Horovics Entonijs

Moriartijs

Entonijs Horovics

Moriartijs

pasaulslavenā bestsellera “Zīda nams” autors, vēlreiz iedveš dzīvību sera Artura Konana Doila radītajai pasaulei. Ar apbrīnojami precīzu tēlu imitāciju un aizraujošu stāstnieka prasmi E. Horovics uzbur neatslābstoši spraigus notikumus, piesātinādams katru lappusi ar izaicinājumu un vilinājumu.

Šķiet gluži neticami, pat neiespējami, bet tā ir patiesība!

Holmss ir atgriezies savā labākajā formā!

Independent on Sunday

Tas patiesi ir triumfs… Uzticīgi saglabājot oriģinālo stilu, Entonijs Horovics ir meistarīgi radījis tieši tādu aizraujošu stāstu, kāds vajadzīgs nākamajai fanu paaudzei.

Bookseller

E. Horovics patiešām ir trāpījis desmitniekā. Šis ir īsts un nenoliedzams Šerloks.

Guardian

Šis godbijīgais un meistarīgi veidotais veltījums Konanam Doilam sagādā tik patīkamus brīžus, ka lasītājam kļūst skumji, dzirdot Holmsa Stradivāri vijoles nobeiguma skaņas.

Sunday Times

Gan mulsinošais noslēpums, gan izcilais detektīvs ir savā labākajā formā. Ļoti labs darbs; un atļaušos sacīt, ka tikpat labs kā oriģināls!

Literary Review

Entonijs Horovics ir notvēris Holmsa lidojumu.

The Times

Sarežģīts un iepriecinošs sižets, ar kuru Konans Doils lepotos, un grāmata, kas piesātināta ar autentiskām laikmeta detaļām.

Herald

Šis ir literārs darbs. Jebkura līdzība ar reālām personām, dzīvām vai mirušām, kā arī reāliem notikumiem un vietām ir pilnīgi nejauša.

Manam draugam Metjū Māršām un Henrija Mārša (1982-2013 piemiņai

No Londonas laikraksta the times, 1891. gada 24. aprīlī

HAIGEITĀ ATRASTS LĪĶIS

Policija nespēj sniegt izskaidrojumu savdabīgi brutālai slepkavībai, kas atklāta netālu no Mertonleinas allaž patīkamajā un klusajā Haigeitas apkaimē. Upuris, vīrietis vecumā mazliet virs divdesmit gadiem, ir miris no šāviena galvā, taču īpašu policijas interesi izraisīja tas, ka pirms nogalināšanas viņam ir sasietas rokas. Inspektors Dž. Lestreids, kas vada izmeklēšanu, sliecas domāt, ka šis atbaidošais akts veikts, imitējot nāvessoda izpildi, un, iespējams, ir saistīts ar nesenajiem nemieriem Londonas ielās. Upuris ir identificēts kā Džonatans Pilgrims, amerikānis, kas uzturējies privātā Meiferas klubā un, iespējams, apmeklējis Lielbritānijas galvaspilsētu darījumu nolūkos. Skotlendjards ir uzņēmis sakarus ar Amerikas diplomātisko misiju, taču līdz šim nav noskaidrota mirušā cilvēka adrese, un varbūt paies vairākas nedēļas, iekams pieteiksies kāds no viņa radiniekiem. Izmeklēšana turpinās.

PIRMĀ NODAĻA Reihenbahas ūdenskritums

Vai kāds īstenībā tic notikumiem pie Reihenbahas ūdenskrituma? Par to ir uzrakstītas daudzas atskaites, taču man šķiet, ka tās visas kaut ko ir atstājušas nepateiktu proti, patiesību. Ņemsim, piemēram, preses izdevumus Journal de Geneve un Reuters. Es tos izlasīju no sākuma līdz beigām, un tas nebija viegli, jo abi ir rakstīti apgrūtinoši sausā stilā, kāds raksturīgs lielākajai daļai Eiropas publikāciju, it kā ziņas tie publicētu tāpēc, ka tas jādara, nevis tāpēc, ka gribētu kaut ko darīt zināmu lasītājiem. Un ko šie izdevumi man pavēstīja? To, ka Šerloks Holmss un viņa galvenais pretinieks, profesors Džeimss Moriartijs, par kura esamību sabiedrība uzzinājusi tikai tagad, ir satikušies un abi gājuši bojā. Spriežot pēc emocijām, kādas abi šie autoritatīvie izdevumi spējuši ielikt savā stāstījumā, tas tikpat labi varēja būt satiksmes negadījums. Pat virsraksti bija garlaicīgi.

Tomēr vairāk par visu mani mulsina doktora Džona Vatsona stāsts. Viņš apraksta visu notikumu žurnālā Strand Magazine, sākot ar klauvējienu pie sava pieņemšanas kabineta durvīm 1891. gada 24. aprīļa vakarā un turpinot ar ceļojumu uz Šveici. Es vienmēr esmu apbrīnojis šo hronistu par viņa prasmi izklāstīt izcilā detektīva piedzīvojumus, varoņdarbus, atmiņas un pierakstus. Tagad, sēdēdams pie savas Remington 2 uzlabotā modeļa rakstāmmašīnas (tas, protams, ir amerikāņu izgudrojums un gatavodamies sākt šo grūto un atbildīgo darbu, es labi apzinos,

ka diezin vai spēšu aprakstīt notikumus ar tādu precizitāti un aizraujošu vieglumu, kādu doktors Vatsons pratis saglabāt no sākuma līdz beigām. Tomēr mani neatstāj jautājums kā viņš varēja tik ļoti maldīties? Kā viņš varēja nepamanīt neatbilstības, kuras kliedzoši kristu acīs pat neaptēstākajam policijas darbiniekam? Roberts Pinkertons mēdza sacīt, ka meli esot līdzīgi beigtam koijotam: jo ilgāk guļ, jo vairāk smird. Viņš tūlīt būtu pateicis, ka Reihenbahas ūdenskritums smird jau pa gabalu.

Piedodiet, ja mani vārdi izklausās pārlieku dedzīgi, bet mans stāsts šis stāsts sākas ar Reihenbahu, un bez pamatīgas faktu izpētes viss turpmākais zaudētu jēgu. Kas es esmu? Lai jūs zinātu, ar ko esat saistījušies, ļaujiet pateikt, ka mans vārds ir Frederiks Čeiss, ka es esmu Pinkertona Ņujorkas Detektīvu aģentūras vecākais izmeklētājs un ka biju aizbraucis uz Eiropu pirmo un, ļoti iespējams, pēdējo reizi savā mūžā. Mans izskats? Nu, cilvēkam nekad nav bijis viegli aprakstīt pašam sevi, taču es būšu godīgs un teikšu, ka nevarēju saukt sevi par skaistu. Man bija melni mati, neizteiksmīgi brūnas acis un slaids augums. Kaut gan es biju tikai mazliet vecāks par četrdesmit gadiem, mani jau bija skāruši daudzi dzīves mestie izaicinājumi. Biju neprecējies un brīžiem raizējos, ka tas atstāj iespaidu uz manu garderobi: iespējams, ka mans apģērbs bija kalpojis mazliet par ilgu. Ja istabā atrastos ducis cilvēku, es būtu pēdējais, kurš sāk runāt. Tāda bija mana daba.

Reihenbahā es ierados piecas dienas pēc notikuma, kas pasaulei kļuva pazīstams ar nosaukumu “Pēdējā problēma”. Kā šobrīd zināms, tā nepavisam nebija “pēdējā”, tātad acīmredzot mums paliek tikai “problēma”.

Lūk, tā. Tad nu sāksim no sākuma!

Šerloks Holmss, pasaules izcilākais konsultējošais detektīvs, bēg no Anglijas bailēs par savu dzīvību. Doktors Vatsons, kas pazīst šo cilvēku labāk nekā jebkurš cits un nekad nav teicis par viņu neviena slikta vārda, ir spiests atzīt, ka šoreiz Holmss neparāda sevi no labākās puses; viņu ir nomocījusi sarežģītā situācija,

kurā viņš nokļuvis un kuru vairs nespēj kontrolēt. Vai varam par to viņu vainot? Vienā rīta cēlienā viņš ir piedzīvojis veselus trīs uzbrukumus. Viņu gandrīz ir notriecis divjūgs, kas aiztraucies garām pa Velbekstrītu; viņu gandrīz ir nositis ķieģelis, kas kritis vai nosviests no kāda Virstrītas jumta, un tieši doktora Vatsona mājas priekšā viņam ir uzbrucis tips, kurš gaidījis viņu ar rungu rokā. Kas Holmsam atlika cits kā tikai bēgt?

Jā, protams! Viņam bija tik daudz citu izvēles iespēju, ka nav viegli uzminēt, kas īsti risinājās mistera Holmsa prātā. Tiesa, viņš vispār nav bijis īpaši atklāts ari citos savos stāstos, kurus es esmu izlasījis no pirmā līdz pēdējam (un ne reizes neesmu iepriekš uzminējis atrisinājumu. Pirmkārt, kāpēc viņš iedomājas, ka Eiropas kontinenta daļā varēs justies drošāk nekā paša mājās? Londona ir blīvi apdzīvota pilsēta, kuru viņš labi pazīst, un, kā pats reiz ir atzinies, viņam tajā dažādās vietās ir mājokļi (“pieci nelieli patvērumi”, kā raksta Vatsons, kuri zināmi vienīgi viņam pašam.

Viņš varēja pārvērst savu ārieni. Patiesībā viņš to arī izdara. Jau nākamajā dienā Vatsons, ierazdamies Viktorijas stacijā, pamana padzīvojušu itāliešu garīdznieku, kas sarunājas ar nesēju, un pat piedāvā šim garīdzniekam savu palīdzību. Vēlāk tas pats garīdznieks iekāpj Vatsona karietē, un abi vairākas minūtes sēž viens otram pretī, iekams Vatsons beidzot atpazīst viņā savu draugu. Holmsa izskata pārvērtības ir bijušas tik spožas, ka viņš būtu varējis pavadīt nākamos trīs gadus katoļu priestera lomā, nevienam neizraisot nekādas aizdomas. Viņš būtu varējis iestāties Itālijas klosterī. Padre Šerloks… tas noteikti būtu atvairījis viņa ienaidniekus. Varbūt tie būtu pat ļāvuši viņam nodarboties ar kādu citu no saviem vaļaspriekiem piemēram, ar biškopību.

Taču Holmss metas neizprotamā ceļojumā, kam nav nekāda sakarīga maršruta, un aicina Vatsonu doties līdzi. Kāpēc? Pat visneaptēstākais noziedznieks bez īpašām pūlēm aptvertu: kurp ceļos viens, turp droši vien dosies arī otrs. Un neaizmirsīsim, ka runa ir par tādu noziedznieku, kurš ir nepārspējams sava amata meistars un pret kuru arī pats Holmss jūt gan bailes, gan apbrīnu. Es ne mirkli neesmu ticējis, ka Holmss būtu varējis pārāk zemu novērtēt profesora Moriartija spējas. Veselais saprāts man saka: viņš spēlēja citu spēli.

Šerloks Holmss ceļo uz Kenterberiju, Ņūheivenu, Briseli un Strasbūru, un doktors Vatsons visu ceļu ir kopā ar viņu. Strasbūrā Holmss saņem telegrammu no Londonas policijas ar ziņu, ka visi Moriartija bandas dalībnieki ir aizturēti. Izrādās, ka tā nebūt nav patiesība. Galvenā zivs ir izsprukusi no tīkla tiesa gan, šo salīdzinājumu esmu izvēlējies diezgan neveiksmīgi, jo lielā, treknā zivs, kuras vārds ir pulkvedis Sebastians Morans, nav bijusi tīklam pat tuvumā.

Starp citu, pulkvedis Morans, izcilākais snaiperis visā Eiropā, Pinkertona aģentūrai bija labi pazīstams. Patiesībā savas karjeras beigu posmā viņš bija zināms ikvienai tiesībsargājošai iestādei zemes virsū. Savulaik viņš kļuva slavens ar to, ka nedēļas laikā Rādžastānā nonāvēja vienpadsmit tīģerus; šis veikums vienlīdz sajūsmināja citus medniekus un satracināja Karaliskās Ģeogrāfu biedrības locekļus. Holmss nosauca viņu par otro bīstamāko cilvēku Londonā jo vairāk tāpēc, ka vienīgais motīvs šim vīram bija nauda. Piemēram, visnotaļ cienījamo atraitni misis Abigeilu Stjuarti viņš nogalināja Lauderā bridža spēles laikā ar šāvienu galvā tikai tādēļ, lai varētu samaksāt savus azartspēļu parādus Bagateles kāršu spēlmaņu klubā. Interesanti atzīmēt, ka brīdī, kad Holmss lasīja telegrammu, Morans nepilnu simt jardu attālumā no viņa viesnīcas terasē malkoja zāļu tēju. Drīz vien viņiem abiem bija lemts satikties.

No Strasbūras Holmss tālāk dodas uz Ženēvu un pavada nedēļu, iepazīdamies ar Ronas ielejas sniegotajām virsotnēm un pievilcīgajiem ciematiem. Vatsons dēvē šo laiku par “burvīgu”; tiesa, es konkrētajos apstākļos neizvēlētos tādu apzīmējumu, tomēr mēs laikam varam tikai apbrīnot šos divus cilvēkus, ciešos draugus, kas pat šādā bīstamā laikā spēj justies brīvi un patīkami

viens otra sabiedrībā. Holmss joprojām baidās par savu dzīvību, un drīz notiek vēl viens starpgadījums. Uz takas, kas vijas gar Daubenas tēraudpelēkā ezera krastu, Holmsu gandrīz notriec liels akmens, veldamies no kalna grēdas virsotnes. Viņu vietējais pavadonis apgalvo, ka tāds atgadījums esot gluži parasta parādība, un es sliecos viņam ticēt. Esmu izpētījis kartes un izskaitļojis attālumus. Kā varu spriest, Holmsa ienaidnieks jau ir tālu priekšā un gaida viņu ierodamies. Tomēr Holmss ir pārliecināts, ka pret viņu noticis vēl viens uzbrukuma mēģinājums, un atlikušo dienas daļu ir ļoti noraizējies.

Beidzot viņš sasniedz Meiringenas ciematu pie Aras upes, kur abi ar Vatsonu apmetas viesnīcā Englischer Hof. Tā saimnieks ir Pēteris Štailers, kādreizējais Londonas Grosvenoras hoteļa viesmīlis, un viņš ierosina Holmsam apmeklēt Reihenbahas ūdenskritumu; neilgu laiku Šveices policija tur aizdomās tieši Štaileru, uzskatot viņu par Moriartija uzpirktu starpnieku, un tas izsaka visu par Šveices policijas izmeklēšanas metodēm. Ja gribat zināt manas domas, viņiem diezgan grūti nāktos atrast sniega pārslu Alpu ledājos. Es apmetos viesu namā un pats iztaujāju Pēteri Štaileru. Nevaru sacīt, ka viņš gluži vienkārši bija nevainīgs. Viņš bija vientiesis, kas neredzēja daudz tālāk par saviem ikdienas kastroļiem un pannām (īstā viesnīcas saimniece bija viņa sieva. Iekams pasaule nebija pieklaudzinājusi pie viņa durvīm, Štailers pat lāgā nebija apjautis, kas bijis viņa slavenais viesis, un viņa pirmā reakcija uz Šerloka Holmsa nāves ziņu bija tāda, ka viņš piešķīra šī izcilā cilvēka vārdu savai fondī mērcei.

Pilnīgi saprotams, ka viņš ieteica viesim apmeklēt Reihenbahas ūdenskritumu. Būtu diezgan aizdomīgi, ja viņš to nedarītu. Šī vieta jau sen bija kļuvusi par iecienītu mērķi tūristiem un romantiskas dabas cilvēkiem. Vasaras mēnešos apsūnojušo taku malās varēja sastapt turpat pusduci mākslinieku, kuri centās iemūžināt Rozenlaues ledāja ūdeņu trīssimt pēdu augsto kritienu lejup aizā. Centieni mijās ar neveiksmēm. Šai drūmajai vietai piemita

kaut kas gandrīz pārdabisks, tāds kā izaicinājums, ko iemūžināt būtu pa spēkam tikai pašu izcilāko gleznotāju pasteļiem un eļļas krāsām. Ņujorkā esmu redzējis Čārlza Pārsonsa un Emanuēla Loica darbus, un varbūt tur varētu saskatīt zināmu kopsakarību. Iespaids bija tāds, it kā pasaule šeit piedzīvotu nebeidzamu apokalipsi ūdens dārdu un sīku šļakatu veidā, kas, ceļoties gaisā, aizbaida putnus un aizēno sauli. Sienas, kas iežogoja šo trakojošo plūdu straumi, bija izrobotas un asas, un tikpat vecas kā Rips van Vinkls. Šerloks Holmss bija nereti izrādījis zināmu tieksmi pēc melodrāmas, taču šeit tā izpaudās spilgtāk nekā jebkad. Šī skatuve bija izcili piemērota diženam beigu finālam, un nekas cits nebūtu varējis to gadsimtiem ilgi atbalsot tik labi kā šis ūdenskritums.

Un tieši šeit notikumi sāk tīties arvien biezākā miglā.

Kādu laiku stāvējuši blakus, Holmss un Vatsons grasās turpināt ceļu, bet tad viņus negaidot pārsteidz gadus četrpadsmit veca, patukla, gaišmataina zēna ierašanās. Un tai ir nopietns iemesls. Zēns no galvas līdz papēžiem ir ģērbies tradicionālajā šveiciešu tautastērpā cieši piegulošo bikšu gali sabāzti zeķēs, kas sniedzas gandrīz līdz ceļgaliem, mugurā balts krekls un vaļīga, sarkana veste. Tas viss man šķiet mazliet neiederīgi ikdienas dzīvē. Šī ir Šveice, nevis Pils teātra vodeviļa. Manuprāt, zēns ir pārcenties.

Lai nu kā, atnācējs apgalvo, ka nācis no Englischer Hof. Viesnīcā esot slima sieviete, taču neizprotamu iemeslu dēļ viņa atsakoties no šveiciešu ārsta pakalpojumiem. Vismaz tāds ir zēna stāsts. Un ko jūs darītu Vatsona vietā? Vai jūs atteiktos pieņemt šo mazticamo stāstu un paliktu turpat vai ari pamestu savu draugu visnevēlamākajā brīdī un nenoliedzami baisā vietā? Starp citu, tas ir viss, ko mēs uzzinām par šveiciešu zēnu; tiesa, šajās lappusēs mēs itin drīz ar viņu tiksimies. Vatsons izsaka domu, ka zēns varbūt rīkojies pēc Moriartija norādījumiem, tomēr vēlāk viņu vairs nepiemin. Bet tajā brīdī Vatsons atvadās un steidzas pie neesošās slimnieces, kā vienmēr, sekodams savai cēlsirdīgajai dabai un gauži maldīgajām nosliecēm.

Tagad mums jāgaida trīs gadi, līdz Holmss parādīsies no jauna, un svarīgi ir atcerēties, ka minētais stāstījums nepārprotami vēsta: visi ir pārliecināti, ka viņš patiešām ir miris. Tikai krietni vēlāk Holmss pats izskaidro notikušo (atbilstoši Vatsona aprakstam stāstā “Tukšais nams”, un, kaut gan es, strādādams savā specialitātē, esmu lasījis daudz rakstisku ziņojumu, tikai retais no tiem ir izcēlies ar tik bagātīgu neticamu apstākļu apkopojumu. Tomēr šis stāsts ir tāds, kāds ir, un acīmredzot mums tas jāpieņem par patiesību.

Atbilstoši Holmsa stāstam, pēc Vatsona aiziešanas uz šaurās takas, kas met pusloku ap ūdenskritumu, parādījies profesors Džeimss Moriartijs. Šī taka spēji beidzas kraujas malā, tāpēc Holmsam nebūtu nekādas iespējas mesties bēgt un tāda doma viņam vispār neienāktu prātā. Godam jāatzīst, ka šis cilvēks vienmēr ir nevilcinādamies stājies pretī briesmām, vai tās uznirtu nāvējoši indīgas purva čūskas vai tīrelī palaista velnišķa suņa izskatā, vai kā bīstama dzira, kas var novest pie prāta aptumsuma. Holmss ir darījis daudz ko tādu, kas šķiet, atklāti sakot, mulsinošs, taču viņš nekad nav meties bēgt.

Abi vīri pārmij dažus vārdus. Šerloks Holmss lūdz atļauju uzrakstīt vecajam draugam vēstuli, un profesors Moriartijs augstsirdīgi piekrīt. Vismaz par šo faktu ir iespējams pārliecināties, jo attiecīgās trīs papīra lapas ir izliktas apskatei Londonā, Britu bibliotēkas lasītavā, kur pats esmu tās redzējis, un ir iekļautas vērtīgāko īpašumu skaitā. Tomēr pēc šīs laipnību apmaiņas abi vīri metas viens otram virsū, un sākas cīņa vai, pareizāk sakot, ceļš uz pašnāvību, jo katrs ir apņēmies noraut otru lejā dārdošā ūdens straumē. Taču Holmsam joprojām ir padomā kāda gudrība. Viņš ir apguvis bartitsu. Es nekad agrāk par to nebiju dzirdējis, bet, cik varu spriest, tā ir cīņas māksla, ko izgudrojis kāds britu inženieris un kas apvieno boksa un džudo elementus, un Holmss to prasmīgi izmanto.

Moriartiju šie paņēmieni pārsteidz negaidot. Viņš pārkrīt pāri kraujas malai un ar baismīgu kliedzienu nogāžas bezdibenī.

Holmss redz, kā viņš atsitas pret klintsakmeni un pēc tam pazūd ūdenī. Holmss pats ir palicis sveiks un vesels. Piedodiet, bet vai šī sadursme neizklausās drusku neapmierinoša? Gribas jautāt, kāpēc Moriartijs pakļauj sevi tādam izaicinājumam. Veco laiku skolas bravūrīgais teatrālisms varbūt ir itin aizraujošs (kaut gan es nekad neesmu redzējis noziedznieku, kurš šo stilu izmantotu dzīvē, bet kādam mērķim kalpo vēlme pakļaut sevi briesmām? īsāk sakot, kāpēc viņš nevarēja gluži vienkārši izvilkt revolveri un no tuva attāluma nošaut savu pretinieku?

Jā, tas ir savādi, bet pēc tam Holmsa uzvedība kļūst pilnīgi neizprotama. Vienā zibenīgā mirklī viņš nolemj izmantot šo notikumu, lai notēlotu pats savu nāvi. Viņš uzrāpjas augšā pa klints sienu aiz takas un paslēpjas tur līdz Vatsona atgriešanās brīdim. Tādā gadījumā, protams, zemē nepaliktu divēju pēdu nospiedumi, kas liecinātu par viņa izglābšanos. Bet kāda tam jēga? Profesors Moriartijs tagad ir miris, un britu policija ir paziņojusi, ka apcietināta ir visa pārējā banda, kāpēc Holmss joprojām domā, ka viņam draud briesmas? Ko viņš īstenībā iegūst ar šādu rīcību? Es Holmsa vietā būtu steidzies atpakaļ uz Englischer Hof, lai notiesātu gardu Vīnes šniceli un atzīmētu uzvaru ar glāzi Neišateles vīna.

Tikmēr doktors Vatsons, aptvēris, ka ir piemānīts, steidzas atpakaļ uz notikuma vietu, kur pamests alpīnista spieķis un pēdu nospiedumi dara zināmu notikušo. Viņš izsauc palīdzību un izpēta apkārtni kopā ar vairākiem vīriem no viesnīcas un vietējo policijas ierēdni, vārdā Gesners. Holmss viņus redz, taču neatklāj savu esamību, kaut arī noteikti zina, kādas bēdas sagādās savam uzticamajam līdzgaitniekam. Meklētāji atrod vēstuli. Viņi to izlasa, saprot, ka nekas vairs nav līdzams, un visi dodas projām. Holmss sāk rāpties lejā, un šajā brīdī stāsts vēlreiz iegūst negaidītu un pilnīgi neizskaidrojamu pavērsienu. Izrādās, ka profesors Moriartijs uz Reihenbahas ūdenskritumu nav atnācis viens. Kamēr Holmss šļūc lejup pa klints sienu un tas nebūt nav

viegls pasākums piepeši viņa acu priekšā iznirst vīrietis, kas ar vairākiem akmeņu sviedieniem mēģina notriekt viņu no nedrošās atbalsta vietas. Šis vīrietis ir pulkvedis Sebastians Morans.

