināt sievieti, nevis vīrieti."

Tālāk es apsvēru, kas ir aizdomās turamie.

Sers Džordžs Bērnvels. Pavedējs, kā teiktu mana māte. Brutāls manipulators, kā teiktu Irēna. Vīrietis, kurš izmanto un nicina sievietes, bet ir ļoti pievilcīgs. Lengdeils Paiks apgalvoja, ka Bērnvels prot iekārdināt sievietes un izvilināt viņu noslēpumus. "Vai šis cilvēks ietu tik tālu, lai iznicinātu viņas ar šantāžu?"

Parastais. Viņš mums sekoja jau kopš Vaitčepelas. Pagaidām viņš slēpās ēnās. Es viņu nepazītu, ja nepamanītu traipu uz piedurknes. Tomēr man šķita, ka reizēm es ievēroju kādu raksturīgu vaibstu. Es vēroju un iegaumēju. "Kāpēc viņš neatbrīvojās no mēteļa? Vai nevar to atļauties? Vai neapjauta, ka krāsas dēļ izceļas pūlī?"

Reportieris Patriks Vests. Viņa darbs bija iegūt noslēpumus. Šķita, ka viņš izbauda iespēju atklāt šos noslēpumus pasaulei un dot mājienus par baisākiem nodarījumiem. Bet nekas vairāk par viņu mums nebija zināms.

"Varbūt ir kāds pavisam cits? Cilvēks, par kuru mēs pat nenojaušam? Kāda saistība, ko neeesam atradušas? Kāds, kurš moka sievietes, bet slēpjas ēnā? Vai es jau esmu satikusi šo briesmoni? Varbūt pagāju viņam garām uz ielas, pamāju, pat sarunājos."

Man prātā ienāca jauna ideja. Cita iespēja. Kāds, kurš ienīdis sievietes un savulaik nodarījis tām sāpes. Viņa dēļ visas Londonas sievietes dzīvoja bailēs. Upuri bija reiz cienījamas sievietes, kas zemu kritušas. Viņš sūtīja vēstules tāpat kā mans aizdomās turamais. Viņš ņirgājās, draudēja un dižojās. Varbūt viņš saprata, ka bailes sagādā lielāku baudu nekā pats nāves mirklis. Varbūt fiziskais naids bija kļuvis par garīgu naidu.

Es gausi pierakstīju sava pēdējā aizdomās turamā vārdu, pati neticēdama tam, ko daru.

Šķita, ka istabā uzvējo saltums. Es tik tikko apvaldījos, lai nepamestu skatienu pār plecu, jo radās sajūta, ka tur kāds ir.

Spēji ievilkusi elpu, es pavēlēju sev saņemties un sparīgi nosvītroju vārdu. "Cik muļķīga doma Cik bezjēdzīga, no gaisa grābta ideja Cik šausminoša" Es sev iestāstīju, ka uzvedos kā muļķe, tomēr izsvītrotais vārds kavējās man galvā visu atlikušo dienu.

Džeks Uzšķērdējs.

Es neticēju, ka vainīgs patiesi ir šis Džeks. Tomēr manā prātā mūsu šantāžists bija kļuvis tikpat šausminošs un baiss. Galu galā noziegumu pastrādāts daudz, bet īstais vainīgais joprojām nebija notverts.

Mērija ieradās agrā pēcpusdienā, kad es slaucīju virtuves galdu. Istabene bija jau iztīrījusi pārējās telpas, bet galdu un traukus es mazgāju pati. Mani vajadzēja zināt, ka viss ir nevainojami. Piezīmes bija kārtīgi noliktas atvilktnē.

Mēs nepaguvām pat sasveicināties, kad virtuvē ieskrēja Billijs.

-     Viņš nāk Tas novilcinātājs Viņš šķērso ielu

-      Cilvēks, kurš ik pārdienas ierodas pie Holmsa kunga, es paskaidroju Mērijai, kas izbrīnīta uzlūkoja mani, tikai netiek līdz durvīm. Billijs reiz redzēja viņu kopā ar Šērlija kungu. Izskatījās, ka abi ir draugi.

Mērija iepleta acis.

-     Vai Šerloks ir mājās? viņa jautāja. Es papurināju galvu. Lieliski Šī izmeklēšana vēl joprojām ir mūsējā. Billij, kad viņš atnāks, nesaki, ka Šerloks ir izgājis. Ved kungu augšā.

Atskanēja zvans, un Billijs skrēja pie durvīm, pa ceļam aizpogājot formastērpu.

-     Vai tev ir maizītes? Mērija jautāja. Viņš neies prom, ja piedāvāsim karstu tēju un maizītes.

-     Jā, un ūdens ir uzvārīts, es sacīju. Bija dzirdams, kā Billijs ved viesi uz Holmsa kunga istabām un sola, ka tūlīt kāds viņu pieņems. Mērij, vai tu grasies viņu nopratināt?

-   Ja izdosies, Mērija aizelsusies solīja, izklājot servjeti uz paplātes. Cerams. Ir vērts mēģināt.

Viņa ātri kāpa augšā, atmetusi galvu. Es viņai sekoju un nesu paplāti ar aromātisku tēju un gardākajām maizītēm. Mērija nevilcinoties iegāja Holmsa kunga istabās.

-     Holmsa kungs šobrīd ir izgājis, viņa apburošā balsī paziņoja. Viņam kuru katru mirkli jāatgriežas. Varbūt pagaidām varu piedāvāt tēju, kungs?

-       Belants, viņš neapmierināts nosauca savu vārdu. Iekštelpās viņš likās vēl garāks un slējās pāri Mērijai. Viesim bija plati pleci, kas šķita iespīlēti dārgajā pelēkajā uzvalkā, un gaišos matus apspīdēja saule. Viņš bija ļoti izskatīgs vīrietis ar skaistām ūsām un pats to acīmredzot lieliski apzinājās, jo nemitīgi glaudīja ūsas ar labo roku. Vai Holmsa kungs ilgi kavēsies? viņš jautāja. Viņam ir jāredz kāda vēstule. Tas ir ļoti svarīgi.

-    Viņš pavisam drīz atgriezīsies, Mērija apgalvoja, izmantodama savu glāsmaināko balss toni, un norādīja uz dīvānu. Es tikmēr salēju tēju. Lūdzu, apsēdieties un iedzeriet tēju. Mani sauc Vatsones kundze.

Atteikties būtu nepieklājīgi, un es nojautu, ka šim cilvēkam labas manieres ir ļoti svarīgas. Viņš apsēdās un pateica, kāda tēja viņam garšo. Es to pasniedzu, pievienojot arī maizīti.

-               Vatsones kundze? viņš vaicāja, malkojot tēju.

-     Doktora Vatsona sieva?

-    Jā, Mērija atbildēja. Kopš kāzām arī es sadarbojos ar Holmsa kungu. Protams, tikai ievācot ziņas.

-     Protams, gaišmatis piekrita un nokoda maizīti. Jāatzīst, ka manas maizītes ir lieliskas, un viņš nedaudz nomierinājās, izbaudot garšu.

-     Patiesībā es bieži pierakstu klientu stāstīto pirms tikšanās ar Holmsa kungu, lai ietaupītu laiku, Mērija sacīja. Protams, viss notiek slepeni.

-    Tiešām? gaišmatis pārsteigts jautāja. Viņš palūkojās uz mani. Es uztvēru mājienu un izgāju no istabas, bet ne tālāk par koridoru aiz atvērtajām durvīm. Tur es sastapu Billiju, kurš nekaunēdamies noklausījās.

-      Holmsa kungs uztic man faktu izzināšanu. Es visu sakārtoju loģiskā secībā un nododu viņam, -

Mērija sacīja. Viņa mācēja izklausīties vienlaikus bikla un ļoti prasmīga. Šim vīrietim acīmredzami nepatika spēcīgas sievietes. Varbūt es drīkstu pierakstīt jūsu stāstīto?

Dzirdēju, kā Belants sagrozās uz krēsla.

-      Temats nav piemērots sieviešu ausīm, viņš iebilda.

-      Diemžēl tas pats attiecas uz vairumu Holmsa kunga lietu, Mērija atgādināja. Neuztveriet mani kā sievieti. Es esmu tikai rakstāmmašīna.

-    Jā, es esmu dzirdējis, ka Holmsa kungs ir sarežģīts cilvēks, gaišmatis pavēstīja. Interesanti, kur viņš to dzirdējis.

-     Reizēm jā, Mērija apstiprināja. Tāpēc es viņam palīdzu, nogludinot ceļu. Lūdzu, Belanta kungs Jūs esat mērojis tālu ceļu, un būtu žēl tagad visu pamest. Paskaidrojiet man lietas būtību, un es visu nodošu Holmsa kungam.

Vīrietis piecēlās un spēra dažus soļus turpu šurpu, bet nelielajā telpā šāda pārvietošanās bija ierobežota, un es dzirdēju katru izrunāto vārdu.

-    Jums jāsaprot, ka es strādāju valdībā, viņš sacīja. Man uzticēta liela atbildība, un uz mana galda nonāk daudzi svarīgi dokumenti. Tāpēc es nedrīkstu iesaistīt policiju.

-     Holmsa kungs ir kārtojis lietas augstākajos valdības kuluāros, Mērija klusi noteica. Viņa tiešām spēlēja uz visu banku

-    Jā, laikam gan, Belanta kungs piekrita. Ir tā, ka darba dēļ mani var… nu…

-     Šantažēt? Mērija pabeidza teikumu viņa vietā, acīmredzot zaudējusi pacietību. Vīrietis dziļi ievilka elpu.

-    Jā, šantažēt. Sliktākais, ka es neko neesmu izdarījis Tas neģēlis dod dažādus riebīgus mājienus, kam nav nekāda pamata. Tiešām atbaidošus mājienus

-     Lūdzu, parādiet vēstuli, Mērija sacīja. Es to nodošu Holmsa kungam aizzīmogotu. Nočaukstēja papīrs. Šis cilvēks droši vien pagaidām neko nav pieprasījis, Mērija ieminējās. Viņa izklausījās pieredzējusi un nemaz vairs ne bikla.

-     Nē. Bet, kad tas notiks… Ak, es varētu atklāt tik daudz Valdība tiktu gāzta

-     Tātad neko nestāstiet, Mērija ieteica un piecēlās. Jūs neesat vienīgais, kurš saņēmis šādas vēstules, un Holmsa kungs jau ir ķēries pie šīs lietas.

-     Kas ir pārējie? gaišmatis jautāja. Nē, protams, jūs nedrīkstat man neko atklāt. Bet… vai viņu vidū bija Šērlijs?

-     Jā, Mērija apliecināja. Tagad mēs zinājām, ka arī Šērlijas kundzes vīrs ir bijis upuru vidū.

Belanta kungs pateicās Mērijai un nosauca savu adresi. Man pietika laika paslēpties aiz stūra, kad viņš aizgāja. Billijs veda viņu lejā pa kāpnēm. Tiklīdz parādes durvis aizvērās, Mērija iznāca kāpņu laukumā, rokā sažņaugusi vēstuli.

-    Jauns upuris, es sacīju.

-    Jā, Mērija domīgi piekrita. Viņa atplēsa vēstuli un izlasīja.

-     Kas tur ir? es jautāju. Mērija palūkojās uz Billiju, kas mūs vēroja no kāpnēm, un sarauca pieri. Zēns negribīgi iegāja virtuvē.

-              Kungu apsūdz pretdabiskā rīcībā, viņa pateica.

-     Ar Šērlija kungu.

-     Saprotu, es atbildēju. Neviena no mums nejutās pārsteigta; karavīra un ārsta dzīvesbiedres zina vairāk nekā citas sievietes. Neviens vīrietis nekad netiktu vaļā no šādas apsūdzības. Nepietiktu ar čukstu, bet šādi meli bija iznicinājuši ļoti ietekmīgus vīrus un ļoti klusi sagrāvuši dažu labu veiksmīgu karjeru.

-     Tātad diviem vienīgajiem vīriešiem, kas cietuši mūsu izmeklētajā lietā, ir kopīgs noslēpums, es secināju.

-     Savādi, vai ne? Mērija jautāja.

-     Kas tieši?

-     Vairākums upuru ir sievietes. Ir tikai divi vīrieši, Šērlija kungs un Belanta kungs.

-     Vai tas nozīmē, ka viņu vajadzētu turēt aizdomās?

-     Šerloks apgalvo, ka visi ir aizdomās turamie, Mērija atgādināja.

Es viņai paklausīju un nosūtīju Neregulārās armijas zēnus izsekot Belanta kungu. Viņi uzticēja šo darbu Džeikam, kalsnam gara auguma jauneklim, kuru nebija pamanījis neviens izsekojamais. Viņš bija labākais un tāpēc jutās ļoti aizkaitināts, kad pazaudēja Belanta kungu no redzesloka.

-     Pazaudēji? es izbrīnīta jautāju. Džeiks kā atalgojumu bija saņēmis apaļmaizītes un limonādi, bet negribīgi knibināja maizīti, it kā nejustos to pelnījis. Vai viņš tevi ievēroja?

-     Nē, es varētu zvērēt, ka ne, Džeiks bēdīgs atbildēja, sēžot pie mana virtuves galda. Es sekoju viņam līdz pat Oksfordstrītai, un tad mēs kopā braucām omnibusā. Viņš soļoja pavisam droši, necentās slēpties, bet piepeši pazuda.

-     Vai viņš to darīja tīšām? es jautāju. Džeiks pamāja, dedzīgi vēlēdamies atbrīvoties no vainas izjūtas.

-     Jā, domāju, ka tīšām. Ļāvās, lai sekoju, līdz sāku justies pašpārliecināts, un tad viņš aizlavījās. Un tas nav nekas tāds, ko var vienkārši izdarīt. Kāds viņu apmācīja.

"Apmācīja?" es prātoju. "Kurš kaut ko tādu varētu?" Es sapratu, kāpēc Ādams Belants varētu baidīties no izsekošanas, bet jābūt ļoti prasmīgam, lai pamanītu Džeiku. No šī zēna varēja izvairīties tikai ļoti veikls cilvēks.

-     Kur tu pazaudēji pēdas? es jautāju.

-     Vaitčepelā, Džeiks atbildēja, nokodis lielu kumosu maizītes.

Kamēr strādājām, Billijs nesēdēja dīkā. Viņam bija citi uzdevumi. Billijs uzcītīgi veica izpētes darbu, bija izlasījis vairākumu Patrika Vesta rakstu, uzmeklējis ziņas par tajos minētajām sievietēm un uzzīmējis sarežģītas shēmas, attēlojot saiknes starp Vesta kungu un iespējamajiem upuriem. Pēc dažu dienu darba viņš iekārtojās pie Vesta kunga omulīgā namiņa Kenselraizā un apgalvoja, ka grasās tikai novērot šo cilvēku. Tagad Billijs sēdēja pie galda virtuvē, malkoja tēju un atteicās no kūkas. Tā bija slikta zīme.

-     Es tur gaidīju visu dienu, Billijs sacīja man un Mērijai. Zinu, ka neviens mani neredzēja, bet neviens arī neiznāca ārā. Beigu beigās es sāku runāt ar policistu, kurš patrulē tajā ielā.

-     Ko viņš pastāstīja? Mērija jautāja.

Billijs dziļi ievilka elpu.

-     Patrikam Vestam ir četrdesmit astoņi gadi, viņš staigā, izmantojot spieķi, un ir pilnīgi akls. Viņam ir mācekļi, kas vāc ziņas un pieraksta viņa diktēto, un visi šie mācekļi ir jaunas sievietes. Pilnīgs strupceļš.

Mērija pasmaidīja un novērsās, lai Billijs to neredzētu.

-    Tātad viņš nav mūsu meklētais, es klusi noteicu.

-      Man ļoti žēl, Billij. Nabaga zēns bija smagi strādājis un lepojies, ka viņam uzticēts pašam savs aizdomās turētais.

-      Man vajadzēja to pārbaudīt Billijs iesaucās.

-    Es ik ilgi strādāju, un viss velti

-    Nē, viss nav velti, es iebildu. Mēs esam izsvītrojuši no saraksta vienu vārdu.

-     Varējām to izsvītrot pirms vairākām dienām, ja es būtu noskaidrojis, vai viņš var brīvi pastaigāt, Billijs noskumis sacīja, un vai nav akls. Viņš nekā nevar būt tas cilvēks piestātnē. Zēns piecēlās un devās prom. Droši vien viņš grasījās uzmeklēt Viginsu.

-     Ak vai, Mērija smaidīdama noteica, kad Billijs bija aizgājis. Man nevajadzēja smieties.

-    Nē, es piekritu. Un vairs nespēju savaldīt smieklus.

Sera Džordža Bērnvela nams bija spilgts, nesen celts un bezgaumīgs darinājums no sarkaniem ķieģeļiem blakus upei Tvikenemā.

-     Nelāgs novietojums, Mērija sacīja. Varu derēt, ka pagrabs ik mēnesi applūst.

Neregulārās armijas zēni jau nedēļu vēroja šo namu. Es teicu, ka vēlos izpētīt, kas tur viesojas un kādi ir nama drošības pasākumi. Tāpat vien, intereses dēļ. Viginss nicīgi iespurdzās, pavaicāja, vai es viņu uzskatot par naivu mazuli, un piedāvāja pats ielauzties namā. Kad paskaidroju, ka meklējam dokumentus, viņš atzina mēs labāk sapratīsim, kas jāatrod, tāpēc viņš tikai turpinās sekot visu nama iemītnieku gaitām.

Es nebiju pavēstījusi par ieceri naktī viesoties Bērnvela namā un paziņoju tikai to, ka darbs ir pabeigts un izsekošanu var pārtraukt. Viginss būtu uzstājis, ka jāsūta mums līdzi kāds no zēniem, bet es ļoti centos neiesaistīt šos bērnus citos noziegumos.

Izrādījās, ka sers Džordžs savās mājās dienas laikā parādās ļoti reti, bet ik vakaru atgriežas, lai cik vēls būtu un lai cik kaislīgā mīlas dēkā viņš būtu iesaistījies. Mikijs, mazākais un viltīgākais no Viginsa nosūtītajiem zēniem, kam uzticēts novērot tieši seru Džordžu, bija satriekts, kad atskārta, cik daudzas lēdijas šis vīrietis cenšas pavedināt. Ne jau bagātas dāmas, kas ir pieredzējušas šādos jautājumos, vai istabenes, kas ir uz to gatavas; sers Džordžs valdzināja cienījamas vidusšķiras dāmas, kas kvēli iemīlējās un nespēja pārciest viņa atraidījumu un labās slavas zaudējumu.

Tomēr sers Džordžs labprāt nakšņoja mājās, kur droši vien bija visu iekārtojis pēc savas gaumes. Viņa kalpotājiem bija brīva sestdienas nakts un svētdienas rīts, un šajā laikā tie nedrīkstēja tuvoties mājai. Viņi pat saņēma naudu, lai nakšņotu citur. Tajās naktīs sers Džordžs varēja atvest mājās savus slepenākos iekarojumus, un kalpotāji to neredzētu un nevarētu baumot.

Tomēr zēni bija atklājuši, ka šajā sestdienā sers Džordžs apmeklē mājas viesības Kotsvoldā, tāpēc viņa nams paliek pilnīgi tukšs.

-    Viņš nepametīs viesības, Irēna sacīja. Es zinu, kāds viņš ir. Jau ir pavedinājis māti un vecāko meitu. Klīst baumas, ka tagad viņš ir iekārojis jaunāko. Šajā nedēļas nogalē viņš gatavos augsni un nedosies prom, kamēr meitene nebūs pilnībā savaldzināta.

-    Tas iznīcinās visu ģimeni, es klusi noteicu.

-     Viņš apgalvo, ka sievietes pavedinājušas viņu, Irēna drūmi turpināja. Tas ir viņa iecienītais paņēmiens, proti, radīt šķietamību, ka viņas pašas ir vainīgas, bet viņš ir nabaga jēriņš, kas nelietīgi izmantots.

-     Ar ielaušanos nepietiek, Mērija kaismīgi paziņoja. Nosvilināsim viņa namu

-    Gan jau izdomāsim, kā viņam ieriebt, Irēna solīja, jautri iesmējusies. Tomēr izvēlēsimies kādu neuzkrītošāku veidu. Varbūt viņš nav jūsu meklētais neģēlis, toties vainojams daudzos citos noziegumos.

Mēs trijatā slēpāmies tumsā netālu no sera Džordža nama Tvikenemā un stāvējām uz ielas pie upes. Ūdens šļakstījās ap krastu, radot mierpilnu, ieaijājošu gaisotni, kas nepavisam nesaskanēja ar mūsu plāniem. Lai kā arī justos abas pārējās, man baiļu dēļ bija nelabi, tomēr es ne reizi neiedomājos, ka vajadzētu atkāpties.

Virs mums vējā šūpojās lapegļu un kastaņu zari. Krūmos šaudījās neredzami dzīvnieki, un ik pa brīdim iebrēcās pūce. Debesīs vīdēja niecīgs mēness sirpis, un pasaule tērpās pelēkās un melnās ēnās. Šādā naktī un vietā bija viegli noticēt stāstiem par senajiem dieviem un pašu diženo Pānu, kurš klusi čukst mums aiz muguras un pūš vieglu dvašu uz vaigiem. Tikai dažas

jūdzes šķīra mūs no Beikerstrītas, tomēr tā likās gluži kā cita pasaule.

Mums pretī slējās augsta sarkanu ķieģeļu siena, kurā iestrādātas mazas koka durtiņas. Viginss bija atradis piemērotu ieeju. Durvīs nebija slēdzenes; Irēna no mazas pudelītes ieeļļoja eņģes un vienkārši pagrūda durvis. Mums paveicās; iekšpusē bija bulta, bet nevērīgie kalpotāji bija ļāvuši tai sarūsēt. Aiz durvīm pletās gluds zāliens, kas tumsā izskatījās gandrīz melns. Tālāk vīdēja kvadrātveidīga sarkano ķieģeļu māja ar trīs stāviem.

Mēs zinājām, ka mājā neviena nav, tomēr klusi lavījāmies gar zāliena malu un slēpāmies koku un krūmu ēnā.

Irēna bija sagaidījusi mūs Tvikenemā, pārģērbusies vīrieša drānās netīrās brūnās biksēs un vaļīgā mētelī. Pār seju bija novilka cepure. Arī Mērija gribēja maskēties, bet nebija mācījusies aktiermeistarību kā Irēna un šaubījās, vai spētu notēlot ticami. Irēna staigāja un izturējās kā vīrietis; Mērija izskatītos pēc sievietes biksēs. Turklāt viņai bija pieeja tikai Džona drēbēm, un tajās viņa pazustu. Tā vietā Mērija deva priekšroku zaļam jātnieces tērpam ar īsāku svārku daļu nekā parasti un bez apakšsvārkiem, kas varētu kaut kur aizķerties. Irēna brīdināja, lai nevelkam neko melnu, jo tas nesaplūst ar ēnām kā pelēka, brūna un zaļa krāsa. Man bija mugurā veca kleita, kas no melnas kļuvusi par pelēku un zaudējusi spīdumu.

Mēs bijām ļoti dīvaina kramplaužu banda.

Kad piegājām pie lielajām stikla durvīm pirmajā stāvā, Irēna nopētīja slēdzeni, kamēr Mērija vēroja apkārtni. Es centos viņām netraucēt.

-     Vai tu spēsi? Mērija čukstus jautāja.

-    Slēdzene ir ļoti vienkārša, Irēna sacīja. Es brīnos, ka viņš nav parūpējies par drošību.

-     Vai redzi to šādā tumsā? es jautāju.

-     Tik tikko. Kaut gan atslēgu atmūķēšanai vairāk noder tauste, nevis redze, viņa sacīja un ķērās pie darba, izņēmusi no kabatas šauru stiepli un kaut līdzīgu nagu vīlītei. Es biju par tādām lasījusi dāmu žurnālā, bet redzēju pirmo reizi. Visus kompromitējošos dokumentus viņš noteikti ieslēdzis savā kabinetā. Tur būs labākas atslēgas un arī seifs, Irēna noteica. Es palūkojos uz māju. Gaismas pietika, lai šo to saskatītu, un man vienmēr bijusi laba redze.

-     Skat Mērija ierunājās un rādīja uz otro logu otrajā stāvā. Es pacēlu galvu. Baltā mēnessgaisma iespīdēja logos, metot skaudras ēnas un izceļot trūkumus, kas dienā nebija manāmi. Es nopētīju Mērijas rādīto logu. Visiem pārējiem bija balti rāmji, bet krāsa bija veca, uzblīdusi un nobružāta vietās, kur tika bīdīta loga augšdaļa. Šī loga krāsa bija nevainojami gluda. Droši vien noblīvēts, Mērija čukstēja.

-    Tas laikam ir kabinets, es piebalsoju.

Atslēga noklikšķēja, un Irēna ieveda mūs ēdamistabā.

Aizkari bija pa pusei aizvilkti, un mēs gājām lēnām, cenšoties ne pret ko neatsisties. Tas mazumiņš, ko redzējām, bija grezns un masīvs. Ap milzīgo sarkankoka galdu bija salikti krēsli. Vienā istabas gala bija lifts ēdiena uzsūtīšanai no virtuves; acīmredzot sers Džordžs nevēlējās, lai kalpotāji viņu traucētu maltītes laikā. Gar istabas malām bija daudz nišu, ko slēpa aizkari, un šur tur salikti arī dīvāni. Gaisu piesātināja spēcīgs parfīms, un es nodomāju, ka tik smacīgā vidē sieviete ātri zaudētu samaņu, ja būtu ģērbusies korsetē. Istaba atgādināja gotiskos romānus, ko es slepus lasīju vētrainos ziemas vakaros.

-     Pavedinātāja paradīze, Irēna noteica.

-     Uz mani tā neiedarbotos, es skarbi noteicu. Protams, tagad tā bija patiesība. Bet ja es būtu jauna un nepieredzējusi… Irēna man uzsmaidīja, it kā nolasījusi manas domas.

-    Arī uz mani ne, bet neviena no mums nav romantiskas jūsmas pārņemta piecpadsmit gadus veca meitene, viņa sacīja.

-     Piecpadsmit? Mērija iesaucās. Viņa nodarbojās ar aizkaru pavilkšanu malā un nišu pētīšanu; vai nu viņa meklēja durvis, vai arī ļāvās ziņkārei.

-     Tas ir viņa iecienītais vecums, Irēna drūmi atbildēja.

-     Man vēl joprojām liekas, ka vajadzētu nodedzināt viņa māju, Mērija sadusmota paziņoja. Viņa atrada durvis un atvēra tās. Mēs nesačukstējāmies, jo zinājām, ka neviens mūs nedzird. Mājā viss liecināja, ka tā ir tukša. Mērija un Irēna man aiz muguras sarunājās.

-    Vai tavs virs zina, ka tev ir piromānes tieksmes? Irēna jautāja.

Mērija iespurdzās un līksmi atbildēja:

-     Jā, protams

Es zināju, ka viņas joko, cenšoties apslāpēt bailes. Droši vien iekšēji arī viņas drebēja, satrūkās pie katra troksnīša, baidījās kaut kam pieskarties, lai neatstātu pēdas, lai cik neredzamas tās būtu. Arī priekšnamā valdīja greznība, košas krāsas un mirdzoša apdare, un visur bija redzamas durvis. Nama gaisotne bija nedzīva, tajā nebija ne miņas no prieka, it kā baudas gūšana, kas te notika, būtu tikai mehāniska darbība, nevis mīlestības paušana.

Mēs kāpām uz otro stāvu un skaitījām durvis, līdz sasniedzām istabu ar aizblīvēto logu. Smagajām sarkankoka durvīm bija liela slēdzene, bet Irēna pagrieza rokturi, un durvis atvērās.

-     Viņš ir muļķis, Irēna secināja.

-     Vai arī ļoti gudrs, Mērija domīgi iebilda. Viņa rauca pieri. Irēna iegāja tumšajā istabā, ar mājienu liekot mums pagaidīt ārpusē. Pārlaidusi skatienu istabai, viņa aicināja mūs iekšā. Mēs klusējām, jo viss kļuva arvien nopietnāk.

Uz galda bija svece un sērkociņi. Irēna nolika sveci uz grīdas pie galda un aizdedzināja. Sienas aizsegā tā radīja blāvu gaismu, kas nebija redzama no ārpuses. Mēs aplūkojām telpu.

Kabinets bija tikpat nomācoši garlaicīgs kā viss pārējais šajā namā. Grīdu sedza biezs, zaļš paklājs, logus zaļi samta aizkari. Pie loga bija milzīgs sarkankoka galds sers Džordžs laikam izcirtis veselu mahagonu mežu šīs mājas iekārtojumam. Rakstāmgaldam bija daudz aizslēgtu atvilktņu un zaļš adas paliktnis, bet nebija ne susināmā, ne vēstuļu papīra. Gar vienu sienu stiepās grāmatplaukts, bet pie pārējo paneļiem sakarinātas medību ainu gleznas. Pašā vidū bija liels galds ar grezni izgrebtām kājām; tā virsmu sedza izmētātas kartes un sazīmēti laika grafiki. Acīmredzot saimnieks rūpīgi plānoja savu nedēļas nogali laukos. Sers Džordžs Bērnvels bija veiksmīgs pavedinātājs, toties, spriežot pēc šī kabineta, ārkārtīgi garlaicīgs cilvēks.

Tobrīd es sāku domāt, ka esam maldījušās.

Tālākajā stūrī pie loga bija milzīgs, gandrīz metru augsts un plats bronzas krāsas seifs uz četrām kājām, kas veidotas līdzīgi lauvas ķetnām un piestiprinātas pie grīdas. Irēna un Mērija nostājās pie tā. Ražotāja vārds nebija redzams, tomēr vēl varēja saraudzīt vietu, no kuras noņemta plāksnīte. Protams, ja kāds zinātu, kas izgatavojis seifu, varētu atrast sākotnējos rasējumus. Seifa durvīm bija ne vien divas lielas bronzas slēdzenes, bet arī skaitļu kombinācijas atslēga. Tas izskatījās neuzlaužams.

-     Vai tu varētu… Mērija iesāka.

-     Nedomāju gan, Irēna atbildēja, lūkodamās uz seifu, bet nepieskardamās tam. Mērija pastiepa roku, bet es to satvēru.

-     Pavej, es norādīju uz šauru stiepli, kas savienoja seifa aizmuguri ar sienu. Tā līdzinājās telegrāfa vadam.

-     Elektriskais vads, Irēna paskaidroja. Tas vai nu dos triecienu kramplauzim, vai ari nosūtīs kādam ziņu. Piedod, Marta, es tiešām nezinu, kā uzlauzt šo seifu.

Mūsu dižais plāns bija izčākstējis, tomēr jāatzīst, ka es jutos nedaudz atvieglota.

-     Tādā gadījumā jāiet prom, kamēr vēl varam, es noteicu un pieliecos, lai nopūstu sveci, bet pamanīju, ka Mērija stāv pie seifa un smaida. Mērij? es ierunājos.

-    Sētas puses durvis, ko pavisam viegli var atvērt, viņa klusi runāja. Neaizslēgtas kabineta durvis… un neuzlaužams seifs? Neticami, vai ne?

-    Jā gan, Irēna piekrita.

-      Rodas sajūta, ka mums ir norādīts ceļš šurp, Mērija turpināja, pētot seifu, un viņas lūpās vēl joprojām rotājās savādais smaids. It kā viss būtu sarīkots tā, lai atvilinātu mūs līdz seifam, ko nevaram atvērt, un mēs rimtos.

-     Mērij? es atkārtoju.

-    Gudrs cilvēks, viņa nočukstēja. Atvilināja mūs un ai/sūtīja prom.

-    Vai tu beidzot paskaidrosi, ko tas nozīmē? Irēna jautāja. Mērija pievērsās mums, plati smaidot.

-     Vai zināt, ko es darītu, ja man būtu jāglabā kaut kas Joti svarīgs? Fotogrāfijas, dārglietas, dokumenti, kaut kas tamlīdzīgs? Tas, ko nedrīkst atrast? viņa jautāja. Es nopirktu lielāko seifu, kāds atrodams. Noliktu to visiem redzamā vietā. Parūpētos, lai tam būtu viegli piekļūt. Un pēc tam… panāktu, lai to nevar uzlauzt. Tas būtu seifs, kam kramplauzis nesekmīgi veltītu daudzas stundas vai gluži vienkārši padotos. Tāds seifs, kas izskatās pietiekami drošs, lai tajā glabātos visi noslēpumi un neviens nemeklētu citur. Un pēc tam es saliktu visus slepenos dokumentus vecā, nodilušā kartona kastē pašā acu priekšā.

"Ak, cik viltīgs plāns" es nodomāju. "Kurš gan meklētu citur, nevis šajā seifā, kas tā piesaistīja uzmanību? Pat tad, ja to izdotos atvērt un iekšā nebūtu nekādu noslēpumu, rastos iespaids, ka citur ir vēl ciešāk noslēgts seifs. Nemostos aizdomas, ka jāmeklē citur. Slēpšana pašā acu priekšā"

Mērijas secinājumi bija Šerloka Holmsa cienīgi.

-     Tu esi sieviete ar velnišķīgu prātu, un ceru, ka Džons Vatsons to saprot, Irēna smejot noteica.

-    Jā, un viņam tas patīk, Mērija apliecināja. Tātad meklēsim kādu vecu, nobružātu kasti.

-            Varbūt tās šeit nav, es iebildu. Plāns šķita pārāk viltīgs, lai to būtu izdomājis tāds cilvēks kā sers Džordžs.

-     Noteikti ir, Mērija apgalvoja. Pārējās istabas šajā mājā paredzētas pavedināšanai. Tur kasti varētu uziet jebkurš.

-     Man arī tā šķiet, Irēna piebalsoja. Šī istaba pieder tikai viņam, te neviens negribēs ieiet, un nevienam tas nav ļauts. Droši vien pat kalpotāji viņa prombūtnes laikā te nenāk.

-     Arī Džons neielaiž kalpotājus savā kabinetā, Mērija sacīja. Vīrieši tā parasti mēdz darīt. Es esmu pārliecināta, ka dokumenti ir šeit.

Mēs lūkojāmies apkārt. Uz grīdas un grāmatplauktiem bija ieroču kastes. Tās bija no pulēta koka un aizslēgtas. Mērija pārbaudīja plauktu, izvelkot sējumus ārā, lai pārliecinātos, vai aiz tām nekas nav paslēpts. Izskatījās, ka tās nekad nav atvērtas. Irēna pārmeklēja galda atvilktnes.

-    Es atradu seru Džordža bankas grāmatiņu, viņa sacīja. Viņš nav bagāts, vismaz ne tik ļoti, lai uzturētu šādu namu.

-    Kā viņš maksā par to un savu dzīvesveidu? Mērija jautāja.

-     Pagaidām droši vien ar aizņemtu naudu, Irēna sacīja. Bet viņam agri vai vēlu nāksies maksāt rēķinus.

Tātad seram Džordžam vajadzēja naudu. Piepeši es starp grāmatplauktu un galdu pamanīju vecu ceļojumu lādi. Tā bija no brūnas, apskrambātas ādas, un monogramma uz tās izrādījās gandrīz pavisam pagaisusi. Izskatījās, ka lāde aizmesta aiz galda pēc ceļojuma un nav nolikta vietā. Tā likās aizmirsta.

Es pabīdīju sveci malā, nometos ceļos un pievilku somu tuvāk. Nocēlusi putekļaino vāku, es ielūkojos iekšā.

Pašā augšā bija paplāte ar stikla pudelēm. To saturs jau sen bija izžuvis un pārvērties par lipīgām atliekām. Paplāte stingri turējās vietā, un man nācās to spēcīgi paraut, lai noņemtu. Zem tās vajadzēja būt stiprinājumiem, bet to vietā bija vēstules. Vairāki desmiti vēstuļu. Ļoti dažādas vienkāršas balta papīra lapas ar melnu tinti, iesmaržinātas violetas vēstules un gaišsārti, sievišķīgi burti. No lādes uzvirmoja vairāku parfīmu sajaukums rozes, jasmīni un smagnējāki aromāti, kas man nebija pazīstami. Lāde bija pilna ar mīlas vēstulēm, un malā bija ielikts smags, melns žurnāls.

-     Atradu es klusi iesaucos. Mērija un Irēna steidzās pie manis. Es izvilku no lādes žurnālu, bet viņas paķēra vēstules.

Žurnālā bija ierakstīti visi sera Džordža iekarojumi. Katra lapa bija veltīta kādai sievietei; augšā pierakstīts viņas vārds, vieta un laiks, kā arī paņēmiens, ar kādu viņš nelaimīgo ievilinājis gultā. Reizēm bija pieminēts vēl kaut kas dzimumzīmītes novietojums, patika pret turku saldumiem. Pie dažiem vārdiem bij.i pierakstītas naudas summas, bet ne tik daudz, kā varētu gaidīt no šantāžista, tikai daži simti. Mani pārsteidza tas, cik daudzus vārdus es zināju, bet tie bija lasīti avīzēs un galma cirkulāros, nevis parādījušies izmeklēšanas gaitā. Nebija pieminēta ne Vaitčepelas lēdija, ne Lora Šērlija.

Mani pārņēma nemiers. Jāatzīst, doma par žurnāla glabāšanu šādā vietā bija asprātīga, tomēr tajā nebija ne miņas no gudrības. Sers Džordžs bija viltīgs un ļauns kā čūska, bet viņam trūka izpratnes par cilvēku dabu, kas ļautu izdomāt paņēmienu ar seifu. To viņam bija ieteicis kāds gudrāks cilvēks. Bija kāds, kurš slēpās ēnās tālu prom un vēroja viņu, virzīja… Ak tā

Ak tā.

Ne jau viņš. Viņš bija pavedinātājs, šantāžists un sieviešu nīdējs, bet kalpoja par ieroci, nevis pats visu darīja. Varbūt seru Džordžu izmantoja, lai izpostītu šo sieviešu dzīvi, izvilinātu no viņām noslēpumus un pasniegtu tam, kurš pār viņu valdīja. Varbūt sers Džordžs pat nezināja, ka tiek vadīts. Varbūt ierosinājums par seifu un viegli uzlaužamām durvju atslēgām tika uztverts kā sasodīti laba doma, un viņš pat neapjauta, ka cilvēks, kurš to izteicis, tagad jebkurā mirklī varēs ielavīties iekšā un lasīt gan vēstules, gan žurnālu.

Tas nebija viņš. Sera Džordža Bērnvela vārdu varēja svītrot no saraksta. Es apsēdos uz papēžiem un klusībā lamājos. Ilgi.

-    Vēstules ir ļoti neapdomīgas, Mērija noteica, tās lasot. Viņa nebija pamanījusi manu nemieru.

-               Kā jau visas mīlas vēstules, Irēna sāji noteica.

-     Kāpēc mums tā gribas iemūžināt savas jūtas? Dārglietas ar gravējumiem, vēstules…

-     Fotogrāfijas, Mērija atgādināja.

-      Fotogrāfijas, Irēna uzjautrināta piekrita. Jā, es esmu rīkojusies tikpat muļķīgi kā šīs sievietes.

-     Vaimanudieniņ, kādi vārdi Mērija izdvesa, lūkojoties uz ziloņkaula krāsas vēstuli un eleganto rokrakstu. Brīnos, kāpēc papīrs nesarkst. Un šī… nē, tā ir advokāta vēstule. Un kurpnieka rēķins. Viss sajaukts kopā.

-     Nekādas kārtības. Es nebiju to gaidījusi no mūsu šantāžista, Irēna apjukusi secināja. Viņš būtu akurātāks.

Es pacēlu skatienu. Irēna pamazām uztvēra manu domu.

-     Vai pamanījāt, ka nevienā vēstulē nav pieminēta šantāža? Mērija jautāja. Tikai vairākās teikts, ka viņas aizdevušas seram Džordžam naudu.

-    Aizdevušas? Es piecēlos un pār Irēnas plecu lasīju vēstuli. Tā bija rakstīta uz sārta, bieza papīra, un autore citēja Baironu. Spriežot pēc rokraksta, meitene nupat bija pametusi skolas solu.

-     Lai samaksātu drēbniekam, viesnīcai, nokārtotu goda parādus, Mērija paskaidroja, šķirstot vēstules.

Spriežot pēc tekstu, viņas šo naudu dod pārprastas mīlestības dēj, nevis bailēs no šantāžas.

Arī Mērija bija sapratusi, kas notiek.

-      Pievērsieties žurnālam Es parādīju to abām draudzenēm. Tās sievietes, kuru vārdus esmu dzirdējusi, ir dzīvas un veselas.

-     Viņš nav mūsu šantāžists, vai ne? Mērija jautāja. Irēna papurināja galvu.

-     Nav gan, es apstiprināju. Viņš ir atbaidošs, zemisks cilvēks, kuru vajadzētu apturēt, bet viiiš neizposta šo sieviešu dzīvi. Mēs kļūdījāmies. Noziegumos vainojams kāds cits.

Mēs stāvējām sera Džordža Bērnvela kabinetā un lūkojāmies cita uz citu, jutāmies savādi iztukšotas, vīlušās un nobijušās. Pagaidām mēs ne vien maldījāmies, bet arī ne soli nebijām tuvāk patiesībai. Viņa drēbnieks pieprasa milzīgas summas, Irēna piepeši ieminējās, lasot vēstuli. Daudz vairāk, nekā viiia drēbes patiesībā ir vērtas.

-     Advokāts arī, Mērija piebilda. Es zināju, ka viņas ar jokiem cenšas mani uzmundrināt, bet es jutos tik nomākta, it kā man plecos gultos smaga nasta.

-     Spriežot pēc šī, viņš nosaukts kā vaininieks piecās šķiršanās lietās Mērija sacīja.

-     Tikai piecās? Irēna vīpsnādama jautāja. Man rokās ir pierādījumi vismaz vienpadsmit lietām… Lūk, ko mēs darīsim Viņa piepeši atplauka. Paņemsim visu līdzi Vēstules, žurnālu visu

-     Kāpēc? es piesardzīgi jautāju.

-      Kāpēc? Irēna atkārtoja. Vai saprotat, kādu ļaunumu sers Džordžs varētu nodarīt, publicējot šis vēstules? Vai zināt, ko tās nozīmē?

-    Dažas no šīm sievietēm ir zagušas viņa dēļ, Mērija sacīja, pamājot man ar vēstuli. Sers Džordžs viņas samaitā, un šeit ir pierādījumi

-    Viņa vainas pierādījumi, Irēna piebilda. Mēs pazīstam kādu, kurš to visu varētu izmantot.

-     Turklāt tas nozīmētu, ka noslēpumi nenokļūs neģēļa rokās. Pie tā cilvēka, ko cenšamies notvert, Mērija atgādināja. Kaut gan sers Džordžs nav mūsu meklētais, man šķiet, ja viņi ir kaut kā saistīti. Varbūt viņš pārdod savus noslēpumus šantāžistam.

-     Tātad mēs nekļūdījāmies, es skaļi prātoju, lūkodamās uz draudzeni. Viņai bija taisnība. Abām bija taisnība. Viņš nav īstais, toties ir pietuvināts. Jauns ķēdes posms.

-    Jauns gājiens spēlē, Irēna nočukstēja. Tagad ir pienākusi tava kārta, Marta.

Es zināju, kas jādara. Mēs nozagsim seram Džordžam vēstules, lai tās nenokļūtu pie mūsu šantāžista, atdosim Holmsa kungam un nošausim vairākus zaķus uzreiz. Es paslēpu žurnālu pie krūtīm zem kleitas.

-     Holmsa kungs nepieļaus, ka pavedinātājs paliek nesodīts. Reiz diženais detektīvs atradīs iespēju parūpēties par seru Džordžu.

-            Protams, lai zibens sasper Mērija iesaucās un ielūkojās mūsu izbrīna pilnajās acīs. Piedodiet, tā mēdz teikt Džons. Mēs atkal smējāmies, jo bijām ieguvušas jaunu mērķi un atkal cīnījāmies taisnīguma vārdā. Tad mēs uzlasījām vēstules un likām tās kabatās, bāzām aiz kleitām un pat zeķturiem. Nevarējām paņemt līdzi lielo, smago lādi, bet centāmies paķert visu, cik vien iespējams.

Kad lāde jau bija pustukša, parādes durvis aizcirtās un pirmajā stāvā atskanēja smiekli. Sievietes smiekli. Tiem pievienojās vīrieša balss, kurā vilnīja uzjautrinājums.

Sers Džordžs Bērnvels bija atgriezies.

Lielā bēgšana

Mēs sastingām nespodrajā mēnessgaismā, notupušās pie mīlas vēstuļu lādes. Irēna pieliecās un ātri nopūta sveci. Mēs tik tikko uzdrošinājāmies elpot un klausījāmies, kā sers Džordžs un viņa kompanjone smiekli neliecināja par jaunu meiteni no augstākās sabiedrības; acīmredzot viņš saņēmis skarbu atraidijumu un atgriezies pie kāda vieglāka mērķa uzkāpj līdz otrajam stāvam un tuvojas kabineta durvīm. Viņš uz brīdi apstājās, un mēs sastingām, bet abi pagāja garām durvīm un iesteidzās citā istabā.

Beidzot uzelpojušas, mēs gausi piecēlāmies. Man nokrakšķēja ceļgals, un skaņa spraigajā klusumā likās nedabiski skaļa, bet neviens nenāca. Mēs neskaidri dzirdējām smieklus, glāžu šķindoņu un krēslu švīkstoņu. Irēna pielika pirkstu pie lūpām it kā mēs grasītos runāt un norādīja uz durvju pusi. Apveids bija redzams dzeltenajā gaismā, ko meta gāzes lampa gaitenī; ar to pietika, lai mēs saskatītu izeju un klusi lavītos turp, bažīgi saraujoties, kad mums kabatās nočaukstēja papīri. Irēna sniedzās pēc roktura, bet piepeši mēs sadzirdējām sera Džordža balsi: Vienu mirkli, tas ir manā kabinetā. Tūlīt atnesīšu. Gaitenī atskanēja viņa soļi. Irēna zibenīgi pagrieza atslēgu slēdzenē un izņēma. Jau pēc mirkļa rokturis nodrebēja, jo sers Džordžs parāva durvis.

Mēs atkāpāmies lidz otrai istabas malai un šausmās lūkojāmies uz durvīm. Ja nu slēdzene bija sabojāta? Ja nu viņš to salauzīs?

-Ja durvis aizslēgtas, viņš zinās, ka esam šeit, Mērija čukstēja, kamēr sers Džordžs lādēdamies grabināja durvis.