Ko viņš īsti tur dara? Vai viņš tur bija arī tad, kad Holmss cīnījās ar Moriartiju, un, ja bija, kāpēc nemēģināja profesoram palīdzēt? Kur ir viņa ierocis? Vai izcilākais šāvējs pasaulē būtu to nejauši atstājis vilcienā? Ne Holmss, ne Vatsons, ne jebkurš cits nekad nav devis saprātīgas atbildes uz jautājumiem, kuri vēl tagad, kamēr klikšķinu rakstāmmašīnas taustiņus, nekādi nedod man miera. Un, līdzko esmu sācis tos uzdot, es vairs nevaru mitēties. Jūtos tā, it kā bēgdams sēdētu karietē, kas joņo pa Piekto avēniju, neievērojot nekādas satiksmes gaismas.

Tik daudz mēs zinām par Reihenbahas ūdenskritumu. Stāsts, kuru es tagad gribu pavēstīt, sākas piecas dienas vēlāk, kad Meiringenas Svētā Mišela baznīcas kriptā satiekas trīs vīri. Viens no tiem ir izmeklētājs no Skotlendjarda slavenā britu policijas darbības centra. Viņu sauc Etelnijs Džonss. Otrs esmu es.

Trešais vīrs ir garš un kalsns, ar iespaidīgu pieri un iekritušām acīm, kuras varētu raudzīties uz pasauli ar saltu ļaunumu un viltību, ja tajās vispār būtu dzīvība. Taču pašlaik šīs acis ir stiklainas un tukšas. Vīrietis, kas ģērbies svinīgā uzvalkā krekls ar spārnveida apkakli un svārki līdz ceļgaliem ir izvilkts no Reihenbahas strauta netālu no ūdenskrituma. Viņam ir lauzta kreisā kāja, nopietni savainots plecs un galva, bet nāve iestājusies noslīkšanas dēļ. Pie plaukstas locītavas vietējā policija viņam ir piesējusi plāksnīti, un roka ir uzlikta viņam uz krūtīm. Uz plāksnītes ir uzrakstīts vārds: “Džeimss Moriartijs”.

Tas ir iemesls, kura dēļ es mēroju garo ceļu šurp uz Šveici. Šķiet, esmu ieradies mazliet par vēlu.

OTRĀ NODAĻA. Inspektors Etelnijs Džonss

-    Vai jūs pavisam droši varat apgalvot, ka tas tiešām ir viņš?

-     Esmu par to pilnīgi pārliecināts, mister Čeis. Bet atmetīsim jebkādu personīgo pārliecību un pievērsīsimies liecībām. Viņa izskats un atrašanās apstākļi, šķiet, nepārprotami saskan ar faktiem, kuri ir mūsu rīcībā. Un, ja tas nav Moriartijs, mūsu pienākums ir jautāt, kas tādā gadījumā ir šis cilvēks, kādā veidā viņš ir nogalināts un kas tad galu galā ir noticis ar pašu Moriartiju.

-    Atrasts ir tikai viens līķis.

-    Cik saprotu, jā. Nabaga misters Holmss… Viņam laupīts pat kristīgas apbedīšanas mierinājums, ko būtu pelnījis ikviens cilvēks. Tomēr par vienu mēs varam būt droši. Viņa vārds dzīvos tālāk. Tas mazliet remdina bēdas.

Šī saruna notika drūmā, drēgnā baznīcas pagrabtelpā, vietā, līdz kurai nesniedzās pavasarīgās dienas smarža un siltums. Inspektors Džonss stāvēja man blakus, pārliecies pāri slīkonim un cieši saņēmis rokas aiz muguras, it kā baidītos saindēties. Es skatījos, kā viņa tumšās, pelēkās acis vērīgi slīd pāri līķim no galvas līdz kājām, kurās trūka vienas kurpes. Pēc visa spriežot, Moriartijs bija cienījis izšūtas zīda zeķes.

Pirms itin neilga brīža mēs bijām tikušies Meiringenas policijas iecirknī. Es jutos patiesi pārsteigts, ka tādam mazam ciematam Šveices kalnu vidienē, starp kazu bariem un gundegu pļavām, vispār ir vajadzīgs savs policijas iecirknis. Bet, kā jau

iepriekš minēju, šī vieta bija iecienīts tūristu ceļamērķis, turklāt nesen'ierīkotais dzelzceļš noteikti bija palielinājis caurbraucēju skaitu.’Iecirkņa priekšējā telpā aiz koka letes, kas stiepās no sienas līdz sienai, dežurēja divi vīri, abi ģērbušies tumši zilos formas tērpos. Viens no tiem bija nelaimīgais seržants Gesners, kurš bija izsaukts uz ūdenskrituma vietu, un es tūlīt redzēju, ka viņš justos daudz labāk, ja varētu nodarboties ar pazaudētām pasēm, dzelzceļa biļetēm, satiksmes regulēšanu… ar jebko citu, tikai ne tik nopietnām lietām kā slepkavība.

Viņš un viņa kolēģis diezgan trūcīgi prata manu valodu, un es biju spiests izskaidroties, izmantojot attēlus un virsrakstus no angļu avīzes, kuru tieši šī iemesla dēļ biju paņēmis līdzi. Biju dzirdējis, ka lejpus Reihenbahas ūdenskrituma no upes izvilkts līķis, un lūdzis atļauju to apskatīt, taču šie šveiciešu policisti bija stūrgalvīgi kā daudzi uniformēti ierēdņi, kuriem piešķirta ierobežota vara. Pārmaiņus runādami te viens, te otrs un bagātīgi izmantodami žestu valodu, viņi bija man paskaidrojuši, ka gaidot kādu augstākas pakāpes amatpersonu, kas mērojusi visu tālo ceļu no Anglijas, un jebkuru lēmumu varēšot pieņemt vienīgi šī amatpersona. Atbildēju, ka es esmu mērojis vēl krietni tālāku ceļu un arī mans iemesls ir gana nopietns, taču tam nebija nozīmes. Atvainojiet, mein Herr! Viņi neko man nevarot palīdzēt.

Izņēmu kabatas pulksteni un ielūkojos tajā. Tas rādīja vienpadsmit priekšpusdienā, tātad puse no rīta cēliena jau bija iztērēta, un es baidījos, ka pārējais laiks droši vien paies tikpat nelietderīgi, bet tieši tajā brīdī atvērās ārdurvis un, juzdams pakausī vēsa gaisa šalti, es pagriezos atpakaļ. Durvīs stāvēja vīrietis, kura siluets krasi iezīmējās rīta gaismas fonā. Viņš neko neteica, bet devās uz telpas vidu, un es redzēju, ka atnācējs ir apmēram manos gados, varbūt pat mazliet jaunāks, ar taisnām, tumšām matu šķipsnām uz pieres un bāli pelēkām acīm, kas vērīgi lūkojās apkārt. Viņu ietvēra savdabīgas nopietnības gaisotne, kas allaž liek pārtraukt darāmo un pacelt skatienu, līdzko tāds cilvēks ienāk istabā.

Mugurā viņam bija brūns, lietišķa rakstura ūzvalks un gaišs mētelis, kas neaizpogāts vaļīgi karājās uz pleciem. Varēja viegli pamanīt, ka viņš nesen ir pārcietis diezgan nopietnu slimību un novājējis. Par to liecināja apģērbs, kas viņa augumam bija drusku par platu, un bālā, saspringtā seja. Rokā viņš turēja rožkoka spieķi ar neparastu, sarežģīti veidotu sudraba rokturi. Pienācis pie letes, viņš atspiedās pret to, it kā augumam būtu vajadzīgs atbalsts.

-    Kцnnen Sie mir helfen? vīrietis jautāja. Vāciski viņš runāja brīvi, bet nepievērsdams uzmanību vācu izrunai, it kā būtu iemācījies vajadzīgos vārdus, bet nekad nebūtu dzirdējis, kā tie izklausās. Ich bin Inspector AthelneyJones von Scotland Yard.

Viņš bija pārlaidis man pavisam īsu skatienu, pieņemdams zināšanai domu par manu klātbūtni, bet noglabādams to vēlākai vajadzībai, un pēc tam vairs nebija pievērsis man uzmanību. Toties uz abiem policistiem viņa vārds tūlīt atstāja acīmredzamu iespaidu.

-     Džonss, inspektors Džonss! viņi atkārtoja un, kad vīrietis pasniedza savu iepazīstināšanas vēstuli, paņēma to, cītīgi klanīdamies un smaidīdami. Palūguši atnācēju īsu brīdi pagaidīt, līdz viņi ierakstīs datus policijas reģistru žurnālā, abi darboņi nozuda kādā no iekštelpām, atstādami mūs ar nepazīstamo amatpersonu divatā.

Nebija iespējams izlikties, ka mēs viens otru neredzam, un viņš pirmais pārtrauca klusumu, pārtulkodams iepriekš sacīto mums abiem saprotamā valodā.

-    Mani sauc Etelnijs Džonss, viņš teica.

-    Vai es pareizi sapratu, ka jūs esat no Skotlendjarda?

-Jā, tā ir.

-    Mani sauc Frederiks Čeiss.

Mēs sarokojāmies. Viņa rokasspiediens bija dīvaini ļengans, it kā plauksta tik tikko turētos pie locītavas.

-     Šī ir skaista vieta, Džonss turpināja. Man nekad nav bijis iespējas ceļot pa Šveici. Patiesībā šī ir tikai trešā reize, kad es

vispār esmu izbraucis ārpus savas valsts. Viņš pārlaida skatienu manai ceļasomai, kuru biju spiests nēsāt līdzi, jo man vēl nebija noteiktas apmešanās vietas. Vai esat ieradies nesen?

-    Pirms stundas, es atbildēju. Pieņemu, ka mēs esam atbraukuši ar vienu un to pašu vilcienu.

-    Un jūsu mērķis…?

Es vilcinājos. Britu policijas ierēdņa klātbūtne bija būtiski svarīga, lai es paveiktu to, kāpēc biju atbraucis uz Meiringenu, tomēr nevēlējos izrādīt pārliecīgu dedzību. Amerikā nereti bija gadījušies interešu konflikti starp Pinkertona aģentūru un oficiālajām valsts iestādēm. Kāpēc lai šeit būtu citādi? Esmu atbraucis privātā sakarā… es iesāku.

Par to viņš pasmaidīja, bet tajā 'pašā laikā es viņa acīs pamanīju tādu kā plīvuru, aiz kura varēja slēpties sāpes. Tad varbūt jūs ļausiet, lai es pastāstu jums, mister Čeis, viņš teica. Jūs esat Pinkertona aģentūras darbinieks no Ņujorkas, un pagājušajā nedēļā jūs devāties ceļā uz Angliju, cerot atrast profesoru Džeimsu Moriartiju. Viņš bija saņēmis kādu ziņu, kas jums bija svarīga un ko jūs cerējāt no viņa pārtvert. Jūs bijāt satriekts, uzzinādams par viņa nāvi, un braucāt taisnā ceļā šurp. Starp citu, es redzu, ka esat visai zemās domās par Šveices policiju…

-    Pagaidiet! iesaucos un pacēlu roku. Tūlīt pat rimstieties! Vai jūs esat mani izspiegojis, inspektor Džons? Vai esat runājis ar manu kantori? Man nepavisam nepatīk, ka britu policija ir rīkojusies man aiz muguras un iejaukusies manās darīšanās!

-    Jums nav iemesla uztraukties, Džonss atbildēja ar to pašu dīvaino smaidu. Viss manis teiktais balstās uz secinājumiem, kurus es izdarīju, vērodams jūs šeit, šajā pašā telpā. Un, ja vēlaties, varu piebilst vēl vairāk.

-    Labi, kāpēc gan ne?

-Jūs dzīvojat veclaicīgā daudzdzīvokļu mājā, trešajā vai ceturtajā stāvā. Pēc jūsu domām, aģentūra nerūpējas par jums tik labi, cik pienāktos, jo vairāk tāpēc, ka jūs esat viens no tās

veiksmīgākajiem izmeklētājiem. Jūs neesat precējies. Diemžēl es redzu, ka brauciens pāri okeānam jums bijis ļoti nepatīkams, un ne tikai tāpēc, ka otrajā vai varbūt trešajā ceļojuma dienā jūs pārsteidzis sevišķi nejauks laiks. Jūs bažījaties, ka viss jūsu brauciens ir vēja ķeršana klajā laukā. Jūsu dēļ es vēlētos cerēt, ka tā nav.

Džonss apklusa, un es kādu laiku lūkojos viņā tā, it kā tikai nupat būtu viņu ieraudzījis. Gandrīz visu jūs pateicāt pareizi, es pikti sacīju. Bet nekādi nesaprotu, kā jūs to varējāt! Varbūt tomēr paskaidrosiet?

-    Tas bija ļoti vienkārši, viņš atbildēja. Varētu pat sacīt: elementāri. Pēdējo vārdu viņš izvēlējās ļoti uzmanīgi, it kā tam būtu īpaša nozīme.

-    Jums viegli tā sacīt! Es pametu skatienu uz durvīm, kas pašlaik šķīra mūs no abiem šveiciešu policistiem. Seržants Gesners, šķiet, runāja pa telefonu es dzirdēju viņa balss vienmuļo graboņu durvju pretējā pusē. Starp mums un viņiem kā uzticama barjera stiepās tukšā lete. Lūdzu, inspektor Džons, vai pastāstīsiet man, kā nonācāt pie šādiem secinājumiem?

-    Labprāt, tomēr man jūs jābrīdina, ka tas viss izklausīsies kaitinoši pašsaprotami, līdzko būšu to paskaidrojis. Atspiedies uz spieķa, viņš pārnesa svaru no vienas kājas uz otru, cenzdamies atrast ērtāku pozu. To, ka jūs esat amerikānis, nepārprotami apliecina jūsu runasveids un apģērbs. It sevišķi tādu vesti strīpainu un ar četrām kabatām Londonā atrast būtu ārkārtīgi grūti. Es ievēroju jūsu vārdu izvēli. Tikko pirms brīža jūs teicāt: “es pieņemu”, turpretī mēs būtu teikuši: “es domāju”. Manas zināšanas par akcentiem ir ierobežotas, bet es spriežu, ka jūs dzīvojat Austrumu krastā.

-    Manas mājas ir Bostonā, es teicu. Pašlaik es dzīvoju un strādāju Ņujorkā. Lūdzu, turpiniet!

-    Kad ienācu, jūs skatījāties kabatas pulkstenī, un, kaut gan bijāt pa daļai aizsedzis to ar pirkstiem, es itin skaidri redzēju uz

vaciņa iegravēto simbolu aci un zem tās vārdus “Mēs nekad neguļam!”. Kā zināms, tā ir Pinkertona detektīvu aģentūras devīze, un šīs aģentūras galvenie kantori, cik atceros, atrodas Ņujorkā. Ka esat devies ceļā no turienes, tas ir redzams no Ņujorkas ostas varas iestāžu zīmoga uz jūsu bagāžas. Viņš vēlreiz pameta skatienu uz manu ceļasomu. Biju to nolicis zem fotogrāfijas, kurā redzams drūms vīrs, acīmredzot kāds mūžam neapmierināts vietējais iedzīvotājs. Un, ja runa ir par nepatiku pret Šveices policiju, kāpēc lai jūs vēlētos skatīties savā kabatas pulkstenī, ja tur, mazliet iesānis, karājas gluži labs sienas pulkstenis? Es nojaušu, ka viņi pret jums nav bijuši necik pretimnākoši.

-    Jums ir pilnīga taisnība, ser. Bet kā jūs zināt par manu saistību ar profesoru Moriartiju?

-    Kāda cita iemesla dēļ lai jūs būtu braucis šurp uz Meiringenu? Varu derēt, ka līdz pagājušās nedēļas notikumiem jūs par šo necilo ciematu pat nebijāt dzirdējis.

-     Mani varēja interesēt Šerloks Holmss.

-     Tādā gadījumā jūs noteikti būtu palicis Londonā un sācis izmeklēšanu no Beikerstrītas. Šeit ir tikai noslīkuša vīrieša līķis, un, lai kas viņš būtu, tas noteikti nav Holmss. Nē. No Ņujorkas jūsu ceļamērķis, visticamāk, bija Sauthemptona un to apstiprina Hampshire Echo salocītais eksemplārs, kas rēgojas jums no labās svārku kabatas. Redzu, ka lapas augšdaļā rakstīts: ceturtdiena, septītais maijs, un no tā varu spriest, ka esat to nopircis ostā un tūlīt pēc tam bijis spiests ceļot uz Eiropas kontinenta daļu. Un kāda ziņa varēja atvest jūs šurp? Tajā dienā publicēts bija tikai viens interesants stāsts. Tam vajadzēja būt Moriartijam. Viņš pasmaidīja. Es brīnos, ka ceļā jūs neievēroju. Kā jau teicāt, mēs noteikti braucām ar vienu un to pašu vilcienu.

-Jūs minējāt kādu svarīgu ziņu.

-     Moriartijs jums neko nevar pateikt. Viņš ir miris. Maz ticams, ka jūs spētu viņu identificēt tikai nedaudzi ir redzējuši viņu vaigā. Tātad viņam acīmredzot pieder kaut kas tāds, kas jūs

interesē un ko jūs cerat atrast pie viņa līķa: vēstule vai paciņa no Amerikas. Droši vien tieši par to jūs runājāt ar policiju manas ierašanās brīdī.

-    Es lūdzu viņiem atļauju apskatīt līķi.

-     Un varu piebilst vēl dažus sīkumus.

-     Braucienu pāri okeānam?

-Jūs bijāt spiests ceļot vienā kajītē ar…

-    Kā jūs zināt? es iesaucos.

-    Jūsu nagi un zobi liecina, ka jūs nesmēķējat, bet es vēl tagad jūtu ap jums spēcīgu tabakas smaku. Tas liek domāt: kaut gan jūsu darba devēji noteikti ir izvēlējušies šim mīklainajam uzdevumam pašu labāko cilvēku galu galā viņi ir sūtījuši jūs pāri puspasaulei viņi nebija gatavi maksāt par atsevišķu kajīti. Diez vai jums bija patīkami braukt vienā kajītē ar smēķētāju.

-    Nebija gan!

-    Un laikapstākļi padarīja ceļojumu vēl nepatīkamāku. Inspektors Džonss pacēla roku, atvairīdams manu jautājumu, pirms paguvu to izteikt. Jums uz kakla, re, tur sānos, ir nelāga griezuma rēta. Jūrā skūties nav viegli, it sevišķi vētras laikā.

Es skaļi iesmējos. Inspektor Džons, es esmu vienkāršs cilvēks! es teicu. Viss, ko esmu sasniedzis, ir centības un grūta darba rezultāts. Nekad neesmu sastapies ar tādiem paņēmieniem, un man nebija ne jausmas, ka britu policijas inspektori ir apmācīti tos lietot.

-    Visi nav, Džonss mierīgi atbildēja. Taču varētu teikt, ka es esmu guvis īpašu apmācību… un mācījies no labākajiem paraugiem.

-Un vēl pēdējais jautājums. Jūs neesat paskaidrojis, no kurienes zināt par manu ģimenes stāvokli un dzīves apstākļiem Ņujorkā.

-    Jūs nenēsājat laulību gredzenu. Tiesa, tas pats par sevi nav pārliecinošs pierādījums, taču piedodiet! neviena sieva neļaus vīram doties ceļā ar tik notraipītām krekla aprocēm un kurpēm,

kurām sen jau nomīti papēži. Ja runa ir par dzīvokli, arī tas ir tīrais vērojumu un dedukcijas rezultāts. Es redzu, ka jūsu žaketes audums labajai piedurknei ir manāmi nodilis. Kā tas būtu varējis notikt, ja jums nebūtu izveidojies ieradums kāpt vairākus kāpņu posmus, trinot roku pret metāla margām? Jūsu kantorī, domājams, ir lifts. Veclaicīgā dzīvokļu namā tāds droši vien nav ierīkots.

Džonss apklusa, un es redzēju, ka garā runāšana viņu ir nogurdinājusi, jo viņš pamatīgāk nekā iepriekš atbalstījās pret savu spieķi. Es savukārt lūkojos viņā ar apbrīnu, ko nepūlējos slēpt, un būtu stāvējis tā vēl ilgāk, ja pēkšņi neatvērtos durvis, pa kurām iznāca abi policijas ierēdņi. Viņi ātri sarunājās vācu valodā, un, kaut gan saturu nesapratu, tonis izklausījās itin draudzīgs, tāpēc es nojautu, ka tagad viņi ir gatavi pavadīt Skotlendjarda darbinieku uz vietu, kur atrodas līķis. Tieši tā arī notika. Džonss izslējās taisni un sāka iet uz durvju pusi.

-     Vai drīkstu vēl kaut ko sacīt? es ierunājos. Saprotu, ka jums ir savi priekšniecības rīkojumi, inspektor Džons, bet var izrādīties, ka es spēju jums palīdzēt. Viss, ko jūs man teicāt viss jūsu neparastais stāsts -, pilnīgi atbilst patiesībai. Es devos šurp, lai uzmeklētu Moriartiju, un iemesls tam bija ziņa, kas pienāca pirms trim nedēļām un kas var izraisīt nopietnas sekas gan jums, gan man. Taisnība, es nevaru viņu identificēt, tomēr ir ārkārtīgi svarīgi, lai man atļautu vismaz apskatīt līķi.

Skotlendjarda inspektors apstājās, cieši sažņaudzis plaukstā spieķa rokturi. Jūs taču saprotat, ser, ka es esmu šeit ieradies, lai pildītu savas priekšniecības norādījumus.

-     Dodu jums vārdu, ka nekādā veidā jūs netraucēšu!

Abi šveiciešu policisti gaidīja. Džonss pieņēma lēmumu un pamāja ar galvu. Er kommt mit uns. Viņš pagriezās pret mani.

-    Varat nākt līdzi!

-    Esmu jums ļoti pateicīgs! es iesaucos. Un dodu vārdu, ka jums tas nebūs jānožēlo.

Atstājām manu bagāžu policijas iecirkni un pa galveno ceļu gar dažiem māju puduriem devāmies cauri ciematam. Džonss un Gesners visu ceļu paklusi sarunājās vācu valodā. Beidzot sasniedzām Svētā Mišela baznīcu dīvainu, mazu celtni ar koši sarkanu jumtu un tādu kā nestabili smagnēju zvanu torni. Policisti atslēdza durvis un atkāpās, ļaudami mums ieiet. Es noliecu altāra priekšā galvu, bet ievēroju, ka inspektors Džonss to nedara. Nonācām pie kāpņu posma, kas veda lejup uz kriptu, un Džonss ar rokas mājienu lika saprast, ka tālāk vēlas iet tikai kopā ar mani. Gesneru ilgi nevajadzēja pierunāt: pat baznīcas vēsajā gaisā starp biezajām akmens sienām bija jaušama nāves dvaša.

Līķis bija tāds, kā jau aprakstīju iepriekš. Vīrietis, kurš gulēja mums acu priekšā, dzīves laikā varēja būt neparasti garš, bet ar sagumušiem pleciem. Varēju iztēloties viņu bibliotekāra vai varbūt universitātes lektora amatā, ko profesors Moriartijs savulaik patiešām bija pildījis. Melnais, vecmodīgais apģērbs kļāvās viņam cieši klāt kā ūdenszāle, un es spriedu, ka tas joprojām ir slapjš. Cilvēks var aiziet no dzīves daudzos un dažādos veidos, bet tikai retais no tiem uzspiež ķermenim tik nepievilcīgu zīmogu kā slīkšana. Miroņa miesa bija smaga un smirdīga. Tās nokrāsu būtu pretīgi pat aprakstīt.

-    Mēs nevaram droši apgalvot, ka tas ir Moriartijs, es ierunājos. -Jums bija pilnīga taisnība: es viņu nevaru identificēt. Bet vai jūs to varat?

Džonss papurināja galvu. Es viņu nekad neesmu redzējis. Arī neviens no maniem kolēģiem nav viņu redzējis. Profesors Moriartijs lielāko mūža daļu dzīvoja slepenībā un teicami to izmantoja. Iespējams, laika gaitā mums izdosies atrast kādu, kurš strādājis kopā ar Moriartiju, kad viņš bija matemātikas profesors, un varat nešaubīties, ka pēc atgriešanās es ķeršos tieši pie šādas izmeklēšanas. Taču pagaidām varu pateikt tikai, lūk, ko. Vīrietis, kurš te guļ, ir atbilstošajā vecumā, un pēc viņa apģērba var droši spriest, ka viņš ir anglis. Vai redzat kabatas pulksteni? Tam ir

sudraba ietvars un skaidri salasāms gravējums: Džons Maierss no Londonas. Viņš neieradās šeit, lai priecātos par apkārtnes ainavām. Viņa nāves bridis sakrīt ar Šerloka Holmsa bojāeju. Tāpēc es jautāju jums vēlreiz. Kas cits viņš var būt?

-    Vai līķis ir pārmeklēts?

-Jā, Šveices policija apskatīja viņa kabatas.

-    Un neko neatrada?

-    Atrada dažas monētas. Mutautiņu. Vairāk neko. Ko cerējāt atrast jūs?

Es biju paredzējis šo jautājumu. Ar atbildi nevilcinājos. Zināju, ka no tās ir atkarīgs viss, katrā ziņā mana tuvākā nākotne. Vēl tagad es redzu mūs stāvam divatā baznīcas tumšajā kriptā blakus gulošajam līķim. Divdesmit otrajā vai divdesmit trešajā aprīlī Moriartijs saņēma vēstuli, es paskaidroju. To bija rakstījis Pinkertona aģentūrai labi pazīstams noziedznieks, kurš jebkādā nozīmē ir tikpat nelietīgs un bīstams kā pats Moriartijs, un vēstulē viņš aicināja Moriartiju uz tikšanos. Kaut gan kļuva skaidrs, ka Moriartijs ir miris, es tomēr cerēju, ka varbūt atradīšu vēstuli pie viņa vai, iespējams, viņa dzīvesvietā.

-    Tātad jūs interesē tieši tas cilvēks, nevis Moriartijs?

-    Esmu ieradies šeit viņa dēļ.

Džonss papurināja galvu. Seržants Gesners man šurpceļā paskaidroja, ka policija jau ir uzsākusi izmeklēšanu, bet neesot spējusi izdibināt Moriartija apmešanās vietu. Varbūt viņš bija iekārtojies kādā no tuvējiem ciematiem, bet tādā gadījumā noteikti izmantoja pieņemtu vārdu. Ārpus šīs telpas mums nav vietas, ko pārmeklēt. Kas liek jums domāt, ka vēstule varētu atrasties pie viņa?

-    Varbūt es tveros pie salmiņa, es teicu. Nē, atzīšos atklāti. Es tiešām tveros pie salmiņa! Bet zinot, kā šie cilvēki darbojas… dažreiz viņi izmanto rakstu zīmes un simbolus par identifikācijas līdzekli. Vēstule varēja kļūt par sava veida pasi un, ja tā, tad Moriartijs būtu glabājis to pie sevis.

-Ja vēlaties, varam pārmeklēt viņu vēlreiz.

-    Domāju, ka mums tas jādara.

Tas bija šaušalīgs uzdevums. Aukstais, izmirkušais ķermenis mūsu rokās šķita pilnīgi zaudējis līdzību ar cilvēku, un, pagriezdami to, mēs gandrīz jutām, ka miesa atdalās no kauliem. Slīkoņa apģērbs bija gļotains. Pabāzis roku zem svārkiem, es jutu, ka krekls ir uzrāvies augšup, un mana plauksta uz brīdi nonāca saskarē ar nedzīvo, bālo ādu. Kaut gan mēs iepriekš neko nebijām norunājuši, es pārmeklēju galvenokārt līķa augšdaļu, bet Džonss veltīja uzmanību apakšdaļai. Tāpat kā policija pirms mums, arī mēs neko neatradām. Kabatas bija tukšas. Ja tajās bija glabājies vēl kaut kas, ne vien daži Džonsa pieminētie sīkumi, Reihenbahas ūdenskrituma straume to bija nesaudzīgi aizrāvusi projām. Mēs darbojāmies klusēdami. Beidzot es aizgriezos un centos norīt kaklā sakāpušo kamolu.

-    Te nekā nav, es teicu. Jums bija taisnība. Mēs veltīgi tērējām laiku!

-    Vienu mirkli! Džonss bija kaut ko pamanījis. Viņš pastiepās un, satvēris slīkoņa žaketes malu, aptaustīja vīli visapkārt krūšu kabatai.

-    To es jau izpētīju, es sacīju. Tur nekā nav.

-     Kabatā ne, Džonss atbildēja. Bet paskatieties uz šo vīli! Tādai šuvei te nevajadzēja būt. Izskatās, ka tā radusies vēlāk. Viņš paberzēja audumu pirkstos. Varbūt kaut kas ir paslēpts oderē.

Es paliecos uz priekšu. Viņam bija taisnība. Pāris collu zem krūšu kabatas stiepās šuves dūrienu rinda. Man ir nazis, es teicu. Izņēmu saliekamo nazi, ko vienmēr nēsāju līdzi, un iedevu to savam jaunajam draugam.

Džonss iedūra asmeņa galu šuvē un uzmanīgi pārgrieza diegus. Es skatījos, kā dūrieni sadalās un audums paveras vaļā. Mirušā vīra svārkos bija slepena kabata un tajā patiešām kaut kas bija paslēpts. Džonss izvilka salocītu papīra četrstūri. Tas

joprojām bija slapjš un viegli būtu saplīsis, ja Džonss nerīkotos ar sevišķu piesardzību. Ar naža plakanās daļas palīdzību viņš to nolika uz akmens galda blakus līķim. Kad tas bija uzmanīgi atlocīts, mūsu skatienam atklājās aprakstīta lapa, uz kuras stiepās rindas, uzkricelētas gluži vai bērna rokrakstā.

Mēs noliecāmies pār atradumu. Un, lūk, ko izlasījām:

“HoLmES WaS CeRtAiNLY NOt A DIFFiCulT mAn to LiVe WItH. He wAs QuIeT iN HiS WAYs and his hABiTS wErE REgulAr. iT wAs RARE fOR Him To BE up AfTeR TEN at nighT aND hE hAD INVariABLY breAKfasteD AND GoNE OUT BeFOrE i RoSe in The morNINg. SOMEtlmEs He SPeNt hiS DAy At ThE ChEmiCaL lABoRatORY, SoMeTimes IN THE dlsSeCting ROoms And oCcAsionaUy iN lOnG WALKs whICH ApPeAREd TO taKE HIM INtO THE LOwEsT PORTioNs OF thE CITy. nothINg COuld exCEeD HiS ENErgY WHeN tHE wORkING FiT WAs upOn HiM”*

Ja Džonss jutās vīlies, viņš to neizrādīja. Taču šī nebija manis minētā vēstule. Šķita, ka šim papīram vispār nav nekādas nozīmes.

-    Ko jūs par to domājat? viņš jautāja.

-    Es… es nezinu, ko sacīt. Izlasīju rakstīto vēlreiz. Šo tekstu es pazīstu, es turpināju. Protams, pazīstu! Tas ir fragments no doktora Džona Vatsona stāstījuma. Pārkopēts no Lippincott’s Magazine!

* “Holmss noteikti nebija cilvēks, ar kuru grūti sadzīvot. Viņš dzīvoja klusi un ievēroja regulāru kārtību. Viņš reti gāja gulēt vēlāk par desmitiem vakarā, bet no rīta, kad es piecēlos, bija jau paguvis pabrokastot un iziet no mājas. Dažreiz viņš pavadīja augu dienu ķīmijas laboratorijā, dažreiz preparēšanas telpās un šad tad devās garās pastaigās, kas aizveda viņu, šķiet, pašos nolaistākajos pilsētas nostūros. Nekas nespēja remdēt viņa enerģiju, kad viņam bija uznākusi darbošanās lēkme.”

-    Droši vien jūs pārliecināsieties, ka īstenībā tas ir ņemts no Bītona “Ziemassvētku Gadagrāmatas”, Džonss mani izlaboja.

-     “Etīde purpura toņos”, otrā nodaļa. Bet tas nenozīmē, ka lieta kļūtu mazāk mīklaina. Varu iedomāties, ka šis nebija jūsu cerētais atradums.

-    Kaut ko tādu es nepavisam nebiju gaidījis.

-    Nevar noliegt, ka tas ir ļoti mulsinoši. Bet mēs esam šeit uzturējušies pietiekami ilgi. Es ierosinu iet projām no šīs drūmās vietas un stiprināties ar glāzi vīna!

Uzmetis pēdējo skatienu mirušajam cilvēkam uz akmens plātnes, es pagriezos, un mēs kopā devāmies augšā pa kāpnēm. Etelnijs Džonss manāmi kliboja.

TREŠĀ NODAĻA. Pusnakts sardze

Etelnijs Džonss bija noīrējis istabu viesnīcā Englischer Hof un ieteica man darīt to pašu. Atvadījušies no šveiciešu policistiem, mēs kopā devāmies cauri ciematam. Skaidrajās debesīs spoži spīdēja saule, un apkārtējo klusumu pārtrauca tikai mūsu soļi un palaikam zvaniņu šķindoņa no aitu vai kazu ganāmpulkiem, kas tuvējos pakalnos skrubināja zāli. Džonss bija dziļi iegrimis domās un acīmredzot lauzīja galvu par mirušā vīra kabatā atrasto dokumentu. Sasodīts, kāpēc lai Moriartijs brauktu uz Šveici, paslēpis drēbēs fragmentu no Šerloka Holmsa stāsta? Varbūt viņš centās dziļāk ieskatīties sava pretinieka prātā pirms abu satikšanās pie Reihenbahas ūdenskrituma? Vai varbūt tas patiešām bija manis minētais ziņojums iemesls manam garajam ceļojumam uz Šveici? Vai tajā varētu slēpties slepena, mums neizprotama informācija? Džonss neuzdeva man šos jautājumus, taču es nepārprotami jutu, ka tie nodarbina viņa prātu.

Viesnīca bija neliela un pievilcīga, un to rotāja kokgriezumi un pie logiem pakārtas puķes: tieši tāds šveiciešu namiņa paraugs, par kādu varētu sapņot ikviens angļu ceļinieks. Par laimi, viņi varēja piedāvāt man brīvu istabu, un izsūtāmais zēns devās uz policijas iecirkni, lai atnestu manu bagāžu. Mēs ar Džonsu šķīrāmies kāpnēs. Viņš turēja rokā atrasto papīru.

-Ja jums nav iebildumu, es gribētu vēl kādu brīdi paturēt to pie sevis, viņš teica.

-    Vai jūs domājat, ka atradīsiet tajā kādu jēgu?

-     Es varu vismaz veltīt tai visu uzmanību, un… kas zina? Džonss izskatījās noguris. Gājiens no policijas iecirkņa nebija garš, taču mēs atradāmies lielā augstumā, un tas bija prasījis viņam daudz spēka.

-     Protams! es teicu. Vai vakarā satiksimies vēlreiz?

-    Mēs varētu kopā paēst vakariņas. Teiksim, astoņos?

-    Tas man būtu ļoti pa prātam, inspektor Džons. Un es tikmēr varētu aizstaigāt līdz slavenajam Reihenbahas ūdenskritumam. Man-ne prātā nebija nācis, ka es jebkad varētu nokļūt Šveicē, turklāt vēl šajā ciematā tas ir ļoti pievilcīgs, gluži kā pasaku aina.

-    Varbūt jūs varētu pataujāt par Moriartiju? Ja viņš nebija apmeties viesnīcā vai viesu namā, varbūt viņš noīrēja istabu privātā mājā. Un varbūt kāds ir redzējis viņu pirms satikšanās ar Holmsu.

-    Es domāju, ka Šveices policija visu to jau ir izpētījusi.

-     Sardzes priekšnieks Gesners? Apbrīnojams cilvēks, dara visu, kas viņa spēkos. Bet lieku reizi apvaicāties nenāks par ļaunu.

-     Labi. Skatīšos, ko varu palīdzēt.

Darīju, kā sacīts, un izstaigāju cauri ciematam, aprunādamies ar iedzīvotājiem, kuri prata manu valodu; tiesa, tādu nebija daudz. Tomēr divus vārdus saprata visi: Šerloks Holmss. Dzirdot viņa vārdu, cilvēki kļuva nopietni un itin kā atdzīvojās. Šķita neparasti, ka tāds cilvēks ir apmeklējis Meiringenu, bet pavisam neticami likās tas, ka viņš šajā vietā ir miris. Cilvēki gribēja palīdzēt. Diemžēl neviens no viņiem nebija redzējis Moriartiju. Šajā apkaimē svešiniekam istaba nebija izīrēta. Iedzīvotāji varēja piedāvāt man tikai bēdīgu angļu valodu un līdzjūtību. Beidzot es atgriezos savā viesnīcas istabā. Pēc zināma pārdomu brīža nospriedu, ka nevēlos iet uz Reihenbahas ūdenskritumu, kas atradās vismaz divu stundu gājiena attālumā. Patiesība bija tāda, ka es nespēju pat domāt par šo vietu bez nepatīkamām trīsām, un

\

šāds apmeklejums man nespētu atklat neko vairak par to, kas bija jau zināms.

Tovakar mēs ar Etelniju Džonsu paēdām vēlas vakariņas, un es ar prieku secināju, ka viņš ir atguvis spēkus. Mēs sēdējām mājīgajā viesnīcas restorānā ar cieši sabīdītiem galdiņiem, dzīvnieku galvām pie sienas un rūcošu kamīnu, kas nelielajā telpā izskatījās nesamērīgi liels. Tomēr tas bija īsti vietā, jo līdz ar tumsas iestāšanos ciematu bija ieskāvis salts gaiss, kas līkumodams atceļojis no kalnu takām. Gluži saprotams: vēl bija tikai maijs un mēs atradāmies gandrīz divtūkstoš pēdu augstumā. Telpā bija tikai nedaudzi viesi, un mēs bijām izvēlējušies galdiņu tuvu mūrītim, lai varētu netraucēti sarunāties.

Mūs sagaidīja apaļīga, maza auguma sieviete, ģērbusies priekšautkleitā ar kuplām piedurknēm un šalli ap pleciem. Viņa mums atnesa groziņu ar maizi un karafi ar pinti sarkanvīna un, nolikusi tos uz galdiņa, pavēstīja, ka viņu saucot Grēta Štailere un viņa esot šī nama angļu saimnieka sieva, šveiciete. Šovakar mums ir tikai zupa un gaļas cepetis, viņa paskaidroja. Angliski saimniece runāja nevainojami, un es cerēju, ka viņa tikpat labi pārvalda ēdienu gatavošanas mākslu. Mans vīrs šodien virtuvē strādā viens, un jums ir laimējies, ka pašlaik nav daudz apmeklētāju. Nezinu, kā mēs tiktu galā, ja to būtu vairāk.

-    Kas noticis ar jūsu pavāru? Džonss jautāja.

-    Viņš aizbrauca uz Rozenlaues ciemu pie saslimušās mātes. Viņam jau gandrīz pirms nedēļas vajadzēja būt atpakaļ, bet mēs neesam saņēmuši nevienu ziņu un viņš ir nostrādājis pie mums piecus gadus! Un tad vēl viss šis tracis ap ūdenskritumu, visi šie policisti un izmeklētāji, kas nāk mūs izjautāt! Es ļoti gaidu, kad Meiringena atkal kļūs tāda kā agrāk. Mums tādi uztraukumi nav vajadzīgi.

Sieviete aizsteidzās, un es ielēju sev vīnu, bet Džonss atteicās un izvēlējās ūdeni. Tas dokuments… es iesāku. Jau kopš brīža,

tiecās citā virzienā. Es nevaru īsti pateikt, kas pašā sākumā pievērsa manu interesi kriminālajai pasaulei… varbūt stāsti, kurus izlasīju Merry’s Museum žurnālā. Šo žurnālu lasīja ikviens apkaimes bērns. Bet bija arī kāds notikums, kuru es atceros ļoti skaidri. Mēs bijām Vorrena avēnijas Baptistu baznīcas draudzes locekļi. Mēs nekad neizlaidām nevienu dievkalpojumu, un baznīca bija vienīgā vieta, kur visa mūsu ģimene bija kopā. Kad man bija apmēram divdesmit gadu, atklājās, ka ķesteris, vīrs vārdā Tomass Paipers, ir izdarījis daudz diezgan atbaidošu slepkavību…

-     Paipers? Džonsa acis savilkās šaurāk. Es atceros šo vārdu. Viņa pirmais upuris bija jauna meitene.

-Jā. Ziņas par šo notikumu izskanēja tālu ārpus Amerikas. Kaut gan visa apkaime juta pret viņu vienīgi melnu naidu, atzīšos, ka mani pārņēma dīvaina pacilātība, domājot, ka tāds cilvēks ir spējis paslēpties mūsu vidū. Es bieži biju viņu redzējis, ģērbušos garā, melnā apmetnī, vienmēr smaidošu un labsirdīgu. Ja tāds cilvēks varēja izdarīt tik briesmīgus noziegumus, vai mūsu apkaimē vispār bija kāds, kurš paceltos pāri jebkādām aizdomām?

Tieši tolaik es aptvēru savu dzīves aicinājumu. Sausā advokātu pasaule man nebija piemērota. Es gribēju kļūt par detektīvu. Biju dzirdējis par Pinkertoniem. Tie bija jau kļuvuši par leģendu visā Amerikā. Dažas dienas pēc tam, kad apkaunojošais notikums bija nācis gaismā, es pateicu tēvam, ka gribu braukt uz Ņujorku, lai pievienotos viņiem.

Es apklusu. Džonss vēroja mani ar neparastu dedzību, kas man drīz kļuva labi pazīstama, un es zināju, ka viņš apsver ikvienu manu vārdu. Kaut kur apziņas dziļumos jutu pretestību, nevēlēšanos sevi tiktāl atklāt, taču vienlaikus zināju, ka ar mazumiņu viņš neapmierināsies.

-    Mans tēvs bija rāmas dabas cilvēks ar iekšēju inteliģenci, es turpināju. Viņš nekad mūžā nebija pacēlis balsi pret mani, bet todien tas notika. Tēva izpratnē, par spīti viņa smalkajai dzīves uztverei, policista un detektīva darbs (jo viņš neredzēja atšķirību

starp abiem bija nožēlojams un pretīgs. Viņš lūdza mani mainīt šo lēmumu. Es atteicos. Mēs sastrīdējāmies, un beigu beigās es aizgāju no mājām ar dažiem dolāriem kabatā, turklāt, attālinādamies no dzimtās vietas, jutu arvien lielākas bailes, ka es varētu būt izdarījis milzīgu kļūdu.

Aizbraucu ar vilcienu līdz Ņujorkai, un man grūti atstāstīt pirmos iespaidus brīdī, kad izgāju no lielās Centrālās stacijas. Biju nokļuvis pilsētā, kurā valdīja neticama pārpilnība un nožēlojama nabadzība, apbrīnojama elegance un nedzirdēts pagrimums, un šīs galējības mājoja tik cieši blakus, ka vajadzēja tikai pagriezt galvu, lai no vienas pievērstu skatienu otrai. Kaut kā aizkūlos līdz īstsaidas dienvidaustrumu galam, un šī pilsētas daļa man atgādināja Bābeles torni, jo tur mājoja poļi, itālieši, ebreji, bohēmieši, un visi tie runāja katrs savā valodā un ievēroja katrs savas paražas. Pat dažādās ielu smakas man bija svešas. Pēc ilgās, drošās bērnības es jutos tā, it kā pirmoreiz mūžā būtu ieraudzījis pasauli.

Atrast istabu īres mājā nebija grūti; sludinājumi bija izlikti uz visām durvīm. Pirmo nakti es pavadīju tumšā, piesmakušā telpā bez mēbelēm; tajā bija tikai maza plītiņa un petrolejas lampa, un jāatzīstas, ka es ļoti priecājos, atvērdams acis un ieraudzīdams pirmo ausmas gaišumu.

Biju nolēmis pieteikties Ņujorkas policijā ar domu, ka jāapgūst kāda pieredze likumsarga amatā, pirms dodos pie Pinkertoniem, taču drīz vien atklāju, ka tas ir gluži bezcerīgi. Man nebija nevienas ieteikuma vēstules, nekādu sakaru, un bez šādiem līdzekļiem bija grūti pat iekļūt pa ārdurvīm. Policijas spēki bija trūcīgi, korupcija zēla un plauka. Vai slavenā detektīvu aģentūra “Acs, kas nekad neguļ” vispār pievērstu uzmanību neapdomīgam un nepieredzējušam jauneklim? Uzzināt to bija iespējams tikai vienā ceļā. Es devos tieši uz viņu kantori un pieteicos darbā.

Man laimējās. Alans Pinkertons, slavenākais Amerikas detektīvs un firmas dibinātājs, un viņa dēli Roberts un Viljams aktīvi

meklēja darbiniekus. Varbūt jūs brīnīsieties, uzzinot, ka policijas darba pieredze vispār netika prasīta. Patiesībā bija pat otrādi. Daudzi policijas vecākie virsnieki Amerikā savas pirmās amata iemaņas bija apguvuši pie Pinkertoniem. Godīgums, krietnums, uzticamība tās bija svarīgākās īpašības, un es pārliecinājos, ka piedalos darba intervijās kopā ar bijušajiem kurpniekiem, skolotājiem un vīna tirgotājiem, kas visi cerēja uzlabot savu stāvokli šajā firmā. Izrādījās, ka arī mana jaunība nav šķērslis: man bija piedienīga āriene un stāja un es labi zināju likumus. Dienas beigās es biju pieņemts darbā uz laiku par divarpus dolāriem dienā kopā ar brīvu pajumti un uzturu. Darba stundas bija garas, un man lika skaidri saprast: ja nebūšu pietiekami labs, mani var atlaist jebkurā brīdī. Es cieši apņēmos, ka tas nenotiks.

Brīdi ar karoti maisīju zupu. Vīrietis, kas sēdēja pie galdiņa tālākajā telpas galā, pēkšņi nodārdināja skaļus smieklus. Droši vien par kādu paša stāstītu joku. Pārsteigts secināju, ka šie smiekli izklausās ļoti ģermāniski, kaut gan tā laikam nepieklājas domāt.

Atsāku runāt. Es strauji eju uz priekšu tāpēc, ka mans personīgais dzīvesstāsts daudz nevar jūs interesēt, mister Džons.

-    Gluži otrādi, es klausos ar lielāko uzmanību.

-     Tad es atļaušos pateikt, ka mans darbs tika novērtēts labāk nekā apmierinoši un gadu gaitā es kāpu pa dienesta kāpnēm augšup. Vēl piebildīšu, ka atgriezos Bostonā un salīgu mieru ar tēvu, kaut gan viņš nekad man īsti nepiedeva notikušo. Pirms dažiem gadiem tēvs nomira, atstādams manam brālim praksi un man nelielu naudas summu. Tā bija ļoti noderīga, jo, kaut gan es negribu žēloties, mana alga nekad nav bijusi liela

-     Cik man zināms, likuma aizstāvēšana nevienā zemē nekad nav tikusi īpaši labi atalgota, sacīja Džonss. Es varētu piebilst, ka noziedzība atmaksājas labāk. Bet piedodiet! Es jūs pārtraucu.

-     Esmu izmeklējis krāpniecības gadījumus, slepkavības, naudas viltošanu, banku aplaupīšanu, dzinis pēdas pazudušām personām tie visi ir valdošie noziegumi Ņujorkā. Nevaru teikt, ka

esmu izmantojis tādus pašus paņēmienus, tādu pašu apbrīnojamu asredzību, kādu šorīt nodemonstrējāt jūs. Mans ierocis ir stūrgalvība. Es esmu pedantisks. Varu izlasīt simt liecinieku ziņojumus, lai atrastu divus pretrunīgus izteikumus, kas aizved līdz patiesībai. Un tieši tas vairāk par jebko citu ir ļāvis man gūt sekmes un pievērsis priekšniecības uzmanību. Bet ļaujiet man pastāstīt jums par kādu izmeklēšanu, kuru man uzticēja 1889. gada pavasarī. Kaut gan tobrīd es to nezināju, tieši tā kļuva par vienu no galvenajiem iemesliem, kas galu galā atveda mani šurp.