Irēna papurināja galvu un parādīja Mērijai atslēgu. Ja tās nebija slēdzenē, varbūt viņš nesapratīs, ka durvis aizslēgtas no iekšpuses.

-     Es atstāju atslēgu augšā sers Džordžs uzsauca sievietei. Tūlīt atgriezīšos. Kādu bridi viņš apjucis kavējās pie durvīm. Ja nebūtu tik daudz izdzēris, varbūt viņš pamanītu kaut ko nelāgu. Pēc mirkļa nama saimnieks devās prom un kāpa uz trešo stāvu.

Sieviete pastaigājās pa gaiteni, klusi dziedot. Mēs nevarējām tikt viņai garām. Nevarējām aizbēgt. Kabatas bija pārāk pilnas ar vēstulēm. Laika pietrūktu pat tad, ja es būtu tikpat jauna un vesela kā Irēna un Mērija.

-     Ko tagad? Mērija čukstēja. Irēna palūkojās apkārt un ķērās pie loga, cenšoties to atvērt. Bet šo logu mēs bijām redzējušas no ārpuses; tas bija aizblīvēts un pat nesakustējās.

-     Palīdziet viņa šņāca.

-     Mēs nevarēsim lēkt, Mērija iebilda, bet piegāja pie loga, lai palīdzētu Irēnai to pacelt. Apakšā ir akmens terase. Mēs salauztu kājas.

-     Lēkšana man nav padomā, Irēna atcirta, sakodusi zobus. Logs pamazām sakustējās. Es stāvēju pie durvīm un klausījos, gatavodamās brīdināt, ja sers Džordžs atgrieztos. Viņš skaļi staigāja augšstāvā.

-     Ko tad mēs darīsim? Mērija noprasīja.

-       Es izmantošu paņēmienu, ko man iemācīja Holmsa kungs, Irēna atbildēja, un viņas lūpās pavīdēja šķelmīgs smaids. Marta, atvelc šurp vēstuļu lādi un pasniedz man sērkociņus.

Kamēr es izpildīju lūgumu, sers Džordžs augšējā stāvā beidzot aprima. Es iztēlojos, kā viņš tur stāv, atskārš, ka atslēgas nav, atceras, kur to atstājis, un secina, ka mājā kāds ir.

Dīvaini, bet man nebija bail. Man draudēja atklāšana, kauns, apcietinājums, varbūt pat nāve, bet es nebaidījos. Es biju klusi, klusi, bet skaudri dzīva, un man tas patika.

Sers Džordžs iesaucās: Sasodīts Viņš steidzās uz kāpņu pusi. Tātad viņš beidzot bija sapratis.

Tajā pašā brīdī Mērija spēcīgi grūda, un logs atsprāga vaļā.

Es dzirdēju, kā sers Džordžs traucas lejā pa kāpnēm. Irēna centās aizdegt sērkociņus, bet tie neuzšvirkstēja. Trīs sērkociņi pēc kārtas bija bojāti.

Jau nākamajā mirklī sers Džordžs bija pie durvīm un uzsauca, lai sieviete atgriežas istabā.

Irēna mēģināja vēlreiz. Šoreiz sērkociņš uzliesmoja un neapdzisa.

Sers Džordžs uzsauca: Es zinu, ka tu tur esi Izejas nav

Tobrīd Irēna iemeta sērkociņu vēstuļu lādē, un drīz vidū parādījās sīka liesmiņa. Irēna centās to uzpūst.

-      Kas tevi sūtīja? sers Džordžs auroja, ar plecu sitoties pret durvīm. Koka rāmis nodrebēja, bet izturēja. Brīdinu, ka esmu bruņots

Liesma vēl joprojām bija sīciņa, bet pieņēmās spēkā.

-        Pie velna ar visiem brīdinājumiem sers Džordžs kliedza. Es tevi nošaušu uzreiz Viņš atkal triecās ar plecu pret durvīm. Tās izturēja arī šoreiz, bet es redzēju, ka rāmis ieliecas. Pietiktu ar vēl vienu triecienu, un viņš iekļūtu iekšā.

Vēstules jau liesmoja. Es dzirdēju, kā sers Džordžs atkāpjas, lai vēlreiz uzbruktu durvīm. Šis bija izšķirošais mirklis.

-     Uguns

Irēna bija izsviedusi liesmojošo vēstuļu lādi zālienā. Sieviete, kas gaidīja otrā istabā, to pamanīja no sava loga un kliedza, cik skaļi vien spēja:

-     Uguns, uguns

Sers Džordžs atkal nolamājās un skrēja prom, lai atrastu kādu logu. Holmss bija iemācījis Irēnai, lūk, ko ja kāds kliedzot brīdina par ugunsgrēku, pārējie skrien pēc tā, kas viņiem ir dārgākais. Viņa minēja, ka seram Džordžam tās ir vēstules. Viņš pieņemtu, ka mēs esam tās atradušas un dedzinām sārtā.

Sieviete turpināja kliegt, un arī sers Džordžs skaļi nolamājās, jo saprata, kas ārā deg. Viņš skrēja tālāk; mēs cerējām, ka viņš steidzas uz dārzu.

-     Tagad pavēlēja Irēna, un mēs traucāmies uz durvju pusi. Irēna pagrieza atslēgu un atrāva tās vaļā.

-     Uz parādes izeju viņa sauca, un mēs skrējām.

-     Stāt sers Džordžs uzsauca. Viņš bija mūs pamanījis, un es atcerējos brīdinājumu, ka viņš nevilcinoties šaus. Tā nebija tukša skaņa. Kaut kas atsitās pret sienu un sadragāja spoguli, kam es skrēju garām. Viņš šāva uz mums Mēs joņojām lejā pa kāpnēm, kustēdamās ātrāk nekā jebkad mūžā.

-     Stāt, neģēļi sers Džordžs uzsauca un atkal šāva. Viņš bija divdesmit jardu attālumā, bet ar to pietika, lai mums trāpītu. Lode izurbās cauri maniem svārkiem un skāra Irēnas kāju, bet viņa turpināja skriet, atvēra parādes durvis un pagaidīja, līdz mēs ar Mēriju izsteidzāmies ārā. Pēc tam viņa izsmējīgi pacēla cepuri, parūpēdamās, lai sers Džordžs atcerētos tikai vīrieša stāvu, un aizcirta durvis. Mēs skrējām tālāk. Sers Džordžs, stāvēdams pie parādes durvīm, uzsauca: Kas jūs sūtīja? Kas jūs šurp atsūtīja?

Mēs neapstādamās skrējām pa mazām ieliņām koku paēnā, līdz sasniedzām galveno ielu. Tā bija apgaismota, un veikali vēl bija vaļā, tāpēc mēs varējām iejukt pūli. Es biju aizelsusies un pārliecināta, ka visi uz mums skatās, bet Irēna lika palēnināt gaitu, elpot mierīgi un soļot, it kā nekas nebūtu noticis. Ik pa brīdim ielūkojoties kāda veikala logā un nopērkot ābolus no ielu tirgotāja, mēs beidzot sasniedzām dzelzceļa staciju.

Kad vilciens pienāca, es pamanīju mūsu trijotnes atspulgu loga stiklā un brīdi pat mūs nepazinu. Es redzēju pusmūža sievieti, pievilcīgu jaunu dāmu un slaidu jaunekli. Trijotne izskatījās cienījama un rātna. Nekas neliecināja, ka esam aplaupījušas izslavētu pavedinātāju, nozagušas pusi viņa slepeno dokumentu (kas vēl joprojām glabājās mūsu drēbēs), izraisījušas ugunsgrēku, izvairījušās no lodēm… un aizbēgušas neskartas.

Mēs ieņēmām atsevišķu kupeju un apsēdāmies, lai brauktu atpakaļ uz Londonu. Kad bijām pārliecinājušās, ka esam vienas, ka vilciens brauc un mēs neesam cietušas izņemot Irēnas nobrāzumu, par ko viņa teica, ka dzīvē ir bijis arī sliktāk, mēs saskatījāmies un piepeši sākām smieties. Mūsu smieklos skanēja atvieglojums, līksme, pārsteigums un gluži vienkārši prieks par to, ka varam smieties, un sajūta bija lieliska.

Es pasniedzu žurnālu Irēnai, un mēs apkopojām vēstules.

-     Ko tu ar tām darīsi? Mērija jautāja.

-     Te ir ļoti daudz noslēpumu, Irēna domīgi noteica, izskatīdama žurnālu. Tik daudzi cilvēki, kam viņš varēja izpostīt dzīvi. Viņa aizcirta žurnālu.

-     Nosūtīšu visu Holmsa kungam, ja vien nevēlaties to visu kārtot pašas.

Es biju vienisprātis ar Irēnu. Mums pietika darāmā ar savu izmeklēšanu. Un es negribēju iesaistīties sera Džordža sarežģītajās un neķītrajās dēkās.

-      Viņš zinās, ko ar tādu krājumu iesākt. Varbūt Holmss izmantos šos noslēpumus, lai īstajā brīdī satriektu seru Džordžu, es apliecināju. Atšķirībā no policijas viņš to darīs klusi.

-       Kāpēc tas jāsūta pa pastu? Mērija jautāja.

-     Kāpēc mēs nevaram to atdot viņam mājās? Ak tā, sapratu. Tu negribi, lai viņš zinātu, ka to sarūpējām mēs.

-      Negribu gan, es atbildēju un atlaidos sēdeklī. Jutos nogurusi, bet tas bija labs nogurums, nevis nemiera pilnais gurdums, kas mani parasti mocīja, neļāva aizmigt naktī un laupīja spēku dienā. Tas bija gurdums, ko rada bezjēdzīgi aizvadītas dienas. Tagad es jutu, ka varu gulēt labi padarīta darba piesātinātā miegā.

-    Vai doktors Vatsons nesatraucas par to, kur tu esi pazudusi? Irēna jautāja Mērijai.

-     Viņi ar Šerloku ir aizņemti, kaut ko izmeklējot, Mērija paskaidroja. Visu laiku ir prom, bet mājās ieslēdzas savās istabās. Viņi nepamanīs ne manu, ne Martas prombūtni.

-     Ļoti ērti, Irēna pavīpsnājusi noteica.

-     Protams, Mērija smaidīdama piekrita.

Mēs brīdi klusējām un vērojām tumsu aiz loga. Tur valdīja miers un klusums un parādījās piepilsētas savrupmājas, kuru logos dega silta gaisma. Irēna lasīja žurnālu, palaikam saraucot pieri. Mērija bija iemigusi un saritinājusies uz sēdekļa gluži kā liela kaķene. Es lūkojos laukā pa logu, reizēm pamanīju savu atspulgu un redzēju, kā esmu mainījusies es izskatījos jaunāka, priecīgāka, manā sejā bija jaušams miers. Acīmredzot man piestāvēja noziedzīga dzīve.

-     Tagad viss skaidrs, Irēna noteica, aizverot žurnālu. Sers Džordžs Bērnvels nekādā gadījumā nav mūsu ļaundaris.

-      Kāpēc tu esi tik pārliecināta? Mērija miegaini jautāja. Irēna ielūkojās viņai tieši acīs.

-      Es izlasīju šo žurnālu no vāka līdz vākam, un viens vārds tajā neparādās.

-     Kāds? Mērija vaicāja.

-       Manējais, Irēna atbildēja. Viņai bija izdevies mūs pārsteigt. Mērija plati iepleta acis, un es izslējos taisnāk. Irēnas lūpās pavīdēja sājš smaids. Tieši tāpēc es atgriezos Anglijā, viņa paskaidroja. Mans vīrs saņēma dokumentu sūtījumu un solījumu, ka būs vēl šis tas. Dokumentos bija izklāstīti daži manas pagātnes notikumi. Es biju pārliecināta, ka par tiem zināms tikai man un iesaistītajām personām. Irēna lūkojās laukā pa logu, nepievēršot uzmanību ne mums, ne apkārtnei; varbūt viņa domāja par savu vīru, kuru mīlēja un kura dēļ bija atteikusies no visas iepriekšējās dzīves. Viņu pārņēma šausmas, Irēna tikpat rāmi turpināja. Ne jau par to, ko biju izdarījusi, bet par to, ka ir iespējams rīkoties tik zemiski un atsūtīt viņam šos dokumentus. Es solīju viena pati atgriezties Anglijā un panākt, lai tas vairs nenotiktu. Viņš piekrita. Irēna pasmaidīja; tas bija sirsnīgs, maiguma pilns smaids, kādu es viņas lūpās redzēju pirmo reizi. Viņš ir lielisks cilvēks.

-     Tāpēc tu tik labprāt piekriti mums palīdzēt, es secināju. Irēna pievērsās man.

-     Tas bija viens no iemesliem, viņa sacīja. Domāju, ka es būtu palīdzējusi tik un tā, kad uzzināju, ko šis neģēlis izdarījis. Sagadīšanās dēļ mūsu intereses bija līdzīgas.

-     Tomēr tas nav sers Džordžs, es sacīju. Tu nebiji iesaistījusies dēkā ar viņu?

-     Nemūžam Irēna iesaucās un riebumā noskurinājās. Tomēr, ja šis būtu šantāžas upuru saraksts, nevis viņa iekarojumu uzskaitījums, mans vārds te būtu minēts.

-            Un tā nav, es klusi noteicu. Sers Džordžs ir nelietis, pavedējs un daudz kas cits, ko es nevaru nosaukt vārdā. Tomēr viņš nav tas, kuru meklējam.

-    Nav gan, viņa piebalsoja. Rīt jums nāksies sākt visu no sākuma. Bet vispirms…

-Jā?

Irēna pasmaidīja, bet šis bija savāds, saspringts smaids.

-     Vispirms ir kāda neiespējama doma, ko vajadzētu izslēgt.

Adleres jaunkundzes neiespējamā doma

Daudzi man ir jautājuši, kādas ir Serloka Holmsa un Irēnas Adleres attiecības, un es vienmēr esmu atbildējusi, ka tā nav mana darīšana. Un man vienmēr gribējās piebilst, ka tā nav arī viņu darīšana.

Patiesībā man nebija ne jausmas, kas viņus saista. Šīs attiecības bija kaut kas plūstošs un mainīgs, to nekad nevarēja skaidri noteikt, un neviens no abiem šīs attiecības neizprata. Es zinu, ka abi viens otru ļoti cienīja. Viņi zināmā mērā varēja būt droši, ka otrs rīkosies kādā noteiktā veidā. Holmss bija varonis, Irēna bija dāma ar noslēpumainu pagātni, bet abiem piemita goda izjūta vai arī viņi to vismaz gaidīja viens no otra. Tomēr nekas cits man nebija zināms. Reizēm man šķita, ka viņus vieno naids. Kad viņš lamāja visas sievietes kopumā un Irēnu it īpaši, kad viņa iztraucās no Beikerstrītas nama, saucot Šerloku par "nolādēto vīrieti", es domāju, ka abi nekad vairs nesarunāsies. Varbūt viņi uztvēra viens otru kā pretinieku, reizēm ari kā sadarbības partneri. Varbūt dzima savāda draudzība. Reizēm šķita, ka es pamanu milestības stīgas, bet man vienmēr bijusi romantiska daba.

Viņu attiecības nesākās un nebeidzās ar "Bohēmijas skandālu". Bija daudz kas cits, ko Džons neatklāja sabiedrībai. Varbūt viņam trūka sapratnes par to, varbūt viņš tā rīkojās, cienot stāsta varoņus.

Vai es saskatīju mīlestību Holmsa kunga un Irēnas attiecībās?

Es zināju, ka viņa ir spējīga mīlēt. Viņa mīlēja kvēli un pilnīgi, bet viss liecināja, ka Godfriju Nortonu mīlēt ir viegli. Varbūt viņa spēja mīlēt ari citādi ne tik viegli, bet kaislīgāk. Vai viņa varētu mīlēt cilvēku, kas ir tik tāls, savaldīgs un salts kā Šerloks Holmss?

Un viņš. Šis cilvēks. Viņš noliedza savu spēju mīlēt, tomēr tie bija maldi; viņš mīlēja pret savu gribu, pret savu dabu, pats to pat nenojaušot. Džons man reiz teica, ka ir saskatījis krietnu sirdi, kas slēpjas aiz diženajām smadzenēm. Varbūt tā alka pēc Irēnas, bet viņš man to neatklāja. Un droši vien neatklāja arī pats sev.

Nē, es nevaru uzrakstīt, kādas bija viņu attiecības, toties varu pateikt, ka tās mainījās gandrīz katru dienu, katru stundu, ik brīdi uzejot kaut ko jaunu un apslēptu otrā pusē un pašā, bet kaut kas nekad nemainījās. Visa mūža garumā Šerloks Holmss un Irēna

Adlere laipoja viens otram apkart, satuvinajas, attālinājās un nekad neizlaida otru no acīm.

Ņemot to visu vērā, mani nepārsteidza atskārsme, ka Holmsa kungs ir tas neiespējamais, ko Irēna gribēja izslēgt no vienādojuma. Viņš varētu atklāt noslēpumus, kas bija nosūtīti Irēnas vīram. Varbūt kādā skarbākā, saltākā noskaņojuma brīdī viņš uzskatīja, ka viņa pienākums ir brīdināt Irēnas vīru par to, kāda viņa patiesībā ir. Sūtījums taču pienāca no Londonas. Protams, es zināju, ka Holmsa kungu nav vērts turēt aizdomās, bet viņa par to nebija pārliecināta. Vismaz ne tobrīd. Tāpēc es necentos Irēnu apturēt, kad viņa nākamajā rītā pēc mūsu sarīkotās laupīšanas ieradās pie Holmsa. Turklāt es gribēju redzēt, kas notiks, abiem tiekoties aci pret aci.

Irēna stāvēja manā virtuvē, ģērbusies sulīgi sarkanā tērpā un valdzinoši novilkusi cepuri pār vienu aci. Viņa izskatījās stiprāka nekā naktī, kad viņai mugurā bija vīrieša drēbes. Tad Irēna pamanīja ventilācijas lūku un uzreiz saprata, ko tā nozīmē. Man bija aizdomas, ka arī viņa savā mūžā ir tādas izmantojusi.

-     Ļoti noderīgi, viņa noteica.

-    Nesaki Holmsa kungam, es steigšus lūdzu.

-      Man nav ne mazākā nodoma viņam kaut ko teikt Irēna sašutusi attrauca. Tomēr, lūdzu, turi to aizvērtu nākamās pusstundas laikā. Es visu pastāstīšu, apsolu. Tikai…

-    Saprotu, es noteicu. Irēna gribēja izvēlēties, ko nozīmēs "viss". Pamājusi viņa tuvojās kāpnēm… un sastinga. Viņa stāvēja pie septiņpadsmit pakāpieniem, kas veda uz Holmsa kunga istabām, satvērusi margu stabiņu, un gluži vienkārši lūkojās uz durvīm.

-     Tu izskaties apburoša, es apliecināju. Irēna paraudzījās uz mani, un viņas sejā jautās nedrošība. Tobrīd viņai nebija nepieciešams skaistums. Un pārliecināta, es piebildu. Tic bija burvju vārdi. Irēna ievilka elpu un kāpa augšā.

Es turēju doto solījumu un neatvēru lūku, kaut gan nebija viegli savaldīties. Lūk, ko Irēna man pastāstīja, kad atgriezās virtuvē.

Irēna iegāja Holmsa istabā tik droši, it kā viņai būtu tiesības tajā atrasties. Viņš stāvēja pie loga un lūkojās uz ielu, salicis rokas aiz muguras. Varbūt viņš redzēja Irēnu atnākam, jo nelikās, ka viešņas ierašanās viņu izbrīnītu vai izbiedētu. Viņš pagriezās un pielieca galvu.

-      "Adleres jaunkundze," viņš noteica. "Nortones kundze," es izlaboju. Tu apgalvoji, ka viņš būs samulsis, bet tā nebija, nepavisam. Viņš nešķita arī iepriecināts vai dusmīgs. Neizrādīja neko. Drīzāk viņš līdzinājās vēsas pieklājības statujai. Tikai roka viņu nodeva. Kreisā plauksta. Viņš pamāja man, lūdzot apsēsties, un nemitīgi sasprindzināja kreiso plaukstu.

Manuprāt, viņš pats neapzinājās, ka to dara. t kā visas viņa izjūtas būtu satvertas šajā plaukstā un viņš sasprindzinātu tvērienu, lai tās nelaistu ārā. "Laipni lūdzu atpakaļ Londonā. Kā jums klājas, Nortones kundze?" viņš rāmi, pieklājīgi jautāja, kad es apsēdos pie galda. Ja mana ierašanās viņu pārsteidza, viņš to lieliski slēpa. Bet tas jau bija sagaidāms, vai ne? Nedod Dievs, lai Šerloks Holmss izrādītu kādas jūtas Viņš turpināja stāvēt pie loga, un dienasgaisma apspīdēja katru viņa vaibstu. Interesanti, vai viņš apzinās savu pievilcību? Viņam ir skarbs, nepielūdzams profils, seju veido asi leņķi, bet varbūt viņš zina, ka ar viņa smaidu pietiek, lai meitenes sirds sistos straujāk. Tomēr viņš nesmaidīja… un es neesmu meitene. "Man klājas labi," es atbildēju. Arī es pratu spēlēt šo pieklājības šarādi "Tomēr ir iemesls domāt, ka man kāds vēl ļaunu." Tobrīd viņš pārstāja sasprindzināt kreiso plaukstu. "Mans virs Godfrijs Nortona kungs saņēma sūtījumu." Holmss ar nicinājumu balsī atgādināja, ka mans vīrs ir advokāts. "Tieši tā," es apstiprināju. "Sūtījumā bija ziņas par manu pagātni. Ziņas, ko es biju viņam noklusējusi. Kaunpilnas ziņas."

Marta, es atzīstos, ka nosarku. Ne jau šī sūtījuma satura dēļ, bet tāpēc, ka noklusēju to vīram. Holmsa kungs visus šos sīkumus zināja, un es tos varētu viņam atklāt bez bažām, bet cilvēks, kura gredzens ir man pirkstā, tos nenojauta. Holmsa kunga sejas izteiksme nemainījās. Viņš tikai vēroja mani.

"Tur bija ari sīkumi, kurus zinājām tikai mēs abi, vismaz man tā šķita," es piebildu skarbāk, nekā biju gribējusi. Viņa sejā nenoraustījās neviens vaibsts. "Jūs domājat, ka es nosūtīju šos dokumentus jūsu vīram?" Es uz viņu lūkojos, un viņš pavisam mierīgi lūkojās man pretī. Klusums bija tik smagnējs, ka pat keba važoņa sauciens aiz loga šķita atbalsojamies mūsos. "Nē, es tā nedomāju," es beidzot noteicu, bet mana balss bija tik tikko sadzirdama. Holmsa kunga skatienu izturēt ir grūti, tomēr man patīk atklātība tajā. Reizēm ir jauki sastapt cilvēku, no kura nav iespējams paslēpties. Visu mūžu es esmu tēlojusi kādu lomu, bet Šerlokam Holmsam esmu tikai Irēna Adlere. "Tomēr man jāizslēdz visas iespējas," es piebildu. Viņš pasmaidīja jeb sarauca lūpas nevilšā grimasē. "Ņemot vērā šo dokumentu saturu, jūs esat iespējams aizdomās turamais. Maz ticams, tomēr esat."

Viņš atklāti sacīja: "Es varētu apliecināt, ka neesmu vainigs, bet to darītu arī vainīgais." Balsī nebija ne miņas no dusmām. "Protams. Bet tagad, kad esmu ar jums runājusi, es… gribu teikt… es neticu, ka esat spējīgs uz tik zemisku rīcību," es teicu. Es sastomījos Tiešām sastomījos Nezinu iemeslu. Viņš tikai pateikdamies pielieca galvu. "Iespējams, vajadzētu pievērsties rīcības iemeslam," viņš ieminējās, it kā es būtu detektīve, kas lūdz padomu. "Domāju, ka sūtītājs vēlas sagraut manu laulību," es teicu, "pārliecināt vīru mani pamest, lai es būtu viena un neaizsargāta." Viņš atbildēja: "Adleres jaunkundze, pat viena jūs esat lieliski spējīga aizsargāt pati sevi." Viņš spītīgi lietoja manu meitas uzvārdu "Jums tas ir zināms, bet sūtījuma autoram nav. Arī šī iemesla dēļ es uzskatu, ka jūs nesūtījāt dokumentus." Nostājies pie loga, Holmss vēroja mani. "Nē, nesūtīju," viņš sacīja. Neviens troksnis ārpusē nepiesaistīja viņa uzmanību.

Nē, viņš nesūtītu šādus dokumentus. Viņam piemīt goda izjūta. Tā ir savāda un nepierasta, tomēr godpilna. "Nē, nesūtījāt," es apliecināju un sāku rotaļāties ar cimdiem. Tā es daru vienmēr, kad gremdējos pārdomās. "Tas izskatījās pēc viltīga šantāžista paņēmiena, bet pēdējā laikā neviens nav centies mani šantažēt. Pateicos par palīdzību." Es grasijos piecelties, bet viņš klusi ierunājās: "Vai sūtījuma mērķis tika sasniegts?" Es atkal apsēdos un lūkojos uz viņu tik skaidri saskatāmu gaismā pie loga, tik neizdibināmu. "Mans vīrs," es rūpīgi izvēlējos vārdus, "izlasīja visus sūtījumā iekļautos dokumentus. Viņš man jautāja, vai es esmu bijusi nežēlīga, un es atbildēju, ka tikai pret bagātajiem, veselajiem un lepnajiem. Viņš jautāja, vai šis manas dzīves posms ir beidzies. Es to apliecināju. Pēc tam viņš pasniedza sūtījumu man un jautāja, vai vēlos kafiju. Kopš tā laika viņš to nav pieminējis." Holmss secināja, ka šantāžista iecere nepiepildījās. "Nē, Holmsa kungs. Es šeit esmu viena, jo meklēju vēstules autoru. Mans vīrs to zina un atbalsta. Darījumu dēļ viņš palika Amerikā, bet ieradīsies, ja es viņu pasaukšu. Viņš būs mierīgs, viņš būs dāsns un saprātīgs, un viņš mīlēs mani ar visu sirdi un dvēseli. Viņš nekad neizmantos manu pagātni, lai sāpinātu, un nepametīs mani, ja es rīkošos cienīgi. Lūk, ar kādu vīrieti es apprecējos." Tad Holmss klusi noteica: "Jā, ar tādu vīrieti jūs apprecējāties. Es to redzēju."

Mēs abi brīdi klusējām. Nevaru pateikt, kādas domas bija mums prātā; viņa domas man nav zināmas, bet es pati tikai vēroju viņu. Pēc brīža viņš lietišķi pajautāja: "Vai vēlaties, lai atrodu to, kurš sūtīja jums dokumentus? Vai tāds ir jūsu uzdevums?” Es piecēlusies atbildēju, ka pati tikšu ar to galā. "Man ir palīgi. Lieliski palīgi." Viņš brīdi šķita izbrīnīts. Pēc tam viņš nolaida skatienu, it kā gribētu ielūkoties jūsu virtuvē, un atkal pievērsās man. "Reizēm es aizmirstu, ka nedzīvoju šeit viens," viņš nožēlas pilnā balsī atzina. "Nevajadzētu," es pārmetoši sacīju un virzījos uz durvju pusi. "Hadsones kundze un Vatsones kundze ir ļoti saprātīgas un interesantas sarunu biedres."

Ak, kā man patīk ķircināt šo vīrieti un viest mulsumu viņa domās Es jau biju atvērusi durvis, kad viņš man uzsauca: "Irēna" Viņa balss skanēja tik trauksmaini, ka es pagriezos un pat neatgādināju, lai viņš mani sauc par Nortones kundzi. "Jūs nezināt, kur esat iesaistījusies…" Holmss iesāka. "Es lieliski zinu," skanēja mana atbilde. "Jūs? Jā, bet Hadsones kundze un Vatsones kundze nezina" viņš atcirta. Marta, man šķiet, ka viņš ir tev pieķēries. Pat jums abām, bet savā dīvainajā veidā. Jūtām nav vietas viņa prāta bēniņos, tāpēc viņš tās izmēž. Vismaz pats tā domā. Reiz notiks kaut kas tāds, kas iegrūdīs visas šīs izjūtas viņam tieši sejā. "Es nepiedāvāšu palīdzību un neiejaukšos," viņš jau mierīgāk solīja. "Saprotu, kāpēc jums tas jāpaveic pašai. Tas ir atzinības vērts. Tomēr, Adleres jaunkundze…" Viņš pienāca man klāt. Es stāvēju durvīs ar vienu kāju istabā, ar otru kāju ārā. "Reizēm mīkla ir tikai rotaļa. To var izpētīt, spēlēt, atrisināt un doties prom. Un reizēm tā pārvēršas par kaut ko daudz baisāku, bīstamāku, pat nāvējošu. Neviens no tās neizsprūk neskarts. Ja es būšu jums vajadzīgs, tikai pasauciet"

Viņš runāja nopietni. Ja mēs lūgtu palīdzību, viņš parūpētos par mūsu visu drošību. Nebaidieties lūgt Kad aizgāju, viņš atgriezās savā istabā, sažņaudzis kreiso plaukstu dūrē tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti, un klusi teica: "Uzmanieties Dieva dēļ, uzmanieties"

Irēna apklusa un uzlūkoja mani. Uz šādu stāstu es nebiju cerējusi. Domāju, ka klausīšos par vārdu divkauju, flirtu vai pat dusmām, bet negaidīju mierīgu sarunu un jūtas, kas droši paslēptas cieši sažņaugtā plaukstā. Es pat nenojautu, ka viņš zina par mūsu sadarbību ar Irēnu, un nesapratu, ka viņš par mums visām uztraucas. Mani pārņēma aizkustinājums un arī skumjas, kas bija veltītas gan Holmsa kungam, gan Irēnai.

Viņa piecēlās.

-     Es solīju visu atrisināt pati, bet jūs ar Mēriju esat tikušas tālāk, nekā tas izdevies man. Jāatzīst, jums šī spēle padodas labāk, viņa atklāti sacīja. Tavs prāts ir piemērots mīklu risināšanai, Marta. Un jums abām ir nepieciešamās prasmes. Viņa pārlaida skatienu tīrajai, kārtīgajai virtuvei, un es jutu, ka viņa kaut ko apdomā. Irēna gatavoja savu nākamo gājienu, bet tas nebija nolasāms viņas sejā. Es rīkojos, bet jūs abas domājat, Irēna sacīja un pieskārās tējas tasei uz galda. Lūk, kas nepieciešams šajā izmeklēšanā. Prāts. Tāpēc… viņa atrāva roku no tases un ielūkojās man acīs, …es uzticēšu lietu jums.

-     Mums? es atkārtoju. Irēna…

-     Atkāpšos līdz brīdim, kad liksiet man rīkoties, viņa sacīja, noraidot manus iebildumus. Marta, es esmu zaudējusi sakarus un ietekmi, kas man bija, kad šeit dzīvoju. Turklāt atskāršu, ka tu zini vairāk, nekā esi man atklājusi.

Es uzlūkoju Irēnu. Viņai bija taisnība, bet… Kā viņa to zināja, ja es biju noklusējusi viņai citu sieviešu noslēpumus un savus secinājumus un nepateicu, ka vienu pavisam īsu mirkli turēju aizdomās viņu? Irēnai piemita tik daudz prasmju un talantu Kā tos ieguvusi operdziedātāja no Ņūdžersijas?

-            Šobrīd jūs abas man esat vajadzīgas vairāk nekā es jums, viņa klusi pateica, un mani pārņēma vainas apziņa par lolotajām aizdomām. Jūs ar Mēriju esat ļoti laipnas un interesantas sievietes, bet es neiederos šajā izmeklēšanā.

-    Nē, es iebildu, cenšoties paskaidrot, ka viņai jāpaliek.

-    Jā, viņa sacīja. Es kļūdījos. Pieņēmu lēmumu, kas balstīts jutās, un tas bija ļoti kļūdains. Viņa nepacēla skatienu, bet es palūkojos uz griestiem; tur augšā savā istabā klusi sēdēja Holmsa kungs. Es rīkojos muļķīgi, Irēna atzina. Šis notikums mani ir satricinājis vairāk, nekā gribēju atklāt. Būtu labāk nodot izmeklēšanu jūsu ziņā. Es pārāk dziļi esmu tajā iesaistīta. Ticu, ka jūs man sagādāsiet vajadzīgo atbildi. Tagad viss ir jūsu prasmīgajās rokās. Tomēr, viņa piebilda un piecēlusies vilka rokās cimdus, ja jums nepieciešama nedaudz citāda palīdzība, jūs zināt, kur esmu. Es būšu jūsu rīcībā. Viņa šķelmīgi pasmaidīja. Domāju, ka jūs man kaut ko ziņosiet jau ļoti drīz.

Visu pēcpusdienu es pavadīju, drudžaini kārtojot māju. Tīrīšana ļoti veicina domāšanu. Es nemitīgi prātā pārcilāju visu noskaidroto, vienlaikus spodrinot margas, slaukot režģus un izmēžot putekļus no paklājiem. Un visu šo laiku līdz pat agram vakaram es dzirdēju, kā Holmsa kungs soļiem mēro istabu.

Kad jau bija tumšs un dega gāzes lampas, Mērija skriešus ieskrēja namā un devās tieši uz virtuvi. Viņa bija bāla kā rēgs un nostājās durvīs, strauji kampjot gaisu.

-     Marta viņa dvesa. Marta…

Viņa sniedza man vakara avīzi.

Liels, melns virsraksts vēstīja: "Jauns Uzšķērdēja nodarījums" Zem tā bija paziņots: "Noslepkavota pazīstama Vaitčepelas iedzīvotāja."

Es uzmanīgi izlasīju publikāciju, pēc tam vēlreiz un trešo reizi kopā ar Mēriju, lai pārliecinātos, ka esam visu sapratušas pareizi.

Raksts bija izpušķots un pilns ar sensacionāliem sīkumiem, bet būtība bija šāda.

Vaitčepelā noslepkavota cienījama sieviete. Tā nebija ne pašnāvība, ne nelaimes gadījums. Ļaundaris viņu vairākas reizes sadūris ar lielu nazi. Uzšķērdis no krūtīm līdz vēderam. Viņas iekšas izņemtas un izsvaidītas pa visu istabu. Mēle izgriezta no mutes un saplosīta gabalos. Istaba mirka asinīs. Upuris nebija prostitūta. Tā pat nebija kāda no vairākiem tūkstošiem bezpajumtnieču, kuru vārdu neviens neatceras. Šai sievietei bija mājas un vārds, ko zināja visi. Ne jau viņas īstais vārds, bet tas, ko viņa pati ieguvusi. Uzšķērsto sievieti visi sauca par Vaitčepelas lēdiju.

Spēle mainās

Slepkavība. Bija notikusi slepkavība. Holmsa kungs nekļūdījās interesantā mīkla kļuva par kaut ko daudz baisāku. Spēle bija mainījusies.

Varbūt tobrīd vajadzēja iesaistīt lietā Holmsa kungu. Šoreiz mēs to pat neapspriedām. Mums bija pienākums, kas jāizpilda pašām. Pienākums pret nelaiķi.

Manuprāt, Mērija būtu sašutusi, ja es kaut vai ieminētos par lietas nodošanu Holmsa kunga rokās. Viņa nejuta pret detektīvu tādu apbrīnu kā es. Turklāt Mērijai patika visu darīt pēc sava prāta. Viņa nepakļāvās likumiem, kas jāievēro visām krietnām sievām.

Divas dienas pēc kāzām Mērija Vatsone piepeši parādījās manā virtuvē. Mēs bijām sadraudzējušās, bet šī draudzība bija jauna un mēs vēl tikai sākām iepazīt viena otru.

Es stāvēju pie letes un izlikos mīcām maizes mīklu, bet patiesībā ieklausījos sarunā, kas bija dzirdama pa atvērto ventilācijas lūku. Holmsa kungs stāstīja Džonam par savu jaunāko izmeklēšanu. Es biju tā aizrāvusies, ka pārtraucu mīcīšanu un gluži vienkārši stāvēju, pavērsusi ausi pret lūku, tādēļ nemaz nepamanīju, ka Mērija ir nostājusies durvīs un noraugās uz mani. Pagriezos es tikai tad, kad viņa klusi ieklepojās.

Mani pārņēma šausmas, kad apjautu, ka esmu pieķerta. Vēders sažņaudzās. Jutu, ka asinis atplūst no sejas. "Viņa noteikti mani nosūdzēs Pateiks Holmsa kungam un Džonam, ka es noklausos, ka esmu tenku vācēja vai vēl sliktāk vientuļa veča. Kā gan viņa varētu to noklusēt? Es ziņkāri klausījos ļoti privātā sarunā Viņi mani ienīdīs. Viņi mani atraidīs"

-    Viss, kas notiek Holmsa kunga istabā, ir dzirdams pa šo lūku? viņa čukstus jautāja. Es noriju siekalas un pamāju.

-     Mērija… es ierunājos, bet viņa mani pārtrauca.

-    Brīnišķīgi Es vienmēr gribēju zināt, par ko Džons runā ar Šerloku. Es pavēru muti kā mēma zivs. Kaut ko tādu es nebiju gaidījusi. Vai drīkstu pievienoties?

-     Protams es aicināju. Mērija nostājās man blakus un sāka apstrādāt mīklu, ko biju samīcījusi traukā. Viņa man veltīja burvīgu, uzticības pilnu smaidu.

-    Būs jautri, viņa solīja.

Nākamajā rītā pēc ziņām par Vaitčepelas lēdijas nāvi Mērija ieradās pie manām namdurvīm līdz ar rītausmu, dusmās un skumjās saspringusi. Mēs braucām uz Vaitčepelu kebā. Mērija visu ceļu pavadīja, taisni izslējusies, un lūkojās tieši uz priekšu, klusībā mudinādama važoni braukt ātrāk. Viņš atteicās ievest mūs bīstamajā rajonā un izlaida pie Vaitčepelas ceļa. Mēs neaicinājām līdzi nevienu no Neregulārās armijas zēniem. Es negribēju, lai viņi ierauga to, ko redzēsim mēs.

-    Uz kuru pusi jāiet? Mērija jautāja, pametot skatienu apkārt.

-     Šurp, es atbildēju, satvēru viņu aiz rokas un vedu pa Līmenstrītu uz nelielo laukumu ielas galā.

Šoreiz es nepievērsu uzmanību Vaitčepelas skatiem, nejutu smārdu, neredzēju netīrumus un nabadzību. Šaurajās ieliņās jau valdīja rosība, bet bez kliedzieniem, strīdiem vai līksmiem saucieniem. Visi piesardzīgi vēroja cits citu. Vaitčepela bija klusa un gandrīz vai nekaitīga; visu pāršalca viens vienīgs čuksts: "Uzšķērdējs." Neviens mūs neuzrunāja. Visi pārāk baidījās par sevi, lai domātu par mums.

Mēs iznācām laukumā un ieraudzījām vīrieti, kurš kāpa lejup pa Vaitčepelas lēdijas nama kāpnēm. Viņš bija vidēja auguma un patukls, acīmredzami neiederējās šajā rajonā un uzmanīgi spēra soļus pāri netīrumiem, un viņa zābaki spoži spīdēja, bikses bija izgludinātas un ļoti tīras. Izskatījās, ka viņu nekad nav mocījis bads. Tumšie mati bija ieziesti ar pomādi un sasukāti uz sāniem, ieskaujot apaļu, neveselīgu seju. Nelielais deguns bija saraukts, vairoties no smārda, ko mēs vairs neievērojām. Viņš nēsāja zeltītu pensneju. Beikerstrītā vai Oksfordstrītā neviens viņu nepamanītu, bet Vaitčepelā viņš dūrās acīs, kā teiktu vietējie iedzīvotāji.

Mērija mazliet parāva svārkus augšup un steidzās pie viņa.

-     Vai jūs esat policists? viņa jautāja.

-    Nē, tie visi jau aizgāja. Kas esat jūs? vīrietis jautāja, viņas dusmu samulsināts.

-     Noslepkavotās sievietes draudzenes, es mierīgi atbildēju, tuvodamās viņam. Vīrietis mūs nopētīja, redzēja mūsu labās drēbes, pašpārliecināto stāju un veselībā ziedošo seju; tas viss liecināja, ka mēs neesam draudzenes no Vaitčepelas. Viņš pavīpsnāja.

-     Saprotu, viņš negribīgi noteica. Es esmu… biju… viņas advokāts. Ričards Helifekss ir jūsu rīcībā, viņš ierasti piebilda un sniedza Mērijai vizītkarti. Viņa saniknota lūkojās uz advokātu. Kartīti paņēmu es.

-     Varu jums pateikt, ka viņa novēlēja naudu klīnikai un neatstāja nekādus dokumentus, tāpēc meklēšanai nebūs jēgas.

-      Mēs nemeklējam dokumentus Mērija atcirta.

-     Mēs gribam paust cieņu aizgājējai. Viņa pagrūda advokātu malā un uzskrēja augšā pa kāpnēm. Helifeksa kungs izskatījās neapmierināts. Viņš cieši turējās pie ļodzīgajām koka margām un turpināja kāpt lejā.

-      Mana draudzene ir satriekta, es paskaidroju. Ari mani māca sēras, bet es to slēpu labāk nekā Mērija. Līdz šim es nemaz nezināju, ka ārēji varu saglabāt mieru, kamēr iekšā viss mutuļo. Vai bija daudzi, kas meklēja dokumentus?

-     Vairāki, kundze…

-      Smita kundze, es meloju, nepamirkšķinājusi acis. Ceru, ka sūtījāt visus prom.

-    Un kā vēl Turklāt pateicu dažus stiprus vārdus, Helifekss sacīja. Ielūkojies man sejā, viņš sekoja daudzu citu priekšzīmei un nolēma runāt ar mani atklāti. Jāatzīst, ka nekas nav palicis. Nav nekā, ko atrast. Viņa iznīcināja visas liecības par savu pagātni un iemesliem, kas lika viņai pamest bijušo dzīvi. Tos dokumentus, ko viņa atstāja manā uzraudzībā, es atbilstoši testamenta nosacījumiem sadedzināšu nelasītus. Viņš palūkojās augšup uz Vaitčepelas lēdijas pēdējo mājvietu un pārlaida skatienu netīrajam laukumam ar apbružātajiem bruģakmeņiem. Es viņu pazinu senāk. Smalka dāma, pat dižena dāma. Tik baismīga nāve šādā vietā… Viņš nodrebinājās un uzlika galvā pelēko katliņu. Viņas piemiņas vārdā es izpildīšu visus saņemtos norādījumus. Nekas nepaliks. Uz redzēšanos, Smita kundze.

Es vēroju, kā viņš nonāk Sentdžordžstrītā, kur gaidīja kariete. Advokāts bija sakniebis lūpas un šķita nelaimīgs. Kad viņš aizbrauca, es dzirdēju, kā Mērija izsoļo no istabas un nostājas kāpņu augšgalā.

-     Vai tas nepatīkamais cilvēks ir prom? viņa uzsauca.

-    Jā. Viņš tikai pildīja pienākumu, Mērij.

-    Tas nav svarīgi. Marta, nāc augšā, lūdzu

Viņa sniedza man roku. Es vilcinājos, jo negribēju redzēt asiņaino istabu. Iztēle atsauca atmiņā baiso ilustrāciju, ko es biju redzējusi "Policijas Jaunumos", bet krāsainu, pilnu ar brūniem, sarkaniem un melniem toņiem, sakaltušām asinīm. To es nevēlējos skatīt realitātē.

-    Marta, tev tas jāredz, Mērija klusi sacīja, nenolaižot roku. Viņai bija taisnība. Es uzkāpu augšā un uzlūkoju Mēriju.

Viņas vaigi bija slapji. Satvērusi manu plaukstu, viņa ieveda mani istabā, kur notikusi slepkavība.

Istaba bija piepildīta ar ziediem. Tie collu biezā slānī nosedza grīdu, bija slikti stūrī, izkaisīti pār gultu un galdu. Nevarēja redzēt nevienu asins lāsi. Istabā valdīja dzeltenā, koši sārtā, trausli zilā krāsa un maigas, mīkstas ziedlapiņas.

-     Tie nav dārgi ziedi, Mērija sacīja, nostājusies man aiz muguras. Viņai aizlūza balss. Tādus pērk no meitenēm uz stūra vai nogriež Koventgārdenā. Ir ari savvaļas ziedi. Nesaprotu, kur viņi tos atraduši.

-             Kurš… kā? es izdvesu un noglāstīju margrietiņas ziedlapas, kas rīta saules gaismā šķita neizsakāmi skaistas un tīras.

-     Vēstuļu ir maz, Mērija sacīja un ienāca istabā. Viņa ar svārkiem aizskāra ziedus, un tie nobira uz grīdas. Tikai retais no tiem, kas atstāja šos ziedus, prot rakstīt. Varbūt viņiem šķita, ka vārdi ir veltīgi. Bet ir viena vai divas zīmītes. Tajās pieminēta viņas labsirdība un maigā daba. Viņu sauc par glābēju un pauž nožēlu, ka neizdevās viņu nosargāt. Šos ziedus, Marta, atnesuši cilvēki, kas dzīvo šeit. Visa Vaitčepela dāvāja viņai ziedus. Vaitčepela viņu mīlēja.

"Ceru, ka lēdija to zināja. Ceru, ka savas skumju un vientulības pilnās dzīves gaitā viņa saprata, ka viņai ir vieta šajā pasaulē, ka viņa tiek cienīta, lolota un mīlēta," es prātoju. Mani māca izmisuma pilnas bailes, ka viņa to neapzinājās. Es lūkojos apkārt. Cilvēki noteikti ir ļoti pūlējušies, meklējot šos ziedus. Daži atteikušies no ēdienreizes vai pat divām, lai samaksātu par peoniju pušķi. Šur tur es redzēju koši dzeltenas pienenes, kas droši vien uzziedējušas ietves plaisās. To tīrā, saldā smarža nomāca asiņu smārdu. Šie ziedi bija daudz labāks piemineklis nekā smagie akmens sarkofāgi. Es nometos ceļos uz grīdas, novilku cimdu un laidu pirkstus pār ziediem, klusībā pievienojot arī savas bēdas šīm sērām, viņu zaudējot, savu kaunu un dusmas par to, ka nespējām viņu glābt un nelietis viņai kaut ko tādu nodarījis, un savu solījumu piespiest ļaundari samaksāt par noziegumu.

Es pastūmu ziedus malā un ieraudzīju asinis. Grīda zem trauslajām ziedlapiņām bija slacīta ar tumšām asinīm. Šļakatas bija pat uz sienām. Šajā istabā bija noticis kaut kas baismīgs. Es palūkojos uz Mēriju. Viņa stāvēja pie loga un saspringti vēroja telpu. Seja bija bāla un stinga kā statujas vaibsti.