Mums bija klients, vārdā Viljams Ortons, Rietumu Savienības prezidents. Viņš bija atnācis pie mums tāpēc, ka bija pārtvertas viņa kompānijas sakaru līnijas un uz Ņujorkas biržu nosūtīta pilnīgi aplamu un iznīcinošu ziņojumu virkne, izraisot postošas sekas. Vairākus lielus uzņēmumus šis notikums noveda gandrīz līdz bankrotam, un investoru zaudējumi sniedzās miljonos. Kādas Kolorado kalnrūpniecības firmas priekšsēdētājs, saņēmis vienu no šīm telegrammām, uzkāpa savā guļamistabā un nošāvās. Ortons domāja, ka notikušajā ir vainojams kāds sevišķi ļauns un cietsirdīgs jokdaris. Man vajadzēja trīs mēnešus un neskaitāmas sarunas, lai atklātu patiesību. Īstenībā tas bija apbrīnojams un gluži jauns krāpniecības veids. Kāda mākleru apvienība, kas darbojās no Volstrītas, uzpirka nelaimes skarto uzņēmumu akcijas, iegūdama tās, protams, par ļoti zemu cenu. Tādējādi tā ieguva milzu bagātību. Šai darbībai bija vajadzīga aukstasinība, izdoma, viltība un daudzu noziedzīgās pasaules talantu apvienojums. Mēs Pinkertona aģentūrā tūlīt sapratām, ka neko tamlīdzīgu agrāk neesam sastapuši… Beigu beigās mēs šo bandu apcietinājām taču vadonis, cilvēks, kurš bija visas afēras pamatlicējs, izslīdēja mums starp pirkstiem. Viņa vārds bija Klarenss Devero.

Jums jāsaprot, ka Amerika ir jauna valsts, tāpēc tā vēl šodien daudzējādā ziņā ir diezgan necivilizēta. Pēc ierašanās Ņujorkā mani gluži satrieca nelikumības, ko redzēju sev visapkārt, kaut gan patiesībā būtu vajadzējis to paredzēt. Kā gan tāda aģentūra

kā Pinkertoni būtu varējusi tik sekmīgi attīstīties, ja tā nebūtu vajadzīga? īres namu, kurā es dzīvoju, no visām pusēm ietvēra bordeļi, azartspēļu vietas un krogi, kur pulcējās noziedzīgās aprindas, pavisam atklāti dižojoties ar saviem panākumiem. Es jau pieminēju krāpniekus, viltotājus un banku aplaupītājus. Tiem varētu pievienot neskaitāmos lielceļu laupītājus, kuru dēļ vakaros bija bīstami iziet no mājām, un kabatzagļus, kuri pavisam pārdroši darīja savu darbu gaišā dienas laikā.

Likumpārkāpēji bija visās malās. Tūkstoš zagļu, divtūkstoš prostitūtu. Taču un jūs varētu teikt, ka tas bija glābiņš, tie bija izkaisīti un neorganizēti un gandrīz vienmēr darbojās katrs par sevi. Protams, bija ari izņēmumi. Džims Danlaps un Bobs Skots vadīja organizāciju, kas kļuva pazīstama ar nosaukumu “Gredzens”, un nolaupīja bankām visā valstī milzīgu naudas summu trīs miljonus dolāru. Uzpeldēja un pazuda citas bandas “Beigtie truši”, “Boueri zēni”. Baltimorā valdīja “Dūres”. Es izlasīju visus kartotēku materiālus. Bet Klarenss Devero bija pirmais gangsteris, kas redzēja, kādas priekšrocības piemīt visaptverošam noziedznieku tīldam ar konkrētu rīcības kodeksu un sīki izstrādātu komandķēdi. Pirmoreiz mēs par viņu dzirdējām Rietumu Savienības notikumu laikā, bet tobrīd viņš jau bija kļuvis par savas paaudzes spožāko un veiksmīgāko noziedznieku.

-     Un tas ir cilvēks, kura dēļ jūs esat ieradies šeit? Džonss jautāja. Vai viņš rakstīja nelaiķim profesoram Moriartijam sūtīto vēstuli?

-    Domāju, ka jā.

-    Lūdzu, turpiniet!

Es pat nebiju nogaršojis priekšā uz galda nolikto zupu. Džonss joprojām mani neatlaidīgi vēroja. Tās bija dīvainas vakariņas divi ārzemnieki sēž Šveices restorānā un neviens neko neēd. Interesanti, cik laika pagājis, kopš sāku savu stāstu, es nodomāju. Nakts aiz loga šķita melnāka nekā parasti, un kamīnā sprakstēdamas lēkāja liesmas.

\

-     Tajā laikā es biju iecelts par galveno detektīvu, es turpināju, un Roberts Pinkertons uzdeva man personīgu atbildību par Devero arestu. Manā rīcībā bija īpaša komanda trīs izmeklētāji, kasieris, sekretārs, divi stenogrāfi un kantora zēns un mēs visi kopā kļuvām pazīstami ar nosaukumu “Pusnakts sardze”, kas radās mūsu garo darba stundu dēļ. Mūsu kantoris pagraba stāvā bija piedzīts ar sarakstes materiāliem, un visas četras sienas aizņēma dokumenti par mūsu meklētajiem noziedzniekiem. Mēs saņēmām ziņojumus no Čikāgas, Vašingtonas un Filadelfijas, un lēni un metodiski urbāmies cauri lappušu simtiem. Darbs bija nogurdinošs, tomēr šī gada pirmajās nedēļās mūsu priekšā sāka iezīmēties kāda seja… pareizāk sakot, nevis seja, bet tēls.

-    Klarenss Devero.

-     Es pat nevaru droši apgalvot, ka tas ir viņa īstais vārds. Neviens viņu nav redzējis. Nav nevienas viņa ģīmetnes vai fotogrāfijas. Stāsta, ka viņam esot apmēram četrdesmit gadu, ka viņš esot ieradies Amerikā no Eiropas, ka viņš nākot no turīgas ģimenes, ka viņš esot pievilcīgs, augsti izglītots un filantropisks. Jā, es redzu, ka jūs satrūkāties! Taču es droši zinu, ka viņš ir ziedojis ievērojamas summas Ņujorkas Atradeņu slimnīcai un Vientuļo cilvēku pansionātam. Viņš ir nodibinājis stipendiju Hārvarda Universitātē un ir viens no pirmajiem ziedojumu sūtītājiem Metropolitēna operai.

Un tomēr varu jums droši sacīt, ka visā Amerikā nav ļaunāka spēka par viņu. Klarenss Devero ir noziedznieks, kas nav līdzīgs nevienam citam, viņš ir ārkārtīgi nežēlīgs, un no viņa vienlīdz baidās gan nelieši, kuri strādā viņa labā, gan upuri, kuru dzīves viņš ir izpostījis. Nav tāda zemiskuma un ļaunuma, no kā viņš vairītos. Patiesībā Devero savus noziedzīgos plānus veido un īsteno ar tādu labpatiku, ka mums reizēm šķiet: viņš to dara ne vien iespējamā ieguvuma dēļ, bet tikpat daudz sava prieka labad. Bagātību viņš sev jau ir sarausis. Viņš ir izrādes organizators,

manēžas saimnieks, kurš nes postu ikvienam, kam pieskaras, un visur atstāj savus asiņainos pirkstu nospiedumus.

Es esmu viņu pamatīgi izpētījis. Esmu ilgi viņam sekojis. Viņš iemieso visu, ko es dziļi ienīstu, un pielikt punktu viņa darbībai būtu manas karjeras augstākais sasniegums. Un tomēr viņš ir palicis man nesasniedzams. Brīžiem man šķiet, ka viņš zina ikvienu manu soli, ka viņš spēlējas ar mani. Klarenss Devero darbojas ārkārtīgi uzmanīgi un slēpjas aiz svešas maskas. Viņš nekad sevi neatklāj un nepakļauj riskam. Viņš izplāno noziegumu bankas aplaupīšanu, ielaušanos, slepkavību; viņš izstrādā visas detaļas, savāc bandu, paņem laupījumu bet pats nekad nerādās tuvumā. Viņš paliek neredzams. Tomēr viņam piemīt kāda iezīme, kas varbūt kādu dienu palīdzēs viņu notvert. Stāsta, ka viņam esot neparasta psihes novirze, ko sauc par agorafobiju tas nozīmē slimīgas bailes no atklātām vietām. Viņš uzturas telpās un ceļo vienīgi slēgtā karietē.

Un vēl kaut kas. Darba gaitā mēs atklājām trīs cilvēkus, kuri zināja viņa patieso identitāti un gandrīz noteikti strādāja viņa labā, tie bija viņa tuvākie palīgi un miesassargi. Tie veidoja sienu ap viņu, un vienlaikus visi trīs bija bīstami noziedznieki paši par sevi. Divi no tiem ir brāli Edgars un Lelands Mortleiki. Trešais sāka savas gaitas kā sīks zaglēns, kā mēs sakām, “mutautiņu zaglis”, bet drīz uzstrādājās līdz seifu atmūķēšanai un liela mēroga zādzībām. Viņu sauc Skočijs Lavels.

-    Vai jūs nevarat viņus apcietināt?

-     Mēs to esam darījuši jau vairākas reizes. Viņi visi trīs ir izsēdējušies Sing Sing un Tombs cietumos, tomēr pēdējos gados ir pamanījušies nesasmērēt rokas. Tagad viņi izliekas par cienījamiem biznesmeņiem, un nav liecību, kas varētu pierādīt pretējo. No viņu vēlreizējas apcietināšanas nebūtu nekāda labuma. Policija viņus vairākkārt ir izjautājusi, taču nekas šajā pasaulē nespētu piespiest viņus runāt. Viņi pārstāv jauno gangsteru

slāni, kas mums Pinkertona aģentūrā rada vislielāko neomulību. Viņi vairs nebaidās no likuma. Viņi par to domā paši.

-    Vai jūs esat ticies ar viņiem?

-     Esmu vērojis visus trīs no attāluma un aiz stiepļu žoga. Vienmēr uzskatīju, ka mums ir labāk palikt nepazīstamiem. Ja Devero spēj paturēt noslēpumā savu seju, tad ir tikai taisnīgi, ja es atbildu ar tādu pašu komplimentu. Štailera kundze pagāja mums garām un iemeta kamīnā vēl vienu prāvu pagali, kaut gan restorāns jau tagad šķita gluži kā pirts. Pagaidījis, līdz viņa aiziet, es turpināju savu stāstu. Divus gadus mēs sekojām Klarensam Devero ar niecīgiem panākumiem, bet tad, pirms pāris mēnešiem, tikām krietnu soli uz priekšu. Viens no mūsu izmeklētājiem bija jauns vīrietis, vārdā Džonatans Pilgrims.

-    Arī man šis vārds nav svešs, Džonss nomurmināja.

-    Kad mēs iepazināmies, viņam bija tikai mazliet vairāk par divdesmit gadiem, un viņa aizrautība un galvenās cilvēciskās īpašības atsauca man atmiņā paša jaunību. Viņš bija lielisks puisis, ieradies pie mums no Rietumiem. Teicami spēlēja čellu un arī beisbolu. Man reiz gadījās redzēt, kā viņš izdara piespēles Blūmingdeilas parkā. Deviņpadsmit gadu vecumā viņš bija pavadījis zirgu baru tūkstoš jūdžu pār Teksasas līdzenumiem, un viņam bija pieredze rančo darbā, raktuvēs un pat kravu pārvadāšanā pa upēm. Viņš pievienojās mūsu komandai Ņujorkā un, strādādams gluži patstāvīgi, piekļuva tuvu Lelandam Mortleikam. Jāpiebilst, ka vecāko no abiem brāļiem vienmēr bija vilinājusi jauna, izskatīga zēna sabiedrība, un Džonatans Pilgrims ar saviem linu krāsas matiem un dzidri zilajām acīm bija nenoliedzami izskatīgs. Viņš kļuva par Mortleika sekretāru un līdzceļotāju. Viņi kopā ēda vakariņas. Viņi gāja uz teātri un operu un sēdēja krodziņos. Nu, lūk, un janvāri Mortleiks paziņoja, ka pārcelšoties uz Londonu, un aicināja Džonatanu Pilgrimu sev līdzi.

Tā bija izcila izdevība. Tagad mums bija savs aģents pašā bandas iekšienē, un, kaut gan Džonatans nekad vaigu vaigā

nesatikās ar Klarensu Devero ai, kā tas būtu atvieglojis mūsu uzdevumu! -, viņam bija pieejama krietna daļa no Mortleika sarakstes. Lai gan tas pakļāva viņu ļoti nopietnām briesmām, viņš noklausījās sarunas, paturēja acīs visus, kas nāca un gāja, un sīki pierakstīja visas bandas aktivitātes. Es slepeni tikos ar viņu katra mēneša trešajā svētdienā Heimārketā, Trīsdesmitās ielas deju zālē. Viņš man nodeva visas savāktās ziņas.

No Džonatana es uzzināju, ka Klarenss Devero nav apmierinājies ar kontroli gandrīz pār visu Amerikas kriminālo pasauli. Viņš bija pievērsis uzmanību Anglijai. Devero bija nodibinājis sakarus ar profesoru, kuru sauca Džeimss Moriartijs, un pētīja iespējas noslēgt kaut ko līdzīgu pārokeāna savienībai. Vai varat iedomāties, inspektor Džons? Krimināla brālība, kuras taustekļi stieptos no Kalifornijas rietumu piekrastes līdz pat Eiropas vidienei! Pasaules mēroga konfederācija. Divu ļaunuma ģēniju savienošanās.

-    Vai jūs kaut ko zinājāt par Moriartiju?

-    Zināju viņa vārdu un, protams, reputāciju. Kaut gan Skotlendjards diemžēl bieži mēdz vairīties no sadarbības ar Pinkertona aģentūru, mums tomēr ir savi kontakti Ņujorkas policijā un arī Rijkswacht un Sыretй iestādēs. Mēs vienmēr bažījāmies, ka Moriartijs kādu dienu varētu doties uz rietumiem, taču izrādījās, ka noticis ir tieši pretējais.

Skočijs Lavels, Lelands Mortleiks un Edgars Mortleiks līdz jaunā gada sākumam visi bija iekārtojušies Londonā. Džonatans bija aizbraucis kopā ar viņiem un pēc dažām nedēļām atsūtīja telegrammu, pavēstīdams, ka grupai pievienojies arī Klarenss Devero. Tieši to mēs bijām gaidījuši. Londonā nav pārlieku daudz bagātu amerikāņu apmēram četrdesmit gadu vecumā. Ja ziņas par viņa psiholoģisko stāvokli bija pareizas, arī tās varēja palīdzēt viņu identificēt. “Pusnakts sardze” vēlreiz savāca vienkop visus pasažieru sarakstus no tvaikoņiem, kas pēdējā mēneša laikā bija šķērsojuši okeānu no Amerikas uz Angliju, un, kaut gan tas bija

milzum ietilpīgs uzdevums simtiem vārdu mēs tomēr domājām, ka ir iespējams sašaurināt meklēto cilvēku loku. Ja vien Klarenss Devero nav atradis iespēju nez kā aizlidot pa gaisu, viņam jābūt tvaikoņu pasažieru vidū, un mēs dienas un naktis strādājām ar mērķi šo vīru atrast.

Visu šo norišu laikā mēs saņēmām vēl vienu telegrammu no Džonatana Pilgrima ar ziņu, ka viņš personīgi ir nosūtījis vēstuli Moriartijam un noorganizējis viņa tikšanos ar Devero. Jā! Mūsu aģents patiešām tikās ar Moriartiju. Viņi abi sarunājās. Bet jau nākamajā dienā, pirms Džonatans bija paguvis paziņot mums konkrētās detaļas, notika traģēdija: acīmredzot banda bija Džonatanu atmaskojusi. Iespējams, ka iemesls tam bija pēdējā telegramma. Lai nu kā, viņš tika brutāli nogalināts.

-    Viņu sasēja un nošāva. Es atceros ziņojumu.

-Jā, inspektor, tā bija drīzāk nevis slepkavība, bet nāvessoda izpilde. Tā Ņujorkas bandas bieži rīkojas ar ziņotājiem.

-    Un tomēr jūs devāties viņa pēdās pāri okeānam.

-    Es joprojām ticēju, ka Londonā atrast Klarensu Devero būs vieglāk nekā Ņujorkā, turklāt iedomājos: ja man izdotos precīzi uzzināt Devero un Moriartija tikšanās vietu un laiku, es nošautu divus zaķus ar vienu šāvienu vienlaikus arestētu divus lielākos pasaules noziedzniekus.

Tāpēc jūs varat iedomāties, cik satriekts es jutos, kad, izkāpis no kuģa un pirmoreiz nostājies uz Anglijas zemes, ieraudzīju avīžu virsrakstus… Moriartijs izsludināts par mirušu. Tas bija septītajā maijā. Mana pirmā doma bija tūlīt braukt šurp uz Meiringenu uz ciematu, par kuru nekad agrāk nebiju dzirdējis un kurš atradās zemē, kurā nekad nebiju bijis. Kāpēc? Vēstules dēļ: ja tā joprojām atrastos pie Moriartija, tā mani varētu aizvest līdz Klarensam Devero. Man pat ienāca prātā, ka Devero varētu būt šeit un ka viņa klātbūtnei varbūt ir kāda saistība ar notikumu pie Reihenbahas ūdenskrituma. Lai nu kā, man vairs nebija nekādas nozīmes stiept gumiju Sauthemptonā. Ar pirmo vilcienu

aizbraucu līdz Parīzei un pēc tam devos uz Šveici, kur šorīt bez īpašiem panākumiem mēģināju sadarboties ar Šveices policiju. Un tad mēs abi satikāmies.

Es apklusu. Nebija vairs nozīmes ķerties pie zupas, kas garā stāsta laikā bija atdzisusi pavisam auksta. Iedzēru malku vīna, kas saldi un tumīgi skāra manas lūpas. Inspektors Džonss bija klausījies manā garajā stāstā tā, it kā istabā būtu tikai mēs divi vien. Es zināju, ka viņš ir iegaumējis ikvienu detaļu, ka viņš neko nav palaidis garām un, ja vajadzētu, varētu atkārtot gandrīz visu, ko biju sacījis. Un tomēr tas bija prasījis zināmu piepūli. Es jau iepriekš biju atzinis viņu par cilvēku, kurš izvirza sev visaugstākos mērķus, taču sasniedz tos tikai ar milzu neatlaidību un izturību. Gluži vai šķita, ka viņš ir meties karā pats ar sevi.

-    Vai jūs zināt, kur bija apmeties jūsu informētājs Džonatans Pilgrims?

-    Viņam bija istabas Bostoniešu klubā. Šķiet, tas atrodas Londonas rajonā, kuru sauc par Meifēru. Ja viņam piemita kāda vājība kā aģentam, tad tā bija neatkarīga domāšana. Viņš mums stāstīja ļoti maz un, esmu pārliecināts, neatstāja aiz sevis nekādas pēdas.

-    Un pārējie? Brāļi Mortleiki un Lavels?

-    Cik man zināms, viņi joprojām ir Londonā.

-    Jūs viņus pazīstat. Jūs zināt, kādi viņi izskatās. Vai nevarat izmantot viņus, lai piekļūtu šim Devero?

-    Viņi ir ļoti uzmanīgi. Ja kādreiz satiekas, tad tikai slepeni un aiz slēgtām durvīm. Viņi sazinās vienīgi ar telegrammu un slepenu kodu starpniecību.

Džonss pārdomāja dzirdēto. Es vēroju liesmas, kas kamīnā laizīja baļķus, un gaidīju, ko viņš teiks. Jūsu stāsts ir ļoti interesants, viņš beidzot teica. Un es neredzu iemeslu, kāpēc lai nepiedāvātu savu palīdzību. Tomēr iespējams, ka ir jau par vēlu.

-    Kādēļ tā?

-    Tagad, kad Moriartijs ir miris, kāpēc lai šis Klarenss Devero gribētu uzkavēties Londonā?

-    Tāpēc, ka šī varbūt ir viņa lielā izdevība: Devero gribēja ierosināt kaut kādu sadarbību. Tagad, kad Moriartijs ir miris, Devero rokās varbūt paliktu viss! Viņš varētu mantot visu Moriartija organizāciju.

Džonss pasmīnēja. Mēs bijām arestējuši lielāko daļu bandas, pirms profesors Moriartijs ieradās Meiringenā, viņš teica.

-    Un Šerloks Holmss bija atstājis aploksni ar daudzu viņa biedru aprakstiem un adresēm. Varbūt Klarenss Devero ir atbraucis uz Angliju meklēt biznesa partneri, bet tagad viņš būs jau secinājis, ka ceļojums bijis veltīgs. Diemžēl iespējams, ka to pašu var sacīt pārjums.

-    Bet vēstule, kuru mēs atradām Moriartija kabatā? Jūs teicāt, ka tā varētu ienest kādu drusciņu skaidrības.

-    Tā tas ir.

-    Vai esat to izpratis?

-Jā-

-    Tad pastāstiet, Dieva dēļ! Kaut arī Moriartijs ir miris, Klarenss Devero neapšaubāmi ir dzīvs, un, ja vien jūs vai es kaut ko varam darīt, lai atbrīvotu pasauli no šī nelietības iemiesojuma, mēs nedrīkstam vilcināties!

Džonss bija iztukšojis šķīvi. Viņš pabīdīja to malā, atbrīvodams vietu, tad izņēma papīra lapu, atlocīja to un izklāja man priekšā. Restorāns šķita piepeši kļuvis klusāks. Sveces meta pār galdiņiem tumšas, vijīgas ēnas. Dzīvnieku galvas raudzījās mūsos, it kā cenzdamās neko nepalaist garām.

Es vēlreiz izlasīju fragmentu ar lielo un mazo burtu nesakarīgo sajaukumu.

-    Vai tas jums neko neizsaka? Džonss jautāja.

-     Pilnīgi neko.

-    Tad ļaujiet paskaidrot!

CETURTĀ NODAĻA. Vēstule

“HoLmES WaS CeRtAiNLY NOt A DIFFiCulT mAn to LiVe WltH. He wAs QuleT iN HiS WAYs and his hABiTS wErE REgulAr. iT vvAs RARE fOR HIm To 3E up AfTeR TEN at nighT aND hE hAD INVariABLY breAKfasteD AND GoNE OUTBeFOrE i Ro5e in The morNINg. SOMEtlmEs He SPeNt hiS DAy At ThE ChEmiCaL IA3oRatORY, SoMeTimes IN THE dlsSeCting ROoms And oCcAsionaLly iN lOnG WALKs whICH ApPeAREd TO taKE HIM INtO THE LOvvEsT PORTioNs OF thE CITy. nothINg COuld exCEeD HiS ENErgY WHeN tHE wORklNG FiT WAs upOn HiM”

-    Vai tiešām jūs domājat, ka šajā lappusē ir paslēpts kāds slepens kods? es jautāju.

-    Es nedomāju. Es to zinu.

Paņēmu lapu un pacēlu to pret gaismu. Vai tā varētu būt rakstīta ar neredzamu tinti?

Džonss pasmaidīja. Viņš paņēma lapu atpakaļ un nolika to starp mums uz baltā galdauta. Tajā brīdi visas domas par vakariņām bija aizmirstas. Varbūt jūs zināt, ka misters Šerloks Holmss uzrakstīja monogrāfiju par kodu un slepenrakstu tematu? viņš iesāka.

-    Nē, to es nezināju.

-     Es esmu to izlasījis, tāpat kā esmu izlasījis visu, ko viņš laipni nodevis publikas ziņā. Šajā monogrāfijā ir apskatīti vismaz simt sešdesmit slepenu ziņojumu veidi un, pats galvenais, paņēmieni, ar kādiem viņš spēja tos atšifrēt.

-     Atvainojiet, inspektor! es viņu pārtraucu. Lai ko nozīmētu šī vēstule, tā nevar būt šifrēta. Mēs abi pazīstam tekstu. Jūs pats tā teicāt. To vārdu pa vārdam ir rakstījis doktors Džons Vatsons.

-    Tā tas patiešām ir. Tomēr šeit nenoliedzami ir kāda īpatnība. Kā jūs domājat, kāpēc tā ir pārrakstīta šādā veidā? Kāpēc rakstītājs ir tik rūpīgi centies pasniegt šo tekstu tieši tā, kā tas redzams?

-    Vai tad tas nav skaidrs? Lai neatklātu savu rokrakstu!