-     Zinu, viņa sacīja. Arī es redzēju asinis. Tas ir šausmīgi.

-     Tas ir neprāts, es atbildēju un piecēlos. Nav pareizi. Mērijas acīs uzliesmoja dusmas. Viņa bija pārpratusi. Nē, es gribēju teikt, ka nekas nesaskan es steidzos paskaidrot. Arī tu droši vien esi vienisprātis, ka neģēlis, kurš viņu noveda līdz šai nelaimei, ir tas pats, kurš viņu nogalināja. Tas pats, ko mēs meklējam. Mērija klusējot pamāja. Tādā gadījumā nekas nesaskan, es atkārtoju. Spriežot pēc noskaidrotā, šim cilvēkam vienmēr bijis svarīgi valdīt pār situāciju. Viņam baudu sniedz vara pār citiem un sevi. Viņam patika varas izjūta, slēpjoties ēnās, kur neviens viņu neredz un netur aizdomās. Šis… Es nometos ceļos un atkal pastūmu ziedus malā, atklājot skatienam šausminošos traipus. Asinis vēl joprojām bija nedaudz lipīgas. Šī ir varas zaudēšana. Viņš tā nerīkojas. Viņš nevis nogalina pats, bet pamudina citus to izdarīt.

-     Tomēr nogalina, Mērija aizsmakusi sacīja.

-     Ne jau šādi es iebildu. Protams, es necenšos apgalvot, ka viņa rokas nemirkst asinīs. Viņš droši vien gribēja iegūt ari šādu pieredzi, sajūtu, ka viņa pirkstos ir cilvēka dzīvība, bet par upuri drīzāk izvēlētos apkārtējiem vienaldzīgu nabaga meiteni no kāda graustu kvartāla. Tas notiktu klusi un nemanāmi. Bet šis… Es pagrūdu malā vēl citus ziedus. Asinis bija izplūdušas pa visu grīdu. Tas ir kliedziens: "Skatieties uz mani" Nav ne miņas no savaldības. Tas ir pretrunā ar visu, ko mēs par viņu zinām.

-    Vai tu domā, ka lēdiju nogalināja kāds cits? Mērija jautāja, atglaužot matus no pieres. Es apsēdos uz papēžiem un brīdi domāju.

-     Nē, papurinājusi galvu, es noteicu. Ja viņa kristu par upuri diviem dažādiem varmākām, tā būtu pārāk liela sagadīšanās. Turklāt… Atceries, kā viņš nogrūda Viginsu pa kāpnēm?

-     Tā droši vien nebija pirmā reize, kad viņš centās atbrīvoties no liecinieka, Mērija sacīja.

-    Gaišā dienas laikā? Citu iespējamo liecinieku acu priekšā? Nē, lēdijas slepkavība un uzbrukums Viginsam un Sērlija kungam bija mirkļa untums. Viņš zaudē varu pār sevi. Manuprāt, viņš vairs nespēj savaldīties.

Mērija piepeši pieliecās un satvēra gaiši sārtu rozi, cieši sakļaudama pirkstus ap to.

-    Tik daudzus gadus, Mērija čukstēja, viņš turēja sevi stingros grožos. Neviens viņu nepazina un nesaprata, kas viņš ir. Viņš radīja iespaidu, ka ir pavisam ikdienišķs cilvēks, bet tā bija tikai maska, aiz kuras slēpās kaut kas ļauns, neprāta pārņemts, nepareizs. Noteikti bija ļoti grūti tik ilgi izlikties. Pat sava mūža baisākajos, drūmākajos mirkļos viņš nedrīkstēja ļaut vaļu tieksmēm. Un tagad… Viņa palūkojās uz mani. Roze bija saplūkāta driskās. Džekils gūst virsroku pār Haidu.

Es pamāju. Tas bija trāpīgs salīdzinājums. Grāmatu es nebiju lasījusi, bet noskatījos uzvedumu un nu atcerējos šausminošo pārvērtību mirkli.

-     Tomēr… kāpēc tagad? Mērija jautāja un ļāva rozes driskām izslīdēt caur pirkstiem.

-     Kaut kas ir mainījies, es prātoju, vēl joprojām tupēdama starp ziediem. Kaut kas ir citādi, viņa dzīvē parādījies kaut kas jauns un neaprēķināms… Ak Piepeši es sapratu, par ko runāju. Vai tās varētu būt mēs? es čukstēju. Mēs esam kaut kas jauns

Mērija nobālēja un pārlaida skatienu istabai.

-    Mēs esam šīs nelaimes iemesls?

-     Nē, es apņēmīgi noraidīju šo minējumu. To izdarīja viņš, jo zaudēja savaldību. Mēs tikai ķērāmies pie izmeklēšanas un pat neko daudz neesam panākušas.

-     Tātad mēs esam jaunais spēlētājs, kā teiktu Šerloks, Mērija secināja.

-    Bet mums nevar būt tāda ietekme uz notikumiem es atkal uzstāju. Man nekad tādas nav bijis.

-             Viņš nespēj pār mums valdīt ar ierastajiem paņēmieniem, Mērija sacīja, soļiem mērodama istabu. Viņas svārki skāra ziedus, un uzvilnīja dažādo puķu aromāts. Nav neviena, kas varētu noticēt par mums sacerētajiem meliem. Mums nav noslēpumu… Nu, man nav nekā, izņemot stāstu par pasakainām, bet zaudētām Indijas bagātībām un baumas par dumpi. Arī tev droši vien nav nekādu baisu noslēpumu, vai ne?

-     Nav pat viena, es nožēlas pilnā balsī atzinu.

-    Tātad ir divas sievietes… Un nelietis ienīst sievietes, kas iejaukušās viņa dzīvē un nav savaldāmas. Tas viņu noteikti padara traku.

Es papurināju galvu. Tas neizklausījās pareizi. Sevi es neredzēju kāda ļaundara nesamierināmās ienaidnieces lomā.

-              Nē, nedomāju, ka runa ir par mums, es sacīju.

-     Ir kāds cits iemesls, kaut kas tāds, ko mēs nesaskatām. Iemesls, par kuru mums nekas nav zināms. Ja mēs esam tik bīstamas, vai nebūtu vienkāršāk mūs nogalināt?

Mērija skarbi iesmējās.

-      Nogalināt Šerloka Holmsa mājas saimnieci un doktora Vatsona sievu? Tā būtu drausmīga kļūda

-     Varbūt ļaundarim nešķiet, ka viņa jaunais pretinieks esam mēs, es minēju. Varbūt viņš domā, ka ienaidnieks ir Holmsa kungs.

-            Iespējams. Mērija apstājās. Tomēr es pat nezinu, vai tādā gadījumā justos atvieglota vai apvainotos.

Es pieliecu galvu un brīdi vēroju ziedus.

-     Pajautāsim viņam, kad atradīsim, es klusi noteicu un ar acs kaktiņu pamanīju, ka Mērija pēta grāmatu, kas pamesta uz galda. Viņa droši vien iztēlojās Vaitčepelas lēdiju sēžam te vienatnē katru nakti un domājam par dzīvi, ko neģēlis izpostījis daudzos un dažādos veidos. Viņa bija atradusi kaut nelielu mierinājumu, un piepeši viņš to izpostīja vēlreiz, šoreiz neatgriezeniski. Un pastāvēja neliela iespēja, ka nelaimi esam izraisījušas mēs.

-     Viņš kritīs vēl zemāk, Mērija klusi sacīja. Tāpat kā Džeks Uzšķērdējs… Viņš iegrims arvien dziļāk asiņu jūrā.

-     Līdz brīdim, kad mēs viņu apturēsim.

-     Džeku neviens neapturēja.

-     Viņš nav Džeks, es uzstājīgi sacīju. Zinu, ka nav. Taču par iemesliem nejautā.

-     Bet…

-     Nē, Mērij, es atkārtoju. Vismaz šobrīd es tev to nevaru atklāt. Varbūt tas reiz notiks, tomēr šis nebija mans noslēpums. Labai namsaimniecei jāglabā darba devēja noslēpumi. Vēlāk es to Mērijai pastāstīju. Es viņai neko nevarēju noklusēt. Bet tas nenotika tajā dienā.

Gausi piecēlusies, es piegāju pie kamīna. Tas bija atdzisis, bet es redzēju pelnu kaudzīti. Te bija sadedzināti daudzi papīri. Es pieliecos tuvāk. Pašā tālākajā malā bija sīciņš balta papīra stūrītis.

Kad pagriezos, Mērija stāvēja pie loga. Saltā dienasgaisma meta tumšas ēnas uz viņas nobālējušās sejas. Viņa lūkojās uz mani, un es nekad vēl nebiju redzējusi viņas acis tādas.

-     Vairs nav runas par viņa atrašanu, mana draudzene klusi sacīja. Pat par apturēšanu ne. Es gribu viņu sodīt, Marta. Gribu, lai viņš sadeg liesmās.

Mēs negribējām uzreiz doties prom no Vaitčepelas, jo noteikti justos kā nodevējas, ja slapstīdamās pamestu Vaitčepelas lēdijas māju. Vēl brīdi mēs klīdām pa tumšajām ielām un pagalmiem, klausoties Jaužu runās. Vairākums pieminēja lēdiju, viņas labestību un dāsnumu, iejūtīgumu un vēlmi pēc slepenības. Viņi runāja par to, kā lūguši palīdzību un viņa to vienmēr sniegusi, nelasot garus sprediķus. Tomēr caur šīm atceres runām vijās citi vārdi. Uzšķērsta. Sagraizīta. Astoņdesmit astotais gads. Viņš atgriezies. Viņš. Džeks. Uzšķērdējs. Uzšķērdējs.

-     Ko tu izņēmi no kamīna? Mērija klusi pavaicāja. Es viņai sniedzu papīra gabaliņu.

-    Tas aizkrita pašā aizmugurē. Tā bieži notiek, dedzinot papīrus. Visi aizmirst tur ielūkoties, es sacīju. Viņa pagrozīja atradumu rokās.

-     Vizītkarte.

-    Jā. Un arī es izlasīju vārdu uz tās.

Bija redzami tikai pieci burti, vārda beigas: "lants."

-     Ādams Belants, Mērija minēja.

-     Tas nav zināms, es viņu brīdināju, bet arī man prātā bija iešāvies tas pats secinājums. Piepeši Mērija apstājās uz ielas, satvērusi manu roku un aizšķērsojusi ceļu vecai, pelēkā ģērbtai sievietei, kas rupji nolamājās. Mērija nepievērsa viņai uzmanību.

-    Ja tev būtu jāpaslēpj adata, kur tu to liktu? viņa jautāja.

-     Es neslēptu adatu. Tādus niekus es vienmēr pazaudēju, es sacīju.

-     Labākā paslēptuve ir adatu spilventiņā starp citām adatām, Mērija klusi sacīja.

Viņa pagriezās un turpināja ceļu, iegrimusi domās. Man nekādi paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Labākā vieta, kur paslēpt šantāžistu, būtu upuru vidū, un mums abām jau no sākuma šķita, ka Ādams Belants īsti neiederas. Viņš bija pārāk noslēpumains un vienlaikus pārāk runīgs, turklāt pārāk labi prata izvairīties no sekotāja. Es jutu, ka Mērijai kaut kas ir padomā, un biju gatava derēt, ka viņa grasās apciemot Ādamu Belantu.

Mēs sasniedzām Vaitčepelas ceļu, apturējām kebu un klusējot braucām līdz pat Beikerstrītai. Nezinu, kā izskatījos es, jo Mērija ne reizi uz mani nepalūkojās, bet es pazinu stingumu Mērijas vaibstos. Biju to redzējusi Holmsa kunga sejā, kad cieta kāds neaizsargāts un bezpalīdzīgs cilvēks. Tāda pati izteiksme reizēm parādījās arī Džona sejā. Es zināju, ko tas nozīmē. Tā bija atriebības kāre.

Likās vispārzināms, ka Holmsa kunga dabā ir nežēlīgas stīgas. Cilvēkam ar tik asu prātu, spēku un viltību būtu viegli ļauties kārdinājumam un pārņemt savās rokās visus uzdevumus ne vien atklāt noziegumu, bet arī tiesāt vainīgo un izpildīt spriedumu. Bet Džons apvaldīja šo Holmsa kunga dabu. Savukārt viņu pašu, kam tik raksturīgas bija kvēlas dusmas un asie niknuma uzliesmojumi, varēja apvaldīt Mērija.

Bet tobrīd tumsa bija pārņēmusi Mērijas seju. Es redzēju vēlmi panākt atriebību, lai ko tā maksātu. Kurš par viņu parūpēsies? Kurš neļaus viņai nonākt tumsas varā?

Laikam šis pienākums bija uzticēts man. Tomēr, kad es atcerējos par ziediem, arī man gribējās ļaundari iegrūst liesmās.

Kad atgriezāmies Beikerstrītā, uz priekšnama galda bija liels sūtījums Holmsa kungam. Adrese bija drukāta, bet es zināju, ka tās ir Irēnas sūtītās vēstules. Es liku Billijam nekavējoties uznest tās augšā.

Mērija bija pārgurusi un nolēma doties mājās. Es sāku tīrīt virtuvi, bet piepeši ieskrēja Billijs un sauca:

-        Es nupat pavadīju seru Džordžu Bērnvelu pie Holmsa kunga

-            Tiešām? Es noslaucīju rokas sausā drānā un norotīju piedurknes. Billij, vai Holmsa kungs atvēra sūtījumu, ko šorīt saņēma?

-    Jā, Billijs apliecināja, bet viņam pietika laika vien ātri to pārskatīt. Likās, ka zēns jau zina, kas ir sūtījumā. Viņš bija izdarījis secinājumus, spriežot pēc Viginsa stāstītā, noklausītajām manām sarunām ar Irēnu un Mēriju, kā arī sava veselā saprāta. Zēns nostājās uz virtuves galda un atvēra lūku, un mēs klusējot apsēdāmies pie mitrā, nupat noslaucītā galda.

Holmsa kungs bija aicinājis seru Džordžu apsēsties un apliecinājis, ka Džonam var uzticēties. Tā vienmēr sākās šīs tikšanās. Protams, Džons bija līdzās; Holmsa kungs reti pieņēma kādu klientu bez viņa klātbūtnes. Es ļoti skaidri iztēlojos ainu augšstāvā. Holmsa kungs stāvēja pie kamīna, kur viņa seja grima ēnā, bet gaisma no loga iespīdēja tieši viesim sejā, un pārsteidza viesi ar kādu sava vērīguma piemēru. Džons iekārtojās krēslā aiz viesa un rakstīja mazajā, brūnajā grāmatiņā, kas bija iesieta ādā. Sers Džordžs noteikti sēdēja uz dīvāna, un viņam aiz muguras uz galda bija sūtījums ar viņa žurnālu un vēstulēm.

Es dzirdēju, ka Holmsa kungs runā aprauti un skarbi kā vienmēr, kad viesis viņam nešķiet jauks. Tomēr viņš mēdza piekrist izmeklēšanai arī tad, ja klients viņam nepatika, un mani pārņēma bažas. Ko Holmsa kungs teiktu, ja atklātu, ka noziedznieks šajā gadījumā dzīvo zem viņa jumta? Man patiesi nebija ne jausmas.

Sers Džordžs stāstīja Holmsa kungam, kā iepriekšējās sestdienas vakarā atgriezies mājās kopā ar ļoti cienījamu sievieti, kuras vārdu nevēlējās nosaukt. Viņš esot atradis savā kabinetā trīs izmisušus laupītājus, drosmīgi cīnījies ar tiem, bet neģēļi pamanījušies aizbēgt, paķerot līdzi svarīgus dokumentus un pārējo sadedzinot.

-    Holmsa kungs, sers Džordžs savā labi nostādītajā balsī sacīja, man ir ļoti svarīgi atgūt dokumentus, ko paķēra tie vīri

"Vīri. Kāda veiksme Viņš skaidri saskatīja tikai Irēnu brīdī, kad viņa nekaunīgi pamāja ardievas, un tobrīd viņa bija pārģērbusies par vīrieti," es nodomāju.

-      Par kādiem dokumentiem ir runa? Holmsa kungs jautāja.

-     Tie ir personiski papīri. Saturam nav nozīmes, sers Džordžs uzstāja.

-     Manuprāt, ir gan, Holmsa kungs atcirta. Ja nezinu, kādi ir šie dokumenti, es nevaru noskaidrot, kā tie ir izmantoti un pie kā būtu meklējami. Lūdzu, sakiet patiesību, ser Džordž

Ir grūti melot Holmsa kungam acīs, kad viņš pieprasa patiesību. Viņa caururbjošais skatiens ietiecās dvēseles dzīlēs. Sers Džordžs droši vien piepeši juta, ka mute izkalst.

-     Žurnāls, viņš aizsmacis izdvesa. Izdevumu grāmata. Un ģimenes vēstules. Svarīgas tikai man, citiem tas butu bezvertīgas. To saturs ir pavisam nevainīgs.

-     Izklausās neticami, ser Džordž, Džons sacīja, un es saklausīju nepatiku viņa balsi. Jums ir zināma slava.

Man ienāca prātā, ka varbūt pie Holmsa kunga vērsusies kāda dāma, kuras godu laupījis sers Džordžs. Varbūt detektīvs jau saprata, kas sēž viņa istabā.

-     Labāk runāsim patiesību, ser Džordž, Holmsa kungs aicināja. Šis žurnāls noteikti ir kaut kas līdzīgs "mīlas uzvaru grāmatai", un vēstules ir no jūsu pavedinātajām sievietēm. Jūs vēlaties tās atgūt, jo cerējāt reiz izmantot peļņas gūšanai.

-     Es neesmu šantāžists sers Džordžs atcirta.

-     Pagaidām, Džons sacīja. Kad būsiet vecāks, nospēlējis visu naudu, zaudējis spēju izvilināt naudu no šīm sievietēm tad jūs kļūsiet par šantāžistu.

-       Nē Man… man vajag tās vēstules… sers Džordžs dvesa. Es sadzirdēju izmisumu viņa balsī. "Kāpēc? Viņš noteikti varētu iegūt citas vēstules un rakstīt jaunu žurnālu. Kāpēc viņam tik svarīgas ir tieši šīs? Ja viņš zinātu, ka dokumenti ir turpat istabā, rokas stiepiena attālumā"

-              Kas bija kopā ar jums? Holmsa kungs jautāja.

-     Tonakt, kad jūs aplaupīja, nevis kādā citā vakarā.

-             Tam nav nozīmes, sers Džordžs īgni noteica. Es jutu, ka viņš nožēlo savu lēmumu ierasties pie slavenā detektīva.

-     Sieviete?

-    Jā, protams, sieviete

-     Dāma no augstākās sabiedrības?

-Nē

-     Kas viņa bija? Holmss nepielūdzami uzstāja.

-     Sieviete no ielas, viņai nav nekādas nozīmes, sers Džordžs negribīgi atbildēja.

-     Vai viņa zināja, ka jums ir šīs vēstules? Džons jautāja.

Sers Džordžs klusēja, un es dzirdēju, kā viņš neveikli sagrozās uz dīvāna. Pēc brīža viņš jau runāja daudz klusāk un bija manāmi nokaunējies.

-     Es biju piedzēries. Ļoti piedzēries. Varbūt palielījos. Man ir tāds paradums. Atzīstu, ka tas nav nekas labs. Laikam es ieminējos par vēstulēm. Vai arī… Nezinu. Viņa uzdeva jautājumus. Gribēja redzēt, cik muļķīgi uzvedas dāmas no augstākās sabiedrības. Neko daudz es neatceros, viņš atzinās. Parasti alkohols mani tā neietekmē.

Liekas, mēs visi trīs Holmsa kungs, Džons un es nodomājām vienu un to pašu. Sers Džordžs bija sazāļots. Tagad kļuva skaidrs, kāpēc viņš nespēja mūs apturēt un pat nesaskatīja, ka esam sievietes. Pavadone bija kaut ko iebērusi viņam glāzē.

Apziņa, ka sers Džordžs ir šādi apmuļķots, sagādāja man lielu prieku.

-     Viņa gribēja aplūkot vēstules? Holmsa kungs skarbi jautāja. Iekams jūs pats par tām ierunājāties?

-    Jā… Nē, es nezinu sers Džordžs izmisis iesaucās. Nē, viņa pati jautāja. Atceros. Un es atceros ari viņas vārdu, viņš ļaunā balsi paziņoja. Liliana Roza. Tā viņu sauca. Es atradu viņu Vaitčepelā

Vaitčepela. Visi ceļi veda uz to. Puse Londonas noziedznieku slēpās Vaitčepelas labirintos. Tas bija galamērķis vai tikai pietura ceļā uz to?

-               Viņa ievilināja slazdos, sers Džordžs atskārta.

-      Sameklējiet viņu, Holmsa kungs. Atrodiet manas vēstules viņš lūdzās.

-     Nē, Holmsa kungs salti atcirta. Rozas jaunkundzi un laupītājus pie jums noteikti sūtīja kāda no dāmām, kam jūs laupījāt godu. Viņa vēlējās atgūt savas vēstules. Es nepalīdzēšu jums tās sameklēt vai sadzīt pēdas jūsu upuriem.

-     Tad es pats viņu atradīšu, sers Džordžs piecēlies sacīja. Es atradīšu Lilianu Rozu…

-     Nē, Holmsa kungs ātri un skarbi atcirta. Jūs dosieties mājās un turēsiet mēli aiz zobiem. Ja es uzzināšu, ka ar Lilianu Rozu ir noticis kaut kas slikts…

-    Jūs neko nestāstīsiet policijai. Padomājiet vien, ko es viņiem varētu atklāt Es izpostītu dzīvi pusei Anglijas dižciltīgo dāmu sers Džordžs izmisis iesaucās.

-     Ir policija… un esam mēs ar doktoru Vatsonu, Holmsa kungs klusi noteica. Es dzirdēju, kā nošvīkst krēsls. Tātad Džons piecēlās. Sers Džordžs elsoja kā stūri iedzīts suns. Pēc brīža viņš izskrēja no istabas, metās lejā pa kāpnēm un ārā no mājas. Billijs viņu nepanāca.

Otrajā stāvā Džons jautāja: Holms, vai redzēji, kas ir šajā sūtījumā?

Nočaukstēja papīri. Holmsa kungs pārlūkoja vēstules un žurnālu, un pēc brīža es dzirdēju skaļus smieklus.

-     Tā būtu visvieglāk nopelnītā nauda mūžā Sers Džordžs lūdz atrast dokumentus, un tie atrodas trīs pēdu attālumā.

-     Kas tos atsūtīja?

-     Man ir aizdomas, Holmsa kungs sacīja. Vai viņš runāja par Irēnu? Tomēr šim dāvinātajam zirgam es zobos neskatīšos.

-    Tas cilvēks ir neģēlis, Džons sacīja. Laikam viņš bija izlasījis dažas vēstules. Un ir pelnījis sodu.

-     Viņš to saņems, Holmsa kungs solīja. Noglabā šīs vēstules, Vatson. Man nav nekādu šaubu, ka sera Džordža Bērnvela vārds drīz atkal nonāks mums ausīs.

Liliana Roza. Izklausījās, ka šī sieviete varētu sniegt dažas atbildes. Tomēr vispirms vajadzēja apraudzīt Ādamu Belantu.

Nākamajā rītā Mērija ieradās agri; es vēl vācu Holmsa kunga brokastu traukus. Viņa bija ģērbusies tik stingri, it kā gatavotos ierasties tiesas zālē vai cīņas laukā. Visas drēbes bija melnas, elegantas un nedaudz biedējošas. Mati beidzot bija glīti sasprausti, un ierasto salmu cepuri aizstāja melna galvassega ar uzrautu malu. Viņa bija ļoti bāla, bet apņēmīga. Mērija bija gatava stāties pretī Ādamam Belantam un neatkāpties.

-    Vai esi pārliecināta? es jautāju.

-   Jā, viņa drūmi atbildēja. Man mugurā bija ierastās melnās drānas, un mēs devāmies pie Ādama Belanta.

Viņš dzīvoja ļoti klusā, tīrā un dārgā ielā Londonas rietumos. Tur bija ļoti maz sīklietu un smalkmaizīšu tirgotāju, kalpotāji pieklājīgi uzturējās iekštelpās, un patrulējošie policisti bija gatavi padzīt visus, kas izskatās pārāk neiederīgi. Todien policista nebija, tāpēc pa ielu gājām tikai mēs.

-    Nezinu, ko teikt, Mērija atzina. Ko lai viņam sakām?

-     Laikam vajadzētu apsūdzēt nodarījumā, es atbildēju. Man nav ne jausmas, kā ar to parasti tiek galā Holmsa kungs. Šīs noslēdzošās sarunas parasti nenotiek viņa istabā.

-      Mums nav pierādījumu. Mēriju piepeši pārņēma bažas, un viņa saspieda manu roku. Tikai vizītkartes stūris un aizdomas. Varbūt vajadzētu…

-    Mēs nedrīkstam nogaidīt, es iebildu. Tādā gadījumā mēs stāvēsim uz vietas, un tagad jau ir par vēlu.

-     Protams, Mērija piekrita. Mēs jau stāvējām pie Belanta kunga nama, kur sūnu zaļās parādes durvis bija pieskaņotas sūnu zaļajiem aizkariem, bet tie savukārt gaumīgi kontrastēja ar spoži baltajiem nama mūriem. Mērija atmeta galvu, piegāja pie durvīm un apņēmīgi nospieda zvana pogu.

Mēs domājām, ka durvis atvērs sargs vai sulainis, bet ieraudzījām virtuves kalponi, kas izmisusi raudāja. Mērija gribēja apsveicināties, bet apklusa.

-     Kas noticis? es piesardzīgi jautāju.

-     Viņš ir miris meitene iesaucās, kampjot gaisu. Likās, ka viņa vairs nespēj apvaldīt vārdu gūzmu.

-     Viņš pakārās, viņš ir miris, es pati redzēju. Miris

-     Kurš? Mērija vaicāja.

-    Saimnieks Tepat uz balkona, ar virvi ap kaklu kā prasts noziedznieks, bet viņš to izdarīja pats, viņš ir miris, es to redzēju un nevaru aizmirst Un viņš ir miris Meitene sāka šņukstēt, ieslēpusi seju priekšautā.

Mēs ar Mēriju nezinājām, ko teikt. Miris? Mūsu galvenais aizdomās turamais izdarījis pašnāvību? Es pacēlu skatienu līdz kāpnēm, kas veda uz otro stāvu. Tur vairs nekā nebija, bet es redzēju skrambas uz margām un traipus uz tīri nospodrinātās grīdas, kas pletās vismaz piecpadsmit pēdu zemāk.

Atvērās durvis halles labajā pusē, iznāca pavecs vīrs ar baltiem, izspūrušiem matiem. Pamanījis virtuves kalponi, kas raudāja un runāja ar mums, viņš steidzās uz priekšu.

-     Minnij, pietiek Atgriezies virtuvē, kungs stingri, bet saudzīgi pavēlēja. Lūdzu, atvainojiet viņš vērsās pie mums. Viņai nevajadzēja atvērt durvis. Diemžēl šorīt mēs esam nedaudz apjukuši. Viņš likās noskumis, pārguris un samulsis.

-      Vai tā ir taisnība? Mērija jautāja. Ādams Belants pakārās?

-    Diemžēl Belanta kungs ir gājis bojā nelaimīgas sakritības dēļ, sulainis teica, atcerējies pienākumus, un izslējās nedaudz taisnāks. Jau ir pieaicināta policija. Šobrid mēs nevaram uzņemt viesus.

-     Man reibst galva, es paziņoju. Vai drīkstu uz brīdi apsēsties? Tepat hallē?

Mērija saprata, ko gribu panākt, un satvēra mani aiz rokas, lai atbalstītu. Sulainis vilcinājās, bet es biju nekaitīga sieviete, kas acīmredzami nav radusi uzklausīt šādas vēstis, un dāmas visnotaļ bieži zaudēja samaņu. No virtuves puses atskanēja kliedziens; kalpotāji ļāva vaļu satraukumam.

-               Mums vajadzēs tikai mirkli, Mērija mīļi lūdza.

-     Pēc tam mēs dosimies tālāk. Vēsts viņu ir satriekusi.

-     Vai viņa pazina Belanta kungu? sulainis jautāja.

-     Bērnībā, es vārgā balsī atbildēju un cerēju, ka toreiz sulainis te nav strādājis. Viņš bija burvīgs zēns. Tik daudzsološs bērns Un tagad miris tik jauns, tik traģiskā nāvē… Es skumīgi apklusu.

-      Viņai nevajadzētu zaudēt samaņu uz sliekšņa, kur to redz visa pasaule, Mērija atgādināja.

Sulainim, kā jau visiem labiem kalpotājiem, svarīgāk par visu bija izvairīties no skandāla, tāpēc viņš pamāja un ielaida mani hallē. Pie sienas blakus durvīm, pa kurām sulainis iznāca, bija koka krēsli, un Mērija gādīgi apsēdināja mani uz viena no tiem. Es dzirdēju, ka mājā kliedz sieviete.

-     Izklausās, ka nabaga kalpotāji zaudē savaldību, Mērija līdzjūtīgi ieminējās. Varat atstāt mūs vienas, ja vēlaties viņus nomierināt. Nebūtu labi, ja kņada piesaistītu kaimiņu uzmanību.

Sulainis vilcinājās, palūkodamies uz durvīm mums blakus. Dzirdot paceltās balsis un plīstošu mantu šķindoņu, viņš steigšus pamāja un devās prom pa zaļām durvīm zem kāpnēm.

-     Laikam viņš pakārās tur, es ieminējos, palūkojusies uz margām. Mērija strauji piecēlās un atvēra durvis blakus.

-     Tā ir biljarda istaba, viņa pačukstēja. Kalpotāji viņu noguldījuši uz galda. Viņa iegāja iekšā, bet es tikai pametu skatienu aiz durvīm.

Ādams Belants bija ļoti pievilcīgs un iespaidīgs vīrietis, kad bija dzīvs. Tagad uz biljarda galda rīta saules gaismā viņš izskatījās daudz mazāks. Seja bija sarkana, un ap kaklu aizvijās koši purpursārts zilums. Viņa nāve nebija viegla. Ja šis tiešām bija mūsu meklētais šantāžists, es par to priecājos, tomēr kļuva nelabi, uz to skatoties.

-       Vēro halli, Mērija pavēlēja. Es nopētīšu līķi.

-     Kāpēc? Ko tu meklē?

-     Es tikai gribu kaut ko pārbaudīt, Mērija atbildēja un atlieca Belanta kunga galvu atpakaļ, lai varētu aplūkot zilumu viņam ap kaklu. Es pievērsos hallei.

-     Kā tu zini, kas jāmeklē? es čukstus jautāju.

-     Džons ir kļuvis par tiesu medicīnas ekspertu, Mērija attrauca, bet īsti neklausījās. Viņa uzmanīgi pētīja Belanta kunga kaklu, pavelkot ādas krokas. Tagad pie viņa vēršas daudzi, ne tikai Holmsa kungs. Es rakstu viņa ziņojumus, tāpēc esmu daudz apguvusi. Lūk, tas ir interesanti

-     Kas?

-     Vienu mirkli Vai neviens netuvojas?

Halle bija tukša, bet es dzirdēju balsis. Turklāt drīzumā vajadzēja ierasties policijai. Mums nebija daudz laika.

-     Viņš jau ir atdzisis, Mērija secināja, runājot tikpat mierīgi kā Džons tādos brīžos. Un sastindzis. Tas noticis pirms vairākām stundām.

-               Viņu atrada virtuves kalpone, es atgādināju.

-     Tām parasti jāceļas sešos.

-     Tagad ir astoņi, Mērija sacīja. Viņa bija pacēlusi Belanta kunga plaukstas un rūpīgi tās pētīja.

-    Mērij, sulainis laikam atgriežas es dedzīgi čukstēju.

-     Es jau esmu beigusi, Mērija rāmi noteica, novietoja Belanta kunga plaukstu atpakaļ viņam uz krūtīm un izgāja no istabas, aizverot durvis. Mēs apsēdāmies, un jau nākamajā mirklī hallē iznāca sulainis.

-     Manai draudzenei ir daudz labāk, Mērija sacīja. Pateicos par šo laipnību, mēs vairs netraucēsim jūs šajā baisajā dienā.

Piecēlušās mēs steidzāmies uz durvju pusi daudz ātrāk, nekā būtu pieklājīgi. Cerams, viņš to uzskatīs par nevēlēšanos uzturēties nedabiskas nāves vietā.

-      Kāds ir jūsu vārds? sulainais jautāja, kad gājām viņam garām.

-     Tam vairs nav nozīmes, es iešņukstējusies noteicu. Tik daudzsološs jauneklis, bet viss sabiris pīšļos. Ardievu

Mēs steidzāmies lejā pa kāpnēm un gandrīz skriešus devāmies prom.

Tiklīdz mūs no mājas šķīra pienācīgs attālums, es jautāju Mērijai, ko viņa atradusi.

-     Viņš nebeidza dzīvi pašnāvībā, Mērija paziņoja.

-     Kā tu vari to zināt?

-     Uz viņa kakla bija divi zilumi, Mērija paskaidroja, rādot uz savu kaklu. Viens visapkārt kaklam un aizmugurē augstāk nekā priekšā, bet mezgls bija zem kreisās auss. Raksturīgais pakāršanas zilums.

Man kļuva nelabi, bet Mērija runāja mierīgi un zinoši. Tomēr zem tā ir vēl viens zilums, kas aizstiepjas horizontālā līnijā, un mezgla nav, tikai vieta, kur sakrustoti divi auklas gali. Viņa apkļāva plaukstas ap kaklu, parādot man, kā tas izskatās.

-     Virve noslīdēja? es jautāju.

Mērija turpināja soļot.

-     Manuprāt, nē, viņa sacīja. Kāds aptina virvi Belantam ap kaklu un žņaudza, kamēr viņš zaudēja samaņu vai pat nomira. Pēc tam ļaundaris apmeta cilpu un nogrūda viņu no balkona, radot iespaidu, ka cilvēks pakāries.

-    Viņš ir pārāk smags es iebildu.

-     Ne gluži. Viss ir atkarīgs no leņķa, Mērija prātoja, iegrimusi domās. Ja viņam uzklūp no aizmugures kāpņu augšgalā, pagaida, līdz viņš zaudē samaņu, pārkāries pāri margām, apsien virvi ap kaklu, izmanto paša ķermeni kā sviru un pagrūž…

-     Mērija es iesaucos, lai neļautu viņai zīmēt šo ainu tālāk. Tā bija pārāk šausminoša.

-              Piedod, viņa atvainojās, redzot manu bālo seju.

-     Es nespēju nedomāt, kā to varētu paveikt. Kad strādāju par guvernanti, matemātika man padevās vislabāk, viņa gluži nesaistīti paziņoja, kamēr es sastingusi stāvēju un dziļi elpoju. Toties es netiku galā ar franču gramatiku.

Es pat nepasmaidīju un jautāju:

-     Vai esi pilnīgi pārliecināta?

-     Par to, ka viņš ir noslepkavots? Jā, viņa atbildēja, un mēs gājām tālāk. Uz viņa kakla bija skrāpējumu pēdas, bet nagi nolauzti, it kā viņš būtu centies atraut virvi no kakla. Viņš cīnījās par dzīvību.

-    Tātad viņš ir noslepkavots, es spriedu. Un nebija mūsu šantāžists.

-     Iespējams, Mērija izlaboja, bet pārdomāja, redzot manu seju. Labi, gandrīz noteikti nebija. Tātad varam secināt, ka Belantu nogalināja viņš.

-     Abi noteikti bija pazīstami, es sacīju. Citādi Belants viņu neielaistu mājā tik agrā rīta stundā.

-     Belants viņu pazina un uzticējās. Droši vien tāpat kā Vaitčepelas lēdija… Marta?

Viņa stingi lūkojās uz priekšu. Mums tuvojās pazīstams stāvs. Tas bija maza auguma rudmatis, kura sejā vienmēr jautās aizdomas. Viņš skaitīja māju numurus, un viņam blakus gāja konstebls.

-   Jā, es drūmi apstiprināju. Tas ir inspektors Lestreids.

Diemžēl viņš mūs pamanīja un steidzās pretī.

-     Hadsones kundze? Vatsones kundze? Kāpēc jūs esat šeit?

Man nācās ātri pieņemt lēmumu. "Ko samelot? Cik lielā mērā izdotos viņu piemānīt? Kam viņš noticētu? Ja viņš devās uz slepkavības vietu… Un kas gan cits viņam te būtu darāms? Sulainis noteikti pastāstīs par noslēpumainajām viešņām." Inspektors Lestreids nebija gudrs, tomēr viņam piemita vērība un apņēmība.

-      Man šeit tuvumā dzīvo draudzene, es sacīju.

-     Mēs atnācām pie viņas. Nabadzīte nejūtas labi. Aiznesu viņai kūku, lai pabarotu.

-     Ir agrs, viņš sacīja, aizdomu mākts. Viņu vienmēr māca aizdomas.

-     Mana draudzene mostas ļoti agri. Slimības dēļ viņa diemžēl nespēj gulēt naktīs, bet pēcpusdienā ir pārāk nogurusi, lai pieņemtu viesus. Un jūs? Vai ejat uz Belanta namu?

Mērija man blakus spēji ievilka elpu, bet es taču nevarēju noslēpt mūsu apciemojumu un zināšanas.

-     Kā jūs to zināt? Lestreids jautāja.

-     Kamēr pastaigājāmies, Martai kļuva nelabi, Mērija sacīja, ātri uztvērusi manu nodomu. Paldies Dievam Gribējām kaut kur iegriezties, lai atpūstos, un diemžēl nokļuvām Belanta kunga namā. Cik žēl

-     Interesanta sagadīšanās, Lestreids sāji noteica.

-    Atzīstieties Jūs sūtīja Holmsa kungs, vai ne?

-     Kāpēc viņam tas būtu jādara? Mērija sašutusi jautāja.

-     Viņš uzzināja par šo nāvi… nezinu, kā. Viņam ir daži paņēmieni. Un atsūtīja jūs abas, lai būtu soli priekšā, vai ne? Lestreids ļauni priecājās, jo bija pārliecināts, ka ir mūs pieķēris.

-     Savu saimniecības vadītāju un drauga sievu? Mērija nicīgi painteresējās. Kā jums šķiet, ko mēs, pēc viņa domām, varētu paveikt?

-               Starp citu, kāpēc jūs esat šeit? es piebalsoju.

-     Šī nav jūsu teritorija.

-    Mani šurp sūtīja pats Holmsa kungs, Lestreids lepni paziņoja.

-    Jūs sūtīja Šerloks? Mērija apjukusi atkārtoja.

-     Ne jau Šerloks Maikrofts Holmsa kungs, viņš sacīja un atmeta galvu. Mana slava ir tālu izplatījusies, dāmas.

-     Neapšaubāmi, Mērija noņurdēja. Lestreids to nesadzirdēja. Viņš paziņoja, ka neesot laika stāvēt uz ielas un sarunāties, un abi ar konsteblu devās tālāk.

Inspektoram Lestreidam tiešām bija īpatnēja slava. Viņš rīkojās nosvērti un apņēmīgi, bet vienmēr izvēlējās acīmredzamo risinājumu. Viņa ievērojamākās lietas bija atklājis Šerloks, un Maikrofts, Šerloka brālis, to zināja. Kāpēc sūtīt viņu izmeklēt šo lietu? Lestreids noteikti to pasludinātu par pašnāvību. Kāpēc Maikrofts interesējās par Ādamu Belantu?

Ielas galā bija neliels parks ar grantētiem celiņiem un ziedošiem kokiem. Tas bija pievilcīgs pat pelēcīgajā, vieglajā lietutiņā, kas nupat bija sācies. Mēs nolēmām ieiet parkā un, sadevušās rokās, soļojām pa celiņiem.

-     Maikrofts? Mērija piepeši ierunājās. Džons viņu pieminēja. Tas ir Šerloka ģeniālais vecākais brālis.

-     Reiz man izdevās viņu satikt, es atklāju.

Es iepazinos ar Maikroftu Holmsu pirms gada, kad viņš gluži negaidīti apciemoja Šerloku Beikerstrītā, lūdzot palīdzību savam draugam tulkam no grieķu valodas. Viņš bija ļoti milzīgs vīrs, gauss un paslinks, bet pelēkās acis slēpa ļoti asu prātu. Maikrofts Holmss uzmeta man tikai vienu skatienu, bet radās iespaids, ka viņš paguvis mani novērtēt, ierindot kādā kategorijā un noslēpt kartotēkā, lai atcerētos turpmākas vajadzības gadījumā.

Pēc dažām nedēļām Holmsa kungs lūdza man nodot ziņu viņa brālim klubā, jo neviens no zēniem tobrīd nebija pieejams un Maikrofts Holmss gribēja saņemt šos jaunumus nekavējoties. Man lika doties uz klubu "Diogēns", bet runāt vai vispār kādu skaņu izdvest drīkstēju tikai Svešinieku istabā. Kluba biedri augstu vērtēja klusumu un vienatni. Es neticēju, ka tikšu tik tālu; man kā sievietei palaimētos, ja mani ielaistu pa parādes durvīm. Tā arī bija. Mani ielaida tikai tāpēc, ka man līdzi bija Holmsa kunga sūtīta ziņa ar uzrakstu: "Slepeni. Nodot tieši rokās."

Maikrofts Holmss pieņēma mani Svešinieku istabā. Es iegāju brīdī, kad to pameta kāds jauneklis. Viņš acīmredzot bija sarunājies ar Maikroftu, un vecākajam Holmsam rokā vēl bija violets papīrs, ko viņš saņēmis no jaunekļa. Es atdevu Holmsa kungam ziņojumu. Viņš pateicās un aizgāja. Es sekoju un noraudzījos, kā viņš aiziet Vaitholas virzienā. Man atkal radās sajūta, ka viņš mani novērtējis. Nevis kā cilvēku, bet gan kā iespējamu ieroci. Šerloks Holmss gribēja iepazīt cilvēkus ziņkāres dēļ vai tāpēc, ka vēlējās palīdzēt. Maikroftu interesēja tikai tas, kā citi var būt viņam noderīgi.

Stāvēdama uz kluba kāpnēm, es piepeši apjautu, ka šveicars kaut ko saka. Viņš bija gara auguma vīrs, slimīgi kalsns, un viņa spalgajā balsī bija jaušama koknejiešu izruna.

-     Labrīt, es viņu sveicināju. Vai jums patīk šis darbs?

-     Nepavisam viņš paziņoja. Es visu dienu te stāvu, un neviens pat nepateicas. Tas esot pretrunā ar kluba noteikumiem, viņš nicīgi piebilda. Un arī dzeramnaudu šiem nepatīk dot Nedrīkst uzticēties vīram, kas nedod dzeramnaudu un nerunā. Piemēram, no šā vajag uzmanīties, viņš teica un ar mājienu norādīja uz Maikroftu Holmsu. Viņš ir bīstams.

-     Kādā ziņā bīstams? es jautāju. Kāds vīrs, ietekmīgs ministrs, bija apturējis Maikroftu uz ielas un dedzīgi kaut ko stāstīja.

-     Viņš daudz zina, šveicars klusi pavēstīja.

Noteikti ir grūti strādāt vietā, kur nevienam nav

ļauts pat novēlēt labu rītu. Kungs acīmredzami alka parunāties.

-    Es redzu viņu šeit tiekamies ar dažādiem ļaudīm, un visi viņam kaut ko pastāsta. Vai zināt, ar ko viņš tagad runā?

-    Jā, es atbildēju. Ministrs izskatījās nobijies, un Maikrofts viņu mierināja.

-            Tas vīrs ir darījis šo to, ko nevajadzētu, šveicars sacīja. Dāmai par to nedrīkst stāstīt. Viņš domāja, ka neviens nezina. Tomēr es dzirdēju to tuklo sakām, ka viņš visu zina.

-      Vai ir runa par šantāžu? es skarbi pajautāju. Tobrīd Maikrofts pasniedza ministram violeto papīra lapu. Ministrs atvieglots nopūtās.

-     Dievs Tēvs, nemūžam Ne jau šādā vietā šveicars iesaucās. Tas tuklais Holmsa kungs tikai pateica, ka visu nokārtošot un būšot pateicīgs, ja ministrs savukārt šo to pastāstīs, tas arī viss. Tāda kā apmainīšanās ar ziņām.

-               Apmainīšanās ar ziņām, es domīgi atkārtoju.

-     Tā rīkojas visi darījumu cilvēki. Kāpēc viņš ir bīstams?

-     Tāpēc, ka runa nav par apmaiņu, šveicars paskaidroja. Viņam ir cilvēki, kas strādā visā pilsētā, atnāk un stāsta viņam slepenas ziņas. To, kas nevienam nav jādzird un jāzina. Bet viņš pats nestāsta neko. Nē, tikai ne viņš Holmsa kungs vēro, klausās un uzkrāj visus šos noslēpumus, bet pretī nesniedz neko.

-     Saprotu, es noteicu. Izklausījās, ka Maikroftam ir savs spiegu tīkls, turklāt ne jau citā zemē, bet Anglijā. Viņš izspiegoja savu valdību, tautu un uzņēmumus.

-      Es ienīstu šo vietu, šveicars atzinās, un šo klubu. Tādi cilvēki kā mēs viņiem ir tikai mašīnas. Pie velna, man pietiek Šī ir mana pēdējā darba diena. Es nevaru paciest to klusumu. Šermuļi skrien pār muguru. Kurš grib visu laiku klusēt?

"Tas, kurš negrib neviļus atklat savus noslēpumus," es nodomāju.

Es to visu pastāstīju Mērijai un piebildu, ka Šerloks Holmss ļoti lepojas ar savu brāli, kaut gan cenšas to neizrādīt. Holmsa kungs apgalvo, ka visa Lielbritānijas valdība turas uz Maikrofta pleciem, es nedroši piebildu. Kad Holmsa kungs stāstīja par brāli, es vēl nebiju viņu satikusi, bet kaut kas Šerloka vārdos raisīja manī nemieru. Maikroftam nav formāla amata, nav titula. Neviens, kas ir zemāk par augstākajiem varas ešeloniem, nezina par viņu, tomēr viņš ir ārkārtīgi ietekmīgs. Viņš rīkojas aizkulisēs un nav pakļauts nevienam, ja nu vienīgi premjerministram. Un pat tādā gadījumā… īsti nezinu, ar ko Maikrofts nodarbojas. Viņš ievāc ziņas, patur galvā ļoti daudz dažādu faktu un izdara secinājumus vēl prasmīgāk nekā Šerloks. Viņam ir plašs ziņu piegādātāju loks. Viņš ietekmē politiku. Maikrofts saskata shēmas un prognozē to, kā kritīs kauliņi spēlē, bet citi tikmēr redz tikai vienu mozaīkas daļu.

-     Tev viņš nepatīk, Mērija secināja.

-     Nē, es klusi apstiprināju. Vai atceries, ko tev bērnībā mācīja par grieķu likteņa dievībām?

Mērija pamāja. Trīs vecas sievietes noteica visu cilvēku likteni. Viena vērpj dzīvības pavedienu, otra to savij, bet trešā pārgriež.

-     Es to redzēju murgos. Mani šausmināja doma, ka ir šādas sievietes, kam ir vara pār visu cilvēku likteņiem, jo viņas noteic, kad tie dzims, kā rīkosies, kad mirs. Neviens nezina, ka viņas ir blakus, un nevar lūgties, lai maina viņu likteni. Maikrofts Holmss man atgādina šīs dievības. Viņš vērpj un savij citu cilvēku dzīves pavedienus, un neviens to pat nenojauš.

-    Tātad ļoti gudrs vīrs ar neizsmeļamiem resursiem, Mērija prātoja. Tomēr, kad notiek slepkavība, kas ir nomaskēta kā pašnāvība, viņš sūta nevis savu brāli detektīvu, bet inspektoru Lestreidu, jo zina, ka tas neko nepamanīs.

-     Viņš vēlas, lai Lestreidam nekas neizdotos, es rūgti noteicu. Vēlas, lai Ādama Belanta nāvi pasludina par pašnāvību.

-     Kāpēc? Mērija jautāja.

-     Maikrofts krāj noslēpumus, es sacīju. Viņa rīcībā ir jaunekļi, kas pilda viņa rīkojumus, un viens no tiem ir miris. Dievam vien zināms, kādi noslēpumi bija viņa rīcībā.

-     Nav skaidrs, vai Ādams Belants bija Maikrofta spiegs, Mērija iebilda. Tas ir tikai pieņēmums.

-    Jauns vīrietis, kurš veic noslēpumainu darbu valdības labā? es atgādināju. Maikrofts sūta Lestreidu izmeklēt viņa nāvi? Jauns vīrietis, kurš prata izvairīties no Neregulārās armijas zēna?

-     Labi, tas ir diezgan ticams pieņēmums, Mērija atzina. Pat Serloks mēdz tos izmantot, ja ir pietiekami daudz faktu. Turklāt mēs zaudējām savu galveno aizdomās turamo. Kā tev šķiet, vai Šerloks jūtas tāpat? viņa jautāja, ar papēdi rušinādama granti.

Viens vienīgs strupceļš, negaidīti pavērsieni un neparedzēti apstākļi… Vai arī viņš dienām ilgi izseko pavedienus, ir pārliecināts, ka viņam taisnība, un piepeši atduras pret sienu, jo ir maldījies un nav cita ceļa, kur nogriezties?

-     Droši vien, es atbildēju. Tomēr Džona stāstos tas netiek atspoguļots. Holmsa kungam nebūtu iebildumu, bet Džons grib parādīt viņu kā visvarenu.

-     Tas bija tik lielisks atrisinājums Mērija iesaucās un aizkaitināta piecirta kāju. Tik elegants plāns. Ļaundaris, kurš tēlo upuri starp upuriem Tomēr tā nebija patiesība. Viss aplam norādīja uz to.

-      Tā bija viltība, es nesteidzīgi ieminējos. Viss kļuva skaidrāks. Tāpat kā seifs. Tās visas ir tikai viltības un spēles. Mērij, kāds izbauda visu šo Kāds ar mums rotaļājas. Tā visa ir tikai vērienīga rotaļa.

Es pacēlu lietussargu un apturēju kebu.

-     Uz kurieni mēs braucam? Mērija jautāja.

-     Uz klubu "Diogēns".

Protams, klubā mums ieeja bija liegta. Tomēr es zināju, ka Maikroftam agri vai vēlu nāksies no tā iziet. Mums paveicās tas notika drīz.

-      Holmsa kungs? es jautāju, apturējusi viņu uz ielas. Tā bija viena no platajām ielām netālu no Vaitholas, kur abās pusēs slējās valdības ēkas un lejup raudzījās akmenī kalti komercijas un impērijas eņģeļi. Te valdīja vara un ietekme un visur bija manāmi vīrieši; visi eņģeļi tomēr bija sievietes.

-     Hadsones kundze? Maikrofts jautāja, tikai brīdi vilcinājies. Viņš gāja pa šo ielu kā pa sava dārza taku droši, mierīgi un ar apziņu, ka tas viss pieder viņam. Jūs droši vien esat Vatsones kundze, viņš vērsās pie Mērijas un pacēla cepuri. Priecājos jūs beidzot satikt.

-     Abpusēji, Mērija atzina, nemaz neslēpjot savu ziņkāri. Džons jūs vairākas reizes pieminēja.

-     Ak jā, cienījamais doktors Vatsons, viņš sacīja.

-      Tomēr jūs, dāmas, izskatāties satrauktas. Vai kaut kas noticis ar Holmsa kungu? Vai ar doktoru Vatsonu?

Es nolēmu ilgi nevilcināties, jo negribēju ielaisties rotaļās ar šo vīru, kas spēli pieprata labāk nekā jebkurš.

-     Ādams Belants ir miris, es sacīju. Viņš pat nesarāvās. Jāatzīst, ka viņš prata pār sevi valdīt. Šerloks Holmss vienmēr kaut kā izrādīja pārsteigumu, kaut par mata tiesu, bet viņa vecākais brālis bija neizdibināms kā statuja.

-     Man šis vārds nav zināms, viņš sacīja.

-     Viņš vērsās pie Holmsa kunga, Mērija sacīja.

-    Teica, ka viņu kāds šantažē. Apgalvoja, ka viņu kāds sūtījis pie Holmsa kunga.

-    Viņš teica, ka darba devējs bijāt jūs, es meloju. Ādams Belants nepieminēja Maikroftu.

-     Ak tā Maikrofts Holmss noteica. Pašā valdības sēdekļa vidū stāvējām mēs, divas sievietes un šis noslēpumainais, varenais vīrs, un mums uz brīdi izdevās viņu samulsināt. To viņam nevajadzēja teikt.

-     Viņš likās ļoti nobijies, Mērija sacīja. Varbūt nespēja skaidri domāt.

-     Vai jūs sūtīja Šerloks? Maikrofts jautāja, un es piepeši nopratu, ka nevajag rīkoties pārdroši. Negribēju, lai viņš uzzina, ka mēs nodarbojamies ar izmeklēšanu. Negribēju, lai viņš uzzina, ka šoreiz mēs ar Mēriju tēlojam detektīvu lomu.

-     Nē, mēs nejauši satikām inspektoru Lestreidu, Mērija sacīja, un es viegli paraustīju viņas piedurkni, jo gribēju beigt šo sarunu. Mani piepeši pārņēma bailes. Es biju rīkojusies neapdomīgi. Vajadzēja steigties prom.

-     Jā, es viņu sūtīju, Maikrofts attrauca. Viņa pelēko acu skatiens bija salts un vērtējošs; viņš veltīja mums visu savu uzmanību, cenšoties izprast, kas un kādas mēs esam.

-     Jūs teicāt, ka viņu nepazīstat, Mērija atgādināja, nepievēršot uzmanību manam nemieram, kas pieņēmās spēkā.

-     Viņš strādāja manā uzdevumā, Maikrofts atklāja. Bet viņa darbs bija slepens. Es esmu pieradis noliegt savus…

-     Spiegus? Mērija jautāja.

-     Aģentus, Maikrofts izlaboja.

-      Mums tas viss nav jāzina, es steigšus sacīju.

-     Es tikai ieraudzīju jūs uz ielas un nodomāju, ka ir jāpavēsta jums par Belanta kunga nāvi, jo satikām viņu pie Holmsa kunga un viņš teica, ka jūs pazīst.

-     Kā jūs to uzzinājāt? Maikrofts painteresējās, un kaut kas viņa balsī atgādināja nazi, kas šķeļ zīdu.

-     Ja nemaldos, līķi atrada tikai šorīt.

-    Tā bija sagadīšanās, es skaidroju. Mēs no rīta gājām pa to ielu un…

-     Jā, Maikrofts mani pārtrauca. Es jau saņēmu inspektora Lestreida ziņojumu. Novēlu jums labu ritu, dāmas.

Viņš devās prom.

-     Cik savāds cilvēks Mērija klusi noteica, vērodama vinu.

-    Jā, ļoti savāds, es piekritu un sajutu, ka drebu. Biju kā trusītis, kas nokļuvis čūskas hipnotizējošā skatiena varā.

-    Viņš ir Šerloka brālis, tomēr man viņš nepatīk, Mērija paziņoja. Viņš ir ārkārtīgi dīvains cilvēks.

Dīvains. Savāds. Cilvēks, kuram patīk meli. Kuram ir savs spiegu tīkls, saikne ar policiju, advokātiem un ietekmīgākajiem valdības vīriem. Cilvēks, kuram patīk vara. Cilvēks ar asu prātu, kurš spēj izzināt noslēpumus ar vienu vienīgu skatienu. Tāds, kurš ievāc noslēpumus.

Varbūt manai nepatikai pret Maikroftu Holmsu bija pamatots iemesls.

Tā nevarēja būt taisnība, tomēr viņš atbilda visām pazīmēm.

-               Mērij, ja nu tas ir viņš? es piepeši iejautājos.

-    Ja nu Maikrofts Holmss ir šantāžists?

-     Tas nav iespējams, Mērija noteikti paziņoja.

-     Kāpēc? es vaicāju. Mēs domājām, ka vainīgs ir Ādams Belants, un viņš tikai ieradās viesos Beikerstrītas namā. Kāpēc tas nevarētu būt kāds tuvāks cilvēks? Piemēram, Maikrofts Holmss?

-    Neiespējami, Mērija atkārtoja, tomēr viņas balss vairs neskanēja tik pārliecināti.

-     Mums vajag vairāk pierādījumu, es sacīju.

-     Vienmēr vajag vairāk pierādījumu, Mērija noteica, un mēs turpinājām ceļu. Tik un tā es nedomāju, ka vainīgs ir Maikrofts Holmss. Tev viņš gluži vienkārši nepatīk. Tomēr iekļausim viņu sarakstā.

Džons mēdza jokot, ka Šerloks Holmss būtu izcils noziedznieks, ja nekļūtu par detektīvu. Ja nu otrs brālis bija izvēlējies šo ceļu un izmantoja savas spējas ļaunā nolūkā, nevis cēla mērķa vārdā?

Ejot pa ielu, es jutu, ka reibst galva. Prātā drūzmējās vārdi: Ādams Belants, Maikrofts Holmss, Džons Ripons, Patriks Vests, vīri bez vārda, par kuriem es pat nebiju sākusi prātot. Mēs svaidījāmies no viena aizdomās turamā pie cita bez skaidras nojausmas par to, kurp virzāmies un ko darīsim, un paļāvāmies uz minējumiem, ne tikai neapgāžamiem faktiem. Es jutu, ka izmeklēšana izslīd man no pirkstiem; tā līdzinājās vilcienam, kas tūlīt noskries no sliedēm. Likās grūti no; ticēt, ka salti precīzais un loģiski domājošais Holmsa kungs varētu šādi justies.

Tomēr man tas nebija zināms. Es gāju klusējot un nojautu, ka arī Mērija man blakus ir ieslīgusi apcerē, ļ Neviens nezināja, ko jūt Holmsa kungs, sākot izmeklēšanu un atduroties pret aizdomās turamo, pavedienu un notikumu mudžekli. Varbūt sākumā ari viņam šķiet neiespējami kaut ko atrisināt. Varbūt viņš spētu atšķetināt šo lietu…

Es atcerējos vientuļo, pārbiedēto Loru Šērliju un Vaitčepelas lēdiju, kuras miesa un gars bija salauzts, par visām pārējām sievietēm, kas kļuvušas par šī neģēļa upuriem un uzskata, ka ir vienas. Katra viņu dzīj ves diena bija baiļu un moku pilna, un viņas bija pārliecinātas, ka tas nemūžam nebeigsies. Nē, es vēl nebiju gatava padoties. Šī izmeklēšana bija nodota mums ar Mēriju. Mēs solījām palīdzēt šim sievietēm, un Dievs ir mans liecinieks, ka mēs to izdarīsim.

Bet mums bija izmisīgi nepieciešams kāds solis uz priekšu.

Noslēpumu nams

Atgriežoties es uzmetu skatienu Temzai. To redzot, Mērija vienmēr pasmaidīja. Viņa teica, ka upe savedusi viņu kopā ar Džonu. Es nezināju, kas notika lietā, kuru Džons nodēvēja par "Četru zīmi" un kuras laikā viņš iepazinās ar Mēriju Morstanu, bet dzirdēju pirmo sarunu pēc tam, kad ielaidu Mēriju Beikerstrītas namā. Mērija bija saņēmusi noslēpumainu aicinājumu uz tikšanos. No tās pašas personas, kas viņai ik gadu sūtīja vienu brīnumskaistu pērli, kopā sešas. Tas bija viss, ko es zināju. Pārējais notika ārpus Beikerstrītas nama, sagādājot man lielu vilšanos. Holmsa kungs dusmojās uz sevi, jo nevarēja atrast laivu, ar ko ļaundari bēguši pa Temzu, un visu nakti soļiem mēroja istabu.

Tad Džons atveda Mēriju uz mūsu namu un uzsauca Holmsa kungam: "Lāde ir tukša" Un man nebija ne jausmas, par ko viņi runā. Es jau grasījos atvērt ventilācijas lūku un noklausīties, bet Mērija, ģērbusies visa baltā, ienāca virtuvē.

-     Jūs izturējāties pret mani ļoti laipni, kad pirmo reizi atnācu, tāpēc domāju, ka gribēsiet dzirdēt, kas notika, viņa klusi pateica. Dārgumi ir zuduši. Neizskatījās, ka būtu viņa pazaudējusi kaut ko vērtīgu. Mērijas acis staroja.

-      Dārgumi? es jautāju, ar mājienu aicinādama viņu iekšā.

-     Jūs nezināt? Mērija apsēdusies jautāja. Nē, protams. Jūs nemaz nevarētu zināt. Droši vien ir ļoti nomācoši dzīvot šajā namā kopā ar tādiem vīriešiem, redzēt visus tos, kas šeit ierodas, un dzirdēt tikai dažus vārdus, bet nojaust, ka notiek kaut kas aizraujošs. Un nekad nezināt, kas patiesībā norisinās

Viņa bija tik pareizi aprakstījusi manas izjūtas, ka es uz viņu skatījos ilgāk, nekā būtu pieklājīgi. Iesvilpās tējkanna uz plīts. Mērija iekārtojās ērtāk.

-     Es saprotu, ko nozīmē izstumtība un lūkošanās uz pārējiem, viņa sacīja. Foresteri pret mani izturējās ļoti laipni, bet es viņiem biju tikai guvernante. Ne ģimenes locekle, ne kalpotāja.

-     Ko jūs teicāt par dārgumiem? es jautāju, saliedama tēju. Protams, es par tiem zinu. Doktors Vatsons tos pieminēja. Kā iespējams, ka jūs gaidīja tādas bagātības?

Mērija man atklāja stāstu par Agras dārgumiem. Tas bija aizraujošs, neticams piedzīvojums. Vienkājis

Džonatans Smolls un trīs sikhu kareivji Indijas dumpja laikā gribēja nogalināt cilvēku un atņemt viņam dārgumus, ko šis cilvēks uzskatīja par savu glābiņu. Smollu un pārējos notvēra un ieslodzīja, bet dārglietas neviens neatrada. Smolls noslēdza vienošanos ar Mērijas tēvu, kapteini Morstanu, un viņa draugu majoru Šolto viņš atgūs brīvību apmaiņā pret dārglietām. Majors Šolto devās meklēt dārgumus un, to apžilbināts, nodeva un pameta likteņa varā gan Džonatanu Smollu, gan kapteini Morstanu. Viņš atgriezās Anglijā kā bagāts cilvēks, tomēr nekad nejutās laimīgs. Majors bija pārliecināts, ka reiz Smolls atgriezīsies, lai atriebtos. Viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi par nodevību pret Morstanu.

Kapteinis jau pirms daudziem gadiem bija aizsūtījis Mēriju uz Angliju, bet vēlāk atgriezās arī pats. Mērija grasījās ar viņu tikties, bet viņš pazuda. Pēc tam viņa katru gadu saņēma vienu pērli.

Holmsa kungs un Džons atklāja, ka viņas tēvs miris no sirdslēkmes, ko izraisīja strīds ar majoru Šolto. Kad Šolto nomira, viņa dēli dvīņi sastrīdējās par dārgumiem. Viens apgalvoja, ka tie pieder Mērijai. Otrs, kurš bija mantojis tēva alkatību, gribēja dārgumus paturēt. Pērles, ko viņi reizi gadā sūtīja Mērijai, bija vienošanās rezultāts. Tagad viens no dvīņiem bija miris, kritis par upuri Džonatana Smolla atriebībai, un dārgumi pazuduši.

-            Viņi abi apgalvo, ka pēc likuma dārgumi pieder man, Mērija sacīja, kad ielēju viņai vēl vienu tasi tējas. Tomēr man tā nešķiet. Tie kļuvuši par manu mantojumu slepkavības, šantāžas un nodevības ceļā, un es to nevēlos. Šie dārgumi visiem saviem īpašniekiem ir sagādājuši tikai nelaimes. Akmeņi mirkst asinīs, viņa nodrebinājusies sacīja.

-     Kur tie ir šobrīd? es jautāju.

-     Džonatans Smolls iemeta dārgumus Temzā, kad laivā bēga no Džona… tas ir, doktora Vatsona un Holmsa kunga, viņa sacīja, valdzinoši nosarkusi.

-                Jūs varējāt pārdot dārglietas, es ieminējos.

-     Nauda jums noderētu.

Mērija papurināja galvu. Es tos nevēlos, viņa kaismīgi paziņoja. Tikai nožēloju, ka neizdevās saglabāt kādu piemiņu no tēva. Mana māte nomira dzemdībās, bet es nedaudz atceros tēvu. Viņš bija gara auguma vīrs ar smilškrāsas matiem un ūsām, kas skrāpēja man ādu, kad viņš mani skūpstīja. Atceros, kā viņš pasvieda mani gaisā un noķēra, kaut auklīte bija pārliecināta, ka tūlit nokritīšu. Varbūt es gribēju arī atcerēties Indiju, viņa sapņainā balsī noteica un šķita lūkodamās tālu aiz šīs Londonas virtuves sienām. Es biju ļoti maza, kad to pametu, man bija tikai pieci gadi. Viss, ko atceros, vairāk līdzinās pasakai. Man nav ne jausmas, kas ir patiesība un kas manas auklītes stāstītās teiksmas. Atceros tveicīgo gaisu, kas sabiezēja tā, ka gandrīz varētu tam pieskarties. Itin visur bija putekļi, kas ieķērās drēbēs. Vēl es atceros baudu, ko sniedza vēss dzēriens mokoši karstā dienā. Un krāsas Ak, Hadsones kundze, tās krāsas Šajā valstī neko tādu es neesmu redzējusi. Visi nami bija mirdzoši balti, bet drēbes, garšvielas, ēdiens, pat bērnu rotaļlietas viss bija košs un starojošs un līdzinājās dārgakmeņiem dažādās sarkanā, dzeltenā un zilā nokrāsās. Mērija attapās un uzsmaidīja man. Tomēr tās ir tikai neskaidras atmiņas, viņa turpināja.

-     Kad man bija pieci gadi, tēvs aizsūtīja mani uz Edinburgu.

-     Es pazīstu Edinburgu. Tā ļoti atšķiras no Indijas.

-    Jā gan, Mērija smejot piekrita. Pateicos, ka uzklausījāt. Man nav neviena, ar ko parunāt. Foresteres kundze ir ļoti labsirdīga, bet…

-     …bet viņa ir darba devēja, es pabeidzu viņas iesākto teikumu un atcerējos, ko Mērija teica pirmās tikšanās laikā otrajā stāvā. Viņa bija dzīvojusi ļoti atturīgi, un viņai nebija draugu. Arī man bija grūti ar kādu sadraudzēties. Es biju atturīga ne tikai apstākļu, bet arī sava rakstura dēļ, tomēr jutu, ka Mērija būs mana draudzene, ja šobrīd speršu soli pretī. Vai man tas izdotos?

-    Vai mēs varētu būt draudzenes? Mērija jautāja un sniedza man roku. Es pasmaidīju un to satvēru.

-       Protams, es atbildēju. Tas man sagādātu prieku.

Tādējādi mēs satuvinājāmies tāpat kā Holmsa kungs un Džons. Mērija bija mana tuvākā un varbūt pat vienīgā īstā draudzene. Nedomāju, ka es būtu tikusi izmeklēšanā tik tālu, ja viņa mani neiedrošinātu un nebūtu tik pārliecināta, ka mums jāatrisina šī mikla.

Ejot atpakaļ uz Beikerstrītu, es pastāstīju Mērijai par sera Džordža Bērnvela viesošanos. Viņai tas šķita neticami uzjautrinoši, un viņa vēl ilgi smējās. Mērija bija ar mani vienisprātis, ka Lilianas Rozas uzdevums bijis novērst sera Džordža uzmanību un varbūt ari aplaupīt viņu. Tomēr mēs atšķirībā no Holmsa kunga nedomājām, ka viņu sūtījusi kāda no sera Džordža žurnālā minētajām dāmām. Mūsuprāt, viņu sūtīja mūsu meklētais ļaundaris.

Mums vajadzēja atrast šo sievieti. Atrast ielasmeitu Vaitčepelā.

Ak vai

Lai īstenotu jauno izmeklēšanas virzienu, mums atkal vajadzēja kādu no Viginsa zēniem. Viņš atsūtīja Mikiju, kurš bija ļoti gudrs, ļoti viltīgs un ļoti jauns. Mēs viņam likām sameklēt Lilianu Rozu, viņš to paveica un veda mūs turp. Mikijs izskatījās tik tikko sešus gadus vecs, kaut gan patiesībā droši vien bija vecāks, tikai slikti barots. Viņam bija vērīgs skatiens un liela cepure, kas novilkta zemu pār acīm. Viginss bija teicis, ka zēns nevarēs mūs aizsargāt, toties lieliski prot nopētīt apkārtni un labi pazīst Vaitčepelas iedzīvotājus. Tieši tas mums bija vajadzīgs.

Viginss lika Mikijam darīt visu, ko mēs lūgsim, un nepatikšanu gadījumā pasvilpt. Neregulārā armija bija kaut kur tuvumā, un zēni skriešus ierastos pie mums, dzirdot īpašo signālu.

Priekšnojauta lika man paņemt līdzi arī Irēnu.

Mēs uzvilkām notraipītas, nodilušas drānas. Beikerstrītā mēs izskatījāmies pēc ubadzēm, turpretī Vaitčepelā šķitām bagātas. Pat labāk ģērbtajām sievietēm bija trīs reizes lāpītas kleitas un atplīsušas apmales. Šoreiz mēs sekojām klusajam, bargajam Mikijam, kurš mūs veda pa šķērsielām, pagalmiem un tumšiem stūriem, nevis Vaitčepelas galvenajām ielām. Mūsu ceļi nebija iezīmēti nevienā kartē, mēs izspraucāmies pa šaurām spraugām līdz klusiem pagalmiem, steidzāmies garām netīriem bāriem, kuros par peniju varēja piedzerties līdz nemaņai. Dienas gaismā Vaitčepela bija rosīga un dzīva, cilvēki centās tirgoties, kā nu prata, sasaucās, sarunājās, koķetēja un stridējās, bet gaisā valdīja spriedze, kādu iepriekš es nebiju manījusi. Kad šeit bijām pirmo reizi, stāsts par Uzšķērdēju bija sācis grimt aizmirstībā. Nu viņš bija atgriezies un slēpās aiz visām durvīm.

Vaitčepela vienmēr gaidīja tumsu. Naktī pa ielām klīda izmisušie, izsalkušie un noziedznieki, bet tagad viņi juta, ka paši atkal kļuvuši par medījumu. Viņi ik dienu dzīvoja līdzās nāvei un pat slepkavībām, bet bija pieraduši pie nāves dzērāju kautiņos, milētāju strīdos vai laupīšanās, kas pārkāpa robežas. Tagad daudzi ticēja, ka Uzšķērdējs atkal ķēries pie naža.

Viņi gaidīja slepkavību. Gaidīja Džeka atgriešanos. Varbūt viņš jau atradās te, aiz nākamā stūra, pie durvīm, kādā no tumšajiem pagalmiem.

Mikijs apstājās un pamāja, norādot uz māju stūrī. Viņš lūkojās uz pirmā stāva istabu. Es redzēju netīrus, nomelnējušus logus, it kā iekšā būtu plosījies ugunsgrēks. Viens no logiem bija saplēsts.

-     Tur nogalināja Mēriju Kelliju, Mikijs sacīja. Tie bija viņa pirmie vārdi kopš ieiešanas Vaitčepelā. Uzšķērdēja pēdējo upuri.

-     Vai viņš vēl joprojām nav notverts? Irēna jautāja. Viņa bija pavadījusi ilgu laiku ārzemēs un aizbrauca pirms slepkavas parādīšanās, tātad neko nezināja. Uzšķērdējs vēl joprojām bija te un vajāja palikušos, un viņam vēl joprojām nebija sejas.

-     Nē, es nočukstēju. Mēs stingi lūkojāmies uz nelielo istabu. Man likās, ka saožu asinis un redzu liesmas; es jutu viņas šausmas un bailes no ļaundara, kurš viņu atradis. Spriežot pēc visa, šī pēdējā aina bija patiesi šaušalīga. Kāds to nosauca par Bībeles cienīgu brīdi; es to nesapratu, kamēr nebiju pārlasījusi Veco Derību. Mani pārņēma šermuļi.

-     Marta, Mērija čukstus ieminējās. Tas cilvēks, ko mēs meklējam… Tas taču nevarētu būt…

-     Nē, es paskarbi attraucu. Uzšķērdējs iznīcināja miesu. Mūsu neģēlis izposta prātu un salauž garu.

-     Vaitčepelas lēdija bija nežēlīgi nodurta, pat uzšķērsta.

-     Tas nebija Uzšķērdēja darbs, Mikijs aprauti noteica un veda mūs tālāk pa Dorsetstrītu. Daži no mūsu zēniem redzēja Mērijas Kellijas līķi. Billijs un Viginss redzēja arī Garo Līzi un Keitu Edovsu. Viginss redzēja pat Polliju Nikolsu, Mikijs stāstīja, laipojot pa šķērsielu labirintu. Cilvēki naidpilni uzlūkoja mūs, bet novērsās, dzirdot Mikija pieminētos vārdus. Viņi teica, ka tas bijis šķebinoši. Iekšas bija izrautas tā, ka visiem kļuva nelabi. Bet tur viss bijis tā savādi kārtīgs. Rūpīgi salikts. Griezumi bija precīzi. Visas iekšas saliktas sievietēm pie kājām. Tur bija jaušama kaut kāda secība.

-     Pagaidi Billijs to redzēja? Es apstājos ielas vidū. Viņš nekad par to nebija ieminējies.

-     Holmsa kungs centās viņu apturēt, bet viņš ietiepās. Tāpēc mēs tur toreiz bijām; strādājām Holmsa kunga labā. Viņš jums nestāstīja?

-     Nē, es klusi atbildēju. Tas viss notika drīz pēc Džona kāzām. Holmsa kungs bija nerunīgs un gremdējās pārdomās. Toreiz es nojautu, ka viņš izmeklē Uzšķērdēja lietu, bet pieņēmu, ka tas notiek viņa istabā, kur viņš lasa avīzes, ievāc ziņas, domā, varbūt aplūko notikuma vietu. Es nezināju, ka viņš nācis šurp, redzējis līķus, gandrīz iekāpis to asinīs, turklāt ņēmis līdzi Billiju

Mani uz brīdi pārņēma tādas dusmas, ka acu priekšā viss sagriezās. Kā viņš uzdrošinājās iesaistīt zēnus šajā lietā Tomēr drīz dusmas pierima. Kā gan Holmsa kungs varētu neķerties pie Uzšķērdēja meklēšanas? Billiju nekad nevarēja apturēt, ja viņš bija nolēmis kaut ko darīt. "Holmsa kungs slēpa savu izmeklēšanu, bet… ar ko šobrīd nodarbojāmies mēs ar Mēriju?"

Mēs staigājām pa Vaitčepelu bērnu pavadībā, medījot nežēlīgu slepkavu, un neko negrasījāmies stāstīt Holmsa kungam.

Būtu liekulīgi dusmoties uz viņu.

Es nomierinājos un pamāju Mikijam, kurš nobažījies mani vēroja.

-     Vai es kaut ko pateicu nepareizi? viņš jautāja.

-     Nē, Mikij, tu visu pateici pareizi, Irēna mierinoši sacīja. Tātad Beikerstrītas namā valda noslēpumi?

-      Vairāk, nekā mums šķita, Mērija sāji noteica.

-     Lai nu kā, par to mēs domāsim citreiz. Turpināsim Mikij, tu teici, ka redzēji Vaitčepelas lēdijas brūces.

-      Es nē, bet citi zēni redzēja, Mikijs atbildēja.

-      Pirms ieradās policija. Viņi teica, ka visur bija asinis, līķis uzšķērsts, bet viss turpat palicis. Nebija nekādas kārtības. Iekšas bija vienkārši izmētātas pa istabu. It kā tur kāds censtos tēlot Uzšķērdēju, bet nezinātu, kā tas darāms.

-     Saprotu, Mērija klusi noteica. Vai mums jāzina vēl kaut kas?

Mikijs pameta skatienu apkārt un pieklusināja balsi.

-     Vaitčepelas lēdijai bija izgriezta mēle. Un tas bija slikti, jo mēs visi saprotam, ko tas nozīmē.

-    Jā, Mērija noteica, sakodusi zobus. Tas nozīmē aizliegumu runāt. Cerams, ka Liliana Roza to nenojauš.

Mikijs veda mūs pa netīrām ielām, ko apspīdēja auksta saule, un garāmgājēji mūs naidīgi vēroja. Pēc desmit minūtēm mēs iegriezāmies ielā, kur bija tikai divas mājas. Tās slējās viena otrai pretī, un pa vidu stiepās noteka. Nami bija greizi un ļodzīgi, it kā tūlīt grasītos sabrukt. Mikijs ieveda mūs pa zaļganām durvīm. Nams bija pārpildīts, visas istabas izīrētas, un katrs stūris tajās istabās bija izīrēts vēl kādam. Kad mēs devāmies augšā, kāpnes šūpojās, un termītu saēstās margas pamazām drupa. Nebija nekādu skaļu trokšņu, tikai vienmērīga vaidu, elsu un žēlabu murdoņa. Vārītu, sasmakušu kāpostu smārds tik tikko pārspēja noteku nelāgo smirdoņu.

Kad sasniedzām pēdējo stāvu, Mikijs pagrūda durvis labajā pusē. Vairāki paneļi jau sen bija ielauzti, bet kāds bija pienaglojis tiem pāri koka dēli un nobalsinājis durvis.

-                Š ir Lilianas Rozas istaba, Mikijs čukstēja.

-     Iesaku vienkārši iet iekšā. Ja klauvēsiet, viņa domās, ka atnākuši policisti, un aizbēgs pa logu.

-      Mēs nevaram iet iekšā, viņa varētu būt… nu, aizņemta Mērija zīmīgi noteica. Liliana Roza galu galā bija ielasmeita.

-    Vienpadsmitos dienā? Mikijs nicīgi vaicāja. Viņa tikai tagad ceļas augšā.

Kad es atvēru durvis, noskaidrojās, ka Liliana Roza ir pamodusies, piecēlusies un saniknota.

-     Kas jūs tādi esat, velns un elle? viņa sašutusi jautāja, iespriedusi rokas gurnos. Mani pārņēma apjukums. Viņa nepavisam nelīdzinājās tēlam, ko biju izveidojusi prātā. Es iztēlojos vulgāru, pārāk spilgtu būtni ar nedabiski gaišiem matiem un krāsainām, bet noskrandušām drānām, kas atklātu skatienam netīrus plecus, vai arī ļoti izkāmējušu sievieti ar iekritušiem vaigiem, neveselīgi mirdzošām acīm un miesu, ko jau saēd nelāga slimība.

Liliana Roza bija tīra, jauna sieviete ar lūpām, kas atgādināja rožu pumpuru, svaigu sejas ādu, uz kuras nebija ne miņas no krāšļiem, un glīti sakārtotiem melniem matiem. Viņai mugurā bija ļoti pieticīga zila kleita. Es izbrīnīta sapratu, ka jebkur šajā pilsētā viņu varētu noturēt par lēdiju, kas diemžēl kritusi nabadzības valgos. Tikai zaļās acis neiederējās šajā tēlā, jo tajās vienlaikus gailēja izaicinājums un solījums; mūsu acis nekad tādas nevarētu būt.

Staigule, kas neizskatās pēc staigules. Liliana Roza bija gudra.

Mazajā istabiņā mums visiem nebija vietas, tāpēc Mikijs gaidīja ārpusē kopā ar Irēnu, kurai bija iepaticies dīvainais zēns ar aso prātu. Es nostājos istabas vidū uz izbalējuša, raiba paklāja un vēroju Rozas jaunkundzi. Mērija stāvēja man blakus un ziņkāri aplūkoja nodilušo, bet tīro gultasveļu, veco skapi, vienīgo mazo lodziņu un ezera attēlu, kas bija izgriezts no avīzes un piesprausts pie sienas.

Mēs bijām pārsteigušas Rozas jaunkundzi brīdī, kad viņa meta savas nedaudzās mantas zaļu kleitu ar dziļu izgriezumu, bižutēriju un grāmatu, kuras nosaukumu nesaskatīju, kartona ceļasomā.

-    Jūs bēgat prom? Mērija iesaucās.

-     Kāda jums daļa? Rozas jaunkundze painteresējās.

Balss bija rupja, un viņa runāja ar tādu pašu akcentu kā cilvēki zemākajos stāvos, tomēr tas skanēja nedabiski, it kā viņa to būtu apguvusi. Arī tas bija mājiens, ka zem Vaitčepelas staigules maskas slēpjas cita būtne, kas nākusi no tālienes un pavisam citas dzīves. Liliana Roza bija dzimusi citā pasaulē, labākā, un kaut kas man lika noprast, ka viņa melos, zags, varbūt pat nogalinās, lai atkal izrautos no šī zaņķa.

-     Kas jūs tādas esat?

-            Mani sauc Mērija Vatsone, mana draudzene atbildēja. Un šī ir Hadsones kundze. Mēs izmeklējam noziegumus, tostarp Vaitčepelas lēdijas nāvi.

-     Domājat, ka esat dižas detektīves? Liliana Roza nicīgi iespurdzās. Daži aizraujas ar dīvainām rotaļām. Bet jūs nebāžat rokas mēslos, vai ne?

-    Šobrīd tās ir netīras, Mērija atcirta. Viņa nomira mūsu dēļ.

Liliana Roza uzmanīgāk palūkojās uz Mēriju un laikam ieraudzīja dusmas viņas skatienā.

-     Tātad jūs kā jau detektīves nolēmāt kā nākamo apciemot mani? viņa klusi jautāja. Atvedāt viņu tieši pie manām durvīm?

-     Jums nav jābaidās no sera Džordža Bērnvela, es apliecināju.

Viņa nicīgi iesmējās. No Bērnvela? Nē, no viņa es nebaidos. Kopš sarunas sākuma viņas izruna bija mainījusies. Šī sieviete acīmredzami prata pielāgoties jebkurai sabiedrībai. Viņas dzīvesstāsts noteikti bija ļoti aizraujošs. Es nožēloju, ka man neizdevās to noskaidrot.

-    Tātad jūs baidāties no tā otrā, es secināju. No tā, kuram nodevāt sera Džordža noslēpumus.

Liliana sastinga, vairs pat neelpodama. Tikai šalle ap viņas kaklu vējā nedaudz plīvoja.

-     Nē, viņa nobālusi čukstēja un sagrīļojās.

-    Mēs zinām, ko jūs izdarījāt, Mērija saudzīgi sacīja. Jūs gribējāt nozagt sera Džordža Bērnvela vēstules.

Mēs nezinājām, tikai minējām, tomēr veiksmīgi. Liliana Roza lūkojās uz Mēriju, iepletusi acis.

-     Vēstules, ko seram Džordžam sūtīja sievietes, es turpināju, taustīdamās uz priekšu un izdarīdama secinājumus pēc šausmām viņas sejā, kad atkal un atkal trāpījām mērķī. Jaunā sieviete bija pārbijusies, un es sapratu, ka rīkojos nežēlīgi, tomēr vienlaikus ļāvos galvu reibinošai sajūsmai. Es vairs nevarēju atkāpties, lai cik nesaudzīgi tas būtu. Vai jums nosauca vārdus? Nē, droši vien ne. Viņš lika jums rīkoties pēc saviem ieskatiem. Jums vajadzēja izlasīt vēstules un izvēlēties tās, kas varētu nodarīt lielāko postu, sagādāt lielāko kaunu un iznicināt dzīvi. Jūsu uzdevums bija noplūkt gardākos augļus. Droši vien jums ir ļoti ass prāts.

-       Asāks nekā viņām, Roza atcirta, atguvusi sparu, bet šoreiz runāja klusāk. Viņa atbalstīja roku pret gurnu, metot man izaicinājumu. Viņas rīkojās tik muļķīgi, visu uzticot papīram un tintei Tās dāmas pat čukstus nevienam neatklātu tādus noslēpumus, bet rakstīja visu uz papīra. Pēc tam viņas ir pārsteigtas, kad kāds to izmanto viņām par sliktu Muļķes Tomēr Lilianas Rozas balss neatbilda vārdiem. Tā bija klusa un skumja, un likās, ka viņa pat šņukst. Izruna bija tikpat tīra kā manējā. Varbūt arī viņas pagātnē bija šāda vēstule.

-     Kāpēc nevarēja ielauzties un nozagt vēstules? es skaļi prātoju. Sers Džordžs nebūtu brīdinājis šīs dāmas. Varbūt dažas vēstules netika glabātas viņa namā?

-     Kolekcijas dārgumi Liliana saniknota iesaucās.

-      Tos viņš glabāja pie sava advokāta sera Pītera Jorka, viņa paskaidroja. Viņš sauca to par savu apdrošināšanas polisi. Man bija uzdots iegūt šīs vēstules. Tas nebūtu grūti. Viņš gribēja panākt, lai es viņu apbrīnoju. Man ir šāda ietekme uz vīriešiem.

-     Neapšaubāmi, es sausi noteicu, aplūkodama šo jauno sievieti. Viņa bija izaicinoša, nesasniedzama, bet vienlaikus daudzsološa. Tas noteikti bija neatvairāms sajaukums.

-    Šis cilvēks… Mērija ieminējās.

-    Nekādu vārdu Liliana steidzīgi viņu pārtrauca, nolaizdama roku no gurna. Es nenosaukšu nevienu vārdu.

-    Protams. Viņš noteikti jums piedāvāja daudz naudas.

-    Vairākus tūkstošus, Liliana atzina. Pietiekami, lai es tiktu prom. Pietiekami, lai turētu mēli aiz zobiem.

-     Mums vajag tikai vārdu, Mērija viņu vilināja.

-     Neko citu, tikai…

-     Vai jūs esat zaudējušas prātu? Liliana atcirta un spēji pieskārās šallei. Savādi, ka sievietei, kam trūkst ēdiena, ir tāda šalle. Runājot viņa to plūkāja.

-    Jūs redzējāt, ko viņš nodarīja Vaitčepelas lēdijai. Uzšķērda un izrāva iekšas. Un viņa tikai uzdeva dažus jautājumus

-     Jautājumus? es atkārtoju.

-    Jā, Liliana rūgti apstiprināja. Tikai pēdējā laikā, tikai dažām sievietēm uz ielas. Jautāja, vai viņas saņēmušas atlīdzību par vēstulēm. Vai palīdzējušas šantāžistam. Tas bija tikai nieks, bet viņa tika saplosīta gabalos

Mana sirds sažņaudzās. Mērijas sejā atplaiksnija šausmas, kas mocīja arī mani. Pēc mūsu aiziešanas Vaitčepelas lēdija acīmredzot nospriedusi, ka ar viņas kluso dzīvi nepietiek. Viņa gribēja pati atrast ļaundari… un beidza savu dzīvi asiņu lāmā.

-     Mums ir ļoti žēl… Mērija izstomīja, bet Liliana viņu pārtrauca.

-               Vai domājat, ka lēdija bija pirmā? viņa sauca.

-     Kaut ko tādu paveikt nemaz nav vienkārši. Viņš ir pieredzējis. Bija citas sievietes, kas runāja un pretojās. Viņš mirkst asinīs, un neviens nav itin neko darījis, lai mūs aizsargātu

Mērija spēji ievilka elpu un čukstēja, pievērsusies man:

-    Avīzēs bija ziņojumi. Kad meklēju ziņas par augstākās sabiedrības dāmām, es lasīju arī vēstis par istabmeitām, prostitūtām un guvernantēm. Dažas pakārās, citas tika noindētas, daudzām bija pārgriezta rīkle vai vēnas plaukstu locītavās. Lielākoties tika uzskatīts, ka viņas izdarījušas pašnāvību, vienu vai divas pasludināja par slepkavības upuriem. Bet viņu bija daudz, vienmēr kādā citā vietā, un gandrīz nevienam neradās aizdomas. Kā varētu saistīt hercogienes nāvi Londonā ar aukles pašnāvību Glāzgovā? Es to pamanīju tikai tāpēc, ka daudz lasīju avīzes. Pat neienāca prātā… Es nezināju, ka tas viss ir savstarpēji saistīts.

-     Protams, Liliana noteica, balsij drebot. Kāpēc gan ne? Mēs neesam bagātas. Mēs neesam sievietes, ko viņam patīk salauzt. Mūs viņš izmanto un izmet mēslainē. Mēs viņam neesam noderīgas. Viņa norāva šalli no kakla. Ap to stiepās koši sarkana, uztūkusi rēta. Ar mani viņš īpaši necentās, Liliana sacīja.

-     Tikai mēģināja pārgriezt man rīkli. Nodarījums nebija smags; es tikai runāju ar policistu, kurš man bija iepaticies. Viņš domāja, ka es viņu nosūdzu. It kā es uzdrošinātos Es izdzīvoju un pārcēlos uz šejieni, sāku dzīvot, un viņš mani atkal atrada. Teica, ka man jāizpilda tikai viens uzdevums. Ja iegūšu vēstules, viņš mani atbrīvos. Un es grasījos doties prom. Viņas balss pieklusa līdz čukstam, pār vaigu noritēja asara.

-     Vakar viņš pateica, ka es esmu izdarījusi pietiekami, atdeva man naudu un aizgāja. Es biju brīva. Bet tagad šeit esat jūs, viņš to uzzinās, atradīs mani un šoreiz nebūs tik bezrūpīgs. Liliana uzlūkoja mani, un viņas acīs mirdzēja asaras. Viņa izskatījās pēc vajāta zvēra, kurš apjautis, ka zaudēs. Es negribu mirt, viņa sacīja.

-     Viņš neuzzinās… Mērija iesāka.

-     Uzzinās Liliāna atcirta. Viņš zina visul Sieviete aptina šalli ap kaklu, pagriezās un aizcirta ceļasomu. Viņa pacēla roku, sniedzoties pēc ezera attēla pie sienas. Gandrīz, viņa nočukstēja.

-    Steidzieties es mudināju. Mēs esam pienākušas viņam tuvāk, ļaundaris pievērsīsies mums, un viņam neatliks laika vajāt jūs. Liliāna pagriezās un uzlūkoja mani. Dodieties uz Kingskrosas staciju un brauciet uz Skotiju, uz Hailendsu. Es tur zinu kādu nomaļu vietu. Nocēlusi no sienas ezera attēlu, es tā aizmugurē uzrakstīju kāda sena mātes paziņas adresi, izmantojot zīmuli, ko aizņēmos no Mikija.

-     Tas nav pietiekami tālu, Liliana brīdināja.

-     Pagaidām ar to pietiks, Mērija sacīja. Tā mēs iegūsim laiku, lai viņu apturētu.

-    Jūs? Liliana neticīgi jautāja. Jūs viņu apturēsiet?

-     Protams, es atbildēju un iztaisnojusies satvēru somu ciešāk. Holmsa kungs teiktu, ka es esmu īsts Britu impērijas iemiesojums.

Lilianas lūpās atausa kaut kas līdzīgs smaidam.

-     Varbūt jums tas izdosies, viņa domīgi noteica, nopētījusi mani no galvas līdz kājām. Viņš neko tādu nebūs gaidījis.

Tas bija pēdējais, ko pateica Liliana Roza, iekams izgāja no istabas un devās lejup pa kāpnēm.

Spēks mani pameta, un es smagnēji atslīgu uz gultas. Mērija atbalstījās pret sienu.

-     Arī slepkava, viņa gausi noteica.

-     Mēs to jau zinājām, es atgādināju.

-       Bet nenojautām, ka tas notiek tādā apjomā. Tomēr viiiai ir taisnība. Lai paveiktu kaut ko tādu, ko redzējām Vaitčepelas lēdijas mājā, ir nepieciešama pieredze.

-    Tas nav Uzšķērdējs, Mērij, es iebildu.

-      Es vairs tā nedomāju, Mērija piekrita. Tās slepkavības, ko viņa pieminēja… Neviens nesaskatīja saistību starp tām. Viņš gluži vienkārši nogalināja sievietes un pazuda, un neviens pat nenojauta, ka to visu paveicis viens cilvēks.

-    Toties Uzšķērdējs nogalināja tik uzkrītoši, it kā turētu gaisā lielu plakātu un aurotu: "Skatieties uz mani Es esmu slepkava" Nē, tas nav viens un tas pats cilvēks, bet iespējams…

-     Dāmas Irēna ielūkojās istabā. Es jau biju aizmirsusi, ka viņa ir tuvumā. Mikijs pamanīja kādu, kurš mums sekojot.

-     Kas viņš ir? Kā izskatās? Mērija jautāja.