-    Diezin vai. Moriartijs taču zināja, kas rakstījis vēstuli. Rokrakstu slēpt nebija nekādas vajadzības. Nē. Esmu pārliecināts, ka lietas būtība slēpjas lielajos un mazajos burtos un tie nav izvēlēti nejauši. Līdzko es ieraudzīju šo rindkopu, tūlīt sapratu, ka tā rakstīta lēni un pārdomāti. Varat saskatīt dziļos nospiedumus, ko spalva atstājusi uz papīra? Tas nav vienkāršas pārrakstīšanas gadījums. Tas ir apzināts mēģinājums pavēstīt Moriartijam kaut ko tādu, kas paliktu noslēpums, ja vēstule nonāktu svešās rokās.

-    Tātad tā tomēr ir šifrēta!

-    Tieši tā.

-    Un jūs spējāt uzlauzt šo kodu?

-    Pēc daudziem mēģinājumiem un kļūdām, Džonss pamāja ar galvu. Bet es nedomāju ar to lepoties. Esmu tikai gājis pa Holmsa ierādīto ceļu.

-    Tad kas tur teikts? Es vēlreiz paskatījos uz aprakstīto lapu. Ko tādā veidā vispār iespējams pateikt?

-    Es jums to paskaidrošu, Čeis. Ceru, ka piedosiet manu familiaritāti, bet es sāku domāt, ka mēs abi laikam apvienosimies kopējam mērķim.

-    Es ļoti ceru.

-    Labi. Kā jūs pareizi teicāt, paši burti neko nevar nozīmēt, jo tie ir mats matā tādi, kādus tos uzrakstīja doktors Vatsons. lātad mums atliek tikai šķietami nejaušais mazo un lielo burtu sajaukums. Bet pieņemsim, ka tas nav nejaušs. Šajā lappusē ir trīssimt deviņdesmit burtu. Tas pats par sevi ir interesants skaitlis, jo precīzi dalās ar pieci. Tāpēc sāksim ar to, ka sadalīsim burtus tāda garuma grupās…

-    Pagaidiet! Tas dalās arī ar seši.

-     Seši veidotu vairāk kombināciju, nekā mums vajadzīgs. Viņš sarauca pieri. Lai nu kā, es izmēģināju arī seši, bet bez panākumiem. Mēģinājumi un kļūdas, kā jau teicu! Es neesmu Šerloks Holmss, tāpēc reizēm jāiet garāks ceļš. Džonss izņēma citu papīra lapu un nolika to blakus pirmajai. Mums jāaizmirst atstarpes starp vārdiem. Jāaizmirst viss pārējais un jāpievērš uzmanība tikai lielajiem un mazajiem burtiem. Un tādā gadījumā teksts izskatīsies šādi:

“LmLmL LLmLL tnLmLm LLLLL mLLLL LmLmm LmLmm mLmLm LLmLL mmLmL mLmLm LLmLL LLmmm mmmmm LLmLL mLmLL LmmmL mmLmL mLLLL mLLLL mLmLL mmLmL mLLLL mmmmm mLmLL mLmLL LLLmm mLLLL mmmLL mmmmm LLLLL mLLLL LLmLL mLmLm LmmmL mmmmm LLLmL LLLmL mLmLm LLmLm mmLLL mLmLm LLmLm mLmLm LLmLm mLLLL mLmLm mmmLL LLLmL mLmLm mmmLL mmmLm mmLmL mmmmm LmmmL mLmLL LLLmm mLLLL mLmLL LmLLm mLLLL LLLmL LLLLL mLmLL LLLmm LmLLm mLLLL mmmmm LLmLL mmmmm LLmLL mLLLL mmLLL mLmLL mLLmL LLLmL LLmmm LmLmL”

Džonss bija rūpīgi sarakstījis lappusē burtu kopas. Es lūkojos tajās, iepletis acis. Gluži kā elektriskā telegrāfa sistēma! es iesaucos.

-    Līdzība ir diezgan liela, detektīvs piekrita. Morzes ābece, kur katra kopa apzīmē atsevišķu burtu! Un jūs pamanīsiet, Čeis,

ka noteiktas grupas atkārtojas. Piemēram, “mLLLL” parādās vismaz vienpadsmit reizes.

-    Patskanis? es ieminējos.

-     Gandrīz noteikti, un “sssss”, kas parādās septiņas reizes, varētu būt cits patskanis. Bet šādā izvietojumā burtu kopas ir mulsinošas. Mans nākamais solis bija pievienot katrai no tām kādu skaitli, jo tas ļautu vieglāk pārskatīt, kas īsti ir acu priekšā. Mums palīdz apstāklis, ka no divdesmit sešiem alfabēta burtiem izmantoti ir tikai deviņpadsmit.

Viņš izvilka trešo papīra lapu. Uz tās bija rakstīts:

“1 234566327323921011 7551075 91010125139452311 9141431516315 315531314313177911 1012510135144 1012185929251610191431”

-     Redziet, katrs cipars vienkārši ir izmantots burtu kopas vietā, viņš paskaidroja. Tātad “viens” ir tas pats, kas “LmLmL”, “divi” ir tas pats, kas “LLmLL”, un tā tālāk…

-    To es saprotu. Jā.

-Un ko tas jums pasaka? Šis bija pavisam citāds Etelnijs Džonss nekā iepriekš redzētais cilvēks, kurš bija pārguris pēc gājiena no baznīcas. Viņa acīs mirdzēja enerģijas un pacilātības dzirkstis.

-     Tagad katrs skaitlis apzīmē noteiktu burtu, es teicu. Bet skaitļu ir daudz, deviņpadsmit, kā jau jūs teicāt, un vēl vairāk visu sarežģī tas, ka nekur nav atstarpju. Mēs nevaram pateikt, kur beidzas viens vārds un sākas nākamais.

-     Tā tiešām ir, Džonss piekrita. Tomēr tagad mēs vismaz redzam, kuri skaitļi parādās visbiežāk, piemēram 3,5 un 10. Tiem jābūt patskaņiem vai visbiežāk lietotajiem burtiem, piemēram, T, R vai S. Diemžēl jums taisnība tajā ziņā, ka bez atstarpēm mēs nevaram pamanīt īsus, bieži lietotus angļu vārdus, kaut vai artikulus. Tas ir liels trūkums.

-    Un kā tad jūs varējāt turpināt?

-    Ar centības un veiksmes palīdzību: es sāku ar jautājumu, vai šajā ziņojumā varētu parādīties kāds atsevišķs vārds, kuru es spētu pamanīt tikai pēc apveidiem. Es iedomājos vairākus. Viens bija, piemēram, SHERLOCK HOLMES Šerloks Holmss. Otrs bija PINKERTONS Pinkertoni. Bet beigu beigās es paliku pie vārda MORIARTY Moriartijs. Ja ziņojums bija domāts viņam, tad pilnīgi iespējams, ka tajā varētu parādīties viņa vārds. Tāpēc es meklēju astoņu ciparu kopu, kurā viens un tikai viens cipars atkārtotos trešajā un sestajā pozīcijā, kā burts R vārdā MORIARTY. Piemēram, ziņojuma pašā sākumā mēs sastopam kombināciju 6632732 8, kurā 3 varētu nozīmēt R. Taču tas nevar būt MORIARTY, jo tajā 6 parādās divreiz no vietas un atkārtojas cipars 2. Vēlāk tekstā mēs redzam kopu 5 3 13 14 3 13 17 7, kurā cipars 13 varētu apzīmēt R. Bet šoreiz mūsu pieņēmumu noliedz atkārtotais 3.

Patiesībā vajadzīgā kombinācija visā ziņojumā parādās tikai vienu reizi netālu no pirmās rindas sākuma mēs redzam 732892 10 11. Šajā gadījumā skaitlis 2 apzīmē R un tāpat kā vajadzīgajā vārdā neviens cits burts neatkārtojas otrreiz. Un, ja pieņemam, ka šis vārds ir MORIARTY, notiek kaut kas ļoti interesants. Jo, ja pēc tam pārbaudām burtus, kuri atrodas pirms tā, lūk, ko mēs izlasām:

“1 R045660R"

-    Tas var būt vairāk nekā viens vārds, es teicu.

-    Bet es nedomāju, ka tas ir vairāk nekā viens vārds, Džonss atbildēja. Paskatieties uz atkārtoto R, atkārtoto 0 un uz to burtu, ko apzīmē atkārtotais 6! Cik man zināms, angļu valodā ir tikai viens vārds ar tādu veidojumu. Un padomājiet arī par saturu! Tā ir uzruna ziņojuma saņēmējam.

-    Professorl es iesaucos.

-    Tieši tā. “Profesor Moriartij!” ir pirmie divi ziņojuma vārdi. Un, izmantojot šo informāciju, mēs varam atklāt daudz vairāk šifrētā teksta burtu.

“PROFESSOR MORIARTY MEETMEATT 12

E 13AFER0YA 14 140 15 160 150 15E

0 13 14 0 13 17 M A YT 12 E T 1ФE14FT12

1ФEARARE16T 19 141 P”

-     “Professor Moriarty, meet me at…”* es iesāku, bet tad aprāvos. Pēc tam vairs nekā daudz nav, es teicu.

-     Nepiekrītu. Vārdiem “meet me at" seko “T 12 E”. Kas cits tas var būt kā vienīgi artikuls “the”? Jūs redzēsiet, ka tāda pati kombinācija atkārtojas trešajā rindā pēc MAY. Un tas dod mums vēl vienu burtu. 12 nozīmē H! Un, ja ieskatīsieties otrajā rindā, jūs redzēsiet burtus ROYA, visus pēc kārtas. Te mums atkal atklājas piektais burts. Tas var būt tikai viens vārds.

-    Royal?

-    Tieši tā. “Meet me at the something Royal…” Satiksimies kaut kādā Royal…

-    Kas tas varētu būt?

-    Nekas cits kā Cafй RoyaZ! Džonss paskaidroja. Redzēdams, ka es joprojām esmu neziņā, viņš turpināja. Tas ir ievērojams restorāns Londonas centrā. Klarenss Devero, tāpat kā jūs, to varētu nezināt, taču atrast to būtu pavisam viegli.

-    Un nākamais vārds? es jautāju.

-    To nav grūti uzminēt. Mums tagad ir L. Tātad “L 0 15 16 0 15”. Atkārtotais 15 dod vēl vienu pavedienu, ja tāds vajadzīgs.

-    “London”, es teicu. “The Cafй Royal”, kas atrodas Londonā. Nekas cits tas nevar būt!

* “Profesor Moriartij, satiksimies…”

-    Piekritu. Tā ir tikšanās vieta. Un tagad papētīsim, kas rakstīts tālāk.

“ONE 0 C L 0 C 17 MAY THE T 18 E L F T H”

-    Tas ir skaidri redzams! es iesaucos. “One o’clock, May the twelfth!” “Divpadsmitajā maijā pulksten vienos!”

-    Tātad pēc trim dienām. Jūs redzat, cik ātri šķetinās mūsu kods. Bet turpināsim līdz beigām!

“WEARARE16T19LIF”

-     “We are…" “Mēs esam…” es neziņā aprāvos.

-     Tas nav “we are”. Tas ir “wear a”. Valkāt, nēsāt. Spriežot pēc jūsu stāstītā, Moriartijs un Klarenss Devero nekad nav tikušies vaigu vaigā. Abi lepojas ar to, ka neviens nepazīst viņus pēc izskata. Tāpēc Moriartijam tiek dots norādījums nēsāt kaut ko tādu, kas ļautu viņu pazīt. Ko tieši, tas pateikts pēdējos astoņos burtos.

“RE 16T19LI ?”

Es klusēju, un Džonss ar smaidu pabeidza uzdevumu manā vietā. Tas var būt vienīgi “red tulip”, viņš teica. “Sarkana tulpe”. Pogcaurumā. Un, lūk, te nu mēs esam, Čeis…

“PROFESSOR MORIARTY. MEET ME AT THE CAFЙ

ROYAL, LONDON. ONE O’CLOCK, MAY THE TWELFTH.

WEAR A RED TULIP”*

-    Mums ir veicies. “Profesors Moriartijs” patiešām bija visa ziņojuma atslēga. Ja sūtītājs būtu izlaidis uzrunu, mēs varbūt netiktu tālāk.

* “Profesor Moriartij, satiksimies Londonas restorānā Cafй Royal divpadsmitajā maijā pulksten vienos. Nēsājiet pogcaurumā sarkanu tulpi.”

-     Bet jūs esat nepārspējams, inspektor Džons! Es pat nespēju izteikt savu apbrīnu vārdos. Es nebūtu zinājis, ar ko sākt.

-     Nieki! Tas nemaz nebija tik grūti. Esmu pārliecināts, ka Šerlolcs Holmss to pašu būtu panācis divtik īsākā laikā.

-    Tieši uz to es biju cerējis, es teicu. Tas bija iemesls manam garajam ceļojumam uz Eiropu un ar to saistītajām izmaksām. Klarenss Devero pēc trim dienām ieradīsies norādītajā vietā, Londonas restorānā Cafй Royal. Viņš dosies pie vīrieša, kuram pogcaurumā ir sarkana tulpe, un līdz ar to atklās pats sevi.

-Ja Devero zinās, ka Moriartijs ir miris, viņš tur neieradīsies.

-     Taisnība. Es apklusu un iegrimu domās. Bet kā būtu, ja jūs izplatītu ziņu, ka Moriartijs, pēc jūsu domām, ir dzīvs? Skotlendjards taču sūtīja jūs noskaidrot, kas noticis pie Reihenbahas ūdenskrituma. Jūs varētu paziņot, ka esat atklājis jaunas liecības un tās liek domāt, ka Moriartijs šajā sadursmē nemaz nav bijis iesaistīts.

-    Un līķis kriptā?

Es brīdi klusēju. Vai mēs nevaram izlikties, ka tas ir kāds cits? Tajā mirklī pie galdiņa pienāca saimniece, lai novāktu šķīvjus. Štailera kundze, es teicu, vai varat man pateikt tā pavāra vārdu, kuram saslima māte?

-     Francs Hircels. Viņa paskatījās uz manu gandrīz neskarto zupas šķīvi. Vai jums negaršoja?

-     Zupa bija lieliska, es atbildēju. Pagaidīju, līdz viņa bija aizgājusi uz virtuvi. Te jums ir konkrēts vārds, ja vēlaties. Slīkonis varētu būtu mūsu aizklīdušais pavārs. Atpakaļceļā viņš piedzērās un iekrita ūdenī. Tīrās nejaušības dēļ abi negadījumi notika aptuveni tai pašā laikā. Pasakiet avīžniekiem, ka Moriartijs joprojām ir dzīvs, un ļaujiet Klarensam Devero iesoļot slazdā! Džonss sēdēja, nodūris skatienu un cieši sakniebis lūpas, tāpēc es turpināju: Es jūs pazīstu samērā neilgu laiku, tomēr redzu, ka jums nepatīk doma par negodīgiem līdzekļiem. Arī es jūtos tāpat. Bet ticiet man: jūs nenojaušat, kāda sērga ir ieradusies jūsu pilsētā!

Jūsu pienākums pret līdzpilsoņiem liek darīt visu iespējamo, lai to likvidētu. Ticiet man, inspektor! Tagad, kad Moriartijs ir miris, šī tikšanās ir mūsu vienīgā cerība. Mums ir jābūt tur klāt. Mums ir jāredz, kas notiks tālāk!

Atgriezās Štailera kundze ar otro ēdienu diviem šķīvjiem ar jēra cepeti. Es paņēmu nazi un dakšiņu, šoreiz apņēmies paēst.

Džonss lēni pamāja ar galvu. Jums taisnība, viņš teica. Es nosūtīšu telegrammu Skotlendjardam, un rīt varam doties projām. Ja vilcienu saraksts būs labvēlīgs, mēs nokļūsim galā laikus.

Es pacēlu glāzi. Uz veiksmīgu Klarensa Devero notveršanu! es teicu. Un, ja drīkstu tā sacīt, uz mūsu abu, Skotlendjarda un Pinkertona sadarbību!

Mēs iedzērām pa malkam, tā nostiprinādami savu savienību. Bet ai, cik rūgta būtu bijusi vīna garša un cik nelabprāt mēs būtu turpinājuši sadarboties, ja vien būtu zinājuši, kas mūs gaida vistuvākajā nākotnē!

PIEKTĀ NODAĻA. Restorānā cafй Royal

Tikai nedaudziem amerikāņiem rodas izdevība apceļot Eiropu, un tomēr neko daudz no tā, ko redzēju savā ceļojumā, es nespēšu aprakstīt. Lielāko daļu laika es sēdēju, piespiedis seju vagona loga rūtij un raudzīdamies uz mazajām, piekalnēs izkaisītajām lauku mājiņām, uz ašajām upītēm, uz ielejām ar agrajām vasaras puķēm, un tomēr jutos neomulīgi, jo nespēju koncentrēties uz redzēto. Vilciena brauciens bija ļoti lēns un mūsu otrās klases kupejā turklāt ari neērts. Mani māca nemitīgas bailes, ka būsim nokavējuši, jo Džonss bija teicis, ka mums jānobrauc apmēram piecsimt jūdžu ar četriem dažādiem vilcieniem un pēc tam ar tvaikoni no Kalē līdz Londonas tiltam. Mēs nevarējām atļauties nokavēt pat vienu no savienojuma posmiem. No Meiringenas mēs devāmies uz rietumiem, pie Interlakenas šķērsojām Briencas ezeru un pēc tam turpinājām ceļu uz Bērni. No turienes Džonss nosūtīja mūsu kopīgi sacerēto telegrammu ar ziņu, ka profesors Moriartijs ir brīnumainā kārtā izkļuvis no Reihenbahas ūdenskrituma negadījuma un, visticamāk, atgriezies Anglijā. Pasta nodaļa atradās krietnā attālumā no stacijas, un mēs gandrīz nokavējām nākamo vilcienu, jo Džonsam bija grūti ilgāku laiku iet kājām. Kad iekāpām vilcienā un apsēdāmies, viņš izskatījās pavisam bāls un acīmredzami nejutās labi.

Pirmo stundu vai divas mēs braucām klusēdami, katrs iegrimis savās domās. Tomēr, tuvodamies Francijas robežai pie Mutjē,

mēs kļuvām runīgāki. Es izstāstīju Džonsam šo to no Pinkertona aģentūras vēstures viņu ļoti interesēja izmeklēšanas metodes, ko izmantoja citzemju likuma sargi, kaut arī salīdzinājumā ar viņa paņēmieniem tās bija diezgan neinteresantas, un sīki izklāstīju Pinkertona saistību ar Berlingtonas un Kvinsijas dzelzceļa streiku pirms vairākiem gadiem. Aģentūru apvainoja dumpju izraisīšanā un pat streikotāju slepkavošanā, un es paskaidroju, ka tās uzdevums bija vienīgi aizsargāt īpašumu un saglabāt mieru. Tāds vismaz bija viņu pašu stāsts.

Pēc tam Džonss novērsās un sāka rūpīgi pētīt iespiestu pamfletu, ko bija paņēmis līdzi. Izrādījās, ka tā ir Šerloka Holmsa monogrāfija, kuras temats šoreiz bija pelni. Acīmredzot Holmss vismaz tā Džonss apgalvoja bija pratis atšķirt simt četrdesmit dažādus cigāru, cigarešu un pīpes pelnu veidus, kaut gan viņš pats bija apguvis tikai deviņdesmit. Gribēdams Džonsam izdabāt, es aizgāju uz restorāna vagonu un savācu piecu dažādu paraugu šķipsniņas, manāmi samulsinādams citus pasažierus. Džonss bija ļoti pateicīgs un nākamo stundu pavadīja, pētīdams tos ar palielināmo stiklu, ko bija izvilcis no ceļasomas.

-    Kā man būtu gribējies satikt Šerloku Holmsu! es iesaucos, kad viņš beidzot atbīdīja pelnus malā, gluži burtiski ar rokas mājienu aizraidīdams tos projām. Vai jūs kādreiz esat ar viņu ticies?

-Jā. Esmu. Es apklusu un pārsteigts apjautu, ka mans jautājums viņu kaut kāda iemesla dēļ ir aizvainojis. Tas šķita dīvaini, jo daudzi viņa izteikumi mūsu neilgās pazīšanās laikā man bija likuši domāt, ka Džonss ir dedzīgs, pat fanātisks slavenā detektīva cienītājs. Faktiski esmu ticies ar viņu trīs reizes, Džonss turpināja. Viņš brīdi apklusa, it kā nesaprastu, ar ko sākt. Pirmā nebija īsta tikšanās, jo toreiz es biju tikai viens dalībnieks diezgan lielā grupā. Viņš mums Skotlendjardā lasīja lekciju, un tā tiešā ceļā noveda pie Bišopsgeitas dārglietu zagļa aizturēšanas. Līdz pat šai dienai es sliecos domāt, ka misters Holmss vairāk paļāvās

uz minējumiem, nevis uz stingru loģiku. Viņš nekādi nevarēja zināt, ka tam cilvēkam kopš dzimšanas bijusi kropla pēda. Tomēr otrais gadījums bija pavisam citāds, un to publikai ir darījis zināmu doktors Džons Vatsons, kas pat ir nosaucis mani vārdā. Jāteic gan, ka viņa atsauksme par mani nav īpaši glaimojoša.

-     Man žēl to dzirdēt, es teicu.

-    Vai neesat lasījis par izmeklēšanu, kas kļuva pazīstama ar nosaukumu “Četru zīme”? Tas bija ļoti neparasts gadījums. Džonss izņēma cigareti un to aizdedzināja. Līdz šim es nebiju redzējis viņu smēķējam, un šķita, ka viņš ir aizmirsis mūsu sarunu pirmajā tikšanās reizē. Pēdējā brīdī viņš to atcerējās. Piedodiet, ka jau otrreiz sagādāju jums šo neērtību! viņš teica. Reizēm es mēdzu sev tā izdabāt. Jums nav nekas pretī?

-    Nepavisam ne.

Džonss nopurināja sērkociņu un aizmeta to projām. Tolaik es pavisam neilgi biju strādājis par policijas inspektoru, viņš paskaidroja. Biju iecelts šajā amatā gluži nesen. Iespējams, ja doktors Vatsons to būtu zinājis, viņš savā aprakstā būtu bijis drusku žēlsirdīgāks. Lai nu kā, man kādā septembra vakarā gadījās būt Norvudā tas bija 1888. gadā -, kur vajadzēja izmeklēt vienu maznozīmīgu lietu: saimniece bija apvainojusi zādzībā savu istabeni. Es nupat biju beidzis viņu izjautāt, kad pienāca ziņa par slepkavību kādā netālā mājā, un, tā kā es tobrīd pārējo vidū biju vecākais izmeklētājs, pienākums lika man doties turp.

Tādējādi es nokļuvu Pondičerri namā, kas atgādināja lielu, baltu Aladina alu un slējās plaša dārza vidū. Dārzs tikpat labi varēja būt kapsēta, jo to viscaur izraibināja bedres. Mājas īpašnieks bija vīrs, vārdā Bartolomejs Šolto, un es nekad neaizmirsīšu brīdi, kad ieraudzīju viņu trešā stāva kabinetā, kas drīzāk atgādināja laboratoriju. Viņš sēdēja koka atzveltnes krēslā, nepārprotami miris, un viņa sejā rēgojās atbaidošs smīns.

Tur bija ari Šerloks Holmss. Viņš bija uzlauzis durvis, lai iekļūtu istabā, kaut gan pēc likuma viņš to nedrīkstēja darīt, jo tas bija

jādara policijai. Tā bija pirmā reize, kad es redzēju šo izcilo viru tuvumā, turklāt darbībā, jo viņš bija jau sācis izmeklēšanu. Ko es varu jums pastāstīt, Čeis? Viņš bija garāks, nekā man palicis atmiņā, un neparasti kalsns, it kā estētisku apsvērumu dēļ būtu tīši badojies. Kalsnums izcēla viņa iespaidīgo zodu, vaigukaulus un visvairāk acis, kas nevienam sīkumam, šķiet, nepārslīdēja tāpat vien, bet izvilka no tā visu iespējamo informāciju. No viņa strāvoja tāda enerģija un dzīvīgums, kādu es citā cilvēkā nekad nebiju sastapis. Viņa kustības bija īsas un atturīgas. Viņš radīja iespaidu, it kā nedrīkstētu zaudēt ne mirkli laika. Mugurā viņam bija tumši, gari svārki, un galvā nebija cepures. Tajā brīdī, kad viņu ieraudzīju, viņš turēja rokā mērlenti, ko saritināja un nolika malā.

-    Un doktors Vatsons…?

-    Viņu es mazāk ievēroju. Viņš stāvēja ēnā, istabas malā, un augumā bija mazāks, ar apaļu, labsirdīgu seju.

Nav vajadzības aprakstīt šo lietu sīkāk. Ja tā jūs interesē, varat izlasīt visu, kas par to uzrakstīts. Kā jau teicu, mirušo sauca Bartolomejs Šolto. Atklājās, ka viņam un dvīņubrālim Tadeušam tēvs ir atstājis lielu mantojumu. Brāļiem bija grūti to atrast, un tas bija iemesls daudzajām bedrēm dārzā. Taču fakti man šķita pilnīgi skaidri. Abi brāļi bija sastrīdējušies, kā bieži gadās, ja cilvēki negaidot tiek pie bagātības. Tadeušs bija nogalinājis brāli ar pūšamo stobriņu un saindētu šautru man vajadzēja paskaidrot, ka māja bija pilna ar Indijas senlietām. Es viņu arestēju un aizturēju ari iespējamo līdzdalībnieku viņa sulaini, ko sauca Makmurdo.

-    Un jums bija taisnība?

-     Nē, ser, izrādījās, ka esmu kļūdījies. Biju pavisam muļķīgi izgāzies, un, kaut gan tāds nebiju pirmais vairāki mani kolēģi bija piedzīvojuši tieši to pašu -, tobrīd tas nespēja dot mierinājumu.

Džonss apklusa un krietnu brīdi raudzījās Francijas ainavās aiz loga, taču viņa skatiens nepārprotami liecināja, ka viņš tās vispār neredz.

-    Un trešā reize? es jautāju.

-     Tā bija dažus mēnešus vēlāk… sakarā ar dīvaino Abernetiju lietu. Ja neiebilstat, es tagad to sīkāk neapspriedīšu. Tā mani joprojām kaitina. Viss sākās ar šķietamu ielaušanos tiesa, tā bija ļoti neparasta ielaušanās. Pateikšu tikai to, ka arī tajā reizē es visu svarīgo palaidu garām un dīki stāvēju malā, kamēr misters Holmss aizturēja vainīgo. Tas vairs nenotiks, mister Čeis. To es jums apsolu.

Turpmākās pāris stundas Džonss ar mani tikpat kā nesarunājās. Parīzē mēs itin vienkārši pārsēdāmies nākamajā vilcienā, un šī bija otrā reize, kad braucu cauri šai pilsētai, neuzmetis pat skatienu Eifeļa tornim. Bet kāda tam nozīme? Mūs gaidīja Londona, un es jau tagad jutos neomulīgi. Jutu, ka mūs ieskāvusi kāda ēna, taču neuzdrīkstējos minēt, vai tā pieder Holmsam, Devero vai pat Moriartijam.

Tātad Londona.

Mēdz sacīt, ka krietni amerikāņi pirms miršanas braucot uz Parīzi. Varbūt grēcīgāki radījumi beidz dzīvi līdzīgi man, stiepjot ceļasomu no Čeringkrosas stacijas, kučieru kliedzienu apdullināti, ubaga zēnu ielenkti, iespiesti pūlī no visām pusēm. Jo šajā vietā mēs ar inspektoru Džonsu šķīrāmies: viņš devās uz savām mājām Kambervelā, bet es gāju meklēt viesnīcu, kura atbilstu Pinkertona aģentūras atvēlētajam vispārējās darbības budžetam. Biju pārsteigts, uzzinot, ka Džonsam ir sieva un bērns. Man bija licies, ka viņš ir tipisks vienpatis, pat vientuļnieks. Tomēr Džonss jau Parīzē bija pieminējis savu ģimeni, un, izkāpjot Duvrā no tvaikoņa, viņš cieši turēja rokā indiešu gumijas bumbu un lelli franču policista Flažolē izskatā; tos viņš bija nopircis stacijas Gare du Nord tuvumā. Šis atklājums man darīja bažas, taču es neko nesacīju līdz pat ceļojuma beigām.

-     Lūdzu mani atvainot, inspektor, es teicu, kad grasījāmies iet katrs savu ceļu. Zinu, ka man neklātos to sacīt, bet varbūt jums tomēr vajadzētu apsvērt vēlreiz.

-    Ko apsvērt?

-    Visu šo piedzīvojumu, proti, Klarensa Devero vajāšanu. Varbūt es pietiekami skaidri neizteicos par to, cik šis cilvēks ir nežēlīgs un ļauns. Varat man ticēt: tas ir vīrs, kuru neviens labprāt nevēlētos iegūt par ienaidnieku. Ņujorkā viņš aiz sevis ir atstājis asiņu sliedi, un, ja viņš pašlaik, kā mēs spriežam, ir Londonā, šeit notiks tas pats. Atcerieties, kāds liktenis piemeklēja nabaga Džonatanu Pilgrimu! Sekot šim vīram ir mans pienākums, turklāt es neesmu ģimenes apgādnieks. Ar jums ir citādi, un es jūtos nelāgi, ka esmu pakļāvis jūs nopietnām briesmām.

-    Ne jau jūs mani atvedāt šurp. Es tikai veicu izmeklēšanu, ko man uzdeva Skotlendjarda priekšniecība.

-    Klarenss Devero nerespektēs ne Skotlendjardu, ne jūs. Jūsu stāvoldis un dienesta pakāpe nespēs jūs pasargāt.

-    Tam nav nozīmes. Džonss apstājās un paskatījās augšup pelēkajās pēcpusdienas debesīs: Londona mūs bija sagaidījusi ar mākoņiem un sīku lietu. Ja šis cilvēks ir ieradies Anglijā un, kā teicāt, plāno turpināt savu noziedzīgo darbību, tad viņš ir jāaptur, un tas ir mans pienākums.

-    Londonā netrūkst citu izmeklētāju.

-    Bet uz Meiringenu aizsūtīja mani. Viņš pasmaidīja. Es saprotu jūsu izjūtas, Čeis, un man jāteic, ka tās dara jums godu. Taisnība, man ir ģimene. Es nevēlētos darīt neko tādu, kas apdraudētu tās labklājību, tomēr šī nav mana izvēle. Patīk vai nepatīk, liktenis mūs ir savedis kopā, un tā tam lemts palikt. Ja tas jums ļauj justies labāk, zem četrām acīm es piebildīšu, ka nevēlētos, lai Lestreids, Gregsons vai jebkurš cits no maniem draugiem vai kolēģiem laupītu man gandarījumu par šī vīra notveršanu. Bet, lūk, kur tuvojas lcebs! Man laiks braukt.

Es joprojām domās redzu, kā viņš aizsteidzās, turēdams vienā rokā bumbu un pārmetis elkonim lelli zilajā formas tērpā. Un joprojām brīnos, tāpat kā brīnījos tobrīd, kā doktors Vatsons savā aprakstā varējis attēlot viņu kā pilnīgu nejēgu. Pēc

tam izlasīju “Četru zīmi” un varu teikt, ka Etelnijam Džonsam šajā piedzīvojumu stāstā ir ļoti maz līdzības ar cilvēku, kuru es pazinu un ar kuru Skotlendjardā, atļaujos sacīt, neviens nespēja mēroties.

Nortamberlendas avēnijā netālu no stacijas bija vairākas viesnīcas, bet jau to nosaukumi “Grand Hotel", “Viktorija”, “Metropole” brīdināja mani, ka tās neiekļausies man atvēlētajā budžetā, un beidzot es sameklēju naktsmītni Krastmalā, netālu no tilta… patiesībā tam tik tuvu, ka ēku sadrebināja katrs garāmbraucošais vilciens. Heksama viesnīca bija nekopta un nolaista. Paklāji bija izdiluši un lustras pie griestiem greizas. Tomēr palagi bija tīri, istaba maksāja tikai divus šiliņus par nakti, un pēc tam, kad biju noslaucījis no loga kvēpus, pavērās skats uz upi, pa kuru garām lēni slīdēja kuģis ar ogļu kravu. Es paēdu vakariņas viesnīcas restorānā, kurā bez manis bija vēl tikai pikta istabene un saīdzis apkalpotājs, un pēc tam sēdēju savā istabā un lasīju, līdz beidzot ap pusnakti ieslīgu nemierīgā miegā.

Mēs ar inspektoru Džonsu bijām norunājuši satikties nākamajā dienā pulksten divpadsmitos Rīdžentstrītā pie Cafй Royal stundu pirms ieplānotā pasākuma. Pēc ilgiem pārspriedumiem jo vilcienā bijām pavadījuši kopā veselas trīsdesmit stundas mums bija izveidojies plāns, un šķita, ka tajā ir iekļautas visas iespējamības. Es nēsāšu sarkanu tulpi un izlikšos par Moriartiju, bet Džonss sēdēs pie galdiņa pietiekami tuvu, lai dzirdētu mūsu sarunu. Mēs abi bijām pārliecināti, ka Klarenss Devero diezin vai ieradīsies uz tikšanos pats. Tādējādi viņš pakļautu sevi nevajadzīgam riskam, turklāt savas agorafobijas dēļ brauciens pa Rīdžentstrītu pat slēgtā karietē viņam sagādātu lielas grūtības. Viņš noteikti atsūtīs līdzdalībnieku, un šis līdzdalībnieks būs pārliecināts, ka Moriartijs uz sarunu ieradīsies viens.

Un pēc tam? Pēc tam bija trīs iespējas.

Jācer, ka es tikšos ar kādu, kurš aizvedīs mani līdz Devero apmešanās vietai kādā mājā vai viesnīcā. Tādā gadījumā Džonss

neuzkrītoši sekos, lai gādātu par manu drošību un, protams, lai ievērotu attiecīgās vietas adresi. Pastāvēja arī iespēja, ka Devero līdzzinātājs varbūt pazīst Moriartiju pēc izskata. Tādā gadījumā viņš tūlīt redzēs, ka es neesmu īstais cilvēks, un dosies projām. Tad Džonss neuzkrītoši pametīs restorānu un dosies viņam pa pēdām, lai iegūtu kaut vai nojausmu par Devero uzturēšanās vietu. Un visbeidzot pastāvēja iespēja, ka uz tikšanos neviens neatnāks. Tomēr vēsts par Moriartija izglābšanos pie Reihenbahas ūdenskrituma bija plaši izziņota Londonas avīzēs, un mums bija pamats cerēt, ka Devero šim stāstam ir noticējis.

Puķu kioskā pie stacijas es nopirku sarkanu tulpi un, iespraudis to pogcaurumā, devos uz Cafй Royal, restorānu pašā pilsētas centrā. Čikāga var lepoties ar savu Steitstrītu, un Ņujorka ar izsmalcināto Brodveju, tomēr es uzdrošinos sacīt, ka neviena no šīm vietām nevar mēroties ar Rīdžentstrītas eleganci un burvību, tīro gaisu un pievilcīgajām, klasiskajām namu fasādēm. Garām abos virzienos ripoja karietes, nepārtrauktā straumē nogriezdamās aiz stūra. Ietves bija cilvēku pilnas dīkdieņi, ielaspuikas, angļu aristokrāti un citzemju viesi, bet visvairāk izsmalcināti ģērbušās dāmas kopā ar kalpotājiem, kas cīnījās ar daudzo iepirkumu nastām. Ko šīs sievietes bija iegādājušās? Es pagāju garām skatlogiem, kuros bija izliktas smaržas, cimdi, dārglietas, vaniļas šokolāde un apzeltīti pulksteņi. Tur nebija, šķiet, nekā tāda, kas nemaksātu dārgi, un ļoti maz tāda, kas patiešām būtu vajadzīgs.

Džonss mani gaidīja, ģērbies uzvalkā, un, kā vienmēr, balstījās uz spieķa. Vai atradāt viesnīcu? viņš jautāja. Pateicu savas apmešanās vietas nosaukumu un adresi. Un jums nebija grūti to atrast?

-    Tā atradās pavisam netālu, un man bija precīzi ceļa norādījumi.

-    Tas ir labi.

Džonss pārlaida restorānam šaubu pilnu skatienu. Skaista tikšanās vieta, viņš nomurmināja. Nezinu gan, kā mūsu

draugs jūs atradīs. Un izsekot viņu nemanītam būs, maigi izsakoties, diezgan pagrūti.

Tur viņam bija taisnība. Pat ieeja Rīdžentstrītas pusē trīs durvis aiz trim kolonnām deva daudz iespēju gan ieiet, gan iziet, un, kad bijām iegājuši, nevarējām saprast, kur vajadzētu satikties, jo ēka bija vesels gaiteņu, kāpņu, bāru, restorānu un satikšanās telpu labirints dažas vietas bija nodalītas ar spoguļiem, citas daļēji slēpās aiz bagātīgiem puķu rotājumiem. Stāvokli nebūt neatviegloja arī tas, ka šeit pusdienot bija ieradusies, šķiet, puse Londonas. Es pirmo reizi redzēju tik daudz bagāto iedzīvotāju vienkopus. Klarenss Devero un visa viņa banda jau varēja atrasties šeit un plānot kārtējo slepkavību vai bruņotu uzbrukumu Londonas bankai, un mēs viņus nespētu ieraudzīt. Apkārt valdīja tāds troksnis, ka mēs nevarētu viņus arī noklausīties.

Mēs izvēlējāmies kafejnīcu pirmajā stāvā, jo tās augstie griesti un dzīvīgā, publiskā gaisotne šķita visdabiskākā tikšanās vieta diviem svešiniekiem. Tā bija skaista telpa ar zilganzaļām kolonnām un zeltītiem rotājumiem, visur karājās cilindri un katliņi, apmeklētāji sēdēja tuvu cits citam pie marmora galdiņiem, un viesmīļi melnās frakās un garos, baltos priekšautos līkumoja starp galdiņiem gluži kā cirka mākslinieki, balansēdami piekrautās paplātes gandrīz virs pleciem. Mums tomēr izdevās atrast divus galdiņus, kas atradās viens otram blakus. Kopš ienākšanas mēs ar Džonsu nebijām sarunājušies. Jebkuram vērotājam liktos, ka mēs neapzināmies viens otra klātbūtni. Es pasūtīju nelielu glāzi vīna. Džonss tikmēr bija izvilcis avīzi franču valodā un lika viesmīlim atnest tasi tējas.

Mēs sēdējām tuvu blakus, nepievērsdami viens otram uzmanību, un vērojām, kā pulksteņa mazais rādītājs pie tālākās sienas kāpj arvien augstāk. Es jutu, ka Džonss, noteiktajai stundai tuvojoties, saspringst arvien vairāk. Viņš bija jau pārliecinājis sevi, ka mēs piedzīvosim vilšanos un ka mūsu ceļojums pāri visam kontinentam izrādīsies veltīgs. Taču tieši pulksten vienos es ieraudzīju

durvīs parādāmies cilvēku, kas pārlaida skatienu telpai, pētīdams apmeklētājus. Džonss pie blakus galdiņa saspringa, un viņa allaž nopietnais skatiens pēkšņi kļuva neparasti modrs.

Atnācējs bija gadus četrpadsmit vecs zēns, tērpies telegrammu iznēsātāja elegantajā, koši zilajā žaketē un formas cepurē. Šķita, ka viņš jūtas neveikli, it kā nebūtu pieradis valkāt tādu apģērbu, un tas viņam tiešām lāgā nederēja: žakete bija taisna un cieši pieguloša, bet valkātājs izskatījās gluži citāds. Ar savu apaļo vēderu, īsajām kājām un tuklajiem vaigiem viņš drīzāk atgādināja kādu no amoriem, kas rotāja šo telpu.

Viņš mani ieraudzīja pareizāk sakot, ieraudzīja tulpi pie mana apģērba un, acīm saprotoši ieziboties, sāka līkumot cauri pārpildītajai telpai. Nokļuvis pie mana galdiņa, viņš, atļauju nelūdzis, apsēdās man pretī un pārmeta vienu kāju pāri otrai. Tāda augstprātīga izturēšanās pati par sevi jau nesaderējās ar viņa stāvokli taču tagad bija pilnīgi skaidrs, ka šis puisis nekad nav strādājis telegrāfa kantorī. Viņš izskatījās pārlieku visgudrs. Viņa miklajās, tukšajās acīs jautās kaut kas savāds, it kā tās būtu skatījušas vienīgi ļaunumu. Bet viņam bija skaistas skropstas, balti zobi, pilnīgas lūpas, un kopiespaids bija tāds, it kā viņš būtu vienlaikus ļoti izskatīgs un ļoti neglīts.

-     Gaidāt kādu, vai? zēns jautāja. Viņa balss izklausījās piesmakuši un spēcīga kā pieaugušam vīrietim.

-    Varbūt, es atbildēju.

-    Skaista tulpe. Katru dienu tādas neredz, mister, tā es teiktu.

-    Sarkana tulpe, es piekritu. Vai tas tev kaut ko izsaka?

-    Varbūt jā. Varbūt nē.

Viņš apklusa.

-    Kā tevi sauc? es jautāju.

-    Vai tas ir svarīgi? Zēns nekautrīgi pamirkšķināja man ar aci. Es teiktu, ka ne, mister! Kāda nozīme vārdam, ja cilvēki netaisās uzturēt pazīšanos? Bet tik daudz es varu pateikt. Ja gribat kaut kā uzrunāt, varat saukt mani par Periju.

Inspektors Džonss joprojām izlikās lasām avīzi, taču es zināju, ka viņš nelaiž garām nevienu dzirdēto vārdu. Viņš bija nolaidis avīzi mazliet zemāk, lai redzētu pāri lapas malai, tomēr viņa seja bija neizteiksmīga un nepauda nekādu interesi.

-    Labi, Perij, es teicu. Es gaidīju kādu, ar ko biju norunājis tikšanos, bet varu pavisam droši teikt, ka tu tas neesi.

-    Protams, ne, mister, mans uzdevums ir aizvest jūs pie viņa, bet vispirms mums jāpārliecinās, ka jūs esat tas, par ko uzdodaties. Skaidrs, ka jums ir sarkana tulpe. Bet vai jums ir vēstule, kas tika nosūtīta manam saimniekam?

Man patiešām bija klāt sapluinītā lapa ar šifrēto ziņojumu. Tieši Džonss bija izteicis domu, ka atnācējs varētu vēlēties to redzēt, un es biju to paņēmis līdzi. Izvilku to no kabatas un noliku uz galda.

Zēns veltīja tai īsu, pavisam nevērīgu skatienu. Vai jūs esat tas profesors? viņš noprasīja.

-    Jā, esmu, es atbildēju cienīgi klusā balsī.

-    Profesors Moriartijs?

-Jā.

-    Un jūs nenoslīkāt tanī Reiha vai Baha ūdenskritumā?

-    Kāpēc tu uzdod šos muļķīgos jautājumus? Tā noteikti būtu runājis īstais Moriartijs. Šo tikšanos noorganizēja tavs saimnieks. Ja tu katrā ziņā esi noskaņots tērēt manu laiku, esmu spiests atgādināt, ka tev nāksies ciest sekas.

Taču zēns tik viegli neļāva sevi iebiedēt. Tad pasakiet, cik kraukļu aizlidoja no Londonas Tauera!

-Ko?

-    Kraukļi. No Tauera. Cik daudzi?

No šādas iespējamības mēs ar Džonsu bijām baidījušies visvairāk. Garajā vilciena ceļojumā pārspriezdami savu plānu, mēs bijām runājuši, ka iesaistītajām pusēm varētu būt kāds pazīšanās signāls. Divi tik izcili kriminālās pasaules pārstāvji kā Klarenss Devero un profesors Džeimss Moriartijs nemetīsies viens otra

apskāvienos, nebūdami pilnīgi pārliecināti par savu drošību. Un, lūk, te bija pēdējais piesardzības līdzeklis mīkla vārdu apmaiņas veidā pēc iepriekš norunāta parauga, par kuru viņi acīmredzot bija vienojušies citā sazināšanās reizē.

Es atmetu ar roku. Pietiek spēlēt šīs muļķīgās spēlītes! es teicu. Esmu braucis tālu ceļu, lai tiktos ar Klarensu Devero. Tu zini, par ko es runāju. Neizliecies! Es redzu to tavās acīs.

-    Aplam, mister. Tādu vārdu es nekad neesmu dzirdējis.

-    Kāpēc tad tu esi šeit? Tu zini par mani. Tu zini par vēstuli. Necenties tēlot to, kas neesi!

Pēkšņi zēns steidzami vēlējās tikt projām. Redzēju, ka viņš pamet skatienu uz durvīm, un nākamajā brīdi viņš atvirzījās no galda un grasījās celties kājās. Bet, pirms viņš to paguva izdarīt, es cieši sagrābu viņa roku.

-    Saki, kur es varu viņu atrast! es teicu. Runāju klusi, jo visapkārt mums bija citi pusdienotāji, kas dzēra kafiju un vīnu, pasūtīja ēdienus un dzīvi čaloja, sākdami maltīti. Etelnijs Džonss joprojām sēdēja pie sava galdiņa tuvu mums līdzās un tomēr pilnīgi nošķirts. Neviens šajā telpā nepievērsa mums uzmanību. Savas mazās teātra spēles laikā mēs bijām divi vien.

-    Nav nekādas vajadzības lekties, mister! Arī Perija balss skanēja klusi, bet tā bija nepatīkama un draudīga.

-    Es tevi nelaidīšu projām, iekams nepateiksi to, ko gribu zināt.

-    Man sāp! Viņam acīs saskrēja asaras, itin kā atgādinot man, ka viņš galu galā ir gandrīz vai bērns. Bet tad, kamēr es vilcinājos, zēns spēji pagriezās, un es piepeši jutu kaut ko spiežamies sev pie kakla. Neaptvēru, kā viņš to varējis izdarīt ar vienu roku, bet jutu, ka asmens pārgriež man ādu, kaut gan viņš šķietami neizdarīja nekādu spiedienu. Paskatījies lejup, es ieraudzīju rīku, ko viņš bija pamanījies izvilkt no žaketes apakšas. Tas bija atbaidošs ierocis ķirurga nazis ar melnu spalu un vismaz piecas collas garu asmeni. Zēns turēja šo rīku ļoti uzmanīgi, lai to varētu redzēt tikai mēs abi, tomēr vīrietim pie blakus galdiņa to noteikti

vajadzēja pamanīt, ja vien viņš neizprotamā kārtā nebūtu atsācis mierīgi lasīt savu franču avīzi.

-        Laid mani vaļā! zēns iešņācās. Citādi, goda vārds, es tev tūlīt uz vietas pārgriezīšu rīkli un sabojāšu visiem šiem smalkajiem ļautiņiem pusdienas! Vari ticēt, esmu to darījis un redzējis, kā asinis šļācas septiņas pēdas gaisā. Tā sula skrien ar joni! Tāds skats nepiederēsies šitai smalkajai vietai. Viņš mazliet piespieda, un es jutu, ka man lejup gar kaklu tek asins strūkliņa.

-    Tu maldies, es čukstus teicu. Es esmu Moriartijs…

-    Šitā spēle ir galā, mister! Kraukļi tevi iegāza. Es skaitīšu līdz trīs…

-    Nav nekādas vajadzības to darīt!

-    Viens…

-    Es tev saku…

-    Divi…

Līdz trīs viņš netika. Palaidu viņu vaļā. Tas bija briesmonis bērna izskatā, un viņš bija skaidri licis saprast, ka ar prieku izdarīs slepkavību pat šādā publiskā vietā. Džonss tikmēr nebija darījis neko, kaut gan noteikti bija redzējis notiekošo. Vai tiešām viņš būtu stāvējis malā un ļāvis puikam mani nogalināt visu acu priekšā, lai tikai sasniegtu savu mērķi? Līkumodams caur galdiņiem, zēns aizsteidzās projām. Es paķēru salveti un piespiedu to sev pie kakla. Kad pacēlu skatienu, Džonss bija piecēlies un virzījās projām.

-    Vai viss kārtībā, monsieur? Izniris gluži no nekurienes, pār mani ar raižpilnu seju noliecās viesmīlis.

Atvilku salveti nost un ieraudzīju uz tās koši sarkanu asins traipu. Nekas, es atbildēju. Sīks negadījums.

Steigšus devos uz durvīm, bet, kad izgāju uz ielas, bija jau par vēlu. Gan inspektors Džonss, gan zēns, kurš sauca sevi par Periju, bija pazuduši.