-     Es nezinu, kas viņš ir, Mikijs ziņoja, nostājies blakus Irēnai. Āriene nav nekāda īpašā. Seja ir ikdienišķa. Pārāk ikdienišķa. Uz mēteļa piedurknes ir gaišāks laukums, it kā viņš būtu kaut ko tīrījis. Viņš jau pasen mums seko. Sākumā es nebiju pārliecināts, bet viņš visu šo laiku stāvēja ārpusē un neko nedarīja.

-    Vai viņš nesekoja Rozas jaunkundzei? Tai sievietei, kas nupat aizgāja? es bažīgi jautāju.

-    Nē, Mikijs attrauca. Viņš vēl joprojām ir turpat.

-    Skaidrs, es apņēmīgi noteicu. Šis dienas laikā es biju ļāvusies bailēm, skrējusi, glābjot dzīvību, uzklausījusi drausmus stāstus un jutusies tik bezpalīdzīga, ka gribējās kliegt. Tam jāpieliek punkts. Man pietiek, es paziņoju un piecēlos.

-     Ko tagad darīsim? Mikijs piesardzīgi jautāja.

-              Tas vīrs man seko jau dienām ilgi, es noteicu.

-    Tagad mēs sekosim viņam.

Vaitčepelas nostūri

Debesīs bija savilkušies melni, biezi mākoņi, un valdīja tumsa, kaut gan bija pats dienas vidus. Gaiss bija smagnējs, sabiezējis un kodigs, tādējādi apliecinot, ka drīz sāksies pērkona negaiss, un Vaitčepelas iedzīvotāji steidzās paslēpties zem jumta. Mikijs caur netīro logu norādīja uz ielu. Pret durvju stenderi atbalstījies, tur stāvēja vīrietis ne pārāk garš, ne pārāk īss, ne tumsnējs, ne gaišmatis, un viņam mugurā bija mētelis ar gaišu laukumu uz elkoņa. Seju aizsedza mīksta, saburzīta cepure. Viņš iztaisnojās, acīmredzot gatavodamies, ka būs kaut kur jāiet. Nebija nekādu šaubu, ka viņš gaida mūs.

-     Šajās vietās vienmēr ir otra izeja, Irēna ieminējās, un man tobrīd nebija laika prātot, kā viņa to zina.

-     Mikij?

-     Šurp, viņš aicināja un izveda mūs pa durvīm, kas vairāk līdzinājās spraugai sienā. Reiz tā droši vien bija kalpotājiem paredzētā ieeja, bet tagad mēs to izmantojām, lai kāptu lejā. Tur lodāja žurkas, visur valdija drausmīgs smārds. Aiz sienām skanēja cilvēku balsis un vaidi. Mikijs neveda mūs līdz pirmajam stāvam, bet apstājās pie citām durvīm. Aiz tām pavērās liela, tukša istaba, kurā izmētātas dažādas mantas. Mikijs nevilcinoties šķērsoja istabu un atrāva vaļā logu.

Aiz tā bija plakans jumts. Irēna gāja pirmā un palīdzēja izkāpt man, jo man traucēja svārki. Mērijai palīdzība nebija nepieciešama. Mēs steigšus gājām pa jumtu un tikām lejā pa dzelzs kāpnēm. Izlaipojušas pa vairākām šķērsielām, mēs nokļuvām Parastajam aiz muguras.

Irēna un Mikijs mēģināja mūs pierunāt doties mājās. Mērija sparīgi atteicās, runādama čukstus, lai Parastais mūs nedzirdētu. Mikijs pievērsās man, pēc tam Irēnai un paziņoja, ka jau iepriekš redzējis manā sejā šādu izteiksmi un nemēģināšot mani apturēt.

-    Labi, Irēna padevās. Lūk, viņš iet iekšā

Mēs palūkojāmies ap stūri. Parastais laikam bija sapratis, ka mēs pārāk ilgi kavējamies, un nolēmis izlūkot situāciju. Pēc brīža mēs dzirdējām viņa saucienu, un Lilianas Rozas istabas aizkars sakustējās.

Sāka līt. Vispirms nokrita dažas lielas lāses, pēc tam debesīs nogranda pērkons. Lietusgāze pieņēmās spēkā. Šķita, ka tā nekad nebeigsies un pēcpusdienas laikā nolīs četrdesmit dienām un naktīm paredzētais daudzums. Lietus bija tik spēcīgs, ka nodarīja sāpes cilvēkiem, kapāja ietvi un iekļuva mājās pa vismazākajām spraudziņām. Ūdens bija netīrs, pelēcīgs, pilns ar kvēpiem. Šādā lietū pat žurkas meklēja pajumti, bet mums tas bija ļoti noderīgs. Tas iztukšoja ielas, tāpēc palikām tikai mēs un Parastais, turklāt blīvā lietusgāze paslēpa mūs un piespieda sekotāju turēt galvu nodurtu.

Viņš gāja pa garu un līkumotu ceļu, šķietami bezmērķīgi klīstot apkārt. Mērija gan minēja, ka viņš tīšām izvēlējies tik sarežģītu taku, lai atbrīvotos no sekotājiem, bet Mikijs un Irēna lieliski pieprata šo spēli. Mēs ar Mēriju turējāmies nostāk, vairoties no Parastā redzesloka, un arī Irēna un Mikijs sadarbojās, pārmaiņus sekojot viņam un atgriežoties, lai parādītu ceļu mums. Mikijs bija tikpat veikls kā pārējie Beikerstrītas Neregulārās armijas zēni, un Irēna no viņa neatpalika. Viņa nedaudz mainīja savu izskatu un gaitu, tāpēc Parastais nemaz nenojauta, ka viņam aiz muguras iet viena un tā pati sieviete.

-    Viņa tiešām ir meistare, Mērija pavīpsnājusi noteica. Tādas spējas ļoti noder operdziedātājai no Ņūdžersijas. Mēs daudznozīmīgi saskatījāmies.

"Operdziedātāja no Ņūdžersijas… Tomēr Irēnas balsī nav ne miņas no amerikāņu akcenta," es prātoju. "Varbūt viņa to laika gaitā zaudējusi. Amerika gan ir lieliski piemērota tam, lai sāktu visu no sākuma, nomazgātu pagātni tīru un atgūtu spožumu. Kur viņa patiesībā uzauga? Kur iemācījās sekot kādam tā, lai neviens viņu nepieķertu? Kur viņa iepazinās ar kramplaužiem un zagļiem? Par kādiem seniem nodarījumiem viņu varēja šantažēt? Kur viņa apguvusi prasmi klīst pa Londonas ielām zēna apģērbā, turklāt tik prasmīgi, ka apmuļķoja pat Holmsa kungu?"

Detektīvs mēģināja izzināt Irēnas pagātni. Viņam bija izgriezumu grāmatas ar uzrakstiem "Viņas veikums", "Iespējamais viņas veikums" un "Varbūtējais viņas veikums". Holmsa kungam nebija izdevies atrast neko neapgāžamu, apkopotas bija tikai baumas un minējumi. Nekas šajā sievietē nešķita īsts; viss bija māņi. Vienīgā taustāmā liecība bija sovrins, ko Irēna uzdāvināja Holmsa kungam pēc savām kāzām un ko viņš nēsāja pie pulksteņa ķēdes, kā arī fotogrāfija, kas tika glabāta atvilktnē. Bija vēl kaut kas. Reiz Holmsa kungs teica, ka Irēnas sejas dēļ būtu vērts iet nāvē, tomēr šis skaistums dižo detektīvu atstāja vienaldzīgu. Toties viņš atcerējās, kā pirms daudziem gadiem dzirdējis Irēnu dziedam koncertā; viņas balss aizkustinājusi Holmsa kungu līdz asarām. Mūzika viņam vienmēr bija svarīgāka par skaistumu. Un tagad man pa priekšu gāja šī Amerikas lakstīgala, izmantojot prasmes, ko viņai nebija iemācījis neviens mūzikas skolotājs.

Šajā lietainajā pēcpusdienā mēs laikam apciemojām visus Vaitčepelas nostūrus. Mēs ar Mēriju gājām uz priekšu, ar acs kaktiņu vērojot Parasto, un reizēm pat ļāvām viņam nozust no mūsu redzesloka, jo zinājām, ka viņam seko Mikijs un Irēna, kas parādīs mums īsto ceļu. Mākoņi sabiezēja tā, ka ielās valdīja piķa melna tumsa, un lietusgāze nerimās. Pasaule mums apkārt izskatījās pārdabiska, gluži kā elles gravīras senās grāmatās, kas mani bērnībā pārbiedēja.

Pienāca mirklis, kad Mērija ierāva mani šķērsielā un ar mājienu pavēlēja klusēt. Es nodomāju, ka Parastais ir mūs pamanījis un virzās atpakaļ, bet pēc brīža sapratu, kāpēc mēs slēpjamies. Kad es palūkojos ap stūri, mums garām paskrēja Holmsa kungs un Džons.

Es atkāpos, bet viņi likās iegrimuši savā darbā un mūs nepamanīja.

-     Vai jums ir revolveris, Vatson? Holmsa kungs uzsauca.

-     Vienmēr Džons atbildēja.

-    Lieliski. Šoreiz viņš no mums neaizbēgs Holmsa kungs atbildēja, un abi nozuda tumsā.

-     Vai tu zini, kas ar viņiem notiek? Mērija jautāja, kad bija pārliecinājusies, ka esam vienas.

-     Nav ne jausmas, es atbildēju un vēroju ielu, pa kuru abi pirmīt bija aizskrējuši. Pēdējā laikā es reti klausījos pie ventilācijas lūkas un nezināju, ar ko tagad nodarbojas Holmsa kungs. Laikam jau mēs nekad to neuzzināsim.

Mēs nevarējām uzdot jautājumus, neatzīstot, ka esam viņus redzējušas. Savādi, ka todien visi bijām

Vaitčepelā un meklējām noziedzniekus, bet darbojāmies atsevišķi.

-     Reiz Džons mums visu pastāstīs, Mērija nepiespiesti noteica. Un pēc tam es viņam pateikšu, ko šeit darījām mēs.

Pulkstenis sita ceturto stundu, un debesis vēl joprojām nebija noskaidrojušās. Vaitčepelas šaurās ielas izskatījās kā tinušās mijkrēslī. Mikijs steidzās pie mums un paziņoja: Viņš ir mājās. Irēnas jaunkundze teica, ka esam atraduši viņa midzeni. Mēs jau ilgi tur stāvam, bet viņš nav iznācis laukā.

Pa vienu no šaurajām ielām mēs sekojām zēnam, līdz nonācām gandrīz pie Stepni rajona un ieraudzījām lielu noliktavu no pelēkiem ķieģeļiem. Nosaukums sānos jau sen bija izbalējis, sienu klāja netīrumi un sena ugunsgrēka atstātie sodrēji. Nedaudzie logi bija aiznagloti ar dēļiem, un arī lielās parādes durvis bija stingri aizbultētas. Tikai nelielās sētas puses durvis nebija nostiprinātas. Es pametu skatienu apkārt un redzēju daudzas citas lielas noliktavas, bet ielas bija tukšas. Irēna stāvēja blakus nelielajām durvīm, ko nupat bija atslēgusi. Tās bija atvērtas, un pa tām plūda savāda balta gaisma. Tikai dažas pēdas šķīra mūs no Parastā.

-     Varbūt mums vajadzētu… Mērija ieminējās, bet es neļāvu viņai pabeigt teikumu. Manī mutuļoja dusmas. Es domāju par Loru Šērliju, Vaitčepelas lēdiju un pārējām sievietēm, ko pat nepazinu, par atņemtām dzīvībām, izpostītu dzīvi, nodarīto ļaunumu, izlietajām asinīm, salauztajām sirdīm un par visu, ko šis cilvēks atņēmis, rīkodamies pārliecībā par savām tiesībām. Dusmas uzliesmoja, kveldēja, pieņēmās spēkā, un es sparīgi iesoļoju noliktavā, pat necenzdamās uzmanīties.

Ieraudzītais mani pārsteidza. Nezinu, ko biju gaidījusi, bet katrā ziņā neko tādu.

Smagi aizkari slēpa lielāko daļu noliktavas, un vidū bija izveidota apmēram divdesmit pēdu liela telpa. Tajā spoži dega gāzes lampas. Gludi spoguļi novirzīja gaismu uz dažādām pusēm. Daži aizkari likās no samta, uz citiem bija uzgleznotas neticamas lauku ainavas. Es redzēju dažādus priekšmetus lielas grieķu ģipša vāzes, nesaskaņotus dīvānus un krēslus, viltotas statujas. Gar vienu sienu aizstiepās stienis, un uz tā bija pakarināti vulgāri caurspīdīgi apģērba gabali. Pašā istabas vidū uz ļoti koša turku paklāja sastingusi stāvēja sieviete, it kā pozētu gleznotājam. Viņai bija grieķu ķivere, sandales… un nekā cita.

-       Aizver tās sasodītās durvis viņa uzsauca.

-     Man pupi salst

Mērija iespurdzās. Irēna skaļi iesmējās, satvēra aiz pleca Mikiju, kurš bija plati iepletis acis, un izsūtīja viņu ārā. Es pametu skatienu uz vietu, kur vajadzēja būt gleznotājam, bet ieraudzīju lielu koka kasti, apmēram divas pēdas garu un platu. Tā balstījās uz trijkāja. Malā, kas pavērsta pret meiteni, bija iestrādāta liela stikla lēca. Tālāko malu sedza audums, un zem tā slēpās vīrietis.

Kamera Un fotografēja Parastais. Viņam mugurā bija tas pats mētelis ar gaišo laukumu uz piedurknes. Tā bija vienīgā pazīme, kas ļāva man viņu saskatīt pūlī. Viņš nesteidzīgi iztaisnojās un drūmi palūkojās uz mani, bet es pārsteigta atskārtu, ka šajā skatienā vairāk jaušams aizkaitinājums, nevis dusmas.

-     Jau atkal jūs viņš gurdeni noteica. Jūs visu laiku kaut kur uzrodaties. Kas jums, pie velna, vajadzīgs?

Man nebija nekā, ko atbildēt. Es tikai raudzījos uz viņu, un mani pārņēma nepatīkamas aizdomas, ka esmu pieļāvusi baismīgu kļūdu. Atkal.

Mērija piegāja pie galda istabas tālākajā malā. Uz tā bija saliktas kastes, pilnas ar fotogrāfijām, un viņa nekautrēdamās sāka tās cilāt.

-     Attēli, Mērija secināja. Neķītri attēli. Ļoti netīri attēli Izklausījās, ka viņa ir nedaudz pārsteigta, bet ne satriekta. Viņa grozīja vienu no fotogrāfijām rokās. Irēna, piepešas ziņkāres pārņemta, pievienojās viņai. Es paliku stāvam.

-     Pornogrāfija, es klusi noteicu. Nevis šantāža.

-     Klau, kas jūs īsti esat? Parastais noprasīja. Jāatzīst, tādos apstākļos viņam bija tiesības uzdot šo jautājumu. Es secināju, ka pēdējā laikā to esmu dzirdējusi bieži. Varbūt vajadzētu pasūtīt vizītkartes.

Droši vien pirmajā mirklī viņš nebija mani saskatījis. Varbūt mana seja grima ēnā tāpat kā vienmēr. Apgājis apkārt kamerai, Parastais pavērsa pret mani vienu no spoguļiem, un gaisma apspīdēja manus vaibstus. Tā bija ļoti spilgta, bet es nesarāvos. Atšķirībā no viņa. Tobrīd Parastais mani pazina kā sievieti, kurai sekojis. Viņš klusēja. Arī es neko neteicu. Mēs tikai stāvējām ēnu ielokā un vērojām viens otru, gaidot kādu saprotamu rīcību.

Kailā sieviete nopūtās, atslābināja locekļus un paberzēja muguru. Mērija pamanīja izdevību, piesteidzās pie viņas ar rītakleitu rokās un sāka nepiespiesti sarunāties, atstājusi Irēnu pie fotogrāfiju kastēm. Mana draudzene prata panākt, lai cilvēki atraisās, un jau pēc brīža abas ar jauno sievieti Rūbiju dedzīgi sprieda par fotomākslu. Mērijas uzdotie jautājumi šķita nevainīgi, bet viņa pamazām noskaidroja, ko šis cilvēks fotografē, kā to dara un vai varētu fotografēt slepus.

-     Uz šiem attēliem ir rakstīts, ka vina vārds ir Robērts Šeldons, Irēna man uzsauca.

-     Lieciet fotogrāfijas nost viņš pavēlēja, bet neatrāva skatienu no manis.

Es biju gaidījusi izaicinājumu vai dusmas, varbūt pat šausmas par to, ka viņš ir atrasts. Bet es nebiju gaidījusi bailes. Asinis atplūda no viņa sejas, acis iepletās neiespējami plati, rokas trīcēja. Kāpēc viņš no manis baidījās? Šis cilvēks nekaunīgi sekoja man pa visu Londonu, bet nekad neuzlūkoja šādi.

Beidzot man radās nojausma. Varbūt es tomēr nebiju nomaldījusies no pareizā ceļā. Varbūt šī bija nepieciešama pietura.

-     Vaitčepelas lēdija, es klusi ierunājos. Irēna vēl joprojām pētīja fotogrāfijas. Otrā istabas malā Mērija līksmi pļāpāja ar Rūbiju, izvilinot noderīgas ziņas. Tomēr pasaulē nebija neviena cita, tikai mēs abi.

-     Nē, es viņu nenogalināju, Šeldons sacīja. Viņš lūkojās man acīs, un es viņam ticēju.

-     Jūs bijāt pie viņas mājas, es atgādināju. Jūs viņai sekojāt. Jūs sekojāt viņai Vaitčepelā un vēlāk ari man. Pēc tam viņa nomira asiņu jūrā. Man nebija ne jausmas, ka es spēju būt tik nepielūdzama. Šeldons izskatījās tik satriekts, it kā pār viņu būtu kritis lāsts.

-     Es jūs vēroju, neko citu nedarīju. Tikai vēroju viņš klusā, saspringtā balsī apgalvoja.

-     Kāpēc?

-    Saprotiet, es domāju, ka esat labdare. Domāju, ka gribēsiet mani apturēt. Gribēju redzēt, ar ko jūs par mani runāsiet.

-     Kāpēc man vajadzētu par jums runāt?

-    Tāpēc, ka tādi kā jūs vienmēr runā, viņš rūgtuma pilnā balsī atcirta. Krietnie ļaudis Jūs runājat par morāli, labiem darbiem, ielu satīrišanu, bet patiesībā tikai atņemat dienas izpeļņu tādiem kā es un Rūbija. Vaitčepelā ir daudz tādu sieviešu, kas grib liegt mums strādāt. Jau iepriekš es esmu tādas sastapis, un man nācās pārcelties citur. Tagad es nepieļaušu, lai jums līdzīgie atkal iejaucas manā darbā.

Es zināju, ka viņš melo, bet pagaidām nolēmu to neatklāt.

-     Vai Vaitčepelas lēdija bija labdare?

-    Jā. Viņš nicīgi iesmējās. Tā ir bīstama nodarbošanās.

-     Vai zināt, kas viņu nogalināja?

-     Nē, protams Šeldons nobālējis apgalvoja. Es tikai gribēju redzēt, ko viņa dara. Pārliecināties, vai viņa neiejauksies manā darbā.

-       Melis es viņu apsūdzēju un spēru soli uz priekšu. Gaisma vairs mani neapspīdēja, un seju slēpa ēnas. Kāds lika jums viņai sekot. Kāds pavēlēja viņu novērot un ziņot. Kad šis kāds uzzināja, ka es esmu lēdiju apciemojusi un uzdevusi jautājumus, viņai bija jāmirst no jūsu rokas. Cik ilgs laiks paietu, kamēr arī mani atrastu asiņu jūrā?

-     Es viņu nenogalināju Šeldons trīcēdams izstomīja. Es viņu redzēju. Redzēju asinis. Uzgāju augšā; viņš pavēlēja man uziet augšā…

-      Kāpēc? es jautāju. Šeldons klusēja. Tas bija brīdinājums, vai ne? Lūk, kas notiks, ja ar kādu runāsiet. Taču tagad es esmu šeit, bet viņa nav. Runājiet es neatkāpos. Šeldons pameta skatienu apkārt kā lamatās iedzīts zvērs. Runājiet es atkārtoju, bet biju gājusi par tālu. Kā jau mēdz darīt lamatās iedzīti zvēri, Šeldons uzbruka. Viņš grūda man virsū smagu spoguli. Man bija tikai mirklis laika paspert soli malā, iekams tas sašķīda man blakus. Stikla lauskas uzlidoja gaisā un saskrambāja man rokas un seju.

Vēl pirms brīža es biju jutusies kā atriebes dieviete. Tagad es atkal biju trausla, veca sieviete.

Irēna pieskrēja pie Šeldona un satvēra viņu aiz rokas. Viņš centās izrauties, bet Irēnas tvēriens bija dzelžains.

-     Vai esi savainota? viņa man jautāja.

-    Nē, es vārgā balsī atbildēju. Mērija steidzās pie manis un nopētīja skrambas.

-     Viss būs labi, viņa apliecināja. Tikai virspusēji griezumi. Tev paveicās. Viņa pievērsās Šeldonam. Ja jūs viņai kaut ko nodarītu…

-     Nu un? viņš iesaucās. Vai domājat, ka es no jums baidos? Lai ko jūs man nodarītu, viņš atriebsies daudz briesmīgāk. Viņš mani aizsargā Šeldona balss pieņēmās spēkā. Viņš centās pārliecināt ne vien mani, bet arī sevi. Ja kaut ko mēģināsiet darīt, jūs nepagūsiet pamest Vaitčepelu dzīvas

-              Iespējams, Irēna piekrita un palaida viņu vaļā.

-    Tomēr ari mums ir aizstāvis, viņa nočukstēja, acīmredzami izbaudīdama iespēju to pateikt. Ja kaut ko mums nodarīsiet, mēs pazīstam kādu, kurš dzīsies jums pakaļ līdz pat pasaules malai un izraus jums sirdi no krūtīm.

Mēs bijām nonākuši strupceļā. Šeldons izrādījās pārāk nobijies, lai runātu, mūsu aizstāvji bija klusi, neredzami un nāvējoši, un neviens nesaprata, ko tagad darīt.

-               Lieciet taču viņu mierā, Rūbija rāmi noteica.

-    Viņš nav ļaundaris, kaut gan nav arī krietns, bet pret mani izturas labi, un man patīk šis darbs.

-     Tiešām? es pārsteigta jautāju.

-     Tas jādara zem jumta, Rūbija paskaidroja un nostājās blakus Robertam Seldonam, pieskaroties viņa rokai. Viņš nepagriezās, lai uzlūkotu meiteni, bet uz brīdi apkļāva viņas plaukstu ar savējo. Te ir silts, neviens mani neaizskar un negrābstās, tātad darbs ir labs. Viņš mani atrada un pieņēma darbā. Nebiedējiet viņu vairs, labi?

-     Piedod, Mērija atvainojās. Mēs tikai…

-     Viņš izseko cilvēkus, Rūbija sacīja. Šeldons šķita atguvies un nedaudz izslējās. Viņš izbrīnīts vēroja Rūbiju. Laikam viņš nebija nojautis, ka sievietei rūp viņa liktenis. Robertam tas padodas, jo neviens viņu nepamana. Bet varu apliecināt, ka neko citu viņš nedara.

-    Es nepazinu nevienu tajās fotogrāfijās, Irēna sacīja. Lai nu kā, taču es neuzskatu, ka svarīgākos attēlus viņš glabā šeit.

-     Vai tā ir jūsu nodarbe? es jautāju. Jūs slepus uzņemat fotogrāfijas? Nostājaties aiz kāda aizkara un strādājat? Tomēr šī apsūdzība pat man pašai izklausījās neticama.

-     Diez vai tas ir iespējams, Mērija sacīja. Šādu kameru noslēpt ir pagrūti.

Es atkal pievērsos Robertam Seldonam. Man prātā bija ienākusi ideja. No aizdomās turamo loka varēja izslēgt vismaz vienu cilvēku.

-     Vai jūs esat viņu redzējis? es jautāju. Šeldons papurināja galvu.

Bet Rūbija atbildēja. Viņa nebaidījās. Varbūt viņa nezināja, ka ir jābaidās.

-    Es to cilvēku redzēju. Vienu reizi. Viņš atnāca pie Roberta. Jā, zinu, ka nevajadzēja vērot, viņa sacīja, atbildot uz Šeldona šausmu pilno izteiksmi sejā. Tomēr es nevarēju atturēties un palūkojos. Viņš mani nepamanīja. Turklāt arī es viņu nesaskatīju. Te bija tumšs, un viņš jau gāja prom. Es redzēju tikai ēnu durvīs. Apveidu. Ar to nepietiktu, lai raksturotu ārieni.

-     Vai viņš bija tukls? es jautāju.

-     Nē, viņa augums bija parasts. Pat kalsns, Rūbija atbildēja, paraustījusi plecus.

Roberts Šeldons bridi klusēdams lūkojās uz viņu un soli atkāpās. Es nevienam neesmu kaitējis, viņš uzstāja. Es nevarēju noteikt, vai tā ir taisnība.

-    Droši vien, es piekritu. Jūs esat gļēvulis.

Es gribēju viņu sadusmot, un tas izdevās. Šeldons atmeta galvu un sparīgi tuvojās mums.

-      Jūs mani apvainojat, traucējat darbā, sabojājat vērtīgu aprīkojumu un izsakāt baisas apsūdzības Šeldons iesaucās. Piepeši viņš vairs nebija bailēs sarāvies vīriņš; viņš bija atguvis kripatu varas. Pat viņa izruna bija mainījusies viņš vairs neizklausījās pēc Vaitčepelas iedzīvotāja. "Interesanti, pie kā viņš skries pēc glābiņa, kad mēs būsim aizgājušas?" Ja kaut reizi man tuvosieties, es izsaukšu policiju. Ja vēlaties mani pratināt, sazinieties ar manu advokātu. Šeldons iegrūda man rokās vizītkarti, ko izvilka no vestes kabatas, un dzina mani uz durvju pusi. Viņš labprāt apsūdzēs jūs apmelošanā Es no jums nebaidos, viņš deva pēdējo triecienu, kad centāmies aiziet, saglābjot pašcieņu. Kāpēc lai es baidītos no sievietēm?

Pavedieni, lamatas un sakarības

Mums palaimējās, jo Mikijs jau bija atradis pietiekami lielu kebu, lai mēs tiktu mājās. Kebs bija vecs un ļodzīgs, un tādus droši vien izmantoja pirms simt gadiem. Šur tur vēl bija manāms apzeltījums, un uz apdilušā, saplēstā pārvalka sulīgi zaļas krāsas pēdas. Es biju pārgurusi. Pirmīt manu sparu uzturēja piedzīvojumi, bet tagad, kad pulkstenis nosita piekto stundu un krēslainā dienas gaisma pārvērtās par nakts tumsu, spēks mani pameta. Spriežot pēc žāvām, ar Mēriju notika tas pats. Mikijs pieturēja durvis, kad mēs ar Mēriju iekāpām iekšā. Mēs piedāvājām viņu aizvest, bet zēns teica, ka vēlas iet kājām, jo ratos viņam kļūstot nelabi. Irēna svinīgi paspieda zēnam roku.

-     Bija ļoti patīkami ar tevi sadarboties, Mikij, viņa sacīja. Cerams, mēs vēl tiksimies.

-     Abpusēji, Irēnas jaunkundze, Mikijs atbildēja. Acīmredzot Irēnai bija izdevies atstāt uz viņu iespaidu ar savām prasmēm pārvietoties pa ielām.

Irēna apsēdās mums blakus, un es izliecos pa logu.

-     Mikij, lūk, pieci šiliņi, ko esam tev parādā. Tu strādāji lieliski, es noteicu, sniedzot viņam naudu. Rit atnāc uz manu virtuvi. Iedošu tev karstas piparkūkas

Kalsnā sejiņa atplauka, un viņš uz bridi atkal izskatījās kā mazs zēns. Nākamajā brīdī Mikijs savaldījās un jautāja: Vai pietiks arī pārējiem, kundze? Mēs visā dalāmies Neregulārās armijas zēni rūpējās cits par citu.

-     Protams, es izcepšu piparkūkas visiem, es solīju. Varēsi tās viņiem aiznest. Tomēr tev jāatnāk uz virtuvi pašam, lai varu tev pateikties. Es gribēju arī pārliecināties, vai ar viņu nav noticis nekas slikts pēc šīs dienas piedzīvojumiem. Kāds no šīs spēles dalībniekiem bija pietiekami nežēlīgs, lai nodarītu pāri bērnam. Mikijs plati pasmaidīja, pacēla cepuri un devās prom.

Es atlaidos sēdeklī. Mērija miegaini šūpojās man blakus. Viņa spētu aizmigt arī pēc kaujas karalaukā. Irēna sēdēja man pretī ar muguru pret važoni un vēroja ielu, meklējot sekotājus. Nevienu neieraudzījusi, viņa izliecās pa logu un nosauca važonim adresi. Mēs braucām klusējot. Irēna lūkojās laukā, Mērija snauda, bet es domāju, grozīdama pirkstos Šeldona kunga pasniegto vizītkarti.

-     Vismaz zinām, ka tas nav Maikrofts, es ieminējos. Viņš ir ļoti iespaidīga auguma cilvēks. Ne

Vaitčepelas lēdijas paziņa, ne Rūbijas redzētais vīrs nebija tik milzīgs.

-     Varbūt tie bija šantāžista algotņi, Irēna atgādināja.

-     Man tā nešķiet, es sacīju un gurdi paknaibīju virsdeguni. Labprātāk es būtu apgūlusies un iemigusi.

-    Šantāžists tiekas ar upuriem, citādi nevarētu pats savām acīm vērot viņu mokas. Vaitčepelas lēdija teica, ka neģēlis baudpilni nolūkojies viņas ciešanās. Lai turētos blakus un redzētu notiekošo, viņam jābūt nemanāmam. Maikrofts Holmss pūlī izceļas. Viņš ir ļoti liels un redzams.

-     Turklāt pārāk slinks, Mērija piebilda. Es tiešām nedomāju, ka viņš ir vainīgs.

-    Nē, vismaz ne šajā noziegumā, es piekritu. Šim cilvēkam es neuzticējos un nekad neuzticēšos. Tomēr šis nebija viņa noziegums. Viņš būtu spējīgs to visu paveikt, bet noziedznieka rīcībā bija jaušams savaldības zudums, un es biju pārliecināta, ka Maikrofts Holmss neko tādu nepieļautu.

-    Strupceļš, Irēna pēc brīža noteica. Runa nebija par braucamo ceļu.

-     Ja Holmsa kungs nonāk strupceļā, tad atgriežas sākumā un vēlreiz pārskata visus pierādījumus, es ieminējos.

-     Cik bieži Šerloks Holmss nokļūst strupceļā? Irēna dzēlīgi painteresējās.

-            Reti, es atzinu. Runājot pavisam atklāti, mums bija maz tiešu pierādījumu. Izmeklēšanas gaitā mēs bijām ieguvušas tikai emocijas un pieņēmumus, darbojušās saskaņā ar instinktiem un minējumiem. Nebija nekāda stingra pamata. Tas nemitīgi mainījās un slīdēja prom, un ļaundaris vienmēr bija soli priekšā. Viss šis notikums bija kā dūmu vērpete, kas pagaisa, tiklīdz mēģinājām to satvert. Uzdevums šķita nepaveicams. Es sagumu sēdeklī. Kāds nogurums es nočukstēju. Tomēr es neticu, ka spēšu iemigt. Mērija man blakus izteiksmīgi nožāvājās, neatvērusi acis, un es pasmaidīju. Acīmredzot viņai šādu grūtību nebija.

-     Holmsa kungs pavada nomodā vairākas diennaktis, kad veic izmeklēšanu, es pavēstīju Irēnai, pieklusinādama balsi, lai nepamodinātu Mēriju. Iepriekš es nesapratu, kā viņš to spēj. Tagad domāju, ka viņam nav citas iespējas. Viņš nespēj iemigt.

Irēna skumji pasmaidīja un lūkojās laukā pa logu uz Oksfordstritu. Ceļi bija spoži apgaismoti, dega visas gāzes lampas, un veikali vēl bija atvērti; daži tika aizslēgti tikai pusnaktī. Ielās valdīja rosība, un mēs braucām lēni, bet man nekur nebija jāsteidzas.

-     Kas tas ir? Irēna jautāja, norādījusi uz kartona gabaliņu man rokā.

-      Šeldona kungs draudēja, ka jebkura turpmākā saziņa notiks ar viņa advokāta starpniecību. Viņš pieminēja neslavas celšanu.

-      Neko tādu es nedzirdēju. Nejauks cilvēciņš, Irēna nicīgi noteica.

Es apgriezu kartīti otrādi. Džons Kērkbijs, advokāts. Spriežot pēc lētās, nevīžīgi noformētās kartītes, viņš nebija pārāk cienījams. Atšķirībā no Vaitčepelas lēdijas advokāta sera Ričarda Helifeksa.

Piepeši tumsā uzmirdzēja viena vienīga dzirkstele. Man aizrāvās elpa. Ak vai

-    Ar Loru Šērliju neizdosies parunāt, es domīgi spriedu. Tagad viņa izvairīsies no manis.

-     Ko tu teici? Irēna jautāja. Es pacēlu skatienu.

-     Man jāapspriežas ar kādu no cietušajām, bet es pazīstu tikai Loru Šērliju. Viņa dara visu iespējamo, lai aizmirstu notikušo un palīdzētu vīram atveseļoties. Es neticu, ka viņa mani labprāt pieņemtu. To sacīdama, es piepeši izslējos taisnāk. Nevienu citu no cietušajām es nepazīstu, un viņas nepazīst mani. Viņas negribētu, lai es parādos pie viņu sliekšņa un paziņoju, ka zinu par šantāžistu un…

-     Tu pazīsti mani, Irēna rāmi novilka.

Protams Es uztvēru Irēnu kā sabiedroto, bet arī viņa bija cietusī. Tieši tāpēc viņa bija te. Es paliecos uz priekšu.

-     Man ir kāda doma. Man tā jāapstrādā un jāizkristalizē. Vai tu varētu atbildēt uz dažiem jautājumiem?

-     Protams, Irēna uzjautrināta piekrita.

-     Vai šantāžists zināja par tavu dēku ar Bohēmijas karali?

-    Jā, tāpēc es sākumā turēju aizdomās Šerloku.

-     Kurš vēl zināja par šo sakaru?

-     Neviens.

-     Kāds noteikti bija, es neatlaidos. Nosauc visus, Irēna Visus, kam bija kaut neliela nojausma. Karaļa kalpotāji?

-    Tiem vienmēr bija aizsietas acis, un viņi bija ļoti uzticami, citādi nebūtu karaļa kalpotāji. Turklāt viņi visi ir Bohēmijā, Irēna apjukusi sacīja.

-     Varam izslēgt karali no aizdomās turamo saraksta, vai ne? es jautāju.

-    Jā, Irēna sāji noteica. Viņš nav īsti godājams, tomēr arī ne pietiekami gudrs, lai to visu paveiktu.

-     Es, Džons, Holmsa kungs… es uzskaitīju vārdus.

-     Neviens no jums nav šantāžists.

-    Tavs vīrs?

-     Viņš neko pat nenojauta, kamēs es nebiju viņam visu pateikusi. Turklāt viņam tas nerūpētu. Tā dēka ir palikusi pagātnē.

-     Bija fotogrāfija, kurā esat uzņemti jūs abi ar karali. Vai tu to paņēmi līdzi?

-    Nē, atstāju šeit, Irēna atbildēja. Ļoti drošā vietā.

-      Kur, Irēna? es jautāju, paliekusies uz priekšu tā, ka gandrīz varēju viņai pieskarties. Kur tu atstāji šo bīstamo fotogrāfiju? Kur atstāji visus kompromitējošos dokumentus, Irēna?

-            Aizzīmogotā lādē pie sava advokāta, protams, viņa izbrīnīta sacīja. Un atbilde bija man rokās. Irēna redzēja, kā es atplaukstu. Advokāts viņa izdvesa.

-     Lāde bija aizzīmogota…

-    Jebkurš var atvērt lādi un to aizzīmogot vēlreiz, es noteicu. It īpaši advokāts, kam ir pieejamas visdažādākās lādes. Kas viņš ir?

-     Ketlvels, Irēna izdvesa. Sers Džeikobs Ketlvels. Es viņam uzticējos…

-     Tāpat kā visi, es noteicu. Arī es glabāju dokumentus pie advokāta. Tāpat kā Džons un Holmsa kungs. Mums pat prātā neienāca, ka pie advokāta tie nevarētu būt drošībā.

-     Ketlvela ir ļoti glīts ciematiņš Jorkšīrā, Mērija izklaidīgi ieminējās. Mēs ar Džonu reiz tur viesojāmies. Viņa atvēra acis un atskārta, ka mēs uz viņu pārsteigtas nolūkojamies. Vai es kaut ko palaidu garām?

-     Kērkbijs, es sacīju.

-    Jā, arī Kērkbi ir Jorkšīrā, Mērija sacīja un piecēlās sēdus. Kas notiek?

-     Kad mēs bijām sera Džordža Bērnvela kabinetā, es redzēju viņa advokāta vārdu, Irēna satraukta ieminējās. Pīters Jorks

-    Tas, kurš draudēja Vaitčepelas lēdijai, bija Džons Ripons. Jorkšīrā ir pilsēta arī ar tādu nosaukumu. Kāpēc mēs runājam par advokātiem? Mērija jautāja. Mēs viņai paskaidrojām.

Sievietei nav drošas paslēptuves. Viss, kas viņai ir, pieder viņas vīram, kurš drīkst lasīt viņas dokumentus un vēstules, ja vēlas. Tāpēc sievietes, it īpaši tās, kurām ir noslēpumi, atstāj visus dokumentus, vēstules un svarīgās mantas pie advokāta, kurš ir zvērējis šos noslēpumus neatklāt. Sievietes uzskata, ka viņu dokumenti ir drošībā. Advokāts galu galā ir likuma pārstāvis. Kurš varētu iedomāties, ka viņš salauž zīmogu, izlasa noslēpumus, ķeras pie šantāžas, slepkavībām un izpostīšanas? Turklāt pat tad, ja rastos aizdomas, tās nevienam nevarētu atklāt. Advokāta rīcībā būtu pārāk daudz noslēpumu, ko izmantot, lai nevienam neļautu runāt.

-    Tas ir viens un tas pats cilvēks, Mērija secināja.

-     Visi šie advokāti ar Jorkšīras apdzīvoto vietu vārdiem… tas ir viens cilvēks.

-      Kāpēc viņš izvēlējās Jorkšīru? Irēna jautāja.

-     Turklāt tik daudz klientu… Vai viņš nebūtu ļoti aizņemts?

-     Pieņemtos vārdus ir grūti atcerēties, Mērija sacīja. Irēna pamāja. Es nospriedu, ka arī viņai tāda situācija nav sveša. Ir daudz vieglāk tos atminēties, ja zini, ka runa ir par ciematiem Jorkšīrā.

-     Varbūt viņš ir tur dzimis, es prātoju, lūkodamās laukā pa logu un klusībā skubinādama važoni braukt ātrāk. Man ļoti gribējās iesaukties: "Spēle ir sākusies" Tagad es sapratu, kāpēc Holmsa kungs izmeklēšanas laikā traucas pa visu pilsētu. Man radās sajūta, ka es varētu dzīties ļaundarim pakaļ no Bakingemas pils līdz pat Beikerstrītai.

-     Kad tu pēdējo reizi sastapi savu advokātu? Mērija jautāja Irēnai.

-     Toreiz, kad viņu nolīgu, Irēna atbildēja. Viņš bija savāds vecs kungs. Pēc tam visu kārtojām sarakstoties.

-     Lūk Tāpat rīkojas vairākums cilvēku. Vienu vai divas reizes tiekas sākumā, pēc tam sūta vēstules. Pavisam vienkārši. Neliela maskēšanās vai daži aktieri, kas gatavi sākumā notēlot juristu…

-     Viņš tiešām bija aizdomīgi līdzīgs advokātam, Irēna piebalsoja. Tādam, kas tēlo uz teātra skatuves.

-     Tieši tā Mērija iesaucās. Pēc tam visus sūtījumus saņem kāds vienkāršs rakstvedis, kurš tos nogādā tālāk. Vai arī norādītā adrese ir tikai pastkastīte, ko viņš iztukšo divas reizes nedēļā.

-     Tā būtu drošāk, Irēna piekrita. Tomēr šantāžists sūtīja Lilianu Rozu pie sera Džordža Bērnvela, lai viņa nozagtu dokumentus no advokāta kabineta. Kāpēc, ja šis advokāts ir pats šantāžists?

-     Varbūt viņš gribēja pārbaudīt Lilianas Rozas padevību? es minēju. Man prātā nāca daudzi iemesli.

-     Pierādīt savu varu pār viņu? Pārbaudīt seru Džordžu? Noskaidrot, cik uzticams viņš ir un ko būtu ar mieru darīt pievilcīgas sievietes dēļ? Varbūt gribēja savest abus kopā kāda cita iemesla dēļ? Pārliecināties, vai sers Džordžs neko neslēpj? Vai arī vienkārši parotaļāties, pārvietot savas izsmalcinātās spēles figūras un izklaidēties, vērojot, kas notiks.

-     To es varu iztēloties, Irēna piekrita. Ja ir runa par tādas ievirzes prātu, kāds ir mūsu meklētajam ļaundarim, tas viss ir iespējams. Jā, tas saskan Tiešām saskan

-         Mēs viņu atradām Nu, gandriz atradām. Mēs noskaidrojām, kas viņš ir, un tagad tikai jāmeklē pēdas, Mērija satraukta bēra vārdus. Tagad mēs esam rokas stiepiena attālumā Marta, Irēna, spēle pavisam noteikti ir sākusies Mērija iesmējās, bet piepeši viņas vaibsti sastinga. Es zināju cēloni. Viņai prātā bija iešāvusies tā pati ideja, kas mani apciemoja pirms brīža.

-    Marta, viņa klusi ierunājās. Mēs satikām Vaitčepelas lēdijas advokātu pie viņas mājas pēc slepkavības. Tu ar viņu runāji, es ne. Kā viņš…

-    Helifekss, es atbildēju. Viņš nodēvēja sevi par Helifeksu.

-    Atkal Jorkšīra, Mērija nočukstēja. Marta, mēs ar viņu runājām. Es viņam uzkliedzu

-    Jā, es ar viņu runāju. Man pār muguru skrēja dusmu un baiļu trīsas. Es stāvēju uz ielas, runāju ar viņas slepkavu, kam rokas vēl mirka asinīs, un neko pat nenojautu.

-     Varbūt tas bija kāds no viņa aktieriem, Irēna aizrādīja.

Es papurināju galvu. Kāds tam būtu iemesls? Viņam ne ar vienu tur nebija jārunā. Viņš tur pazina tikai Vaitčepelas lēdiju, un viņa nešaubīgi nojauta, kas šis cilvēks ir, kaut gan reiz viņam bija cits vārds. Manuprāt, viņš izbaudīja uzvaras prieku. Atgriezās nozieguma vietā, lai vēlreiz pārliecinātos, cik gudri rīkojies. Līksmoja par paveikto. Holmsa kungs stāsta, ka noziedznieki tā dara bieži. Nē, es esmu pārliecināta, ka tas bija īstais šantāžists.

-     Vai es nosaucu viņam savu vārdu? Mērija jautāja, un es noraidoši papurināju galvu.

-     Viņš to tāpat zināja, Irēna iebilda. Noteikti jau noskaidroja. Diemžēl es domāju, ka šis slepkava, šis advokāts, jau sen zina, kas jūs esat.

-     Kāpēc viņš neko nedarīja? Mērija vaicāja.

Irēna pievērsās viņai. Šis cilvēks ir mednieks un

izseko jūs. Viņš vajā medījumu, kamēr tas nokļūst viņa izvēlētajā vietā.

Kamēr mēs bijām viņam sasniedzamā attālumā.

Tik daudzi advokāti Ketlvels, Kērkbijs, Jorks. Es būtu ar mieru derēt, ka arī Ripons bija no tās pašas kastas. Varbūt viņš neglabāja Vaitčepelas lēdijas dokumentus, bet bija kāda paziņas advokāts. Protams, lēdija neko tādu nepieminēja; advokāti bija nenozīmīgi, sīki gariņi. Visi tiek uzskatīti par klusiem, krietniem, uzticamiem vīriem, kas neizmantos savās rokās ielikto varu nelāgiem nolūkiem. Es varēju iztēloties, kā viņi nē, tieši viņš sēž kabinetā pie aizvērtiem slēģiem ilgi pēc tumsas iestāšanās, kad putekļainajā istabā deg tikai viena svece, un noceļ no plauktiem melnās lādītes ar dižciltīgo vārdiem uz tām, salauž zīmogus, ko pēc tam varēs atjaunot, un lasa visus slepenos dokumentus, kam vajadzētu būt drošībā. Ak, kādu baudu viņam tas sniedzis Viņš stāvēja kājās visu šo cilvēku greznajos namos… Stāvēja, kamēr tie sēdēja, deva pavēles, noniecināja viņu, lika gaidīt… Tikmēr viņš domāja: "Es visu zinu. Man ir zināmi visi jūsu mazie, netīrie, ļaunie noslēpumi. Es zinu, ko jūs izdarījāt un kā to visu noklusējāt. Un tagad es varētu jūs izpostīt." Tikai neliels attālums šķīra šīs pārdomas no dienas, kad kāds spēra soli par tālu, kad pazemojums bija pārāk neizturams un viņš pateica šos vārdus skaļi. Pēc tam bija bailes, lūgšanās, solījumi, un tad viņš saprata, ka viņam vislielāko prieku dāvā bailes.

Pagāja laiks, un ar bailēm vairs nepietika. Viņa rīcībā nebija pietiekami daudz noslēpumu. Vispirms viņš sameklēja citus, pēc tam izdomāja pats. Sākās šantāža, sākās vara, šausmas un prieks, izpostot citu cilvēku dzīvi. Pēc tam upuri sāka mirt, un vēlāk… Cik ilgi vajadzēja gaidīt, kamēr ļaundaris ieraudzīja asinis uz savām rokām un atskārta, ka arī tās viņam patīk?