SESTĀ NODAĻA. Bleidstonu nams

Etelniju Džonsu es redzēju tikai nākamajā dienā, kad viņš iesteidzās manā viesnīcā, tādas pašas nervozas enerģijas pārņemts, kādu biju redzējis toreiz, kad viņš atšifrēja mirušā vīra kabatā atrasto vēstuli. Tikko beidzu ēst brokastis, kad viņš ieradās un apsēdās man pretī.

-    Tātad šeit jūs esat apmeties, Čeis? Viņš pārlaida skatienu noplukušajām tapetēm un nedaudzajiem galdiņiem, kas bija sabīdīti tuvu cits citam virs krietni nodiluša paklāja. Man visu nakti bija traucējis gulēt kāds vīrs ar mokošu klepu, kuram nezināma iemesla dēļ istaba bija ierādīta blakus manējai. Biju gaidījis, ka satikšu viņu brokastu zālē, tomēr līdz šim viņš nebija rādījies. Ja neņem vērā šo vienu nezināmo klientu, es biju Heksama viesnīcas vienīgais viesis un nemaz par to nebrīnījos. Šī nebija tāda naktsmītne, ko ieteiktu Bedekera vai Mareja ceļojumu rokasgrāmatas varbūt tikai ar nolūku atturēt no šīs vietas. Tā nu brokastu telpa bija tikai mūsu abu ziņā. Nu, droši vien var iztikt. Nav gluži Klarendona, bet, ja viss virzīsies raiti un mums veiksies, varbūt jau pēc pāris nedēļām jūs būsiet ceļā uz Ņujorku. Viņš atbalstīja spieķi pret galdu un pēkšņi kļuva nopietnāks. Ceru, ka jūs neesat ievainots. Redzēju, kā tas zēns izvelk nazi, un nesapratu, ko darīt.

-Jūs varējāt viņu apturēt.

-    Un nodot mūs abus? Spriežot pēc viņa izskata, tas puika nebija no tiem, kuri padodas spiedienam. Ja es viņu būtu arestējis, mēs nepanāktu neko.

Pārvilku pirkstu svītrai, ko Perijs bija atstājis man uz kakla.

-    Es biju par mata tiesu no nelaimes, es teicu. Viņš varēja pārgriezt man rīkli.

-    Piedodiet, draugs! Es biju spiests izlemt. Apdomībai nebija laika.

-    Nu, droši vien jūs rīkojāties tā, kā bija vislabāk. Bet tagad jūs pats redzat, ko es centos jums pateikt, inspektor. Tie cilvēki ir bezgala ļauni, un viņus neattur nekas. Četrpadsmit gadus vecs zēns! Un vēl ļaužu pilnā restorānā! Nudien, grūti noticēt. Par laimi, viņš man neko nenodarīja. Svarīgākais jautājums ir tāds: vai viņš jūs aizveda pie Klarensa Devero?

-    Pie Devero ne. Nē. Nebija viegli sekot viņam cauri visai Londonai, varat man ticēt. Visu garo ceļu pa Rīdžentstrītu līdz Oksfordas laukumam un tad uz austrumiem līdz Totenhemkortroudai. Es viegli varēju pazaudēt viņu pūlī, bet mums laimējās, ka viņam mugurā bija koši zila žakete. Tomēr man vajadzēja ievērot attālumu, un labi, ka es to darīju, jo viņš vairākas reizes skatījās atpakaļ, lai pārliecinātos, ka viņam neseko. Totenhemkortroudā es viņu tomēr gandrīz pazaudēju. Viņš iekāpa omnibusā, un es viņu pamanīju tikai tad, kad viņš bija apsēdies otrajā stāvā, uz jumta.

-Jums vēlreiz laimējās, ka viņš neapsēdās iekšpusē.

-    Varbūt. Es apturēju divriču ekipāžu, kas brauca tajā virzienā, un mēs turpinājām sekot. Jāatzīstas, es priecājos, ka tālāk nav jāiet kājām, jo vairāk tāpēc, ka turpmākais ceļš veda kalnup uz ziemeļu piepilsētām.

-    Tātad zēns devās uz turieni?

-Jā gan. Perijs ja viņu patiešām tā sauc aizveda mani līdz Arčveja tavernai, tad iekāpa kabeļtramvajā un aizbrauca līdz Haigeitas ciemam. Es braucu līdzi; viņš sēdēja priekšā, es aizmugurē.

-    Un pēc tam?

-    Pēc tam mēs izkāpām no tramvaja un es sekoju zēnam nelielu gabalu lejup pa kalnu un tālāk pa Mertonleinu. Atzīšos, ka tā vieta lika man justies nelāgi: vai tieši tur netika atrasts jūsu

aģenta Džonatana Pilgrima līķis? Lai nu kā, Perijs aizgāja līdz kādai mājai, kas robežojās tieši ar Sauthemptonas muižu. Šo māju no visām pusēm ieskāva augsti mūri, un tur es beidzot pazaudēju viņu pavisam. Tuvodamies galamērķim, viņš jūtami paātrināja soli. Jūs noteikti esat ievērojis, Čeis, ka mana veselība nav spožā stāvoklī, un tad, kad redzēju Periju pazūdam aiz mūriem, es vēl atrados krietnu gabalu tālāk. Steidzos, cik spēju, bet, kad nogriezos ap stūri, viņš vairs nebija ieraugāms. Es neredzēju viņu ieejam namā, tomēr par to nevar būt nekādu šaubu. Aizmugurē bija tikai tukšs lauks ar dažiem retiem krūmiem. Tur viņš nebija manāms. Tuvumā atradās vēl dažas dzīvojamās mājas, bet, ja viņš būtu devies uz kādu no tām, es noteikti būtu paguvis viņu ieraudzīt. Nē. Tas noteikti bija Bleidstonu nams. Mūra aizmugurē bija ieejas vārti. Viņš acīmredzot bija iegājis pa tiem. Durvis bija aizslēgtas.

Bleidstonu nams nebūt neizskatījās viesmīlīgs, un es domāju, ka tā iemītnieki bija apzināti centušies piešķirt tam tieši tādu izskatu. No visām pusēm to ieskāva mūris ar metāla smailēm virspusē. Visi logi bija aizrestoti. Dārza vārti bija aizslēgti ar Chubb patenta atslēgu, ko spētu atlauzt tikai ļoti pieredzējis kramplauzis. Varbūt zēns drīz nāks ārā? Es atkāpos gabalu tālāk un vēroju namu ar ierīci, kas man daudzkārt ir bijusi noderīga… Viņš norādīja uz spieķi, un es pirmoreiz pamanīju, ka šķietami neērtais sudraba rokturis, ko biju ievērojis agrāk, ir atlokāms un pārveidojams par binokli. Tomēr no Perija nebija ne miņas, tāpēc es secināju, ka viņš nav braucis turp, lai nodotu kādu ziņu. Viņš acīmredzot tur dzīvo.

-Jūs negājāt iekšā?

-    Es ļoti būtu to gribējis, Džonss smaidīdams atbildēja. Bet man likās, ka tas būtu jādara mums abiem kopā. Šī izmeklēšana ir tikpat mana, cik jūsējā.

-    Jūs esat ļoti apdomīgs.

-   Tomēr es nestāvēju dīkā, Džonss turpināja. Ievācu dažas ziņas, kas varētu jūs interesēt. Bleidstonu nama īpašnieks ir

izdevējs Džordžs Bleidstons, kas pagājušajā gadā nomira. Viņa ģimenei ir nevainojama reputācija. Pirms sešiem mēnešiem viņi izīrēja namu kādam amerikāņu uzņēmējam, kura vārds ir Skots La vels.

-    Skočijs Lavels! es iesaucos.

-    Tas pats. Nav šaubu, ka viņš ir Devero palīgs, tas pats vīrs, par kuru jūs stāstījāt.

-    Un kā tad ar pašu Klarensu Devero?

-    Lavels var aizvest mūs pie viņa. Es redzu, ka jūs esat beidzis brokastot. Vai dosimies ceļā tūlīt? Jo es varu droši sacīt, Čeis: spēle patiešām ir sākusies!

Mani nevajadzēja skubināt, un mēs kopā devāmies pa to pašu ceļu, kuru zēns Perijs bija veicis iepriekšējā dienā: izgājām cauri Londonas centram, nokļuvām piepilsētās un beidzot iekāpām kabeļtramvajā, kas bez piepūles uznesa mūs kalnā.

-    Kāda apbrīnojama ierīce! es iesaucos.

-     Žēl, ka nevaru jums pamatīgāk izrādīt apkārtni. No Tīreļa, kas atrodas gluži netālu, paveras daži lieliski skati. Kādreiz Haigeita bija vērā ņemams ciemats, taču tagad tas diemžēl ir zaudējis lielu daļu no agrākās pievilcības.

-    Tāpēc, ka šeit ieradās Skočijs Lavels, es teicu. Kad tiksim galā ar viņu un viņa draugiem, abi varēsim aplūkot pilsētu ar citādu prieku.

Mēs nonācām pie mājas, kas izskatījās tieši tāda, kā Džonss bija aprakstījis, tikai vēl drūmāka, vēl apņēmīgāk noskaņota turēties pa gabalu no visas pārējās ārpasaules. Ēka nebija skaista, tās augstums nesamērīgi pārsniedza platumu, un tā bija būvēta no vienmuļi pelēkiem ķieģeļiem, kas vairāk iederētos pilsētā, nevis lauku apkaimē. Tā bija būvēta gotiskā stilā, ar izsmalcinātu velvi virs parādes durvīm un smailām logu augšdaļām, ko rotāja ornamenti, fantastiskas figūras un citi līdzīgi greznojumi. Attiecībā uz nama drošības līdzekļiem Džonss bija stāstījis pilnīgu patiesību. Vārti, metāla smailes, restes, slēģi… pēdējo reizi es kaut ko

tādu biju redzējis, skatīdamies uz cietuma ēku. Jebkurš nejaušs apmeklētājs vai pat zaglis nakts vidū būtu pārliecinājies, ka te iekļūt nav iespējams, bet, zinot par šiem cilvēkiem visu, kas man bija zināms, es par to nebūt nejutos pārsteigts.

Mēs nevarējām pat pieiet pie parādes durvīm, jo galveno ieeju no ielas šķīra mūrī iestrādāti, izsmalcināti metāla vārti, un arī tie bija aizslēgti. Džonss piezvanīja.

-    Vai tur kāds ir mājās? es jautāju.

-    Es redzu aiz loga kustību, viņš atbildēja. Mūs vēro! Skaidrs, ka šie cilvēki ir aizdomu pilni. Ā! Tur nāk viņu cilvēks…

Mums tuvojās sulainis, viscaur tērpies melnā, un viņa gaita bija tik drūmi svinīga, ka tā vien likās: viņš tūlīt paziņos, ka apmeklējums nav iespējams, jo nama saimnieks ir miris. Atnācis līdz vārtiem, viņš mūs uzrunāja no restu pretējās puses:

-    Kā varu jums palīdzēt?

-    Mēs vēlamies satikt misteru Lavelu, Džonss paskaidroja.

-    Diemžēl misters Lavels šodien nepieņem apmeklētājus, sulainis atbildēja.

-               Es esmu inspektors Džonss no Skotlendjarda, Džonss teica.

-     Mani viņš pavisam noteikti pieņems. Un, ja tu piecu sekunžu laikā neatvērsi vārtus, Kleiton, tu atgriezīsies Ņūgeitā, kur ir tava īstā vieta!

Sulainis iztrūcies paskatījās augšup un uzmanīgāk ielūkojās mana ceļabiedra sejā. Misters Džonss! viņš iesaucās pavisam citādā balsī. Kungs tētīt, es tak jūs nepazinu, ser!

-    Es nekad neaizmirstu nevienu seju, Kleiton, un man nav nekāda prieka redzēt tavējo. Kamēr sulainis sameklēja kabatā atslēgu un atvēra vārtus, Džonss pagriezās pret mani un klusi teica: Kad pēdējo reizi tikāmies, viņš dabūja pusgadu par ielaušanos. Izskatās, ka misters Lavels nav izlepis, izvēlēdamies savu tuvāko sabiedrību.

Kleitons atvēra vārtus un ieveda mūs namā, ar katru soli cenzdamies atgūt savaldību. Ko tu vari mums pastāstīt par savu jauno saimnieku? Džonss noprasīja.

-    Neko nevaru pastāstīt, ser. Viņš ir amerikāņu džentlmenis. Un ļoti noslēgts.

-    Par to es nešaubos. Cik ilgi tu strādā pie viņa?

-    Kopš janvāra.

-    Droši vien viņš neprasīja rekomendāciju, es nomurmināju.

-    Es pateikšu misteram Lavelam, ka jūs esat šeit, Kleitons teica.

Viņš izgāja, atstādams mūs plašā, ēnainā priekštelpā, kuras augstās sienas klāja koka paneļi neiedomājami drūmos toņos. Masīvas kāpnes bez paklāja veda augšup uz otro stāvu, kas veidoja no visām pusēm atklātu galeriju, tātad mūs varēja nemanīti novērot pa jebkurām no vairākām otrā stāva durvīm. Pat gleznas pie sienām bija tumšas un nomācošas ziemas ainavas ar aizsalušiem ezeriem un kaili koki bez lapām. Katrā kamīna pusē stāvēja pa koka krēslam, taču grūti bija iedomāties, ka šajā drūmajā vietā tajos kāds vēlētos apsēsties kaut vai uz neilgu laiku.

Kleitons atgriezās. Misters Lavels pieņems jūs savā kabinetā.

Mūs ieveda telpā, kas bija pilna ar grāmatām, taču šķita, ka tās nekad nav lasītas ap tām jautās tāda kā sastāvējusies, salta gaisotne. Kad iegājām kabinetā, vīrietis aiz milzīga Džeimsa I laikmeta rakstāmgalda uzmeta mums tik draudīgu skatienu, ka man brīdi likās: viņš tūlīt metīsies mums virsū. Vīrietis izskatījās pēc profesionāla cīkstoņa, kaut ari nebija atbilstoši ģērbies. Viņam bija pilnīgi kaila galva, uzrauts deguns un ļoti mazas acis, kas šķita dziļi iegrimušas sejā. Viņš bija ģērbies cieši piegulošā uzvalkā ar uzkrītošu rakstu, un gandrīz visos abu roku pirkstos mirdzēja gredzeni, gluži kā sacenzdamies spilgtumā cits ar citu. Viens no tiem būtu itin pieņemams, bet visi kopā tie radīja dīvaini nepatīkamu kliedzošas bezgaumības iespaidu. Biezās pakakles krokas spiedās cita virs citas, it kā lauzdamas ceļu zem krekla apkakles. Es tūlīt pazinu šo cilvēku: tas bija Skočijs Lavels. Savādi šķita pirmoreiz satikt viņu šādā piepilsētas nama vidē, tūkstošiem jūdžu attālumā no Ņujorkas.

Rakstāmgaldam pretī bija divas sēdvietas, un, kaut gan viņš nebija izteicis aicinājumu, mēs tajās apsēdāmies. Tas vismaz nepārprotami liecināja par mūsu apņemšanos šeit palikt.

-    Nu, ko tad tas nozīmē? viņš noprasīja. Inspektors Džonss no Skotlendjarda? Kas jums šeit darāms? Ko jūs gribat? Man jums nekas nav sakāms! Tad viņš pamanīja mani. Un kas jums ir līdzi?

-    Mani sauc Frederiks Čeiss, es teicu. Es strādāju Pinkertona aģentūrā Ņujorkā.

-    Pinkertona aģentūrā! Visīstākā klaidoņu un sīku zagļu savāktuve! Cik tālu man jābrauc, lai tiktu no viņiem projām? Viņš runāja lejas Manhetenas ielu primitīvajā valodā. Šeit nav nekādu Pinkertonu, un es ar jums nerunāšu, vismaz savā namā ne, sirsnīgi pateicos! Viņš pievērsās Džonsam. Ak tad Skotlendjards, jūs sakāt! Arī ar jums man nav nekādu darīšanu. Es neko sliktu neesmu pastrādājis.

-    Mēs meklējam kādu jūsu sabiedroto, Džonss paskaidroja.

-    Cilvēku, vārdā Klarenss Devero.

-    Es nepazīstu nevienu ar tādu vārdu. Nekad neesmu to dzirdējis. Viņš man nav nekāds sabiedrotais. Viņš man nav vispār nekas! Lavela mazās, naidīgās ačteles izaicinoši raudzījās mums pretī.

-    Vai jūs kopā neceļojāt uz Eiropu?

-Jūs nedzirdējāt, vai? Kā es varēju ceļot kopā ar kādu, ko nekad neesmu pazinis?

-Jūsu akcents liecina, ka jūs esat amerikānis, Džonss neatlaidās. Vai varat pateikt, kas atveda jūs uz Eiropu?

-    Vai es varu to pateikt? Varbūt varu, tikai neredzu, ellē ratā, kāpēc man tas būtu jādara! Viņš izstiepa pirkstu mums pretī.

-     Nu labi jau, labi! Mans uzdevums ir reklamēt kompāniju. Tur nav nekā slikta! Es vairoju kapitālu. Piedāvāju izdevības investīcijām. Ja gribat sadarboties ziepju, sveču, apavu auklu vai vēl nez kādā jums vēlamā jomā, esmu gatavs ar jums runāt. Varbūt varu ieinteresēt jūs par kādu ieguldījumu, mister Džons? Vai jūs,

mister Pinkerton? Teiksim, par nelielu zelta raktuvi Sakramento? Vai ogļu un dzelzs atradnēm Vermisā? Varu apsolīt, ka peļņa būs labāka par šerifa algu.

Lavels zobojās par mums. Mēs abi zinājām patiesību par viņa sakaru ar Devero, un to labi apzinājās arī viņš. Taču mums nebija nekādu pierādījumu par plānotu vai izdarītu noziegumu, un mēs neko nevarējām pret viņu iesākt.

Inspektors Džonss mēģināja vēlreiz. Vakar es sekoju jaunam cilvēkam, gandrīz bērnam, kurš atbrauca līdz šim namam. Viņš bija gaišmatis, ģērbies telegrammu iznēsātāja formas tērpā. Vai jūs tikāties ar viņu?

-    Kāpēc lai es to darītu? Lavels ņirdzīgi pasmīnēja. Varbūt es saņēmu telegrammu. Varbūt arī ne. Es nezinu! Jums jājautā Kleitonam.

-    Es redzēju zēnu ienākam šajā mājā. Viņš neaizgāja projām.

-Tupējāt un lūrējāt ar savu verķi, vai ne? Mēģinājāt mani

izpētīt? Bet te neviens nepienes ziņas ne ar telegrammām, ne citādā veidā.

-    Kas šeit dzīvo?

-    Kāda jums daļa? Kāpēc man jums tas jāstāsta? Es jau paskaidroju. Esmu cienījams biznesmenis. Varat apprasīties par mani Amerikas diplomātiskajā misijā, ja gribat. Tur jums to apstiprinās.

-Ja jūs nevēlaties mums palīdzēt, mister Lavel, mēs varam atgriezties šeit ar orderi un duci policistu. Ja viss ir tādā kārtībā, kā jūs sakāt, tad jums nav iemesla neatbildēt uz maniem jautājumiem.

Lavels nožāvājās un pakasīja pakausi. Viņš joprojām raudzījās uz mums ar naidīgu skatienu, taču es redzēju, ka viņš ir apsvēris iespējas un saprot, ka nav citas izvēles kā piekāpties mūsu prasībām.

-    Mēs te esam pieci, viņš teica. Nē, seši. Es un mana sieviete. Kleitons, pavārs, istabene un virtuves puika.

-    Jūs teicāt, ka te neesot neviena bērna.

-    Viņš nav nekāds bērns. Viņam ir deviņpadsmit gadu. Un rudi mati.

-    Mēs tomēr gribētu viņu redzēt, es iejaucos. Kur viņš ir?

-    Kā jūs domājat, kur virtuves puika var būt? Lavels atrūca.

-    Virtuvē, protams! Viņš pabungoja ar vienas rokas pirkstiem pa rakstāmgaldu, un gredzeni ar dārgakmeņiem iedžinkstējās.

-    Es viņu atvedīšu.

-    Mēs paši aiziesim pie viņa, es teicu.

-    Gribat okšķerēt, vai ne? Nu labi! Bet pēc tam varat lasīties projām! Es vēlreiz saku: jums nav nekāda iemesla šeit uzturēties un jūs abi man esat līdz kaklam!

Viņš piecēlās no savas vietas aiz rakstāmgalda, un šī kustība man atgādināja peldētāja izniršanu jūras virspusē. Atklādamies mūsu skatienam, viņa augums šķita itin kā saraujamies uz milzīgā galda fona. Vienlaikus man likās, ka slimīgi bālā sejas krāsa un cieši piegulošais uzvalks kopā ar pārmērīgo dārgakmeņu bagātību dara viņu vēl mazāku.

Lavels devās uz durvīm. Šurp! viņš pavēlēja.

Mēs ar Džonsu sekojām gluži kā lūdzēji, kas mēģinājuši pieteikties sulaiņa amatam šajā namā. Vēlreiz izgājām cauri priekštelpai un šoreiz sastapām sievieti, kas nāca lejā pa kāpnēm. Viņa bija ievērojami jaunāka par Lavelu un tikpat ekstravaganti ģērbusies koši sarkanā zīdā, kas pārmēru cieši ieskāva viņas apaļīgo augumu. Rokas bija kailas, un kakla izgriezums tik dziļš, ka Bostonas ielās tas būtu izraisījis nemieru garāmgājēju vidū. Ap kaklu viņai karājās briljantu virtene, bet es nevarēju noteikt, vai dārgakmeņi ir īsti vai mākslīgi.

-    Kas tie tādi ir, Skočij? sieviete noprasīja. Viņa runāja ar Bronksas akcentu. Jau pa gabalu es sajutu ziepju un lavandas ūdens smaržu.

-   Tie nav nekas! Lavels atcirta, acīmredzami aizkaitināts, ka sieviete viņu nodevusi, uzrunājot vārdā, ar kādu viņu pazinu gan es, gan daudzi Amerikas likumsargi.

-    Es tevi gaidu! Balss skanēja žēlabaini kā skolniecei, kuru velk uz klasi pret viņas gribu. Tu teici, ka bridi iziešot…

-    Aizveries un atpūtini mēli!

-    Skočij!

-    Ej augšā un gaidi, Hena! Kad būšu gatavs iet pie tevis, pateikšu pats.

Uzmetusi lūpu, sieviete pacēla svārku apakšmalu un uzskrēja atpakaļ, no kurienes nākusi.

-Jūsu sieva? Džonss noprasīja.

-    Mana klātgulētāja. Kāda jums daļa? Satiku bordelī un paņēmu līdzi ceļojumā. Ejam uz šito pusi…

Viņš izvadīja mūs cauri priekštelpai un ieveda virtuvē, alai līdzīgā telpā, kurā rosījās trīs cilvēki. Kleitons bija nolicis priekšā galda sudraba piederumus, ko spodrināja, veltīdams katram priekšmetam lielu uzmanību. Sarkanmatainais virtuves zēns, izstīdzējis puisis ar bakurētainu seju, trauku mazgātavā mizoja dārzeņus un nepavisam nebija līdzīgs Perijam. Barga izskata sieviete ar sirmiem matiem un virtuves priekšautu maisīja lielu katlu uz plīts, un visa telpa smaržoja pēc karija. Ikviena virtuves virsma bija noberzta spodra, ari melnbaltās grīdas flīzes izskatījās nevainojami tīras. Divi lieli logi un stiklotas durvis pavēra skatu uz dārzu un ļāva telpā ieplūst gaismai, un tomēr šī vieta atstāja drūmu, tumšu iespaidu. Tāpat kā visā namā, arī šeit logi bija aizrestoti un durvis aizslēgtas. Nebūtu grūti noticēt, ka cilvēki šeit tiek turēti pret viņu gribu.

Kad mēs ienācām virtuvē, visi trīs pārtrauca darbu. Virtuves zēns piecēlās kājās. Lavels stāvēja durvīs, un viņa platie pleci gandrīz skāra stenderes. Šie vīri grib ar jums runāt, viņš norūca, it kā turpmāki paskaidrojumi nebūtu vajadzīgi.

-    Paldies, mister Lavel! es teicu. Tā kā zinām, cik jūs esat aizņemts, mēs nelūgsim jūs šeit palikt. Kad būsim beiguši, Kleitons mūs pavadīs ārā.