Tagad viņš bija slims cilvēks. Tikai daži soļi pārvērta ziņkārīgu advokātu par prātā jukušu slepkavu. Tas viss tikai noslēpumu deļ. Ak, cik dārgi viņam bija šie noslēpumi

Mēs atlaidāmies sēdekli tāpat kā pirms brīža, bet bija mainījies kaut kas ļoti būtisks. Tagad mēs visu sapratām. Šīs zināšanas bija mūs visas pārvērtušas. Mērija atbalstīja galvu pret atzveltni un vēroja ainavu aiz loga, un viņas lūpās rotājās apmierinājuma smaids. Irēna stingi lūkojās laukā pa logu, ik pa brīdim savelkot pirkstus dūrē, un nočukstēja: Muļķe, muļķe Toties es izslējos taisnāk, saliku rokas klēpī, viegli sakļāvusi tās, raudzījos tālumā, meklēju, vēroju un zināju, ka nelietis ir kaut kur ārā. Es viņu atradīšu.

-     Mēs esam Serpentīna avēnijā, es ieminējos, pamanījusi ielas nosaukumu.

Irēna samirkšķināja acis un pameta skatienu apkārt. Viņa uzsauca važonim, liekot apstāties. lr jau vēls, viņa sacīja. Iela izrādījās tukša. Pateikšu, lai viņš aizved jūs mājās. Irēna izkāpa, nosauca važonim Beikerstrītas adresi un iedeva naudu, ar ko pietika turpmākajam ceļam. Tad viņa pieliecās pie loga.

-     Mazais Mikijs… viņa ieminējās.

-     Ar viņu nekas slikts nenotiks, es apliecināju.

-     Viginss rūpējas par saviem zēniem.

-     Ielās, Irēna drūmi atgādināja.

-    Manuprāt, ielās šiem bērniem ir drošāka dzīve nekā darba namā vai pie kāda, kurš viņus sistu, es iebildu.

Irēna pamāja. Mēs visi atrodam veidus, kā izdzīvot, viņa domīgi noteica. Pagaidiet mirkli

Viņa ieskrēja mājā un pēc dažām minūtēm atgriezās.

-     Lūk, visi dokumenti, kas ir saistīti ar manu advokātu, Irēna sacīja. Rēķini, vēstules un viss pārējais. Cerams, jūs tur atradīsiet kaut ko noderīgu.

-     Vai negribi pati visu pārskatīt?

Irēna papurināja galvu.

-     Tas ir jūsu uzdevums. Jūs ar Mēriju vadījāt šo izmeklēšanu. Es tikai pievienojos. Turklāt esmu pārāk cieši iesaistīta. Mans skatījums ir greizs. Toties tu, Marta, visu redzi ļoti skaidri. Tev piemīt talants tu saskati visu ainu kopumā. Es cieši satvēru dokumentus. Ko tu tagad darīsi? Irēna jautāja. Zirgi pamīņājās, alkstot doties ceļā. Es palūkojos uz Mēriju, kas rāmi dusēja stūrī.

-     Līdz rītam es nedarīšu neko, es atbildēju Irēnai. Es esmu veca, man jāatpūšas.

-    Veca? Irēna nicīgi iespurdzās. Protams Tu izliecies, ka esi pusmūža sieviete un jau tuvojies mūža nogalei, bet es tevi vēroju. Tu neesi daudz vecāka par mani.

Viņa atkāpās un ļāva kebam turpināt ceļu.

Es atlaidos sēdeklī un mirkli gremdējos atmiņās. Pirms divdesmit gadiem ap šo laiku nomira mans dēls. Mans septiņus gadus vecais, šķelmīgais, apburošais, neizsakāmi dzīvais zēns. Viņa nāves brīdī es strauji novecoju. Matos parādījās sirmi pavedieni, un es savilku tos ciešā mezglā, noglaužot cirtas. Es paslēpu savas skaistās kleitas un ģērbos melnā, lēni spēru soļus, nekad nesmaidīju un apsēžoties saviebos, it kā sāpētu kauli, kaut gan tā nebija. Mans zēns nomira, un es piepeši kļuvu par septiņdesmit gadus vecu matronu. Vairs es nebiju Marta; es biju Hadsones kundze, cienījamā saimniecības vadītāja un namu īpašniece. Cilvēki manī saskatīja nogurušu večiņu, kas ģērbjas melnā.

Patiesībā man bija tikai četrdesmit astoņi gadi.

Kebs grabēdams brauca uz priekšu. Es cieši turēju Irēnas iedotos dokumentus un mēģināju izdomāt, kā rīkoties. Tagad es sapratu, ko Holmsa kungs gribēja teikt, runājot par uzticības nastu, kas tagad uzkrauta arī maniem pleciem. Es sapratu arī mokošās bailes, ka neizdosies šo uzticību attaisnot.

Kad sasniedzām Beikerstrītas namu, Billijs izskrēja mums pretī un atvēra durvis.

-    Holmsa kunga un doktora Vatsona vēl nav, viņš paziņoja, un Mērija žāvādamās nopurināja miegu.

-     Laikam gan, es atbildēju, piepeši atcerējusies, ka abi vīrieši paskrēja mums garām Vaitčepelā. Izskatījās, ka viņu medības ieilgs. Mērij, tev vajadzētu braukt mājās.

-    Es neesmu nogurusi, Mērija iebilda kā skolniece, kas grib palikt nomodā kopā ar pieaugušajiem.

-    Mele, es noteicu un uzsaucu važonim viņas adresi.

-    Es tik un tā nevarēšu iemigt, kamēr Džons nebūs atgriezies, viņa gražīgi paziņoja.

-     Labāk "nevari iemigt" savās mājās, es noteicu un aizvēru keba durtiņas. Važonis aizbrauca, un es pievērsos Billijam, kurš šķita neizskaidrojami dusmīgs.

-     Kas noticis?

-     Vispirms Holmsa kungs un doktors Vatsons devās ķerstīt kaut kādu ļaundari, Billijs sacīja. Pēc tam jūs trīs aizklīdāt nezin kur. Un nestāstiet man, ka neko nedarījāt, jo Viginss teica, ka paņēmāt līdzi Mikiju Es par jums uztraucos Jā, es uztraucos

Es pasmaidīju. Zēna bažas mani aizkustināja.

-    Piedod, man vajadzēja tev paskaidrot, kurp dodamies. Lai nu kā, man tevi vajag. Vai palīdzēsi man? es jautāju, un viņš nomierinājies plati pasmaidīja.

Mēs iegājām virtuvē, un es izklāju Irēnas dokumentus uz galda. Tad es atradu visas savas piezīmes par Loru Šērliju un Vaitčepelas lēdiju un aizsūtīju Billiju uz augšstāvu pēc sera Džordža Bērnvela vēstulēm. Es cerēju šajā dokumentu gūzmā atrast uzmeklēt pavedienus.

Kā rīkoties? Es aizvēru acis, dziļi ievilku elpu un ļāvu domām brīvu vaļu. Lēdija, upuri, šantāža, slepkavības, pornogrāfijas fotogrāfs, Jorkšīras pilsētas, noslēpumi, juristi… Tas viss atbalsojās man prātā. Es dzirdēju balsis. Lora Šērlija lūdza palīdzību, Vaitčepelas lēdija atklāja seju, cilvēki ielās sačukstējās, Irēna atzina, ka viņas skatījums ir greizs, bet es redzu kopainu.

Piepeši es atvēru acis. Mozaīka. Spēles. Pavedieni, lamatas un sakritības.

Es ielūkojos pulksteni. Tas rādija astoņi.

-     Billij, man vajag Londonas karti, es sacīju.

-      Man ir daudz Londonas karšu. Holmsa kungs teica, ka man jāapgūst visas ielas.

-    Vai tev ir liela karte, kur iekļautas arī priekšpilsētas un kur visām ielām ir nosaukumi?

-    Jā. Tūlīt atnesīšu.

Tobrīd es vēl nezināju, ar ko beigsies mana izmeklēšana, bet nojautu, kur jāsāk.

Mīklas atrisinājums

Pirms dažām nedēļām Mērija sēdēja pie galda manā virtuvē un šķirstīja Billija grāmatas lapas. Tā bija veca vēstures mācību grāmata, ko atstājis kāds no skolotājiem. Billijs interesējās par Baltās un Sarkanās rozes kariem, droši vien iedvesmojoties no spilgtajiem kauju aprakstiem, ko dzirdēja no Džona.

-     Es varētu mācīt Billiju, Mērija piepeši ieminējās. Džons kopā ar Šerloku bija devies kādā no ierastajām četru stundu pastaigām pa Londonu. Holmsa kungam jau vairākas nedēļas nebija nevienas jaunas lietas, un viņu mocīja nemiers. Billijs bija kaut kur kopā ar Viginsu, un es izmēģināju jaunu maizes recepti.

-    Kāpēc? es jautāju, sajaucot miltus ar cepampulveri un klausoties tikai ar vienu ausi. Man šķita, ka tu labprāt pameti guvernantes darbu.

-    Es to darīju labprāt, jo man nepatika vieta, ko nācās pieņemt, Mērija sacīja, grozīdama pirkstos tējkaroti. Guvernantes darbs ir vientuļš un nesniedz piepildījumu. Tomēr man patika mācīt. Bija interesanti meklēt veidu, kā nodot bērnam sarežģītu informāciju. Man patīk izaicinājumi.

-     Ja vēlies, vari mācīt Billiju, es sacīju un lasīju recepti, noliekusies pār galdu. Viņam ir skolotāji, kā arī Holmsa kungs un doktors Vatsons, bet viņš vienmēr ir gatavs kaut ko apgūt.

-    Tu gribi teikt, ka es viņam neesmu nepieciešama, Mērija bēdīga noteica. Es varētu mācīt Viginsu un citus zēnus.

-     Nedomāju, ka viņi tik kaismīgi alkst pēc jaunām zināšanām, es pār plecu noteicu un iegāju pieliekamajā. "Vai vajadzēs vēl olas? Šīs receptes vienmēr jāpielāgo.” Varbūt viņi to uztvertu kā iejaukšanos savā dzīvē.

-    Vispār es labprāt uzzinātu par viņu dzīvi vairāk, Mērija ieminējās, nometot karoti.

-     Viņu dzīve ir bīstama, es brīdināju.

-     Briesmas nelielās devās varētu būt interesantas, Mērija sērīgi noteica. Tikai tik daudz, lai nebūtu garlaicīgi.

Es neklausījos. Mana uzmanība bija pievērsta maizei. Es nesaklausīju ilgas viņas balsī.

Nu manas domas nepavisam nebija veltītas Mērijai. Es biju aizsūtījusi viņu mājās, drošībā, kur drīz atgriezīsies Džons, un man bija jāstrādā savā virtuvē. Billijs atnesa man lielo karti, un mēs to izklājām uz galda, uz stūriem saliekot tējas, kafijas, cukura un garšvielu traukus. Kartē bija attēlota visa Londona un tās priekšpilsētas. Gandrīz visām ielām ar sīkiem burtiņiem bija pierakstīti nosaukumi. Es paņēmu spalvu un sarkano tinti, ko izmantoju, lai pārbaudītu miesnieka rēķinus. Nekad nevarēja paļauties, ka viņš pareizi visu saskaitīs.

-     Labi, es noteicu. Sāksim

-      Ko jūs darāt? Billijs jautāja. Izklājot karti, es biju viņam ātri pastāstījusi visu tovakar notikušo un atkārtojusi savus secinājumus par vārdiem, pavedieniem un advokātu ar viņa spiegu, ziņotāju un upuru tīklu.

-               Vienu sakarību es jau atradu, es paskaidroju.

-     Visu advokātu vārdi atbilst apdzīvotu vietu nosaukumiem Jorkšīrā. Un tur, kur ir viena sakarība, jābūt ari citām.

Es izskatīju Irēnas dotos dokumentus un atradu rēķinu ar advokāta adresi. Billijs to atzīmēja kartē ar sarkanu tinti. Es nolasīju adresi, kas bija minēta uz Šeldona kunga iedotās kartītes, un viņš atzīmēja ari to.

Mēs kopīgi izlasījām sera Džordža Bērnvela dokumentus. Viņš bija nekārtīgs cilvēks. Ja Liliana Roza šajā juceklī kaut ko ātri atrastu, viņa būtu pelnījusi savu atalgojumu. Beigu beigās es ieraudzīju saburzītu papīra lapu ar vīna traipiem; tas bija advokāta rēķins ar adresi. Mēs to atzīmējām kartē.

Trīs sarkani punkti. Tie neveidoja nekādu acīmredzamu rakstu. Adreses bija visā pilsētā vidusšķiras apdzīvotos kvartālos. Man bija vajadzīgi citi fakti.

-    Jorkšīras nosaukumi, es skaļi domāju.

-     Kāpēc? Billijs prātoja. Kāpēc jāizmanto Jorkšīras ciematu nosaukumi? Viņš taču noteikti saprata, ka agri vai vēlu kāds to pamanīs.

-     Līdz šim nevienam tas nelikās uzkrītoši, es noteicu. Irēnai ir taisnība pieņemtos vārdus ir vieglāk atcerēties, ja tie visi ir saistīti. Viņš droši vien ir dzimis Jorkšīrā. Varbūt pats nenojauta, ka tā rīkojas. Vai arī… Man prātā iešāvās jauna doma. Rotaļas… Varbūt viņš to dara tīšām, es gausi prātoju. Cerībā, ka reiz kāds pētīs visus šos vārdus un saskatīs saistību. Viņš grib, lai kāds saprastu, ka tā ir spēle. Viņš ar mums rotaļājas. Pēc viņa domām, tā visa ir tikai liela spēle.

-              Viņš grib jūs pievilināt? Billijs nedroši vaicāja.

-    Tieši jūs?

-    Jebkuru, kas ir pietiekami gudrs un apņēmīgs, lai viņu izsekotu, es paskaidroju. Nedomāju, ka viņš gaidīja tieši Mēriju un mani. Viņš droši vien cerēja… Ak tā Billij, tas viss nebija domāts mums Es piepeši sapratu.

Mani jau sen kaut kas mulsināja. Mēs ar Mēriju pārāk ilgi bijām palikušas neskartas. Ja ļaundaris varēja nogalināt Vaitčepelas lēdiju, viņš bez grūtībām varēja nodarīt kaut ko sliktu arī mums. Mēs bijām tik tuvu, ka viņš mūs noteikti pamanīja. Pēc visa spriežot, neģēlim jau vajadzēja vērsties pret mums. Viņš lika mūs izsekot. Bija pat sarunājies ar mani. Šis cilvēks bija spējīgs uz drausmīgu vardarbību, bet mēs nesaņēmām pat draudus. Arī vēstuli ne, kaut gan viņš mēdza rakstīt daudz vēstuļu. Kāpēc?

Šantāžists jau gadiem ilgi piedalījās savās spēlēs. Viņš smagi strādāja, rīkojās ļoti gudri, atrada neaizsargāto vietu, tik tikko manāmo plaisu šo sieviešu dzīvē un soli pa solim vērpa savu pavedienu, līdz visas spēles figūras bija īstajās vietās. Pēc tam viņš iznīcināja šīs sievietes. Tomēr šantāžistam tas padevās pārāk labi. Spēle vairs nebija interesanta. Upuri bija pārāk lētticīgi, tiem trūka prāta un nežēlības, lai pretotos. Viņam kļuva garlaicīgi.

Nelietis gribēja izvērst spēli plašumā. Viņš vēlējās kaut ko bīstamāku un sarežģītāku. Cienīgu pretinieku. Viņš nosūtīja uzaicinājumu. Es piepeši iesmējos. Viņš mums nedraudēja, jo uzskatīja mūs par cita spēlētāja bandiniekiem. Domāja, ka cīnās pret kādu citu. Šantāžists domāja, ka viņa pretinieks ir Šerloks Holmss.

Nākamajā mirklī mans smaids vairāk atgādināja grimasi. Slēpjoties aiz advokāta maskas, šis ļaundaris sūtīja Loru Šērliju un varbūt arī Ādamu Belantu uz Beikerstrītu. Viņš aicināja Holmsa kungu uzspēlēt, bet ielūgums nokļuva manās rokās.

Es gadiem ilgi biju no vērtējusi savas spējas par zemu biju apķērīga namsaimniece un prasmīga virtuvene, bet pati neapzinājos, uz ko vēl esmu spējīga. Man nebija ne jausmas, ka varu tā domāt, likt kopā dažādus pavedienus, pāriet no idejas līdz pierādījumiem, teorijām un pārliecībai. "Ja es varu atrisināt šādus jautājumus, ko vēl es spēju panākt? Lai esmu nolādēta, ja ļaušu šim neģēlim novērtēt mani tikpat zemu Es piedalīšos spēlē, ko viņš gatavoja Holmsa kungam, un darīšu to veikli." Mans ierocis bija pārsteigums.

Tad es palūkojos uz karti. Protams, iedvesmojošas runas klusībā bija ļoti laba nodarbe, tomēr vēl vajadzēja paveikt īsto darbu.

-     Mērijai tas padodas labāk nekā man, es apcerīgi noteicu.

-     Kas viņai padodas? Billijs jautāja. Es biju iegrimusi domās un tikai tagad attapos, ka arī viņš sēž pie galda, atbalstījis zodu pret saliktām rokām, un vēro mani.

-    Šis. Es norādīju uz karti. Viss praktiskais. Pavedieni. Zinātne.

-     Kas padodas jums? Billijs painteresējās.

-     Es pazīstu cilvēkus. Protu ar viņiem sarunāties. Un pamanu sakarības. Varbūt. Cerams.

-     Man arī tā šķiet, Billijs noteica un piecēlies izstaipījās. Vai vēlaties to visu atlikt līdz rītdienai?

-    Jā… nē, es atbildēju. Jutu, ka tik un tā nespēšu ne gulēt, ne lasīt, ne kaut ko cept. Es nevarēšu pieķerties kaut kam citam. Mums vajag vismaz iesākt. Ar kaut ko nodarboties, līdz atgriezīsies Holmsa kungs. Vai ir kāds reģistrs, kurā minēti visi juristi?

-    Jā. Holmsa kungam tāds ir, Billijs sacīja. Es palūdzu atnest reģistru un Jorkšīras karti.

Pēc desmit minūtēm mēs jau stāvējām, noliekušies pār galdu, un salīdzinājām nosaukumus kartē ar vārdiem reģistrā. Daži no tiem, protams, bija īsti, jo daudzus juristus sauca Līdss vai Helifekss, un viņi nebija cietsirdīgi slepkavas. Tomēr zem dažiem no šiem vārdiem slēpās mūsu meklētais ļaundaris. Galu galā, ja viņš spēlēja kādu spēli, bija jāievēro tās noteikumi.

Sarkano krustiņu skaits uz kartes pamazām pieauga. Likās, ka tos nekas nesaista. Viņa kabineti bija izkaisīti pa visu Londonu, un es nevarēju saskatīt sakarību. Nabadzīgie rajoni, bagātās apkaimes, vidusšķiras kvartāli viņš bija visur. Mani satrauca apziņa, ka tik daudzi vārdi varētu piederēt šantāžistam.

Kad atzīmējām jau divdesmito krustiņu, atskanēja troksnis. Kāds cirta durvis un skaļi klaigāja.

-     Džons es iesaucos. Billijs uzskrēja augšā un atvēra parādes durvis. Es viņam sekoju.

-    Piedodiet, es nevarēju atrast atslēgu, Džons elsdams atvainojās. Palīdziet

Viņš balstīja Holmsa kungu, kurš bija nobālējis un grīļojās. Mēs ievedām viņus iekšā. Pār Holmsa kunga roku bija pārmests mētelis, bet zem tā lāsoja asinis. Krekls bija saplēsts vietā, kur Džons pārsējis viņa brūci. Atzīstos, ka pār manām lūpām paspruka kliedziens, kad es ieraudzīju savainojumu.

-     Neklukstiet, Hadsones kundze Holmsa kungs mani aprāja.

-              Nepievērsiet viņam uzmanību, Džons noteica.

-    Viņš vienmēr ir tik īgns, kad viņu sadur.

-    Sadur? es izdvesu, spēlēdama sev atvēlēto lomu. Patiesībā es neuztraucos, tikai mazliet bažījos. Šī bija vismaz piektā reize, kad Holmsa kungs atgriezās mājās ar šādiem ievainojumiem. Kas to izdarīja? es jautāju un domās piebildu: "Vai dūrējs bija tas pats, kam jūs dzināties pakaļ Vaitčepelā? Vai viņam apnika izvairīties no Holmsa kunga?"

-    Parasts zaglēns, Džons noteica, stiepjot Holmsa kungu uz kāpņu pusi. Tas ir nieks, tikai skramba. Laikam viņš saprata, ka es neticu; kad Holmsa kungs atvairīja drauga roku un paziņoja, ka uzkāps augšā pats, Džons man pačukstēja: Izskatās sliktāk, nekā ir patiesībā. Vainojams pārgurums, nevis asiņu zudums. Jūs jau zināt, kā viņš mēdz pārstrādāties.

-     Bieži, es drūmi noteicu un sekoju Holmsa kungam augšā pa kāpnēm. Asinis notraipīja visus paklājus. Lai nu kā, es jau sen biju izgudrojusi līdzekli asiņu notīrīšanai. Es aizsūtīšu viņam siltu ūdeni un karstu tēju.

-      Lūdzu, tikai ne karstu tēju Holmsa kungs iesaucās, pats atvērdams durvis, kaut gan Džons paspraucās man garām un sniedzās pēc tām. Es labprātāk dzertu remdenu dīķa ūdeni

-    Jūs dzersiet tēju un paklausīsiet savam ārstam Džons pavēlēja un pievērsās man. Tas ļoti noderētu, pateicos. Pielieciet daudz cukura.

Es pamāju un pār Džona plecu ieskatījos istabā. Holmsa kungs atbalstījās pret divāna atzveltni un mijkrēsli lūkojās uz grāmatplauktiem jeb tukšajām vietām, kur reiz bijušas grāmatas. Viņš pagriezās un apjucis paraudzījās uz mani. Es saglabāju neizdibināmu sejas izteiksmi un, salikusi rokas sev uz vēdera, tēloju cienījamu, ne īpaši gudru, ļoti ikdienišķu saimniecības vadītāju.

-      Arlabunakti, Holmsa kungs, es noteicu, kad viņš pavēra muti, un saudzīgi aizvēru durvis.

Ejot uz virtuvi, es pasmaidīju. Kas zina, cik ilgi tas turpināsies, bet man vismaz uz brīdi bija izdevies samulsināt diženo Šerloku Holmsu.

Es liku Billijam uznest augšā ūdeni, tēju un sviestmaizes, bet pati ātri saslaucīju asinis. Atlikušie traipi izžūs un būs tikpat rūsgani kā paklājs; jau rīt tos vairs nevarēs manīt. To paveikusi, es apsēdos pie galda un aplūkoju karti. Ienāca Billijs un arī apsēdās pie galda. Viņš vēl joprojām bija možs, bet mani pamazām pārņēma miegainums. Varbūt nāksies paciesties līdz rītam.

-            Hadsones kundze? Džons uzsauca, kāpjot lejā pa lielajām kāpnēm. Es steidzos viņam pretī, lai viņš neienāktu virtuvē un neredzētu, ar ko es nodarbojos.

-     Vai viņam nekas nekaiš? es jautāju.

-    Holmsa kungs jutās labi, Džons atbildēja. Viņš ir aizmidzis. Es iedevu nomierinošas zāles; viņš gulēs vairākas stundas. Vai Mērija ir šeit?

Viņš izskatījās nomocījies. Rūpes par Šerloku Holmsu bija nogurdinošs darbs.

-     Nē, Mērija jau pirms vairākām stundām devās mājās, es atbildēju.

-     Man jāaizbrauc uz Skotlendjardu, Džons sacīja. Jāsameklē inspektors Gregsons. Tas, kurš sadūra Holmsu, vēl ir brīvībā. Ja gaidīsim līdz rītam, pazaudēsim pēdas.

-    Saprotu. Likšu, lai Billijs nodod Mērijai ziņu, es apsolīju.

-     Ir jau ļoti vēls. Es būšu prom visu nakti, Džons brīdināja.

-    Billijs vēl ir nomodā. Merija gribētu zināt, kas notiek, es sacīju.

Džons pamāja un steidzīgi devās prom. Pēc brīža es aizsūtīju Billiju ceļā un iedevu viņam naudu, ar ko pietiktu, lai samaksātu par kebu. Atgriezusies virtuvē, es lūkojos uz paveikto.

Sveces bija nodegušas, tādējādi apliecinot, ka ir pusdesmit naktī. Nespodrā liesma meta tumšas ēnas pār sienām. Pēc rosīgās dienas virtuvē valdīja tumsa un klusums. Kartē bija atzīmēti divdesmit krusti. Varētu pieņemt, ka vairāk nekā puse no tiem ir īsti advokāti. Atlika apmēram deviņi vārdi. Deviņi viltvārži, kas pieņem noslēpumus un sola tos glabāt; visi deviņi bija viens neģēlīgs ļaundaris, melis, krāpnieks, šantāžists, slepkava. "Cik daudz stāstu viņš uzklausījis? Cik daudzas sievietes raudot sēdējušas viņam pretī izaicinošas vai nokaunējušās un atklājušas noslēpumu, bet viņš to pavērsis pret savām klientēm? Viņš iegrūda šīs sievietes postā, ko viņas cerēja novērst. Tas viss tika darīts, lai gūtu baudu no spēles. Cik daudz slepkavību viņš pastrādājis?"

Daži noslēpumi bija izvilināti no istabenēm, staigulēm un citām sievietēm, kas nebija tik ietekmīgas kā viņa upuri. Ar šīm sievietēm viņš netēloja advokātu un bija tikai mocītājs. Viņas redzēja ļaundara īsto seju, kad viņš piedraudēja un nelietīgi izmantoja viņas. Pat tās, kas sākumā palīdzēja, kļuva par viņa upuriem. Šantāžists nevarēja paļauties uz viņu klusēšanu. Mēs zinājām, ka vismaz dažas ir mirušas. Es atcerējos pašu sākumu, kad ķērāmies pie izmeklēšanas. Toreiz es biju pamanījusi notikumus, kas saskanēja ar tagad uzzināto. Avīzēs reizēm parādījās publikācijas par kādas neievērojamas meitenes nāvi; parasti noziegumā vainoja pielūdzēju, kādu no viņas aprindām. Bet ziņojumi kļuva arvien baisāki, slepkavības arvien nežēlīgākas, brūces arvien dziļākas, līdz virsotne tika sasniegta, saplosot gabalos Vaitčepelas lēdiju. Šantāžists negrasījās rimties. Tāpat kā šantāžas rotaļās, arī slepkavībā viņš bija noslīpējis savu mākslu un gribēja turpināt to darīt. Viņa noziegumi kļūs arvien baismīgāki un asiņaināki tāpat kā Džekam Uzšķērdējam.

Jāatzīst, ka Džeks bija rimies. Man tomēr bija savs viedoklis par cēloņiem, nesaistītiem ar piepešu nožēlas uzplūdu vai sāta sasniegšanu.

Es nopūtos. Bija jau vēls, es jutos nogurusi, un domas kļuva arvien drūmākas. Acīmredzot vajadzēja doties pie miera. Mērija no rīta varēs tam visam pievērsties ar svaigu prātu. Biju pārliecināta, ka viņa pamanīs kaut ko tādu, ko esmu palaidusi garām. Es nopūtu sveces, gatavodamās iet gulēt pēc Billija atgriešanās.

Tiklīdz biju to iedomājusies, Billijs ieskrēja pa parādes durvīm un notraucās lejā pa kāpnēm. Viņš bija aizelsies.

-      Nav… viņš elsoja. Viņa saņēma zīmīti… Zēns sniedza man salocītu papīra lapu, un rokraksts uz tās pārsteidzoši līdzinājās Holmsa kunga burtiem. Tas vēstīja: "Brauciet nekavējoties. Vatsons ir ievainots."

-     Tur bija kebs, Billijs sacīja. Istabene teica, ka viņa tajā iekāpa.

-    Apsēdies, es pavēlēju. Piepeši man vairs nepavisam vairs nenāca miegs. Doktoram Vatsonam nekas nekaiš. Holmsa kungs šo vēstuli nesūtīja. Es rūpīgi nopētīju zīmīti. Rokraksts tomēr nepiederēja Holmsa kungam, un arī vēstulpapīrs nebija manējais.

Pagāja mirklis, līdz es apjautu patiesību. Tās bija lamatas. Viņš Mēriju ir nolaupījis.

-                Nolaupījis Vatsones kundzi? Billijs iesaucās.

-     Kāpēc? Ko viņš grib?

Es jau grasījos atbildēt "mani", bet attapos, ka tā nav. Tad es pacēlu skatienu augšup; Holmsa kunga istabās valdīja klusums. Nolaupot Mēriju, šantāžists cerēja pievilināt doktoru Vatsonu un līdz ar viņu arī Holmsa kungu. Viņam bija apnicis gaidīt, līdz Holmsa kungs atminēs mīklu, tāpēc viņš nolēma izlikt lamatas. Viņš gaidīja Džonu un I lolmsa kungu. Varbūt pat novēroja abus. Toties es biju tikai saimniecības vadītāja. Nenozīmīga sieviete. Vēl viens bandinieks.

-     Holmsa kungam arī ir šī sejas izteiksme, Billijs klusi ieminējās, vērojot mani. Tā stingā izteiksme, kas jums šobrīd ir. Tikai tad, kad viņš ir patiesi dusmīgs. Doktors Vatsons apgalvo, ka viņu tas biedē. Ja Holmsa kungam ir tāda izteiksme, nekas viņu neapturēs.

-    Jā, es piekritu un noliku vēstuli uz galda. Es esmu ļoti dusmīga.

-     Vai man jāsameklē doktors Vatsons? Billijs piecēlies jautāja.

-    Nē, es stingri atbildēju. Nav jāiegrūž briesmās ari viņš. Turklāt Džons ir Skotlendjardā un pavadīs tur visu nakti.

Billijs atkal apsēdās. Viņš necentās iebilst.

Es jutos nobijusies, izmisusi, apjukusi un nogurusi, bet spēcīgākās izjūtas bija niknums. Kvēls, mutuļojošs niknums. Es dusmojos, jo šis ļaundaris izmantoja man tuvus cilvēkus, dusmojos, jo mani neviens nepamanīja, dusmojos, jo Mērija iekritusi tik acīmredzamās lamatās, dusmojos uz sevi par to, ka atteicos no savas dzīves, bet visvairāk dusmojos uz nelieti par visiem upuriem izpostīto un atņemto dzīvi, par iznīcināto laimi, izlietajām asinīm, par katru sievieti, kas jutusies apmaldījusies, vientuļa un nobijusies.

Nākamajā mirklī es palūkojos uz karti un dokumentiem. "Pavediens slēpjas kaut kur šeit, un es atradīšu Mēriju. Es mainīšu noteikumus, krāpšos, melošu un uzvarēšu."

-    Tagad es esmu gatava piedalīties spēlē.

Pa pēdām

-     Kas jādara vispirms? Billijs jautāja. Es palūkojos uz karti. Mana ricibā bija tikai daži sarkani krustiņi, izkaisīti pa visu Londonu, un spēle, kam es zināju tikai pusi noteikumu. Vēl, protams, arī bailes. Bailes, ka Mērija ir ieslodzīta, bezpalīdzīga, pārbiedēta, bet es savā muļķīgajā lepnuma uzplūdā nolemju viņu nāvei. Bailes, ka nespēšu to paveikt viena, ka manā rīcībā nav līdzekļu, ka es nezinu, kas jādara, un Mērija tādēļ cietīs.

-     Viņš izrakstījis rēķinu par visu, Billijs negaidīti ieminējās. Ne tikai par darbu, bet arī par papīru, spalvām, ēdienreizēm, braucieniem ar kebu. Es pagriezos. Viņš pētīja Irēnas saņemto rēķinu.

-     Advokāti tā dara, es paskaidroju un paņēmu rēķinu. It īpaši mūsējais. Viņš pieprasītu naudu arī par gaisu, ja domātu… Es apklusu, iedziļinādamās rēķinā. Starp dažādiem rūpīgi uzskaitītiem maksājumiem es pamanīju kaut ko īpašu.

Brauciens ar kebu līdz Braionija namam, tātad Irēnas mājām. Deviņas jūdzes un trīs ceturtdaļas.

Es sameklēju citu rēķinu. Tur tas bija rakstīts zem maksas par zīmogiem.

Brauciens ar kebu līdz Kleridža viesnīcai. Vienpadsmit ar pusi jūdžu.

Ak kungs Es tik spēji ievilku elpu, ka sagrīļojos, un man nācās pieķerties pie galda malas.

-     Viņš mums ir atstājis pavedienus es uzsaucu Billijam, kurš mani nobažījies vēroja. Vajadzēja norādīt ceļu, tāpēc viņš atstāja pavedienus.

-     Tiešām?

-     Braucieni ar kebu norāda ceļu no viņa mājas uz šīm vietām, es paskaidroju, rādīdama zēnam rēķinu. Sameklē visus rēķinus Es zinu, ka mums ir tikai Irēnas un sera Džordža dokumenti, bet ceru, ka ar to pietiks.

-     Varbūt viņš nebrauca no savām mājām, Billijs ieminējās, pāršķirstot sera Džordža dokumentus.

-     Varbūt no sava kabineta.

Es pārmeklēju virtuves atvilktni, kur Billijs glabāja mācību piederumus.

-     Nē, es uzstājīgi atbildēju. Šie kabineti vai nu nemaz nepastāv, vai arī tiek izmantoti tikai vēstuļu saņemšanai. Nedomāju, ka viņš sper kaut soli tiem tuvumā. Es atradu lineālu un cirkuli ar zīmuli. Viņš vēlas, lai mēs viņu atrodam. Tas ir, vēlas, lai kāds būtu pietiekami gudrs un spētu viņu atrast.

Kad es izņēmu rēķinus Billijam no rokām, viņš apgāja gar galdu, izdegušo sveču vietā salikdams jaunas.

-     Billij, vēlreiz nolasi pirmo attālumu.

-     Braionija nams, deviņas jūdzes un trīs ceturtdaļas.

Es nomērīju šo attālumu, izmantojot skalu kartes malā, pēc tam iedūru cirkuļa aso galu Braionija nama vietā un uzzīmēju apli.

Tas bija neprecīzs, tomēr vismaz kaut kāds sākums. Aplī bija iekļauts plašs Rietumlondonas apgabals un daļa no centra. Kaut kur pie šī apļa malas slēpās neģēlīgais advokāts.

-     īstā vieta varētu būt jebkur šajā aplī, Billijs sacīja. Londonas ielas vijas krustu šķērsu. Piecas jūdzes varētu būt divu ielu attālumā.

-     Izlasi rēķinu, es ieteicu. Augšā ir drukāts paziņojums.

-    "Rēķinā ir ietvertas maltītes, kas saistītas ar klienta darījumu kārtošanu," Billijs lasīja. Vai tas ir izmaksu attaisnojums?

-     Turpini.

-     "Izmaksas par spalvām, tinti, papīru un citu tiek rēķinātas pēc standarta likmes, ņemot vērā stundas, kas veltītas darbam klienta labā. Visi attālumi tiek mērīti pēc putna lidojuma." Tātad piecas jūdzes tiešām būtu…

-    Piecas jūdzes no viņa galamērķa, es apliecināju.

-      Neizklausās pareizi. Vai tas nav pārāk acīmredzami? Billijs šaubīdamies jautāja.

-      Billij, šis ir lamatas, es saudzīgi atgādināju.

-     Gan Loras Šērlijas parādīšanās, gan Vaitčepelas lēdijas nāve un pat Mērijas nolaupīšana… Viss ir lamatas. Un kāda no tām jēga, ja netiek atstātas pēdas, pa kurām vajātājs var sekot?

-     Saprotu, Billijs noteica un palūkojās uz rēķinu.

-     Sarežģīti, bet nav neiespējami.

-    Tieši tā.

-    Vai Holmsa kungs rīkotos tieši tā? Billijs iebilda. Viņš paņēma sera Džordža Bērnvela rēķinu. Tam augšā bija uzdrukāti tādi paši norādījumi. Te ir acīmredzams, ka abi drukāti vienuviet. Stūros burti ir vienādi nelīdzeni. Holmsa kungs…

-     Ne jau tad, ja būtu apdraudēta Mērijas dzīvība. Viņš sekotu pa pēdām tieši tāpat, kā to daru es. Manā balsī skanēja pārliecība, kaut gan es nedaudz šaubījos. Ari Mērija pamanītu nelīdzenos burtus, bet mums nebija laika, nebija ne mirkļa Es ielūkojos pulkstenī.

Desmitos atrisinājums bija man rokās. Es zināju, ko advokāts dara un kā viņu atrast. Un Mērija, lai gan nobijusies, nebija bezpalīdzīga. Viņa bija gudra sieviete ar asu prātu. Mēs uzvarēsim. Citas izejas nebija.

-     Nākamo mērījumu

Visos rēķinos bija braucieni ar kebu. Sers Džordžs tikās ar savu advokātu dažādos Londonas nostūros savā mājā, teātros, viesnīcās, kafejnīcās. Irēna bija likusi viņa pārstāvim paņemt dokumentus no dažādiem cilvēkiem, un ari tas notika visās Londonas malās. Mūsu rīcībā bija daudz adrešu.

"Tas tomēr ir dīvaini." Šī doma man iešāvās prātā, kad puse darba jau bija paveikta. "Kāpēc tagad? Kāpēc mēģināt ievilināt Holmsa kungu lamatās pēc tik daudziem gadiem? Kurš to ierosinājis? Vai ēnā slēpās vēl kāds, kurš norādīja šantāžistam pareizo virzienu un pamācīja, ar kādiem paņēmieniem pievilināt medījumu?"

Es papurināju galvu, aizgaiņājot šo ideju. Nebija laika šādai prātošanai. Tomēr turpmākajos gados es par to bieži atcerējos.

Kad uzzīmēju pēdējo apli, bija jau pusviens. Billijs gulēja, atbalstījis galvu uz rokām. Augšstāvā valdīja klusums. Šķita, ka es vienīgā esmu nomodā ne tikai šajā namā, bet arī visā pasaulē.

Es lūkojos uz savu Londonas karti, ko izraibināja krusti un apļi. Visi apļi krustojās vienuviet, pašā Ričmondas malā.

Tukšā laukumā.

Es stingi vēroju šo vietu kartē. "Vai mani aprēķini ir maldīgi? Varbūt mana asprātīgā doma nemaz nav tik asprātīga? Kāpēc es neredzēju kaut ko, kas atradās acu priekšā?"

Saķērusi galvu, es paraustīju matus, lai piespiestu sevi domāt. Vajadzēja vēl vienu secinājumu, vēl vienu pāreju no pavediena uz atklāsmi, bet tā neradās. Karte un mana teorija liecināja, ka Mērija aizvesta uz tukšu laukumu. Vai tas vispār iespējams?

Tajā bridi sveces liesma nošūpojās caurvējā un es pamanīju kartes datumu. Tā bija divus gadus veca. Piepeši es atcerējos rakstu dienas avīzē un pacēlu to no krēsla sev blakus. Vidējā lapā bija sludinājums par nesen uzceltiem namiem Ričmondā, piemērotiem strādājošiem cilvēkiem ar ģimenēm. Dažas mājas jau bija uzceltas un skatāmas, citas būs gatavas gada beigās.

Tātad tas nebija tukšs lauks. Tur slējās nesen uzceltas mājas.

Es atstāju Billijam zīmīti. Ja es neatgrieztos līdz septiņiem, viņam jāpastāsta doktoram Vatsonam, kas noticis, un jāpaskaidro, ka pie visa esmu vainīga es. Protams, es iedomājos, ka varētu lūgt palīdzību; varbūt šis uzdevums nebija man pa spēkam. Tomēr Holmsa kungs bija iedzēris medikamentus, un man nebija ne jausmas, kad atgriezīsies doktors Vatsons. Nebija laika gaidīt. Es pasniedzos pēc cepures, bet atrāvu roku. Nē, nekādu cepuri Šoreiz nebūs neviena cienījamas matronas tēla piederuma. Es tikai aizpogāju mēteli. Pie parādes durvīm iedomājos, ka māju varētu novērot kāds no advokātiem aģentiem, lai viņu brīdinātu, kad Holmsa kungs dosies viņam pa pēdām. Es izvēlējos sētas puses durvis un slepeno izeju; Holmsa kungs nenojauta, ka es par to zinu. Vispirms es izlīdu pa ļodzīgo vietu sētā līdz nākamās mājas pagalmam un pēc tam pa caurumu viņu žogā, kas nekad netika salabots. Kaut gan sprauga bija pašaura, es tiku tai cauri, aizlavījos līdz nākamajai ielai un pa to līdz krustojumam ar Merilebonrodu, kur varēju iekāpt kebā.

Šāds ceļš varētu samulsināt jebkuru sekotāju. Es biju aizelsusies un netīra, un keba važonis apstājās tikai pēc ilgām pārdomām. Londonā var dabūt gandrīz jebko un jebkurā diennakts laikā, un vienmēr ir kāds kebs, kas aizvedīs uz noteikto vietu. Es nosaucu važonim adresi. Viņš iebilda, ka tas ir tālu, bet es apsolīju lielu dzeramnaudu un iekārtojos sēdeklī, kamēr kebs nakts tumsā brauca pie Mērijas… un advokāta.

Jums droši vien šķiet, ka man vajadzēja pamodināt Holmsa kungu, pasaukt Džonu vai ņemt līdzi Billiju. Varbūt vajadzēja vispirms iebraukt pie Irēnas. Vajadzēja doties uz Skotlendjardu un visu izstādīt inspektoram Lestreidam vai Gregsonam. Varbūt vajadzēja pagaidīt un sūtīt kādu citu. Jebkuru citu.

Iespējams, jūs saprotat, kāpēc es neko no tā visa nedarīju, kāpēc gribēju šo uzdevumu paveikt pati. Tādā gadījumā jūs saprotat vairāk nekā es, jo man tas tiešām bija miglā tīts. Es tikai zināju, ka šī pēdējā aina man jāizspēlē vienai skatuves vidū.

Es nezināju, kā tas notiks, bet nojautu, ka līdz ar saullēktu viss būs beidzies.

Iznākšana no aizkulisēm

Brauciens uz Ričmondu bija ilgs. Tas noritēja tumsā un klusumā. Man beidzot bija laiks gremdēties pārdomās. Mērija noteikti saprata, kas notiek, tiklīdz iesēdās kebā. Viņa acīmredzot tīšām devās tieši briesmoņa midzeni, lai gan varēja kļūt par upuri. Varēja nomirt Kāpēc viņa tā rīkojās?

Tāpēc, ka citādi nevarēja. Viņa galu galā bija Mērija. Es atcerējos pirmo reizi, kad viņu ieraudzīju. Viņa bija tik mierīga un pārliecināta par sevi Ar kādu sajūsmu viņa klausījās par Holmsa kunga izmeklētajām lietām Kā ilgojās pēc piedzīvojumiem, lai kādi tie būtu Uzpeldēja arī citas atmiņas. Žests, kad viņa mierinot uzlika savu plaukstu manējai. Viņas smiekli par neticami negaršīgajām maizītēm, ko pati izcepa. Brīdis, kad viņa aicināja mani kļūt par viņas draudzeni. Degsme, ar kādu viņa vērsās pie manis un kļuva par šīs spēles līdzdalībnieci. Viņa ļāvās ievilināties lamatās, jo zināja, ka es došos viņai pa pēdām. Mērija bija pārliecināta, ka es uztveršu pavedienus un sekošu viņai. Mērija man pilnīgi uzticējās, bet viņas pārliecība pārspēja manējo. Viņa bija mana draudzene. Vienīgā un ļoti mīļā. Es nepārciestu viņas zaudējumu. Es viņu nezaudēšu. Nē Es uzsaucu važonim, liekot braukt ātrāk.

Ilgo braucienu no Beikerstrītas līdz Ričmondai gribēju izmantot, lai izplānotu uzbrukumu visu, ko teikšu un darīšu, kā izglābšu Mēriju, kā nosiešu visus vaļīgos pavedienus, kas vēl joprojām mani mulsināja. Tomēr mans prāts bija tukšs kā izslaucīts. Es sakļāvu rokas klēpī un stingi lūkojos pa logu, kur rosīgo ielu vietā drīz parādījās klusāki ceļi un lauku melnā tumsa, bet prāts nedarbojās.

Es jutos nošķirta no pasaules ārpus keba. Riteņu radītais troksnis uz ceļa, saplaisājušās ādas sēdeklis, kodīgais smārds šaurajā kabīnē un klusā elpa, drēbju berzēšanās pret ādu, nepareizas cimda šuves skrāpēšanās, sagriezušās zeķes rīvēšanās kurpē tas bija viss, ko apjautu. Pasaulē nebija nekā cita.

Man likās, ka brauciens ilgst daudzas stundas. Ceļi bija tukši, zirgs rikšoja strauji, bet nakts šķita bezgalīga; es pat nespēju iztēloties saullēktu.

Kad važonis apturēja kebu Ričmondā un uzsauca, ka esam klāt, man prātā nebija nekāda plāna.

Es izkāpu un sniedzu viņam naudu.

-     Lūdzu, pagaidiet mani, es sacīju.

-    Šeit? viņš jautaja. Nekurienes vidu? Nakti?

-     Jūs varat braukt atpakaļ viens pats vai ari bridi pagaidīt šeit un atgriezties ar braucēju, kurš samaksās, es skarbi atcirtu. Protams, šis braucējs varētu būt kāds cits. Iespējams, advokāts pametis māju un aizbēgs šajā kebā, tomēr es jutu, ka nāksies riskēt.

Važonis pamāja, un es pametu skatienu apkārt. Šis nebija nekurienes vidus, tomēr līdzinājās tam. Pat iela bija izbūvēta tikai līdz pusei, un vēl nebija ierīkotas gāzes caurules, kas nodrošinātu apgaismojumu. Abās pusēs vidēja ierakti pamati, un nami bija dažādās gatavības pakāpēs. Dažiem bija sienas, jumts un durvis, bet citur es redzēju tikai lielas ķieģeļu kaudzes bez stingra apveida. Māju pamati nespodrajā gaismā izskatījās pēc senām, viendabīgām drupām. Te valdīja smagnēja, senatnīga un ļauna gaisotne; mūsdienīgām mājām paredzētā vieta vairāk līdzinājās upuraltārim. Gaiss bija auksts un stings. Te neviena nebija. Nekas nekustējās. Celtnieki bija aizbiedējuši dzīvniekus. Likās, ka visa šī iela nepabeigta gaida kaut ko citu, un es atcerējos nostāstus par asiņu upuriem senajos namos.

Es pavēlēju sev atmest šīs muļķīgās domas, papurināju galvu un norāju sevi, ka esmu atkāpusies no veselā saprāta takas. Tad es palūkojos apkārt. Ielā valdīja tumsa, tomēr no dažām pabeigtajām mājām spīdēja gaisma. Es ieraudzīju divstāvu villu, kam apkārt bija augsts dzīvžogs. Malā bija redzama taka; tā droši vien veda uz pagalmu. Reiz tā bijusi vienīgā pabeigtā māja, ko aplūkoja tie, kas interesējās par šīm jaunceltnēm. Pārējie nami tika celti tai apkārt. No logiem plūda pienaini bāla gaisma. Izskatījās, ka tā ir vienīgā apdzīvotā ēka šajā ielā. Tātad man jādodas uz to.

Kamēr gāju pa taciņu gar malu, mani pārņēma savāds miers. Es atcerējos Hektora teikto par kareivjiem pirms kaujas. Viņi jūtas gandrīz atviegloti, jo gaidīšana ir beigusies, ļaunākais brīdis ir sācies, un tagad tikai jāstājas pretī ļaunumam, lai reizi par visām reizēm pieliktu punktu.

Man bija taisnība taka veda līdz pagalma žogam no koka paneļiem. Vārti nebija aizslēgti. Es iegāju pa tiem un paliku ēnā, aplūkojot namu.

Aiz lielām stikla durvīm bija kabinets. Viens no logiem bija vērsts uz dārzu. Pie sienas bija galds, gar trīs sienām salikti grāmatu plaukti, un visu apgaismoja divas eļļas lampas viena uz galda pie sienas, otra uz mazāka galdiņa blakus logam. Pie lielā galda bija novietots zaļš ādas krēsls, bet zaļa paklāja vidū bija pavisam neiederīgs raupjš virtuves krēsls. Pie šī krēsla ar virvēm bija piesieta Mērija.

Viņa sēdēja ar seju pret mani, bet sagumusi un aizvērusi acis. Plaukstu locītavas bija piesietas pie krēsla roku balstiem, otra virve apsieta ap vidukli, un arī potītes bija nostiprinātas pie krēsla kājām. Tērps bija notraipīts ar asinīm, uz vaiga melnēja zilums, un es redzēju ari grieztu brūci uz pieres. Kleita bija saplēsta, izspūrušie mati slīga pār vaigu.

Mērija bija pretojusies. Tiklīdz viņa saprata, kas noticis, viņa cīnījās kā tīģeriene un droši vien ievainoja pretinieku.

Manai draudzenei blakus stāvēja vidēja auguma vīrietis, patukls, ar tumšiem, ieeļļotiem matiem un noapaļotiem pleciem. Baložpelēkais mētelis bija saplēsts, un es redzēju pārsēju uz plaukstas. Tajā pašā rokā viņš turēja pistoli, ko bija pavērsis pret Mēriju.

Uz galda rokas stiepiena attālumā bija vēl viens ierocis, noteikti pielādēts. Tie bija vecmodīgi ieroči ar vienu lodi. "Interesanti, kāpēc viņš tos izmanto?” es prātoju. "Varbūt nekā cita nebija." Manuprāt, viņam nepatika izmantot šaujamieročus. Viņš deva priekšroku vārdiem vai nažiem. Es tuvojos.

-     Kas tur ir? viņš uzsauca un pagriezās.

Es sastingu.

Tas bija viņš cilvēks, ar kuru es sarunājos pie Vaitčepelas lēdijas mājas. Bojāgājušās sievietes advokāts un slepkava. Viņa vaibsti bija saspringti un apaļīgi, un uz īsā, uzblīdušā deguna vīdēja pensnejs. Acis bija nelielas, bet seja kopumā atbilda cilvēku priekšstatam par advokātu. Mati droši vien bija krāsoti, jo šķita nedabiski tumši. Viņš tos bija pāršķīris vidū un pieglaudis pie galvas ādas. Viņš izskatījās tieši tāpat kā iepriekš, kad runāju ar viņu uz ielas un Mērija nepieklājīgi sūtīja viņu prom; īsts advokāts. Vīrietis apklusa, noņēma pensneju, nolika to un saknieba virsdeguni. Acīmredzot pensnejs sagādāja sāpes. Viņš izskatījās ļoti noguris, bet nākamajā brīdī piepeši pagriezās.

-    Holms, es zinu, ka tas esi tu

Viņš neizskatījās pēc cilvēka, no kura būtu jābaidās. Viņš izskatījās pēc tāda, kuru neviens nepamana un kuru izmanto, bet ar kuru nekad neveido draudzīgas saites. Par viņu varēja nedaudz pasmieties. Viņš vienmēr slapstījās ēnā, visi viņu novērtēja par zemu un noniecināja.

Šajā ziņa mes bijām līdzīgi. Es iznācu gaisma.

-     Kas tu tāda esi? viņš jautāja.

-     Es esmu Šerloka Holmsa saimniecības vadītāja Hadsones kundze.

Es iegāju istabā pa lielajām stikla durvīm un nostājos tā, lai advokāts būtu starp mani un Mēriju. Gribēju, lai viņš varētu tēmēt tikai uz vienu no mums. Mērija bija bezsamaņā, tāpēc slepkava izvēlējās mani. Viņš pavērsa ieroci pret mani, bet likās vīlies.

-     Hadsones kundze? viņš apjucis atkārtoja.

Tiklīdz viņš uzgrieza Mērijai muguru, viņa pacēla

plakstiņus, ieraudzīja mani un piemiedza ar aci. Izslējusies taisnāk, viņa sāka raustīt saites. Es nezināju, vai tas vainagosies ar panākumiem, tomēr iespēja būs lielāka, ja slepkavas uzmanība būs pievērsta man.

-      Mēs esam tikušies, viņš ieminējās un mazliet pievēra acis, mani pētīdams. Varbūt pensnejs viņam tiešām bija vajadzīgs. Varbūt viņš vairs neko nespēja skaidri saredzēt. Viņa skatienā jautās neprāts; viņš līdzinājās sunim, kas sirgst ar trakumsērgu un ir iedzīts stūrī.

-     Pie Vaitčepelas lēdijas mājas, es atgādināju.

-    Ak jā, pareizi. Viņš pavicināja roku. Es biju pavisam nenozīmīga būtne. Viņš mani aizmirsa tūdaļ pēc nejaušās satikšanās. Man nebija piešķirta vieta viņa aprēķinos ne kā Holmsa kunga saimniecības vadītājai, ne kā Vaitčepelā sastaptai sievietei.

-     Toreiz es nosaucu savu vārdu, es rāmi atgādināju. Jūs rīkotos pieklājīgi, ja atbildētu ar to pašu. Advokāta smieklos nebija ne miņas no uzjautrinājuma. Es saklausīju apmātību. Nebiju domājusi, ka viņš ir pie pilna saprāta, tomēr šis nesavaldīgums mani pārsteidza. Prasme kontrolēt sevi un citus bija viņam pats galvenais. Tomēr tagad šī vara pār sevi pamazām zuda.

-     Kērkbijs, Jorks, Skiptons, Overblovs. Izvēlieties viņš paziņoja, lietojot pieklājīgo uzrunu "jūs". Ja es būtu redzējusi šo izteiksmi viņa acīs Vaitčepelā, es uzreiz saprastu, ka šis cilvēks nav vienkārši advokāts. Bet toreiz viņš bija pavisam mierīgs.

-    Tie visi ir pieņemti vārdi, es sacīju. Virve ap Mērijas plaukstu locītavām kļuva vaļīgāka. Viņa to rāva un staipīja, un virve padevās. Mērijas plaukstas bija šauras, nevajadzēs daudz, lai viņa atbrīvotos. Lūdzu, nosauciet īsto vārdu

-     Laikam es to pat neatceros, viņš gausi atzina.

-    Jau sen neesmu lietojis. Kad viņš atnāks? Es gaidu.

Pamanījis, ka mans skatiens paslīd viņam garām, viņš pagriezās pret Mēriju, bet viņa ātri saguma krēslā. Advokāts aizdomīgi viņu vēroja.

-     Kas noticis? es jautāju. Kas ir mainījies?

Viņš nedroši uzlūkoja mani.

-     Nesaprotu, par ko… Nekas viņš atcirta. Viss ir tieši tā, kā izplānots.

-     Ne gluži, es sāji atgādināju.

-     Viss būs tā, kā es to izplānoju, viņš izlaboja.

-     Šis ir tikai papildu solis. Viņš atnāks. Man to apsolīja.

-     Saprotu, es rāmi noteicu. Tātad viņa plāns vēl joprojām bija saistīts ar Holmsa kungu. Vai viņu bija satricinājusi nepieciešamība to mainīt? Es biju gatava derēt, ka šis cilvēks vienmēr bijis ārprātīgs, tomēr viņam bija robežas. Kaut kas vai kāds bija pagrūdis viņu pāri šīm robežām. Vai kāds panācis, ka visa viņa uzmanība tiek pievērsta Holmsam, un vienlaikus licis ieslīgt neprātā? Vai arī šis iznākums bija likumsakarīgs?

-     Tātad mums pietiek laika aprunāties, es sacīju.

-      Vai šie Jorkšīras nosaukumi bija izvēlēti speciāli? Tāds pats pavediens kā rēķini par kebiem?

Viņš pasmaidīja; es nekad nebiju redzējusi tādas nežēlības apdvestu smaidu.

-      Tik gudri izdomāti pavedieni Tik nemanāmi Viņam taisnība. Manas atstātās pēdas ir gudri izliktas.

-     Kam bija taisnība? es jautāju.

-     Viņam, slepkava sacīja. Vienkārši viņam. Varbūt advokāts nezināja sava saimnieka vārdu, bet varbūt negribēja to atklāt pat savā neprātā.

Mērija jau bija atbrīvojusi vienu roku un knibinājās ap otru. Ja slepkava pagrieztos, viņš redzētu, ka upuris jau ir gandrīz izbēdzis no viņa lamatām. Šādā stāvoklī viņš droši vien nekavējoties Mēriju nošautu. Man jācenšas to nepieļaut.

-     Pēdas, pa kurām sekoju es. Tas bija saudzigs atgādinājums. Es kaut kur biju dzirdējusi, ka ar trakuma nomāktajiem vienmēr jārunā saudzīgi, klusi un maigi.

-    Jūs esat sieviete. Jums nepietiek prāta, lai to visu atklātu, viņš nevērīgi noteica. Mērija veltīja viņam skaudra naida pilnu skatienu. Arī manī uzvilnīja dusmas, tomēr es apvaldījos. Viņš tēmēja uz mani ar pielādētu ieroci, turēdams pirkstu uz gaiļa, un viņa prāts strauji zaudēja saikni ar īstenību. Nepaietu ne mirklis, un kāda no mums būtu mirusi.

-     Protams, jums taisnība, es pielabinoties sacīju. Mērija manāmi saniknota, parāva saites. Holmsa kungs saskatīja pavedienus. Viņš drīz nāks.

-     Zinu. Man teica… kas tas bija? slepkava iesaucās. Ārpusē bija ierējusies lapsa. Tik drausmīgi varētu kliegt slepkavas upuris neizturamāko sāpju brīdī. Viņš uz brīdi pavērsa ieroci pret logu. Es spēru soli uz priekšu, bet advokāts atkal pagriezās pret mani. Ieroča stobru no manis šķīra tikai dažas collas, un man pār muguru pārskrēja baiļu trīsas.

-     Tā bija tikai lapsa, es sacīju. Vai vēl neesat pieradis pie šiem saucieniem? Advokāts pamāja. "Viņš domā, ka paliks šeit, ka nākamajā rītā viņa dzīve turpināsies tāpat kā līdz šim," es secināju. "Nelietim nebija plāna gadījumam, ja viņš zaudētu.” Laikam esat noguris gaidīt, es sacīju. Mani mocīja bailes, tomēr vienlaikus bija arī galvu reibinoša jūsma, ko sagādāja apziņa, ka es esmu tik tuvu bezdibeņa malai. Nekas mani nespētu apturēt. Turklāt Mērija bija gandrīz atbrīvojusi otru roku. Vēl vajadzēja atsiet virves ap vidukli un kājām. Tāpēc jūs nolaupījāt Mēriju Vatsoni, vai ne? Cerējāt pievilināt doktoru Vatsonu un līdz ar viņu arī Holmsa kungu.

-     Mērija Vatsone vēl joprojām ir šeit, viņš klusi sacīja. Un jūs arī. Viņš atnāks.

Nē. Neviens neatnāks. Pat tad, ja Billijs tūlīt pamostos, ja Holmsa kungs un doktors Vatsons varētu doties ceļā nekavējoties, Beikerstrīta bija tālu no Ričmondas. Gaidīt vairs nedrīkstēja. Šis cilvēks ar ieroci rokā bija zaudējis savaldību. Es redzēju, kā dreb viņa roka un ierocis tajā, kā viņš ik pa brīdim palūkojas uz dārzu un saraujas pēc katras nopūtas. Tas cilvēks, ko sastapu pie Vaitčepelas lēdijas mājas, bija atturīgs, mierīgs, lieliski spēlēja savu lomu, bet tas viss bija pagaisis, izslīdējis no pirkstiem.

Viņš bēra vārdus, čukstēja, daļēji runādams ar sevi, daļēji ar mani, bet reizēm arī ar kādu citu šajā istabā kādu, kas nebija ne Mērija, ne es. Pār viņa lūpām lidoja noslēpumi, kas gadiem ilgi glabāti viņa prātā. Tik daudz skandālu, patiesību un vārdu Ilgie ēnās pavadītie klusēšanas gadi bija beigušies. Viņš izlika visas spēles figūras manā priekšā. Es klausijos, vēroju viņa ieroci un zināju, ka neviens cits nenāks.

Viss beigsies šajā istabā un tagad, piedaloties tikai mums trijiem. Saimniecības vadītāja, ārsta sieva un advokāts. Neviena dižena varoņa. Neviena drosmīga aizstāvja. Tikai mēs trīs.

Labi. Tad pieliksim punktu.

Pēdējais cēliens

Slepkava nespēja rimties, un noslēpumi no viņa mutes lija kā vīns no saplēstas pudeles. Viņš tik tikko paguva izteikt visu, ko gribēja, izskatījās pārguris un nomocīts, bet turpināja runāt. Likās, pēc ilgajiem klusēšanas gadiem viņš grib visu atklāt šajā pēdējā naktī. Visi noslēpumi bija viņam galvā un tiecās tikt brīvībā. Tonakt viņš tos visus beidzot palaida.

Viņš staigāja turpu šurpu, turpu šurpu, no galda līdz logam un atpakaļ, bet nenolaida skatienu no manis. Ja viņš kaut nedaudz pagriezās pret Mēriju, es piesaistīju viņa uzmanību. Ik reizi palūkojies uz mani, slepkava pavērsa pret mani ieroci. Viņš piegāja pie loga un lūkojās laukā, stāstot man kādu baisu notikumu, un turēja pistoli nolaistā rokā, bet jau nākamā mirklī to pacēla, un es zināju, ka pēc brīža varu nomirt. Galvenais, lai viņš neskatītos uz Mēriju. Galvenais, lai turpinātu runāt ar mani. Mērija bija ļoti cieši sasieta. Likās, ka paiet mūžība, līdz viņa atbrīvojas, kamēr slepkava ļaujas neapturamajiem atklāsmes plūdiem, bet patiesībā aizritēja ne vairāk kā desmit minūtes. Reizēm viņš pieminēja kādu vārdu, tikai pirmās zilbes, bet tas vienmēr bija viens un tas pats vārds. Es to nesaklausīju, bet viņš runāja par solījumiem, nobeigumu un mūžīgu slavu, un tas viss bija saistīts ar šo vārdu, ko viņš čukstēja.

Pagāja laiks, un es vairs nespēju klausīties. Mīlasstāsti, nodevības, ārlaulības bērni un vēstules neaptverams daudzums vēstuļu… Tas viss mani pārāk nomocīja. Vajadzēja nelieti kaut kā apklusināt. Ja viņš gribēja runāt, jāizmanto izdevība saņemt dažas atbildes.

-     Cik sen jūs to jau plānojāt? es viņu pārtraucu.

-     Neilgi, viņš pārsteigts atbildēja. Tikai pirms pāris gadiem es uzzināju, ka ir tāds Šerloks Holmss. Bet tā bija lieliska vēsts. Tiešām lieliska. Man bija tāds prieks mēroties ar viņu spēkiem Ar Holmsu, šī laikmeta dižāko domātāju

-      Kurš jums pastāstīja par Šerloku Holmsu? es jautāju, bet viņš tikai izbrīnīts lūkojās uz mani. Viņa prātā slēpās kaut kas nepārredzams, un ik reizi, kad gribēju zināt, kurš viņu tiktāl novedis, slepkava valdījās vēl mazāk. Katru reizi viņš ciešāk satvēra pistoles spalu un apņēmīgāk vērsa to pret mani. Lai kas mitinātos šajā prāta nostūrī, viņš negribēja, lai es tajā iekļūtu. Tas raisīja viņā vēlmi mani nogalināt. "Vai arī citi bija to jautājuši?" es spriedu. "Varbūt Vaitčepelas lēdija uzdeva šo jautājumu, un tādēļ slepkava zaudēja savaldību?" Tomēr es negrasījos tēlot varoni patiesības dēļ. Bija pienācis laiks izvēlēties citu ceļu.

-     Kur viņš ir? slepkava iestenējās kā sieviete, kas gaida nesteidzīgu mīļāko.

-    Jau sēž kebā, es paziņoju. Nupat izbrauca no Beikerstrītas. Vai varam parunāties, kamēr viņš atbrauks? Es cerēju, ka Mērija varēs atbrīvoties, aizbēgt un pasaukt kādu palīgā, ja es novērsīšu slepkavas uzmanību, turklāt man izmisīgi gribējās noskaidrot īsto vainīgo. Viņš piekrizdams pamāja.

-     Jums noteikti bija garlaicīgi, es uzmanīgi iesāku.

-    Jūs esat tik gudrs un spēlējāt tik sarežģītas prāta spēles, bet upuri bija pavisam vāji Droši vien jūs pārņēma sajūsma, kad apjautāt, ka varat valdīt pār šīm sievietēm. Tas bija vienkārši, un jums vienmēr viss izdevās. Neviens nezināja, kas esat. Tas noteikti bija sāpīgi būt tik gudram un viltīgam, bet nevienam nezināmam. Neviens pat nenojauš, uz ko esat spējīgs.

-     Arī jūs to nezināt, viņš drūmā balsī brīdināja un piepeši pagriezās pret Mēriju.

-     Es zinu visu Tas bija kliedziens, lai novērstu viņa uzmanību un viņš neatskārstu, ka Mērijas viduklis un rokas ir brīvas. Viņš pagriezās pret mani; slepkavas sejā pavīdēja izbrīns, dusmas un piesardzība. Es piepeši sapratu, ka tiešām visu zinu. Mozaīkas gabaliņi bija man galvā, es tos pasviedu uz augšu, un tie sakrita katrs savā vietā, izveidojot pārskatāmu ainu.

-     Droši vien sākāt advokāta praksi laukos, es steigšus minēju. Reiz kāda bagāta dāma uzticēja jums noslēpumu; jūs nevis glabājāt to, bet šantažējāt viņu. Darījāt to tik gudri un neuzkrītoši, ka neviens jūs nepieķēra, tāpēc to turpinājāt.

-      Es zinu, ka jūs novilcināt laiku, līdz ieradīsies Holmss, slepkava mani brīdināja, un es redzēju, ka viņa acīs uzvirmo neprāts. Tomēr viņš vēroja mani, nevis Mēriju. Ierocis bija pacelts un pavērsts pret manu galvu, un viņš brīdi apsvēra iespēju mani nogalināt. Nākamajā mirklī viņš to nolaida. Vispirms sagaidīsim viņu. Lūk, kā visam jānotiek, slepkava sacīja. Tāds bija mans plāns. Es nosūtīju pie viņa Loru Šērliju un tad arī Ādamu Belantu. Kā gan Holmss varētu neiesaistīties, ja nogalināts viņa brāļa darbinieks?

Es nedrīkstēju izrādīt bailes, tomēr nevarēju ari atklāt, ka esmu viņa pretiniece. Mērija raustīja virves sev ap potītēm. Nelietis bija tās sasējis ļoti cieši.

-    Jūs nopelnījāt tik daudz, ka varējāt pārcelties uz Londonu un nekad vairs nestrādāt. Šantāža vairs nebija nepieciešama, bet jums patika vara. Jūs zagāt noslēpumus tieši varas, nevis naudas dēļ. Uzsitāt knipi, un visi dejoja pēc jūsu stabules. Holmsa kungs jūs apbrīnos

-     Viņš solīja, ka Holmss atnāks. Apzvērēja, ka viņš būs šeit, advokāts nemitējās atkārtot.

-    Jā, viņš jau ir pavisam tuvu, drīz būs klāt. Lūdzu, ļaujiet man pabeigt. Es centos novilcināt laiku. Kad cilvēkiem nebija noslēpumu, jūs tos izdomājāt. Tie bija gudri sacerēti meli, pavisam viegli atklājami un ļoti ticami. Neviens jūs neturēja aizdomās. Jūs esat kluss, pieticīgs, kompetents. Izplatījāt čukstus un izdomājumus, melojāt, piespiedāt citus nogādāt šo indi jūsu vietā, bet neviens neticēja, ka vainīgs esat jūs.

-    Man solīja noslēguma cīņu. Tai ir jānotiek. Slepkava manī tik tikko klausījās. Tas bija nelāgi. "Cīņa? Vai viņš to uzskatīja par divkauju?" Viņš pamīšus vēroja dārzu un logu, gaidot Holmsa kungu vai kādu citu. "Kā viņš rīkosies, kad uzzinās, ka neviens cits neieradīsies?" Slepkava bija sasniedzis bezdibeņa malu un nonācis tai pārāk tuvu, lai atkāptos. Man vajadzēja vēl mirkli noturēt viņa uzmanību, panākt, lai viņš atgūst kripatu savaldības un nesāk šaut. "Cik ilgi man tas izdosies? Un kas notiks pēc tam?"

Mērija piecēlās. Viņa bija briva. Es gaidīju, ka viņa metīsies bēgt, bet viņa sniedzās pēc kruķa pie kamīna. Mērij, Dieva dēļ

-     Roberts Šeldons no jums baidās, es sacīju. Vajadzēja, lai viņš turpina vērot mani, lai runā tikai ar mani. Mērija kustējās mokoši lēni, lai netrokšņotu un satvertu kruķi tā, ka tas neatsistos pret kamīnu.

-     Kas tas tāds?

-    Parastais vīrs. Tas, kuru jūs izmantojāt cilvēku izsekošanai. Viņš no jums baidās.

-    Tā tam jābūt Slepkava ar to lepojās. Viņš lepojās, ka iedvesis bailes gļēvajam Robertam Seldonam.

-    Es sūtīju viņu novērot jūs, piespiedu jums sekot tumsā un lietū stundām ilgi. Pat panācu, ka viņš no jums baidās. Viņš ticēja katram vārdam par jums

Mērija turēja rokā kruķi un lavījās slepkavam tuvāk. Ja viņš pagrieztos, atskanētu šāviens. Pietiktu ar nelielu troksnīti vai tikai nojautu, un viņš Mēriju nogalinātu.

-     Pēc tam sievietes sāka mirt, es klusi ierunājos. Neprāts viņa acīs nedaudz atkāpās. Doma par šo upuru nāvi viņu nomierināja.

-     Es nedrīkstu par to runāt, viņš sacīja. Ne jau ar jums. Man viss jāpastāsta viņam. Lūk, kas man tika pateikts. Es esmu pārāk izcils, lai velti šķiestu savas prasmes. Viņš man to atkārtoja neskaitāmas reizes, iedzina šo domu prātā, un es vairs nespēju paelpot.

Neprāts vienmēr bija slēpies šī cilvēka dvēseles dzīlēs, bet vienmēr tika apvaldīts. Man bija taisnība kāds cits sagrāva advokāta mieru, apsolīdams pēdējo cīņu pret diženo domātāju Šerloku Holmsu. Kurš varētu šādi ielavīties ārprātīgā dziņās un tik prasmīgi to izmantot?

-    Jūs varat izmēģināt to sarunu ar mani, es ierosināju. Jo vairāk viņš izstāstīs, jo lielāka būs iespēja atklāt, kurš ir vainīgais. Kad Holmsa kungs atnāks, visam jābūt gatavam, vai ne? Izmēģināsim

-      Runai jābūt pareizi noslīpētai, viņš piekrita, mādams ar galvu. Tas ir ļoti svarīgi. Toties jūs neesat svarīga… Es redzēju tikai pirmo, viņš turpināja, pūloties izskaidrot savu rīcību. Pašu pirmo sievieti, kuru iegrūdu nāvē. Kādā tveicīgā vasaras dienā pie jūras, kad viņa bija draugu lokā pie augstajām Bičiheda zemesraga klintīm, es pateicu, ka visu atklāšu viņas vīram. Tas būtu bijis kaut kas drausmīgs. Tas iznīcinātu viņus abus un vēl dažus cilvēkus. Viņa neraudāja. Pat nelūdzās. Tikai piecēlās, piegāja pie klints malas un lēca nāvē. Tas bija tik brīnišķīgi To panācu es, vai saprotat? Es atņēmu viņai dzīvību, vara bija manās rokās. Vai zināt, cik reibinoša ir šī sajūta? Slepkavas acis mirdzēja. Tagad es zināju, kā izskatās cilvēks, kuram pārmērīga vara sagrozījusi galvu.

Mērija izvēlējās šo brīdi, lai uzbruktu. Viņa atvēzēja kruķi un trieca to slepkavam pa roku. Vīrietis skaļi iesaucās, bet nenosvieda ieroci. Viņš nospieda gaili. Stobrs pasitās sāņus, bet ar to pietika. Mērija iekliedzās un smagi atkrita pret grāmatplauktu. Katrā divkauju pistolē bija tikai viena lode, bet vairāk arī nevajadzēja. Es gribēju paķert otru ieroci, bet slepkava kustējās daudz ātrāk. Viņš spēji pagriezās un trieca mani pret sienu; es ieelsusies sakņupu uz grīdas. Vīrietis satvēra otru pistoli.

-    Nē es iesaucos, pacēlusi roku, un tik tikko spēju paelpot. Mērija bija sasitusi galvu. Pār vaigu ritēja asinis, un tās bija arī uz kleitas. Izskatījās, ka viņa zaudējusi samaņu, bet elpo. Man vajadzēja glābt dzīvību mums abām. Runājiet es pieprasīju. Jūs esat man to parādā. Stāstiet

-    jums? viņš vilcinoties pavaicāja.

-     Kā gan citādi es varēšu pasaulei atklāt patiesību, kad būsiet nogalinājis Holmsa kungu? Viņš brīdi svārstījās, saprātam cīnoties ar neprātu, bet pēdējais diemžēl uzvarēja. Es viņu apsūdzēju: Jūs noslepkavojāt meitenes.

-    Jā, viņš piekrita. Tikai virtuves kalpones, kas gatavojās atklāt patiesību saimniecēm. Staigules, kas negribēja dalīties noslēpumos.

-    Jums tas patika, es noteicu un mēģināju piecelties sēdus. Vēders ļoti sāpēja, un man bija grūti ievilkt elpu.

-              Cik gudri jūs spriežat viņš pārsteigts iesaucās.

-     Nē, ne jau jūs. Vai to jums pateica Holmss?

Es nebiju pārliecināta. Lai gan es biju izdarījusi secinājumus, balstoties uz zināmo, daļa no tā bija minējumi. Sagadīšanās dēļ mani minējumi atbilda patiesībai. Vai šādi darbojās Holmsa kungs? Izdarīja secinājumus un saprātīgus minējumus?

Mērijai notrīsēja plakstiņi.

-    Jā. Es iestenējos. Viņš jau ir tuvu. Jau piebrauc pie nama. Drīz būs klāt. Lūdzu, stāstiet visu man Es gribu zināt.

-     Tā izteiksme viņu acīs, kad iegrūžu nazi miesā, Hadsones kundze, slepkava baudpilni noteica. Asinis, kas pil uz grīdas viņu acu priekšā. Upuris skatās uz mani, zina, ka mirs, bet ne tūlīt tikai tad, kad es to nolemšu… Arī tā ir vara, Hadsones kundze. Tomēr ne tik pilnīga kā tā, ko sniedz prāta iznīcināšana. Man vienmēr ir paticis vērot, kā cilvēks ieslīgst šajā iznīcības mirklī. Kādu ceļu viņš izvēlēsies? Dusmas, skumjas? Viņš spēra soli man tuvāk, gaišajām acīm kvēlojot, un ierocis viņa rokā drebēja. Viņš gribēja kādam visu atklāt. Kāpēc jūs? viņš piepeši iejautājās. Kāpēc es to visu stāstu jums?

-     Daudzi mēdz man kaut ko stāstīt, es noteicu un piecēlos, turēdamās pie galda. Slepkavas skatienu es uztvēru pavisam rāmi.

-     Reizēm viņi lūdzās, citreiz pat zemojās. Daži pavēlēja man rimties. Tas mani vienmēr sasmīdināja. Reizēm viņi man kaut ko solīja. Man piedāvāja brīnišķīgus dārgumus, sieviešu miesu, vīriešu miesu un naudas kalnus.

-     Neticu, ka tas jūs varētu iekārdināt. Es redzēju, ka Mērija atver acis. Viņa lēni noslaucīja asinis no vaigiem un palūkojās uz savu kleitu. Viņa bija pamodusies, bet es nezināju, vai aptver notiekošo. Vai viņa varētu palīdzēt? Man padomā vairs nebija neviena gājiena. Es biju sasniegusi pēdējo spēles lauciņu un nesapratu, kā uzvarēt. Vienīgais iznākums, ko saskatīju, bija mūsu nāve.

-   Jums jāsamierinās, ka arī jums viss beigsies, slepkava vērsās pie manis. Pasaulē nav īstas uzticības, Hadsoncs kundze. Nav mīlestības. Neviens nebūtu gatavs mirt kāda cita dēļ. Tas viss ir romānu rakstnieku izdomājums. Viņš nebija mīlējis, nebija glāstījis vai baudījis sajūtu, ko sniedz otra cilvēka pieķeršanās. Šis nelaimīgais bija aizlauzts, un neviens viņu neizglāba. Asinis ir citādas, viņš turpināja. Tās nemelo. Tās ir īstas, siltas un lipīgas man uz rokām. Noslēpumi bija svarīgi, noslēpumi bija dzīvība, bet asinis… Sākumā es tās negribēju. Viņš uzstāja.

-     Kurš?

-     Viņš, ļaundaris atkārtoja, it kā tas būtu pašsaprotams. Vai šis tēls vispār bija īsts? Varbūt advokāts iztēlojās kādu roku, kas viņu virzīja uz priekšu pretī arvien smagākiem grēkiem? Es vairs nezināju, kas viņa prātā ir šis "viņš". Holmsa kungs, viņa padomdevējs vai kāds cits? Kad parādījās asinis, mana sirds pukstēja strauji kā iemīloties. Un es gribēju vēl. Noslēpumus un asinis. Pasaulē nav nekā tik patiesa un baudpilna. Viņš bija iegrimis savā pasaulē. Neviens mūs neglābs. Mērija centās piecelties, turoties pie grāmatplaukta, bet es neticēju, ka viņa spēs palīdzēt. Slepkava bija pārāk ātrs un spēcīgs.

-     Saprotu.

-               Dzīve ir noslēpumu pilna, viņš klusi noteica.

-    Es vienmēr esmu zinājis svarīgāko no tiem. Mīlestība ir meli. Tas bija viss. Pēdējais solis. Viņš palūkojās uz dārzu un saprata, ka tur neviena nav.

Kamēr viņš runāja, es uzmanīgi virzījos sānis, lai viņš uzgrieztu muguru Mērijai, un tagad sapratu, ka esmu kļūdījusies. Slepkava stāvēja starp mani un dārzu. Atkāpšanās ceļš bija slēgts.

-     Vai viņš ir klāt? Vai viņš klausās? Lūdzu, sakiet, ka viņš ir šeit, slepkava teica, uzlūkojot mani. Viņš izskatījās noguris, un man radās iespaids, ka viņa acīs redzamas asaras. Tam ir jābeidzas.

-      Drīz, es solīju. Drīz pienāks beigas mums abiem.

-     Drīz, viņš izsmējīgi atkārtoja. Lūk, man bija taisnība Viņi neatnāca pat jūsu dēj Pat pēc savas sievas neieradās. Viņam bija taisnība. Laiks pielikt punktu. Viņš pacēla ieroci, un es ielūkojos stobrā. Mērija neko nespēja saskatīt, jo acīs tecēja asinis. Es domās lūdzos, kaut viņa tēlotu mirušu. Varbūt viņai izdosies aizbēgt, ja slepkava domās, ka ir jau viņu nogalinājis.

-     Vai zināt, kāpēc es šantažēju sievietes? Kāpēc viņas nogalināju?

-     Nē, es meloju. Iemeslus es jau sen biju sapratusi. Nelieti vadīja tas pats sīkumainais pamudinājums, ko pret mums izmantoja likums, baznīca un varas pārstāvji. Tie paši muļķīgie meli.

"Lūdzu, Mērij, nemēģini vēlreiz, viņš nogalinās mūs abas" Šī doma pārņēma mani visu, jo es redzēju, ka Mērija atkal sakustas, tomēr neuzdrošinājos runāt vai pat palūkoties uz viņu.

-    Jūs esat vājas slepkava iesaucās. Tik nespēcīgas Pat nemākat skaidri domāt. Neviena no jums pat nenojauta briesmas. Un jūs nespējāt pretoties Tikai šņukstējāt, raudājāt un lūdzāties. Jūsu dēj, sievietes, tas bija tik viegli viņš gavilēja.

Mani pāršalca atmiņas. Tēvišķīgie, noniecinošie smaidi. Vīrieši, kas lika man "nepiepūlēt savu mazo, jauko galviņu". Durvis, kas man bija slēgtas, likumi, kas mani izstūma, bezjēdzīgā loma, kādu biju spiesta tēlot pati savā dzīvē. Es domāju par sievietēm, kas ir nobijušās un vientuļas, ko viņš ir iznīcinājis un ko viņam citi ļāvuši iznīcināt, un piepeši sapratu es varu pretoties, varu izmantot viņa paša ieročus. Viņš iznīcina ar vārdiem, un to spēju arī es.

-     Tās sievietes nebija cienīgas pretinieces, es sacīju.

-    Nē, ne gluži. Man vajadzīga spēle, ko ir vērts spēlēt.

-     Holmsa kungs tajā nepiedalījās.

-     Tas vēl notiks. Man solīja, ka viņš piedalīsies. Es biju pārliecināts, ka šonakt spersim pēdējo soli, bet tas bija tikai beigu sākums. Šahs pirms šaha un mata. Noņemam karalieni, atstājam karali.

-     Holmss? es neticīgi jautāju. Viņa taču te nemaz nav, vai ne?

-     Ko tas nozīmē? Jūs teicāt, ka viņš jau tuvojas slepkava iesaucās un satvēra pistoli ciešāk. Šaujamieroci viņš izmantoja reti, tomēr izskatījās, ka viņam tas arvien vairāk iepatīkas.

-                Es meloju. Manā balsī skanēja nicinājums.

-     Holmsa kungs neuztvēra jūsu atstātos pavedienus.

Viņš par jums neko nezina. Pavedienus atklāju es. Šonakt pie jums atnācu es, un es to darīju viena. Šerloks Holmss neieradīsies.

-    Jūs esat saimniecības vadītāja. Niecība. Tikai sīkums fonā

-     Jā, es biju fonā. Un es to izmantoju, lai vērotu. Klausītos. Mācītos. Holmsa kungam, jūsu diženajam pretiniekam, šī mīkla šķita pārāk garlaicīga, tāpēc viņš to nodeva man, savai saimniecības vadītājai. Es izslējos, acīm dusmās zalgojot, un sakopoju visu nicinājumu, ko vien varēju sevī atrast. Jūs centāties piesaistīt sev Šerloka Holmsa uzmanību? Kā zēns, kurš sēž pašā tālākajā solā, paceļ roku un lūdzas, kaut viņu izsauktu, bet skolotājs neliekas zinis? Diemžēl jūs nebijāt pietiekami gudrs. Tagad jūs garlaikojat pat mani.

-    Apklustiet viņš spalgi iesaucās.

-     Tātad šī ir tava lielā noslēguma cīņa? es salti painteresējos, pārejot uz "tu". Uz priekšu Nošauj mani Liec viņu mierā, nogalini mani, bet es apsolu, ka likšu tev pamocīties, nožēlojamais tārps Tavs pretinieks nav diženais Holmsa kungs vai pat doktors Vatsons tev gadījusies tikai parasta saimniecības vadītāja. Sieviete. Lūk, kā beigsies tava spēle

Pistole noklikšķēja, bet es pat nesarāvos, neaizvēru acis. Slepkava nesaprata. Viņš bija apjucis. Viņš… baidījās Es izbaudīju savu uzvaras prieku, kaut gan zināju, ka tūlīt miršu.

Mērija bija piecēlusies. Viņa paņēma krēslu, pie kura vēl nesen bija piesieta, un iesaukusies trieca to pret slepkavas galvu. Šoreiz viņa trāpīja, un vīrietis palaida vaļā pistoli, pats atkrizdams pret galdu. Pistole atsitās pret grīdu un izšāva, bet lode izšķaidīja loga stiklu. Mērija atkal atbalstījās pret grāmatplauktu un pieķērās pie tā, bet kaut kas noklikšķēja, un plaukts sakustējās. Viņa nevilšus atklāja slepenas durvis.

-    Skat, ko mēs atradām Mērija izdvesa un iztaisnoja muguru.

Es tuvojos viņai, izstiepusi roku, un redzēju to pašu, ko viņa. Aiz grāmatplaukta bija iekārtota istaba vismaz piecu pēdu platumā un augstumā. Gar sienām bija sarindoti plaukti, kas piekrauti pilni ar mapēm, kastēm un attēliem.

Viņa noslēpumi. Nenovērtējami dārgie noslēpumi.

Redzot, ka tie ir atklāti mūsu skatieniem, slepkava zaudēja pēdējās savaldības paliekas. Viņš rāpus ieklupa istabā un rausa papīrus pie krūtīm. Es viņam nepievērsu uzmanību un steidzos pie Mērijas.

-     Vai tev nekas nekaiš? es jautāju. Viņš uz tevi izšāva

-     Nē, viss ir labi. Lode aizlidoja garām. Es atsitu galvu pret plauktu. Marta, paskaties

Tobrīd es piegāju pie slepenās istabas atvērtajām durvīm un aplūkoju pārpilnību tajā.

Manā mājā ir daudz noslēpumu. Katru dienu tajā tiek atklāti vairāki desmiti noslēpumu. Bija daudzi, kas mēroja septiņpadsmit pakāpienus līdz Holmsa kunga istabai un teica: "Palīdziet man, glābiet mani, bet neviens to nedrīkst uzzināt." Holmsa kungs un Džons uzklausīja šos noslēpumus, iznīcināja tos, iespīdināja gaismu tumšākajos stūros un izglāba savus klientus. Beikerstrltas 221B namā visi noslēpumi ar laiku tika atklāti.

Tomēr ari šajā namā bija noslēpumi. Tie bija pierakstīti, zagti, paslēpti, tad rūga, puva un dega tumsā. Arī šis bija noslēpumu nams, bet te valdīja izmisums, nāve un tumsa.

Slepkava uzlūkoja šo istabu, kurā mājoja izpostītas dzīves smārds, un smaidīja. Viņa acis mirdzēja mīlestībā, no viņa izstaroja kaisle pret šiem noslēpumiem.

-     Kā viņš brīnīsies slepkava klusi runāja. Kā viņš leposies Manās rokās ir tāda vara

Es vairs nezināju, par ko viņš runā par Holmsu vai savu noslēpumaino skolotāju? Es atkāpos tuvāk galdam un pamāju Mērijai, norādīdama uz stikla durvīm. Bija pienācis laiks pārtraukt šo farsu. Pietiek runāt

-     Nē, es noteicu. Viss ir beidzies. Es paņēmu gandrīz pilno eļļas lampu no galda. Tā bija smaga, un iekšā šļakstījās eļļa. Viņš pagriezās, ieraudzīja mani un saprata, ko es grasos darīt. Saviebis seju mežonīgā grimasē, viņš pielēca kājās, gatavodamies uzklupt, bet es iemetu lampu noslēpumu istabā. Tā saplīsa, eļļa apšļāca viņa kreklu un izplūda istabā, ko pildīja sausi, putekļaini, veci papīri. Eļļas lāmā sprikstēja deglis.

Dievs ir mans liecinieks, ka es tikai vēlējos sadedzināt dokumentus. Es biju pārliecināta, ka viņš izbēgs no istabas. Viņam vajadzēja bēgt

Caurvējš no loga uzpūta liesmu. Man brīdi šķita, ka tā apdzisis, bet uguns pamazām pieņēmās spēkā un piepeši uzliesmoja.

-    Ak Dievs es izdvesu. Viņa drēbes bija izmirkušas eļļā, viņam vajadzēja bēgt, bet viņš ieaurojās un sniedzās pēc saviem dokumentiem. Viņa noslēpumi, viņa vēstules un dokumenti, vienīgā dzīves jēga, prieks un lepnums… Viss tūlīt sadegs. Viņš nespēja to pamest. Bez šiem noslēpumiem viņš nevarēja dzīvot. Viņš iegāja liesmās.

-     Marta Mērija uzsauca. Es skrēju pie loga, bet vēl sadzirdēju slepkavas kliedzienu. Liesmas strauji pārņēma visu istabu, sadedzinot dokumentus, mapes un fotogrāfijas, un pašā vidū stāvēja viņš, gluži neskarts, un spieda pie krūtīm apsvilušas papīra lapas.

-    Bēdz es uzsaucu, bet viņš nepaklausīja. Bez saviem noslēpumiem viņš nebija nekas. Tikai tukša čaula, niecība, kas cietis sakāvi sava mūža vienīgajā spēlē. Viņš sniedzās pēc lapas, kas aizplīvoja garām… un viņa eļļainais krekls beidzot uzliesmoja.

Es atcerējos Vaitčepelas lēdiju un Ādamu Belantu. Atcerējos asinis. Atcerējos zaudējumus un sāpes. Atcerējos, ko viņš izdarījis un kādu baudu tas viņam sagādājis. Es mierīgi izgāju ārā un devos prom nakts tumsā.

Noslēpumu nams bija guvis savu pēdējo upuri.

Lestreida aizdomas

Kad izlavījos pa sētas durvīm un iznācu uz ielas, kebs mūs vēl joprojām gaidīja. Man blakus gāja Mērija. Bija aizritējusi tikai stunda. Važonis stingi lūkojās uz liesmām, kas jau bija manāmas aiz žoga. Uguns grasījās aprīt visu māju.

-    Uz Beikerstrītu, ludzu, es rāmi pavēlēju. Važonis paskatījās uz mani.

-     Vai jūs to izdarījāt? viņš jautāja, norādot uz liesmo pārņemto namu. Mērija iekāpa kebā.

-     Nerunājiet niekus, es esmu tikai veca sieviete, es atcirtu. Uz Beikerstrītu. Divsimt divdesmit pirmais "bē" nams, es atkārtoju, bet viņš nekustējās.

-    Mēs bēgam no briesmām Mērija uzsauca.

-     Briesmām? Ak tā, Beikerstrīta Važonis beidzot saprata, par ko mēs runājam. Jūs strādājat pie Holmsa kunga?

-    Tā varētu teikt, es gurdi noteicu un iekāpu kebā.

Beikerstrītas kebmeni pazina Holmsa kungu. Viņš

bieži pavēlēja sekot kādam citam kebam vai sūtīja važoņus bīstamā braucienā uz neiedomājamām vietām. Man šķita vienkāršāk izmantot šo Holmsa kunga slavu.

Mēs nesteidzīgi devāmies uz priekšu, braucot gar Ričmondas namiem, no kuriem daudzi vēl nebija gatavi. Drīz ausīs saule, bet pagaidām debesis bija tumši, piesātināti zilas. Es lūkojos pa logu uz Londonu "Šobrīd pilsēta ir drošāka, bet kurš gan to zinās?" Kaut kur dimdēja zvani. Ugunsdzēsēji jau traucās dzēst liesmas. Pēc tam stāsts tiks izziņots pa telegrāfa vadiem, atkārtots tālrunī, drukāts avīzēs… bet neviens nezinās, kas patiesībā ir noticis.

Es atlaidos sēdeklī un palūkojos uz Mēriju. Viņas seju klāja sakaltušas asinis. Sameklējusi mutautu, es centos tās notīrīt. Mērija nedroši uzsmaidīja man, un es atbildēju ar to pašu. Mēs bijām dzīvas

-              Viņš bija to pelnījis. Mērija apņēmīgi paziņoja.

-     Bija pelnījis šādu nāvi.

Jāatzīst, es gribēju justies vainīga. Gribēju nožēlot. Gribēju kaut nedaudz sērot par būtni, kas nupat gājusi bojā, un savu lomu viņa nāvē. Tomēr es neko nejutu. Manī nebija arī uzvaras prieka vai apmierinājuma. Ausa tikai apziņa, ka uzdevums ir paveikts un es varu rimties. Manī bija tikai tukšums. Vai es biju aizmirsusi, kā just?

-     Varbūt viņam vajadzēja taisnīgu tiesu, es ieminējos.

-     Vai tiešām tu domā, ka jebkura tiesa būtu taisnīga? Mērija sašutusi vaicāja. Zinot, cik daudz noslēpumu viņam bija? Viņš varētu pavēlēt gan prokuroram, gan tiesnesim, pusei zvērināto, policijai un varbūt pat iekšlietu ministram. Kurš uzdrošinātos liecināt pret nelieti un izpostīt savu dzīvi tiesas zālē? Beigu beigās viņš nokļūtu brīvībā.

-     Tomēr šāda nāve…

-     Uzklausi mani, Mērija ieminējās. Viņa piecēlās sēdus un atņēma man mutautu. Tiklidz iekāpu kebā, es sapratu, ka esmu nokļuvusi lamatās. Šerloks nemūžam neaicinātu mani pie sevis šādā veidā. Tomēr es devos uz tā cilvēka namu, jo gribēju zināt patiesību un uzdot jautājumus.

-     To es saprotu, es piebalsoju, vērodama Mēriju. Rītausma nebija tik vienmuļi pelēcīga kā vienmēr; tā bija gaiša kā perlamutrs un izgaismoja Mērijas seju.

-     Es viņu iztaujāju, un viņš gribēja atbildēt. Neviens nezināja, ko viņš paveicis, un viņš vēlējās padižoties. Mēs visi alkstam, lai kāds zinātu, cik gudri esam. Citādi gudrībai nebūtu nozīmes. Un viņš man visu stāstīja. Mērija nodrebēja un novērsās, lūkojoties rīta pustumsā. Viņš ir paveicis šausminošus noziegumus, mana draudzene klusi atzina. Dažus viņš iedzina pašnāvībā, citus viņa melu dēļ noslepkavoja citi, vēl kādu viņš nogalināja pats. Viņš man atklāja to, ko es nekad tev nestāstīšu, jo nevienam vairs nevajadzētu izrunāt tādus vārdus. Viņa dēļ sievietes gāja bojā lēnā, mokošā, sāpju pilnā nāvē, bet citām viņš sagādāja mūžīgas sāpes. Un viņš izbaudīja katru mirkli. To arī tu pati dzirdēji Es uzzināju daudz vairāk. Mērija atkal uzlūkoja mani. Viņas sejas izteiksme pirmajos saules staros bija skarba un stinga.

-     Viņa nāve bija viegla, salīdzinot ar pārējiem gadījumiem. Viņš bija pelnījis kaut ko daudz baisāku.

Mērijai bija taisnība. Tomēr es jutos izsmelta un tukša kā čaula. Ārpusē jau sāka rosīties cilvēki, kas devās ikdienas gaitās, uzsauca cits citam un pastaigājās, bet es likos savādi atrauta no viņiem, it kā vai nu viņi, vai es pati nebūtu īsta. Es nezināju, kā turpināt ierasto dzīvi pēc tā, ko esmu izdarījusi. Viss bija zudis piedzīvojuma prieks, izaicinājums, dziiia, briesmas. Šķita, ka vairs nav atlicis nekas.

Tikai tagad es sapratu, kāpēc Holmsa kungs izmanto savu septiņu procentu kokaina šķīdumu.

Es sāku pārdomāt notikušo. Advokāts minēja kādu, kurš pamudinājis viņu, norādījis uz Holmsa kungu, uzkurinājis viņa Jaunākās vēlmes. Vai šis cilvēks bija īsts? Varbūt tā bija tikai vēl kāda tikko mirušā ļaundara personības šķautne gluži kā pašam savs Džekils?

-     Mēs nevienam nedrīkstam to stāstīt, Mērija piepeši ieminējās.

-     Par šo nakti vai visu pārējo? es jautāju. Man nebija nodoma kādam stāstīt par šonakt paveikto. Diezin vai tas parāda mūs labvēlīgā gaismā.

-     Par visu, Mērija nopietni atbildēja. Par visiem noslēpumiem. Mēs pārāk daudz zinām. Ja dosimies uz policiju, nāksies izstāstīt visu. Vajadzēs runāt par Vaitčepelas lēdiju, Ādamu Belantu un Irēnu, un tad viss tiktu atklāts izmeklēšanā, par to rakstītu avīzēs, un viss, ko gribējām panākt, būtu zudis.

-     Tas vēl nav viss, es piebildu. Vai dzirdēji, ko viņš minēja par kādu personu, kurš slēpjas ēnās un ieinteresējies par Holmsa kungu?

-    Tu domā, ka tā persona ir īsta? Mērija jautāja.

-    Nezinu, es domīgi atbildēju. Slepkava savos neprāta murgos bija noņurdējis kādu vārdu tik klusi, lai es to nesaklausītu. Tomēr mana dzirde bija lieliska.

-     Iespējams, tas ir iztēles produkts. Bet tikpat labi šis cilvēks varētu būt jebkura reāla persona. Ja viņš zina, ko mēs izdarījām…

-     …viņš varētu mums atriebties.

-    Izmantot mūs, lai atriebtos Holmsa kungam, es izlaboju viņas teikto. Kāds gan bija tas vārds? Mūrs? Moriss? Ja šis cilvēks uzskata, ka šonakt visu paveica Holmsa kungs, mūsu nāve būtu pienācīga atriebe. Nē, tev taisnība. Neviens to nedrīkst uzzināt.

Es atkal lūkojos laukā pa logu. Neviens neuzzinās, ko esam paveikušas ne labo, ne slikto. Mēs darbojāmies tumsas aizsegā tāpat kā advokāts.

Man neizdevās noskaidrot viņa īsto vārdu. Bet acīmredzot tam nebija nozīmes.

-     Es esmu pārgurusi, Mērija miegaini noteica un atbalstīja galvu man pret plecu.

-     Palūgsim, lai kebmens aizved tevi uz mājām, es ierosināju.

-     Nē, dosimies uz Beikerstrītu, Mērija žāvādamās uzstāja. Visi stāsti vienmēr beidzas Beikerstrītas namā.

Es tik tikko jaušami pasmaidīju. Manām tābrīža izjūtām nebija nozīmes. Es rīkojos muļķīgi. Mērija bija drošībā, Irēna, Viginss, Šērlijas kundze un neskaitāmas citas mums svešas sievietes bija drošībā. Ar to pagaidām pietiks. Neapšaubāmi pietiks.

-    Apstājieties es spēji iesaucos. Pēc aizkavēšanās rītausmas rosīgajā satiksmē mēs beidzot bijām nokļuvušas Beikerstrītā. Otrā ielas pusē mūs gaidīja Neregulārā armija. Zēni bija izklīduši; daži kavējās durvīs, citi balstījās pret sienu, vēl daži sēdēja uz ietves. Tikai Viginss stāvēja ielas vidū, un saules pirmie stari izgaismoja viņa seju. Zēns bija saniknots.

Es izlēcu no keba.

Viginss sparīgi soļoja man pretī.

-     Velns un elle, ko jūs izdarījāt? viņš skarbi jautāja.

Es apjukusi atkāpos. Viņš vēl nekad nebija ar mani tā runājis.

-     Vai viss labi, kundze? keba važonis uzsauca.

-   Jā, protams. Šis ir mans draugs, es atbildēju, nenovēršot skatienu no Viginsa. Cerēju, ka tā ir patiesība.

-      Cilvēki jūs redzēja, Viginss klusā, niknuma pilnā balsī paziņoja. Vai domājāt, ka neviens no mums nepamanīs, kā nozūdat no Beikerstrītas? Jūs iesēdāties kebā pirms vairākām stundām un braucāt uz dienvidiem. Uz Ričmondu, vai ne?

-Jā…

-    Tur ir ugunsgrēks Viginss iesaucās. Un kāds ir miris Daudzus interesē, ko viņš izdarījis un kā nomiris

Kebmens daudznozīmīgi novērsa skatienu, tādējādi liekot noprast, ka neko nav dzirdējis.

-     Kā tu to zini? es satriekta jautāju.

-     Viens no maniem zēniem ir Skotlendjardā, Viginss atbildēja. Viņš jau runāja klusāk, bet vēl joprojām dusmojās. Viņš tīra zābakus, tostarp Lestreida apavus. Inspektors ir pārņēmis lietu, kas nupat uzsākta. Cienījams advokāts ir miris ugunsgrēkā, un daži ļoti ietekmīgi cilvēki ir par to ieinteresējušies. Viņš jau droši vien ir Ričmondā.

-    Ak tā, es vārgā balsī noteicu. Lestreids visu zināja. "Iespējams, viņš to uzskatīs par negadījumu. Droši vien. Bet… ja nu viņš iesaistītu Šerloku Holmsu? Ko atklātu dižais detektīvs? Un kas bija šie ietekmīgie cilvēki, par kuriem runāja Viginss? Vai arī kādam citam radušās aizdomas?"

-         Vai to izdarījāt jūs? Viginss jautāja, sakodis zobus.

"Vai es spēšu melot šim zēnam? Vai vajadzētu?" Es palūkojos uz zēniem, kas pulcējās ielā. Tie visi bija viesojušies manā virtuvē, ēduši manas kūkas un dzēruši manis pagatavoto tēju. Mikijs pamanīja mani un pacēla cepuri. Viņi mani cienīja, es viņiem patiku, varbūt viņi pat uzskatīja mani par atdarināšanas vērtu. "Vai es varētu viņiem pateikt, ko esmu izdarījusi?"

-    Jā, es klusi apstiprināju.

Viginss soli atkāpās un spēji ievilka elpu, tad novērsās, slēpjot seju, bet pēc brīža atkal uzlūkoja mani.

-     Vai tas bija viņš?

-    Jā, es atbildēju. Tagad viņš ir miris. Tas, kurš nosvieda tevi pa kāpnēm, nogalināja Vaitčepelas lēdiju, mocīja neskaitāmus cilvēkus un pastrādāja šausminošus darbus… Es apklusu, jo Viginss pienāca tuvāk. Viņš bija manā garumā. Pa kuru laiku tas noticis?

-     Muļķa sieviete viņš nošņāca. Kā jūs uzdrošinājāties to darīt viena?

-     Es nebiju viena…

-    Jūs abas bijāt vienas Varēja notikt jebkas

-    Jebkas jau notika, es drebošā balsī atgādināju.

-     Tas nav smieklīgi Viginss bija tiešām noraizējies par mani, un es sapratu, ka dusmu cēlonis ir nevis vilšanās vai laupītas ilūzijas, bet gan bažas; tā māte kliedz uz savu bērnu, kad tas aizskrien.

-     Man tas bija jādara vienai, es klusi sacīju.

-     Kāpēc? Kā jums šķiet, kam esam paredzēti mēs? Tieši jūsu šī nama iemītnieku dēļ mēs esam šeit

-     Man vajadzēja kaut ko pierādīt, es iebildu.

-     Kas jums bija jāpierāda?

-    Tas, ka es neesmu naiva večiņa, kas derīga tikai kūku cepšanai es skaļi iesaucos.

Viginss manāmi atplauka. To viņš spēja saprast. Viņam ik pa brīdim nācās pierādīt savu vērtību. Bez tā viņš nemūžam neizdzīvotu ielās. Katru dienu viņam vajadzēja pierādīt, ka viņš ir kaut kas vairāk, ne tikai parasts zēns.

-    Jūs tāda neesat, viņš noteica un beidzot pasmaidīja. Kaut gan jūsu kūkas ir tiešām gardas.

Es pateicoties pamāju. Mūsu abu skatījumā tas bija gandrīz apskāviens.

-     Tomēr apsoliet, ka vairs tā nedarīsiet, viņš lūdza.

-    Diemžēl to es nevaru, es atbildēju. Vai tu vari apsolīt nekad nekrāpties, nemelot un nezagt? Nekad? Pat ne tādēļ, lai aizstāvētu savus zēnus? Es nevaru apsolīt, ka nekad vairs nemetīšos nepatikšanās, glābjot kādu, kam vajadzīga mana palīdzība.

Viginss palūkojās uz saviem zēniem. Neregulārās armijas labad viņš būtu ar mieru darīt itin visu. Atkal pievērsis skatienu man, viņš ieraudzīja radniecīgu dvēseli.

-     Vai roka nesāp? es jautāju. Viginss steigšus pieskārās ievainotajai rokai.

-     Ir normāli, viņš negribīgi atzina. Atvainojiet, ka noasiņoju uz jūsu grīdas.

-     Tā droši vien nav pēdējā reize, es noteicu. Viginss dzēlīgi pasmaidīja. Saule jau bija uzaususi, un ielā parādījās cilvēki. Keba važonis uzsvērti nožāvājās; troksnis bija pietiekami skaļš, lai sasniegtu manas ausis dažu jardu attālumā. Es izlikos to nedzirdam.

-     Mikijs pēcpusdienā ir aicināts mieloties ar piparkūkām, es vērsos pie Viginsa. Vai tu viņam pievienosies?

Brīdi vilcinājies, Viginss pamāja un ielūkojās kebā, kur sēdēja Mērija.

-     Labāk vediet viņu iekšā, zēns ieteica. Viņa izskatās nelāgi.

-     Jā, pateicos, es atbildēju. "Pateicos, ka gribēji mani sargāt, pateicos, ka parūpējies par mani, atvedi pie manis Billiju un ieradies pats. Es pateicos, ka nāksi uz manu virtuvi ēst piparkūkas." Es nemūžam nevarētu pasacīt šos vārdus, jo Viginsu tie šausminātu, bet mēs abi zinājām, ka es tā domāju. Es apgāju apkārt kebam, lai palīdzētu Mērijai.

-       Piesargicties no Lestreida Viginss uzsauca.

-     Viņš grib šo mīklu atrisināt. Jau nākamajā mirklī zēni izklīda pa dažādām šķērsielām un pazuda.

-     Paldies, es uzrunāju važoni, palīdzēdama Mērijai izkāpt, dāsni samaksāju un pievienoju arī lielu dzeramnaudu. Mērija bija ļoti nogurusi; tas mani nepārsteidza, ņemot vērā to, kā pavadījām nakti. Ja policisti uzdos jautājumus…

-     Es neko neesmu redzējis, važonis paziņoja un piesita pie deguna. Holmsa kungs un policisti ne vienmēr ir vienisprātis, vai ne? Labprātāk es esmu Holmsa kunga pusē.

-     Skaidrs. Labi, pateicos, es sacīju un vēroju, kā viņš aizbrauc.

Mēs ar Mēriju grīļodamās iegājām namā. Bijām neizsakāmi pārgurušas, nomocītas, asinīm un sodrējiem klātas. Tādas mēs ieraudzījām Holmsa kungu, kurš apģērbies stāvēja kāpņu pakājē un lūkojās uz mums. Izskatījās, ka viņa brūce ir strauji sadzijusi.

-    Jūs pamodināsiet Vatsonu, viņš brīdināja.

-    Nē, viņam ir ļoti ciešs miegs, es atbildēju.

-     Ar ko jūs abas nodarbojāties? viņš painteresējās.

-     Vai nevarat uzminēt? Mērija miegaini jautāja, balstīdamās pret mani.

-     Es nekad neminu, Holmss salti atcirta. Viņš nopētīja mūs, redzēja drēbes, sejas izteiksmes, gurdumu acīs, un viņa vaibstos parādījās kaut kas vēl neredzēts. Nezinu, vai tas bija mulsums vai raizes. Mērija? viņš jautāja, uzmanīgi vērodams drauga sievu.

Tikai divas reizes es esmu dzirdējusi Šerloku Holmsu uzrunājam Mēriju vārdā. Par vienu jums pastāstīšu, kad man pietiks drosmes. Otrs gadījums bija šis.

Pagriezusies es uzlūkoju Mēriju. Viņa ne tikai balstījās pret mani, bet bija gandrīz pilnīgi saļimusi. Mana draudzene tik tikko spēja nostāvēt kājās un strauji elpoja, bet viņas seja bija bāla. Es aptvēru viņu ciešāk un pamanīju asiņu traipu sānos; tas bija jauns, un asinis vēl turpināja lāsot. Baudot prieku par izmeklēšanas beigām, neviena no mums abām nebija atskārtusi, cik nopietni ievainota viņa ir.

-     Laikam lode trāpīja tuvāk nekā domāju, Mērija iestenējās. Varbūt viņš pat trāpīja. Viņa zaudēja pēdējās spēka paliekas un sabruka.

Holmsa kungs metās uz priekšu un satvēra Mēriju, neļaujot viņai nokrist uz grīdas.

-     Vatson viņš ierēcās, paceļot Mēriju uz rokām; likās, ka viņš jau aizmirsis pats savu ievainojumu.

-    Nekavējoties nāciet uz virtuvi un atnesiet instrumentus

Es jau grasījos sekot viņam uz virtuvi, bet pie durvīm piezvanīja. Cik nepiemērots mirklis viesu uzņemšanai Es attālinājos no durvīm, nolēmusi tās neatvērt, bet Holmsa kungs mani apturēja.

-    Tas ir Lestreids. Es redzēju viņu nākam, Holmss sacīja, pārvietodams Mēriju nedaudz augstāk sev uz rokām. Viņa ievaidējās, bet neatguva samaņu. Atveriet durvis, bet nelaidiet viņu iekšā un neko nestāstiet.

-     Ko lai saku? es izbijusies jautāju.

-     Melojiet, Hadsones kundze, viņš ieteica, nesot Mēriju lejā pa virtuves kāpnēm. Tas ir viegli. Es bieži meloju.

Viņš aizgāja. Džons traucās lejā pa galvenajām kāpnēm, rokā turēdams ārsta somu. Krekla mala karājās pār biksēm, jo viņš bija ģērbies steigā. Redzot asins lāses pie parādes durvīm, viņš apstājās. Es klusējot norādīju uz virtuvi. Man trūka drosmes pateikt, ka cietusī ir Mērija. Noņēmusi šalli no kāpņu staba, es apmetu to ap pleciem, noslēpjot asiņu traipus un sviluma pēdas; vismaz cerēju, ka man izdevies to noslēpt. Tad es dziļi ievilku elpu, pieglaudu matus, sakārtoju svārkus un majestātiski atvēru parādes durvis.

Aiz tām stāvēja inspektors Lestreids un divi policisti. Mani ieraudzījis, viņš sarauca degunu. Sejā vīdēja nogurums, tomēr acis dedzīgi mirdzēja.

Ak vai Viņš bija saodis pēdas. Dzirdējis jaunumus, kas pa vadiem traucās uz Skotlendjardu. Noslēpumains ugunsgrēks, nevienam nezināma cilvēka līķis un vairāki tūkstoši sadegušu mapju. Vai iespējams, ka pelnos vēl saglabājušies daži vārdi? Pietiekami, lai pamodinātu dažu ļoti ietekmīgu cilvēku interesi?

Inspektors Lestreids bija ieradies, lai lūgtu Holmsa kungu uzņemties šīs lietas izmeklēšanu. "Stāsts par sadegušo cilvēku". Bija notikusi netīša nonāvēšana, un vainīgas bijām mēs. Sliktākajā gadījumā tā pat būtu slepkavība; mēs necentāmies palīdzēt, nevienu nepasaucām, tikai aizbraucām prom. Mēs varētu nokļūt cietumā. Vai pat pie karātavām

Tad visi noslēpumi, ko tā centāmies pasargāt, tiktu atklāti.

"Ja inspektors Lestreids ienāks priekšnamā, viņš sekos asiņu pēdām līdz virtuvei un tur ieraudzīs Mēriju, vēstules uz galda un karti, kurā iezīmēts ceļš uz nelaiķa mājvietu."

Visi šie secinājumi dažu sekunžu laikā pazibēja prātā, bet es cerēju, ka manā sejā nekas nav redzams; es jau biju pieradusi slēpt savas pārdomas. Es tikai stāvēju, taisni izslējusies, un centos sev iegalvot, ka viņš neredz manas drēbes zem šalles. Vienlaikus es prātoju, vai viņš saož dūmu aromātu, kas vējoja no manis.

Lestreids painteresējās, vai Holmsa kungs ir mājās. Es savā saimniecības vadītājas tonī atbildēju, ka nav. Holmsa kungs esot aizņemts.

-     Tik agrā rīta stundā? inspektors Lestreids šaubījās.

-    Holmsa kungs strādā visu diennakti, es atgādināju. Tāpat kā jūs.

-     Varbūt viņš jau ir ķēries pie izmeklēšanas, Lestreids skaļi prātoja un pagriezās, gatavodamies iet prom.

Tobrīd Džons virtuvē ļoti skaļi iesaucās: Pie velna, kas notika? Laikam viņš nupat bija ieraudzījis, kas noticis ar Mēriju. Es izlikos to nedzirdam un savilku vaibstus ierasti neizdibināmā izteiksmē.

Inspektors Lestreids pagriezās pret mani, un šoreiz viņa vērīgajās acīs jautās aizdomas.

-     Tas bija doktors Vatsons, viņš sacīja.

-     Jā. Holmsa kunga šeit nav, bet doktors Vatsons ir, es lēni skaidroju, it kā runātu ar mazu bērnu.

-     Pie viņa ir pacients. Ja atvainosiet… Es mēģināju aizvērt durvis, bet inspektors tās pieturēja.

-      Holmsa kungs aizgāja bez doktora Vatsona? viņš neticīgi jautāja.

-    Viņi nav saauguši kopā es atcirtu un ar acs kaktiņu pamanīju asiņu traipus uz grīdas tieši inspektoram pie kājām. Mērijas asinis, vēl mitras un sarkanas. Es neuzkrītoši pavirzīju kāju, nosedzot traipus. It īpaši kopš doktora Vatsona kāzām. Piedodiet, bet es neļaušu jums traucēt doktoru brīdī, kad pie viņa ir pacients.

Lestreids ieskatījās man garām un nopētīja kāpnes. Es palūkojos pār plecu. Tikai mazliet sāņus no viņa redzesloka uz virtuvi aizvijās asiņu sliede. "Ak Dievs, cik daudz asiņu viņa zaudējusi? Ja inspektors ienāktu iekšā, viņš to pamanītu un gribētu noskaidrot, kas noticis."

Es atkal pievērsos inspektoram, ļoti cenšoties saglabāt savu cienījamas kundzes mieru, ko policistiem velta visas saimniecības vadītājas. Viņš uzmanīgi vēroja mani. Holmsa kungs bieži dēvēja Lestreidu par terjeru. Inspektors nebija gudrs, toties viņam netrūka apņēmības. Atradis niecīgāko pavedienu, viņš tajā ieķērās un turpināja apstrādāt, kamēr tika līdz galam. Ja viņš ienāktu priekšnamā un ieraudzītu asinis, tad noskaidrotu patiesību.

-    Šonakt noticis kaut kas nepatīkams, inspektors ieminējās. Sākās ugunsgrēks, un kāds vīrietis gāja bojā. Viņa nams tika iznīcināts, un līdz ar to ir sadedzināti arī slepeni dokumenti. Tiek uzskatīts, ka noticis negadījums, bet iespējams, ka tā bijusi slepkavība. Ir dažas nelielas nesakritības, kas Holmsa kungam parasti šķiet svarīgas. Ja es varētu ar viņu aprunāties…

-     Man tiešām žēl, inspektor Lestreid, ka cilvēks ir gājis bojā, bet, kā jau teicu, Holmsa kungs ir izgājis, šodien neatgriezīsies, un es nezinu, kad viņš atkal parādīsies. Tagad, lūdzu, atvainojiet

Es atkal mēģināju aizcirst durvis, bet inspektors Lestreids iebīdīja kāju spraugā.

-     Ja es drīkstētu atstāt viņa istabā zirnīti… viņš cerīgi iesāka.

-     Inspektor Lestreid es sašutusi iesaucos. Es izmantoju Holmsa kunga prombūtni, lai rūpīgi iztīrītu viņa istabas. Paklāji ir atlocīti, grīda tiek spodrināta. Ja jūs domājat, ka ļaušu jums piebradāt savu tīro grīdu un traucēt mani, lai atstātu zīmīti, ko Holmsa kungs nemaz neizlasīs, jūs ļoti maldāties es sparīgi un skaļi paziņoju, tēlojot sadusmotu, dzīves pienākumu nomocītu mājsaimnieci. Viens no policistiem soli atkāpās, otrs iespurdzās.

-     Hadsones kundze, inspektors Lestreids samiernieciski iesāka.

-    Ja tik ļoti vēlaties runāt ar Holmsa kungu, pamēģiniet viņu atrast es ieteicu. Jūs galu galā esat detektīvs. Viņš pēdējā laikā bieži uzturas piestātnē. Sāciet tur un ļaujiet man turpināt darbu. Visu labu

Un man beidzot izdevās aizcirst durvis viņam deguna priekšā.

Bija dzirdams, kā viņš nokāpj lejā un iziet uz ielas, norājot policistu, kurš bija smējies. Es pagriezos un atbalstījos pret durvīm, drebēdama no galvas līdz kājām. Nekad vēl es nebiju tik nekaunīgi runājusi ar policistu.

-      Apsveicu, Hadsones kundze, Holmsa kungs klusi noteica. Es pacēlu skatienu un ieraudzīju, ka viņš stāv uz augšējā virtuves kāpņu pakāpiena.

-     Kā jūtas Mērija? es jautāju.

-     Lode atstājusi nelielu skrambu, turklāt vēl nogurums un uztraukums, Holmsa kungs apliecināja, tuvodamies man spilgtajā rīta gaismā. Vatsons ir ļoti prasmīgs ārsts. Viņa atveseļosies.

Es dziļi ievilku elpu un aizvēru acis. Varbūt mums tomēr izdevies tikt cauri sveikā. Ja vien…

-     Billijs teica, ka savācis visus jūsu dokumentus un noglabājis drošā vietā. Viņš atteicās paskaidrot, kas tie par dokumentiem, kaut gan es viņam maksāju algu Holmsa kungs pauda savu neapmierinātību.

-    Jā, toties es viņu baroju.

Holmsa kungs iegāja gaismas ielokā un nostājās man pretī.

-     Vai pateiksiet, par ko ir runa? Vatsones kundze nebilda ne vārdu.

Varbūt man gribējās viņam visu atklāt, kaut tikai palielīties, ko es esmu paveikusi un ka viņš vairs nav vienīgais detektīvs šajā namā, tomēr nespēju.

-                Nē, es klusi atbildēju un papurināju galvu.

-     Diemžēl es neko nevaru stāstīt.

Viņš dziļi ievilka elpu un palūkojās uz mani.

-     Es varētu pats to noskaidrot, viņš ieminējās.

-     Nevajag es lūdzu.

Viņš brīdi vēroja mani un tad noteica: Labi, Hadsones kundze. Jūsu dēļ es neiedziļināšos šajā noslēpumā. Holmsa kungs sniedza man roku, piedāvājot atbalstīties. Piestātnē? viņš jautāja.

-    Ja nemaldos, tur var iegūt daudz nelāgu slimību, es indes pilnā balsī noteicu, un viņš iesmējās.

-     Nāciet uz virtuvi, viņš aicināja. Es uzvārīju tēju. Cik man zināms, tā palīdz nomierināties.

"Viņš pagatavojis tēju? Šerloks Holmss pagatavojis tēju man, Hadsones kundzei, savai saimniecības vadītājai?"

-     Vai jūs vispirms sasildījāt katliņu?

Epilogs

Mēs ar Mēriju nepadevāmies. Džons neskaitāmas reizes taujāja, kas noticis. Mērija atteicās atbildēt, un viņš sadusmojās. Tad Mērija zaudēja savaldību.

-     Labi, pastāsti man par Sumatras Milzu Žurku viņa pieprasīja. Tu to nedrīksti, vai ne?

Džons nosarka. Viņš lūdza palīdzību Holmsa kungam, bet detektīvs tikai atbalstījās pret kumodi un malkoja tēju.

-     Piedod, Vatson, es devu solījumu, Holmss noteica, palūkojies uz mani. Un domāju, ka tas pats attiecas uz dāmām.

-    Viņa saņēma lodi, Holms Džons iesaucās. Viņa mati bija izspūruši, bikses acīmredzami steigā uzvilktas virs saburzītā naktskrekla.

-    Tātad Hadsones kundze šajā istabā ir vienīgā, kas ne reizi nav sašauta, Holmss rāmi noteica. Vismaz man par to nekas nav zināms.

-      Ne reizi, es apstiprināju. Lūdzu, Džon, saprotiet, ka mēs apsolījām…

-     Hadsones kundze, es grasos paziņot inspektoram Lestreidam, ka noticis nelaimes gadījums. Vienalga, ko viņš man jautās. Vatson, jums vajadzētu aizvest sievu mājās, lai viņa var atpūsties.

Džons palūkojās uz Mēriju. Viņa sēdēja pie galda, jau nedaudz atguvusi spēkus, tomēr vēl joprojām bāla.

-     Mērija, viņš kā lūgdams ierunājās.

-      Es tev visu pastāstīšu, viņa solīja. Tomēr no tā ir atkarīgi citu cilvēku noslēpumi, tāpēc pagaidām es nevaru runāt. Lūdzu, uzticies man, mīļais. Viņa veltīja vīram valdzinošu smaidu, kurā bija jaušama patiesa mīlestība, un Džons padevās. Viņš saīdzis piekrita vest sievu mājās. Kamēr es palīdzēju Mērijai uzvilkt mēteli, viņa paziņoja, ka nosūtīs vēstuli visām mums zināmajām sievietēm, kas kļuvušas par šī cilvēka upuriem, arī Lilianai un Irēnai. Vēstulē būs tikai trīs vārdi: "Tu esi brīva."

Holmsa kungs pavadīja visu pēcpusdienu savās istabās kopā ar vecu dokumentu kaudzēm un savām uzziņu grāmatām. Es viņam netuvojos un tīrīju asinis no paklāja; tā nebija ne pirmā, ne pēdējā reize. Kad rietēja saule, es aiznesu Holmsa kungam tēju, bet apstājos pie durvīm, neiegājusi istabā. Viņš spēlēja vijoli, skaistu skotu melodiju, kas man bērnībā patika un ko biju dungojusi arī Holmsa kungam. Viņš zināja, ka tā ir mana iecienītā dziesma, bet reti to spēlēja, jo melodija bija pārāk vienkārša. Tomēr šoreiz notis vijās man apkārt un pildīja sirdi ar prieku. Holmsa kungs bija salts cilvēks, tomēr viņa mūzikā vienmēr bija daudz jūtu. Es apsēdos uz kāpnēm, klausījos un lēju asaras, kaut gan pati nezināju iemeslu.

Kad mūzika pierima, es iegāju istabā un novietoju paplāti uz galda. Holmsa kungs sēdēja pie loga savā lielajā, apdilušajā ādas krēslā, ko bija iecienījis. Uz grīdas mētājās viņa žakete un tai blakus ari veste. Pie kājām bija izsvaidīti laikraksti. Tajos tika ziņots par uzbrukumu Šērlija kungam, vairākām pašnāvībām, tostarp arī par Ādama Belanta nāvi, un Vaitčepelas lēdijas slepkavību.

-     Laikam es saskatu sakarības, ko līdz šim biju palaidis garām, Šerloks Holmss klusi noteica. Traģēdiju, par kuru es neko nezināju. Cilvēkus, ko atraidīju.

Koši sarkanie saulrieta stari izgaismoja viņa skarbos, nežēlīgos sejas vaibstus; šī cilvēka dēļ pat kalni spētu pārvietoties, jo uzskatītu to par savu pienākumu.

-     Viņiem bija vajadzīga palīdzība, es klusi noteicu. Man nebija nepieciešami paskaidrojumi, un es tos negribēju uzklausīt. Šerloks bija uzzinājis daļu patiesības. Viņi vērsās pie jums, bet…

-    …bet es atteicos, viņš piebilda, nelūkodamies uz mani. Viņu problēmas man nelikās pietiekami sarežģītas. Vai ari es neļautu viņiem glabāt pašiem savus noslēpumus. Reizēm es neieraudzīju izmisumu, kas slēpās aiz šķietami vienkāršajiem lūgumiem. Es kļūdījos, viņš atzina. Dažreiz tā notiek. Biežāk, nekā Vatsons gribētu ticēt. Un biežāk, nekā jūs zināt.

-     Jā, jūs kļūdījāties, es piekritu. Bet nākamreiz jums būs taisnība. Salikusi tējas traukus uz galda, es paņēmu tukšo paplāti. Šerloks vienmēr bija pieklājīgs un arī tagad piecēlās, lai pieturētu durvis.

-     Šoreiz taisnība bija jums.

-      Viņiem bija vajadzīga palīdzība. Viņi jutās apmaldījušies. es sacīju.

-    Jūs viņus atradāt. Tāpat kā visus pārējos, kas apmaldījušies dzīvē. Es uztvēru viņa neizdibināmo skatienu. Arlabunakti, Hadsones kundze. Lūdzu, pagatavojiet brokastīs olas, viņš noteica un piegāja pie loga. Garais, kalsnais stāvs šķita melns uz krāšņo debesu fona. Hadsones kundze viņš ieminējās, kad es jau gandrīz biju aiz durvīm. Es apstājos. Vai reiz atklāsiet man visu, kas notika dažu pēdējo dienu laikā?

-    Iespējams, es atbildēju. Viņš nepagriezās. Reiz, kad abi būsim ļoti veci. Bet ne šodien.

-     Kāpēc? viņš jautāja, beidzot uzlūkodams mani.

Es brīdi domāju un tad atbildēju: Šis nebija stāsts

par Šerloku Holmsu. Šis bija Hadsones kundzes un Mērijas Vatsones piedzīvojums.

Pateicības

Atklājās, ka grāmatas rakstīšana nemaz nav tik vientuļš darbs, par kādu es to vienmēr uzskatīju. Man bija daudzi palīgi, kas pelnījuši pateicību.

Paldies manai aģentei Džeinai, kas pieņēma šo grāmatu, palīdzēja to noslīpēt, izvērst un uzlabot, kā arī gluži vienkārši rūpējās par mani.

Es pateicos redaktorei Natašai, kas ieguldījusi šajā grāmatā milzu darbu.

Vēl pateicība pienākas visiem "Pan Macmillan" darbiniekiem, kas tā aizrāvās ar šo grāmatu, ka man grūti tam noticēt.

Protams, es pateicos "Š" meitenēm par brīnišķīgo izklaidi, kad man vajadzēja atpūsties. Mūsu sarunas par grāmatām bija ļoti noderīgas. īpašs paldies Šjāmai, jo ir ļoti vērtīgi aprunāties ar citu rakstnieci. Tikai rakstnieki spēj saprast rakstniekus

Protams, es pateicos Arturam Konanam Doilam. ļa nebūtu viņa brīnišķīgo stāstu, es neuzrakstītu šo grāmatu.

Visbeidzot es saku paldies visiem bibliotekāriem, angļu valodas skolotājiem un grāmatu pārdevējiem, kas veicināja manu pieķeršanos grāmatām, iedrošināja mani un vienmēr sameklēja tieši to sējumu, kas man bija vajadzīgs, kaut gan es pati to nezināju.

Izziņas avoti

Rakstot šo grāmatu, bija jāveic padziļināta izpēte, un pie visām kļūdām esmu vainīga es, nevis tālāk minētie rakstnieki.

Ir izdotas vairākas izcilas grāmatas par dzīvi Viktorijas laikmetā. Es izmantoju Džūditas Flendersas grāmatas "Slepkavības izgudrošana" (The Invention of Murder), "Viktorijas laikmeta pilsēta" (The Victorian City) un "Viktorijas laikmeta māja" (The Victorian House), izpētot, kāda bija sievietes dzīve Viktorijas laikmeta Londonā. Ļoti noderīga bija arī Rūtas Gudmenas grāmata "Kā būt viktoriānim" (How To Be a Victorian), un Lūsijas Vērslijas darbs "Ja sienas spētu runāt" (If Walls Could Talk) man ļoti noderēja, kad es mēģināju noskaidrot, kā jārūpējas par Viktorijas laika māju. Henrija Meihjū darbā "Londonas strādnieki un Londonas nabagi" (London Labour and the London Poor) ir sniegta ārkārtīgi interesanta informācija par dzīvi Londonas ielās Viktorijas laikmetā, un Džona Kristofcra grāmata "Šerloka Holmsa Londona" (The London of Sherlock Holmes) man palīdzēja orientēties Holmsa laika Londonas ielās (un es pateicos "Waterstones" grāmatnīcas pārdevējam; kad palūdzu kādu sējumu par Londonu Viktorijas laikmetā, viņš nekavējoties pasniedza man šo darbu).

Lī Džeksona uzturētā tīmekļa vietne ivunv.victorianlondon.org ir ārkārtīgi vērtīgs resurss, kurā var atrast kartes, avīžu rakstus un citu informāciju.

Ir dažādi viedokļi par Šerloka Holmsa stāstu hronoloģiju. Es izmantoju to, kas pieejama vietnē www.sherlockfjeoria.net/sherIocktimeline.hhnl . Šī hronoloģija ir balstīta uz ļoti apjomīgiem pētījumiem un saskanēja ar maniem uzskatiem.

Man ļoti patika Šerlokam Holmsam veltītā izstāde Londonas muzejā. Tā nodrošināja iespēju realitātē aplūkot daudzus Holmsam raksturīgos priekšmetus (un ari manuskriptu "Etīde purpura toņos").

Ļoti noderīgs bija tiešsaistē pieejamais vietējās bibliotēkas arhīvs. Man bija iespēja piekļūt atbilstošā laika avīzēm, kā arī brīnišķīgajām reklāmām.

Visbeidzot es esmu pateicību parādā Artura Konana Doila aizraujošajiem stāstiem. Bez tiem nebūtu ne Šerloka Holmsa, ne doktora Vatsona, ne Hadsones kundzes un Mērijas Vatsones, par kuriem vēstīt.

Atsauksmes

Booksmoke

Ikviens no mums pazīst no grāmatas lappusēm vai ekrānaŠerloku Holmsu un viņa uzticamo draugu Vatsonu. Mēs neskaitāmas reizes esam ielūkojušies viņu istabās Beikerstritā 221B, redzējuši viņus darbā un sekojuši viņu gaitām, ģēnija izpausmēm un viltībām, lai atklātu vainīgos un atšķetinātu noslēpumus.

Bet parasti prožektori izgaismo Holmsu un Vatsonu, turpretī mājas saimnieci Hadsones kundzi vai Vatsona sievu atstāj ēnā. Patiešām, jums nevarētu pārmest paviršību, ja jūs atzītos, ka vispār neesat viņas pamanījuši vai uzskatāt par nenozīmīgām personām. Galu galā viņas ir tikai bandinieki stāstā par Holmsu un Vatsonu, atrodas perifērijā un fonā, kamēr diženie kungi ķeras pie iespaidīgiem darbiem, izmeklē kriminālnoziegumus un notver slepkavas.

Rakstniece Mišela Bērkbija atzīst, ka par Hadsones kundzi aizdomājusies tikai pēc tam, kad jau divdesmito reizi izlasījusi stāstu "Tukšais nams". Protams, mājas īpašniece vienmēr bijusi līdzās, taču

Bērkbijai piepeši licies, ka "neskaidra figūra negaidot iznākusi priekšplānā". Tieši Hadsones kundzes parādīšanās ir nobruģējusi ceļu līdz grāmatai "Māja Beikerstrītā" ar trāpīgo anotāciju: "Aiz katra dižena detektīva slēpjas kāda dižena sieviete." Neapšaubāmi

-        tas, ka Mišela Bērkbija ir no jauna atklājusi Hadsones kundzi, ir novedis pie aizraujoša personāža un pārvērtis neuzkrītošu kundzīti par diženu sievieti.

Asredzīga

Viņa ir mājas saimniece, uzticama un apķērīga, bet dzīvo vienā mājā ar Šerloku Holmsu un tādējādi ir cieši iesaistīta diženā detektīva pasaulē, attiecibās ar klientiem, kas nereti parādās ar savādiem lūgumiem, un slavenā īrnieka pārdomās. Tas nekas, ka iespēju netraucēti sekot sarunām viņai sagādā ventilācijas šahta, kas savieno virtuvi ar citām telpām. Klausīšanās un mācīšanās nekaitē, bet Hadsones kundze ir inteliģenta un asredzīga sieviete. Viņa nav Serloks Holmss brunčos, jo viņš taču pats sevi nodēvēja par anomāliju, taču nav arī neapdomīga sieviete.

Uz skatuves Hadsones kundze parādās brīdī, kad Šerloks visnotaļ skarbi noraida potenciālo klienti Loru Šērliju, kas lūgusi detektīva palīdzību kādā šantāžas lietā. Bet mūsu galvenā varone nav viena. Kā norāda Bērkbija: "Šerlokam Holmsam bija Vatsons, un arī

Hadsones kundze saņēma savu Vatsoni." Tā ir Mērija Vatsone. Abas dāmas ķeras pie darba, lai palīdzētu Lorai Šērlijai atbrīvoties no šantāžista, nonāk šaušalīgajā Vaitčepelā, kas joprojām nav atguvusies pēc Džeka Uzšķērdēja pastrādātajiem noziegumiem, un sastopas ar plašu kukuļdevēju un varmāku tīklu. Un visbeidzot viņas satiekas ar nelieti, kurš gaidījis diženo Šerloku Holmsu, nevis divas nesaprātīgas sievietes… Taču Hadsones kundze un Mērija noteikti nav nesaprātīgas un parāda savu īsto potenciālu.

Feminisma gars

Mišelas Bērkbijas romāns ir aizraujoša iespēja iztēloties dzīvi Beikerstrītā 221B mazliet citādu. Adrese ir tā pati, Šerloks Holmss joprojām ir izcils detektīvs, taču gluži kā filmas uzņemšanas laukumā kamera no Holmsa istabām pievēršas apakšstāvam, kur saimnieko Hadsones kundze. Tagad perifērijā paliek Šerloks, kurš parādās tikai garāmejot un savu klātbūtni apliecina ar, piemēram, soļošanu pa istabu augšstāvā, bet uzmanības centrā ir Hadsones kundze.

Šis ir stāsts par Šerloku Holmsu, kur sievietes ir nevis upuri, bet galvenās varones, domātājas un noteicējas. Viktorijas laikmetā ierastās dzimumu lomas ir pārskatītas un kritizētas, ir mainīta attieksme pret sievietēm un mazināta vīriešu dominance. Feminisma gars ir jūtams, tomēr dzīvesprieks un aizrautiba šai sižetā pasargā mūs no pārliekas politizēšanas.

Pievēršoties neparastajam, Mišela Bērkbija ir radījusi enerģijas un intrigas pilnu stāstu par divām neatvairāmām sievietēm. Šis romāns varētu būt pirmais sērijā, jo dod mājienu par turpinājumu. Holmss un Vatsons ir nostiprinājušies mūsu kultūras psihē, un arī Hadsones kundze un Mērija var kļūt par tās neatņemamu sastāvdaļu. Katrā ziņā Mišela Bērkbija pārliecina, ka nākamreiz, kad ieraudzīsim Hadsones kundzi un Mēriju fonā, mēs noteikti ieskatīsimies viņās dziļāk.

Džeida Kredoka

Labākā stilizācija, ko es esmu lasījis

Ak Dievs Šī grāmata ir satriecoša labākais, ko es jebkad esmu gaidījis no stilizācijas. Tā ir tik brīnišķīga, ka es grasos izlasīt pilnīgi visus izdevumus šai sērijā.

Šo romānu es izlasīju vien dažās stundās, nespēju atrauties pat darbavietā. Sākums ir vienkāršs Hadsones kundze un Mērija Vatsone uzņemas detektīvu lomu, jo Holmsa kungs atteicies palīdzēt izmisumā nonākušai klientei. Bet cik pārsteidzošs ir turpinājums

Nesarežģītais stāstījums lieliski piedien šai grāmatai, jo mēs notikumus redzam no Hadsones kundzes skatupunkta, un ir pasniegts gluži kā memuāri mēs netieši sastopamies ar pagātnes ainām, un sižetu caurvij traģēdija, kas vēl nav pieminēta nevienā lappusē, bet kuras trajektoriju mēs varam nojaust.

"Māja Beikerstrītā" parāda Holmsa privilēģijas un varu pār klientiem un cilvēkiem, kam vairāk vajadzētu baidīties no diženā detektīva palīdzības, nevis alkt pēc tās, un vienlaikus stāsta par divām sievietēm, kas no Artura Konana Doila darbiem ir izvilktas dienas gaismā un kļūst par detektīvēm. Autorei ir brīnišķīgi izdevies ievīt sižetā ari sabiedrībai nozīmīgas lietas (sieviešu tiesības, šķiru atšķirības, varu, privilēģijas un mīklas), taču nav zaudēta ne kripata aizraujošas mistērijas un raituma.

Lasot mēs nevilšus iemīlam Hadsones kundzi, kas attēlota kā pilnasinīga galvenā varone ar savu pagātni, noslēpumiem, skumjām un pašai vien saprotamiem jokiem, taču tikpat spilgti ir atainoti tie, kurus viņa pazīst un mīl. Mēs ielūkojamies Mērijas Vatsones un doktora Vatsona, kā arī Holmsa privātajā dzīvē, taču autore fantastiski balansē uz robežas, lai kritizētu Holmsu par atteikšanos no lietām (faktiskipar klientu aizraidīšanu prom) un vienlaikus parādītu viņa vēlēšanos būt par Dieva un taisnīguma iemiesojumu, kā arī neveiksmi mērķa sasniegšanā, jo viņš ir tikai baltādainais vidusšķiras vīrietis Viktorijas laikmeta Londonā un ne vienmēr saskata pareizo ceļu.

Man šī grāmata iedvesa godbijību. Tajā ir tik daudz slāņu, ka es joprojām mēģinu tos atšķetināt. Tā ir aizsākums sērijai, un man sāp sirds, jo es redzu izcilības apliecinājumus un gribu saņemt visu uzreiz un tūliņ, bet šī ir tikai pirmā grāmata, kas iznākusi pavisam nesen, un līdz nākamajai būs jāgaida vai vesela mūžība.

Ja būtu jāsaka arī kāds kritisks vārds par šo romānu, tad tas būtu aizrādījums par intensīvu baltumu. Papildus komentāram par šķiru un dzimumu es norādītu, ka labprāt lasītu stilizāciju, kas beidzot parādītu, ka Viktorijas laikmeta Londona tomēr nebija tikai balta.

Man patīk šī grāmata, tā kļuvusi par vienu no manām iecienītākajām, un es nespēju vien sagaidīt sērijas turpinājumu.

Amazon lasitājs

Mišela Berkbija

MĀJA BEIKERSRĪTĀ

Redaktore Liene Akmens Korektore Inguna Ozola Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "PNB Print", www.pnbprint.eu

M. Bērkbija

Be 570 Māja Beikerstritā/ No angļu vai. tulk. Diāna Smilga. R., "Apgāds "Kontinents"" 384 lpp.

Šerloks Holmss atsakās izmeklēt jaunās lēdijas Loras Šērlijas lietu, jo gadījums nav tik aizraujošs, lai izpelnītos dižā detektīva interesi. Beikerstrītas 221B nama saimniece misis Hadsone un doktora Vatsona sieva Mērija Vatsone nolemj ņemt lēdijas Loras lietu savā pārziņā. Kāpēc viss aizraujošais vienmēr tiek vīriešiem?

Notikumu taka abas stāsta varones aizved neparedzamu atklājumu pilnā, bīstamā un ārkārtīgi aizraujošā piedzīvojumā Viktorijas laika Londonas tumšākajos nostūros…

ISBN 978-9984-35-830-7

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Bērkbija Mišela Māja Beikerstrīta. Šantāžista pēdējais gājiens

par Konana Doila darbiem

Cienījamo lasītāj

Darbojošās personas

Prologs

Ardievas un iepazīšanās

Kā viss sākās

Četru loks

Beikerstrītas puikas

BlLLIJA UN VlGINSA DRAUDZĪBA

Vaitčepelas lēdijas piedzīvojums

Sers Džordžs Bērnvels.

Sieviete un savādais lūgums

Labi pavadīta nakts

Lielā bēgšana

Spēle mainās

Noslēpumu nams

Ak vai

Vaitčepelas nostūri

Mīklas atrisinājums

Pa pēdām

Epilogs

Izziņas avoti

Atsauksmes