Lavels neizskatījās par to iepriecināts, tomēr devās projām. Džonss neko nesacīja, bet es redzēju, ka viņš ir izbrīnījies, ka

esmu šādi aizraidījis Lavelu, un es aptvēru, ka varbūt esmu rīkojies mazliet par strauju. Tomēr šī bija arī mana izmeklēšana, un, kaut arī es uzlūkoju Džonsu ar cieņu un apbrīnu, man noteikti bija tiesības arī uz savu iniciatīvu.

-    Mani sauc inspektors Etelnijs Džonss, mans biedrs iesāka.

-    Es vācu ziņas par cilvēku, kura vārds ir Klarenss Devero. Vai šis vārds jums ir pazīstams?

Neviens neatbildēja.

-Vakar, īsi pirms pulksten diviem dienā, es redzēju, ka šajā namā ieiet zēns. Biju sekojis viņam no Rīdžentstrītas. Viņam mugurā bija koši zila žakete un galvā melns katliņš. Es redzu, ka ceļš ved tieši uz šo telpu. Vai kāds no jums bija šeit, kad viņš ieradās?

-    Es šeit biju visu pēcpusdienu, ķēkša norūca. Mēs te bijām tikai divi ar Tomasu un nevienu citu neredzējām.

Virtuves zēns Tomass piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Ko jūs darījāt? es jautāju.

Viņa uzmeta man izaicinošu skatienu. Gatavoju ēdienu!

-    Pusdienas vai vakariņas?

-    Abus!

-    Un ko jūs gatavojat pašlaik?

-    Misters un misis Laveli pa dienu nebūs mājās. Šitas ir domāts vakaram. Un tie tur dārzeņi… Viņa pamāja uz Tomasa pusi.

-     …tie ir rītdienai. Un pēc tam mēs gādāsim par nākamo dienu!

-    Neviens svešs te vakar nebija atnācis! iejaucās Kleitons. -ja kāds būtu zvanījis, es būtu gājis atvērt. Un mums te ir maz apmeklētāju. Misteram Lavelam viņi nepatīk.

-    Zēns neienāca pa galvenajām durvīm, es teicu. Viņš ienāca no dārza puses.

-   Tas nav iespējams! Kleitons atbildēja. Dārza vārti ir aizslēgti no abām pusēm.

-    Es tos gribētu redzēt.

-    Kam tas vajadzīgs?

-    Diez vai jums pienākas uzdot jautājumus, Kleiton. Jums vienkārši jādara, kas teikts.

-    Labi, ser.

Viņš nolika dakšiņu, ko nupat bija spodrinājis, un aizslāja līdz virtuves skapim, milzīgai mēbelei, kas aizņēma gandrīz veselu sienu. Biju ievērojis, ka tam blakus karājas dēlis ar desmit vai divpadsmit atslēgām, un Kleitons izvēlējās vienu no tām un atslēdza ar to virtuves dziļākās durvis; arī vārtu atslēga izskatījās diezgan sarežģīta un atbilstoši papildināja nama drošības līdzekļu klāstu. Mēs trijatā Džonss, Kleitons un es izgājām dārzā. Līkumota taka ar zālieniem un puķu dobēm abās pusēs aizveda mūs līdz tālākajai dārza ieejai. Es spriedu, ka puķes droši vien iestādījuši agrākie īpašnieki, jo tās izskatījās pamestas novārtā, kaut gan dobes bija veidotas rūpīgi un simetriski. Mēs ar Kleitonu gājām pa priekšu, un Džonss kliboja mums nopakaļ. lā mēs nonācām līdz vārtiem, kurus bijām apskatījuši no ārpuses, un redzējām, ka tie ir ne vien aizslēgti ar Chubb patenta slēdzeni: vārtu iekšpusē atradās metāla aizbīdnis ar vēl vienu atslēgu, kas saslēdza vārtus kopā ar rāmi. Pārkāpt dārza mūrim būtu ļoti grūti, jo tā augšdaļā rindojās asas radzes, turklāt šī vieta bija labi pārredzama no mājas. Arī nolēkt no mūra nebūtu tik vienkārši, jo zālienā noteikti paliktu pēdu nospiedumi.

-    Vai jums ir šī atslēga? Džonss jautāja, norādīdams uz metāla aizbīdni.

-    Tā ir mājā, Kleitons atbildēja. Bet šos vārtus neviens nekad nelieto, mister Džons, lai ko jūs vai šis otrs kungs teiktu. Mēs šajā namā esam ļoti piesardzīgi. Ienākt var tikai pa galvenajiem vārtiem, un atslēgas vienmēr glabājas drošā vietā. Viņš brīdi klusēja. Vai gribat, lai es tos atveru?

-   Divas atslēgas, viena iekšpusē, otra ārpusē. Es teiktu, ka abas ir pieliktas nesen. No kā jūsu darba devējs baidās? es jautāju.

-    Misters Lavels neapspriež savas darīšanas ar mani, Kleitons vīpsnādams atbildēja. Vai esat redzējis pietiekami

daudz? Mani pārsteidza viņa apzināti nekaunīgā izturēšanās. Kaut gan viņš kādā agrākā dzīves posmā bija ticies ar Etelniju Džonsu, no manis viņam acīmredzami nebija bail.

-    Man nav jums jāstāsta, ko esmu vai neesmu redzējis! es atcirtu. Tomēr viņam bija taisnība. Ilgāk šeit kavēties nebija iemesla.

Mēs atgriezāmies virtuvē. Arī šoreiz es iegāju pirmais un redzēju, ka ķēkša un virtuves zēns ir atsākuši pirmītējo darbu, it kā būtu aizmirsuši par mūsu apmeklējumu. Tomass darbojās trauku mazgātavā, un vecā sieviete turpat blakus ņēma no plaukta sīpolus, izvēlēdamās pa vienam, it kā šaubītos, vai tie ir īsti. Beidzot ienāca arī Džonss, un sulainis atkal aizslēdza durvis aiz viņa un pakāra atslēgu vietā. Bija skaidrs, ka šeit vairs nav ko darīt. Varbūt mēs varētu pieprasīt, lai mums ļauj pārmeklēt māju ar domu atrast pazudušo telegrāfa zēnu, bet ko tas dotu? Šādā namā noteikti bija simtiem vietu, kur paslēpties, un droši vien arī daudzas slepenas durvis. Džonss pamāja Kleitonam, un mēs devāmies ārā.

-    Es domāju, ka zēns diez vai iegāja šajā mājā, es teicu, kad mēs atkal bijām nokļuvuši vārtu otrā pusē.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Es apskatīju vietu ap dārza vārtiem. Tur nebija nekādu zīmju, ne vīrieša, ne zēna pēdu nospiedumu. Un viņš nebūtu varējis atvērt vārtus no ārpuses, jo iekšpusē bija metāla aizbīdnis.

-    Ari es to redzēju, Čeis. Un piekrītu: visas pazīmes liecina, ka zēns nevarēja pa turieni iekļūt, ja vien, protams, aizbīdnis nebija atdarīts, gaidot viņa ierašanos. Un tomēr padomājiet, lūk, par ko! Es viņam sekoju, un viņš mani, pašam nezinot, aizveda pie Skočija Lavela pie cilvēka, kurš jums ir pazīstams un labi zināms kā Klarensa Devero līdzgaitnieks. Tātad zēns noteikti nāca šurp, ja vien pats Devero nedzīvo kaut kur tuvumā, un, kā jau jums teicu, nekur citur viņš nevarēja aiziet. Ja liecības ved pie viena vienīga secinājuma, to nedrīkst ignorēt, lai cik neticams tas liktos. Es

esmu pārliecināts, ka zēns iegāja tieši šajā namā, un domāju, ka viņš joprojām ir tur.

-    Un ko lai mēs tādā gadījumā darām?

-    Mums jāvēršas pie atbilstošajām varas iestādēm un jāatgriežas veikt pilnīgu nama pārmeklēšanu.

-Ja zēns zina, ka mēs viņu meklējam, viņš dosies projām.

-    Varbūt, bet es gribētu parunāt ar Lavela sievieti. Henrieta vai tā viņu sauca? Varbūt viņa no policijas baidās vairāk nekā Lavels pats. Ja runa ir par Kleitonu, šobrīd viņš varbūt ir pārāk nobijies, lai kaut ko stāstītu, bet es panākšu, lai viņš saprot, kāda ir prātīgākā izvēle. Paļaujieties uz mani, Čeis! Šajā namā noteikti atradīsies kaut kas tāds, kas mums parādīs turpmāko ceļu.

-    Pie Klarensa Devero?

-    Tieši tā! Ja abiem šiem vīriem ir kāds sazināšanās veids, un tāds noteikti ir, mēs atradīsim vienojošo posmu.

Notika tā, ka mēs atgriezāmies Bleidstonu namā jau nākamajā dienā, bet nevis tādēļ, lai veiktu Džonsa iecerēto pārmeklēšanu. Jo līdz brīdim, kad virs Haigeitas kalna atkal uzlēca saule, Bleidstonu nams bija kļuvis par neparasti baismīga un pilnīgi neizprotama nozieguma vietu.

SEPTĪTĀ NODAĻA. Asinis un ēnas

Līķus nākamajā rītā atrada istabene, un viņas kliedzieni pamodināja visu apkaimi. Pretēji darba devēja stāstam mis Mērija Staga nedzīvoja Bleidstonu namā, un tieši šī vienkāršā iemesla dēļ viņa tur nebeidza savu dzīvi. Mērija dzīvoja nelielā mājiņā kopā ar savu māsu, kas arī strādāja par apkalpotāju Haigeitas ciematā, un šo mājvietu abas sievietes bija mantojušas no vecākiem. Todien, kad mēs apmeklējām Bleidstonu namu, Mērijas tur nebija, jo tā bija viņas brīvdiena un viņas ar māsu bija aizgājušas iepirkties. Bleidstonu namā viņa bija ieradusies nākamajā rītā līdz ar saullēktu, lai iztīrītu kamīnus un pagatavotu brokastis, un ar pārsteigumu bija atklājusi, ka galvenie vārti un ieejas durvis ir vaļā. Tādai neparastai nevērībai pret nama drošību būtu vajadzējis viņu brīdināt, ka te kaut kas nav kārtībā, tomēr viņa bija gājusi tālāk, bezbēdīgi svilpodama pazīstamu melodiju, un tad ieraudzījusi šausminošu ainu, ko atcerēsies līdz mūža galam.

Pat man vajadzēja saņemties, kad es izkāpu no karietes, kas bija atsūtīta man pakaļ. Pie durvīm gaidīja Etelnijs Džonss, un man pietika paskatīties viņa bālajā, pretīguma pārņemtajā sejā, lai saprastu, ka viņš redzējis baisu skatu, kas pārspēj visu viņa agrāko pieredzi.

-    Kādu čūsku midzeni mēs esam atrāvuši vaļā, Čeis? viņš teica, ieraudzīdams mani. Grūti iedomāties, ka vēl tikai vakar mēs abi bijām šeit! Vai tiešām mūsu apmeklējums kaut kādā netiešā ceļā izraisīja šo asinspirti?

-    Lavels…? es iesāku.

-   Visi! Kleitons, sarkanmatainais puisis, ķēkša, mīļākā… visi ir nogalināti!

-Kā?

-Jūs redzēsiet. Četri nomira savās gultās. Varbūt tā bija likteņa žēlastība. Bet Lavels… Džonss ievilka elpu. Gluži kā toreiz Bezdelīgu dārzos vai Pindnstrītā, kad darbojās Džeks Uzšķērdējs… mežonības kalngali!

Mēs kopā iegājām mājā. Ēnainajā priekštelpā darbojās septiņi vai astoņi policijas darbinieki, pārvietodamies tik lēni un klusi, it kā gribētu pazust un izgaist no šīs vietas. Priekštelpa, kas mums jau pirmajā reizē bija likusies tumša, bija kļuvusi vēl tumšāka, un gaisā valdīja gaļas skārņa uzbāzīgā smaka. Es pamanīju gaisā riņķojam mušas un vienlaikus ieraudzīju uz grīdas kaut ko līdzīgu biezas darvas peļķei.

-Augstais Dievs! es iekliedzos un pacēlu roku pie acīm, gribēdams tās aizsegt, taču reizē nespēju novērst skatienu no tā, kas pavērās acu priekšā.

Skočijs Lavels sēdēja vienā no masīvajiem koka krēsliem, kurus biju ievērojis iepriekšējā dienā, un krēsls bija pavilkts uz priekšu šī konkrētā nolūka dēļ. Mugurā viņam bija zīda naktskrekls, kas sniedzās līdz potītēm. Kājas bija kailas. Viņš bija novietots tieši pretī spogulim. Tas, kurš bija to darījis, bija gribējis, lai viņš redzētu notiekošo.

Lavels nebija piesiets pie krēsla. Viņš bija pienaglots. No salauzīto plaukstu virspuses ārā slējās nelīdzenas metāla galvas, un viņš joprojām bija cieši iekrampējies krēsla parocēs, pat nāvē apņēmies nelaist tās vaļā. Āmurs, kas bija izmantots šai baisajai rīcībai, gulēja kamīna priekšā, un blakus tam atradās uz sāniem apgāzta porcelāna vāze. Gabaliņu tālāk es pamanīju divas košas lentes, kas acīmredzot bija atnestas šurp no guļamistabas un nomestas uz grīdas.

Skočijam Lavelam bija prasmīgi un cietsirdīgi pārgriezta rīkle, un es gluži neviļus atcerējos ķirurga nazi, ar kuru Perijs tik bezbēdīgi bija man draudējis Cafй Royal tikšanās reizē. Interesanti,

vai ari Džonss bija izdarījis to pašu neizbēgamo secinājumu? Šo atbaidošo slepkavību varēja būt pastrādājis bērns… bet ne jau viens pats. Vajadzēja vismaz divus cilvēkus, lai atvilktu Lavelu līdz šai vietai. Un kas noticis ar pārējiem mājas iemītniekiem?

-    Viņus nogalināja miegā, Džons norūca, gluži kā lasīdams manas domas. Ķēkšu, virtuves zēnu un to sievieti, kuru varbūt sauca par Henrietu. Viņiem nav atrastas nekādas cīņas pazīmes. Kleitons gulēja pagrabstāvā. Viņš ir miris no naža dūriena sirdī.

-               Bet vai tad neviens no viņiem nepamodās? es jautāju.

-    Vai tiešām jūs gribat teikt, ka viņi neko nedzirdēja?

-    Es domāju, ka viņi bija sazāļoti.

Pārdomāju šo informāciju un jau, sākdams runāt, sapratu, ka Džonss ir man priekšā. Karijs! es iesaucos. Atceraties, Džons? Es jautāju sievietei, ko viņa gatavo, un viņa atbildēja, ka tas esot domāts vakariņām. Acīmredzot viņi visi to ēda, un tas, kurš bija atnācis šurp… viņam nebija grūti pievienot ēdienam kādas spēcīgas zāles, varbūt opija pulveri. Karijs noslēptu piegaršu.

-    Bet vispirms viņam bija jātiek līdz virtuvei, Džonss nomurmināja.

-    Mums jāpārbauda durvis.

Mēs apgājām līķim apkārt, turēdamies pa gabalu, jo asinis un ēnas bija saplūdušas vienā, un kājas likt vajadzēja ļoti uzmanīgi. Tikai tad, kad bijām tikuši līdz šķietami drošajam virtuves patvērumam, mēs uzelpojām no jauna. Jau otrreiz es pētīju nevainojami spodro plīti, grīdas flīzes, trauku mazgātavas atvērtās durvis ar rūpīgi sakārtotajiem plauktiem. Visa pārējā vidū tukšs un tumšs kā grēcīgs noslēpums stāvēja katls, kurā bija atradies karijs. Vienīgā kalpone, kurai bija izdevies izvairīties no nāves, sakņupusi sēdēja krēslā un raudāja, slēpdama seju priekšautā, un viņai blakus stāvēja policists formas tērpā.

-    Slikti, es teicu. Ļoti slikti!

-    Bet kurš to varēja izdarīt un kāpēc? Tas ir mūsu izmeklēšanas pirmais un galvenais jautājums! Es redzēju, ka Džonss,

nežēlīgo slepkavību satriekts, cenšas atgūt savaldību, kas man bija šķitusi raksturīga viņa dabas daļa mūsu tikšanās reizē Meiringenā. Mēs zinām, ka Skots Lavels jeb Skočijs Lavels bija viens no Klarensa Devero bandas dalībniekiem.

-    Par to nav nekādu šaubu, es piekritu.

-    Viņš norunā tikšanos ar profesoru Džeimsu Moriartiju un aizsūta uz Cafй Royal zēnu Periju. Tur viņu gaida cilvēks, kurš izliekas par Moriartiju, taču iecere neizdodas. Zēns saprot, ka jūs neesat tas, par ko uzdodaties…

-    …jo mani nodod Tauera kraukļi.

-    Un ar to tikšanās beidzas. Zēns dodas garajā ceļā uz Haigeitu un izstāsta par notikušo tiem, kuri viņu sūtīja turp. Satikšanās nenotiks. Varbūt Moriartijs tomēr ir miris. Tāda varētu būt šo cilvēku domu gaita.

-    Un tad uzrodamies mēs.

-Jā, detektīvi no divām dažādām valstīm. Mēs zinām par zēnu. Mēs uzdodam jautājumus bet patiesība ir tāda, Čeis, ka mēs nekur tālu netikām. Varu iedomāties, ka Lavels smaidīja, mums aizejot.

-    Bet tagad viņš vairs nesmaida, es teicu un nespēju atvairīt no atmiņas lielo, sarkano brūci uz Skočija Lavela kakla. Tai bija dēmoniska smaida apveidi.

-    Kāpēc viņš ir nogalināts? Kāpēc tieši tagad? Bet te ir mūsu pirmais pavediens, pirmais norādījums par to, kas te varētu būt noticis. Durvis nav aizslēgtas.

Etelnijam Džonsam bija taisnība. Durvis, kas veda uz dārzu un ko Kleitons, mums redzot, bija atslēdzis un aizslēdzis ar atslēgu no dēļa blakus virtuves skapim, bija vaļā. Džonss nospieda rokturi, un es, juzdamies pateicīgs par svaiga gaisa vēsmu, izgāju viņam līdzi slikti koptajā zālienā, kuru mēs bijām šķērsojuši tikai vakar.

Abi aizgājām līdz mūrim un tūlīt redzējām, ka arī dārza vārti nav aizslēgti. Chubb slēdzene bija atdarīta no ārpuses. Tieši pretī iekšējai atslēgai cauri kokam bija izurbts apaļš caurums. Pēc tam

tas bija paplašināts, lai noņemtu metāla aizbīdni. Džonss uzmanīgi apskatīja izdarīto.

-    Chubb slēdzene, šķiet, nav sabojāta, viņš teica. Ja tā ir atmūķēta, tad mūsu iebrucēji ir parādījuši izcilas spējas, kas nepiemīt parastam kramplauzim vai dārzu zaglim, lai gan tāpat ir skaidrs, ka ar tādu mums šoreiz nav darīšana. Iespējams, ka viņi ir tikuši pie rezerves atslēgas. To mēs noskaidrosim. īpašu interesi izraisa otra slēdzene tā, kas bija saslēgta kopā ar aizbīdni. Jūs redzat, ka viņi ir izgriezuši durvīs caurumu, varbūt izmantodami centra urbi ar diviem vai trim asmeņiem. Tas nesaceltu lielu troksni. Bet paskatieties, kur viņi to ir novietojuši!

-    Caurums ir vienā līmenī ar slēdzeni, es teicu.

-    Tieši tā. Aprēķināts precīzi līdz collai! Pēc tam lietots metāla urbis, lai pārgrieztu ietvaru un atsegtu atslēgas robiņus. Tas ir profesionāļa darbs, bet tas nebūtu iespējams, ja iebrucēji nebūtu stāvējuši tur, kur pašlaik stāvam mēs, un precīzi iegaumējuši slēdzenes novietojumu.

-    Viņiem varēja palīdzēt kāds no mājas ļaudīm.

-    Visi mājas ļaudis ir miruši, dzīva palikusi tikai istabene. Es drīzāk sliecos domāt, ka viņi ir darbojušies patstāvīgi.

-Jūs runājat par iebrucējiem, inspektor Džons. Vai esat pārliecināts, ka tie bijuši vairāki?

-    Pavisam noteikti. Šeit ir pēdas. Viņš pamāja ar spieķi, un es, paskatījies lejup, pamanīju divējus pēdu nospiedumus, kas viens otram blakus attālinājās no mūra un veda uz mājas pusi.

-    Vīrietis un zēns, Džonss turpināja. Jūs varat redzēt, ka zēns ir bijis bezrūpīgs. Viņš gājis viegliem soļiem. Vīrietis ir atstājis dziļākus nospiedumus. Viņš ir vismaz sešas pēdas garš, un viņam kājās bijuši neparasti zābaki. Vai redzat stūraino purngalu? Viņš ir gājis nopakaļ, un zēns skrējis pa priekšu.

-    Zēns te bija gājis jau agrāk.

-Taisnība, vieglās gaitas iemesls varēja būt tas, ka viņš labi pazina apkārtni. Ievērojiet arī to, ka viņš iet uz virtuvi pa

vistaisnāko ceļu! Pagājušajā naktī, šķiet, spīdēja mēness, bet viņš nebaidījās, ka viņu var pamanīt.

-    Viņš zināja, ka mājas ļaudis ir aizmiguši.

-    Sazāļoti un cieši aizmiguši. Vēl paliek jautājums, kā zēns iekļuva mājā, bet es teiktu, ka viņš uzrāpās pa notekcauruli un ielīda otrajā stāvā. Etelnijs Džonss atlocīja tālskati uz sava spieķa un ar to nopētīja mājas augšējo daļu. Gar virtuves durvīm tiešām stiepās tieva notekcaurule, kas nebūtu izturējusi pieauguša cilvēka svaru, un varbūt tāpēc Lavels to nebija uzskatījis par vājo vietu savā aizsardzības sistēmā. Ar bērnu būtu pavisam citādi, un, kad viņš tiktu līdz otrajam stāvam…

-    Logi ir aizbultēti, Džonss turpināja. Nebūtu grūti iebāzt nazi starp rāmjiem. Pēc tam viņš pa mājas iekšieni varēja nokāpt lejā un atvērt durvis savam līdzzinātājam.

-    Tas zēns, par kuru mēs runājam… tas noteikti ir tas pats! es teicu.

-    Perijs? Par to nav šaubu. Etelnijs Džonss nolaida spieķi lejā. Citkārt man būtu grūti saistīt bērnu ar tik baisiem noziegumiem kā šie, bet es redzēju viņu kopā ar jums. Es redzēju ieroci, ko viņš nēsā līdzi. Viņš atnāca šurp. Es pats viņu izsekoju. Zēns iegāja pa dārza vārtiem, iegāja virtuvē un redzēja, ka tur tiek gatavots karijs. Acīmredzot tieši tobrīd viņš veica priekšdarbus, nolēmis atnākt šurp naktī kopā ar savu biedru. Tomēr joprojām paliek neatbildēts viens jautājums. Kāpēc Lavels mums meloja? Kāpēc viņi visi izlikās, ka zēna šeit nav bijis? Viņi bija sūtījuši Periju uz tikšanos. Nebija nekāda cita iemesla, kāpēc lai viņš ietu uz Cafй Royal. Bet kas notika pēc tam, kad viņš atgriezās viens?

-   Un, ja Perijs strādāja Lavelam, kāpēc viņš vērsās pret savu saimnieku un palīdzēja to nogalināt?

-    Es cerēju, ka jūs tur varētu ieviest kādu skaidrību. Jūsu darbs Amerikā…

-    Es varu vienīgi atkārtot to pašu, ko jums jau stāstīju, inspektor. Amerikāņu noziedznieks nepazīst nekādus šķēršļus, nekādu

lojalitāti. Līdz brīdim, kad uzradās Klarenss Devero, viņš strādāja vienatnē, bez organizācijas un sistēmas. Arī pēc tam viņš palika ļauns, nodevīgs un neaprēķināms. Noziegumi Ņujorkā bieži bija tikpat asiņaini un nesaprotami kā šis. Divi brāļi varēja saķildoties tīro nieku dēļ, un viens no viņiem vai pat abi bija pagalam. Māsas tāpat. Vai tagad jūs saprotat? Es mēģināju jūs brīdināt. Notikumi šeit, Bleidstonu namā, ir tikai sākums, pirmās brīdinājuma zīmes par indi, kas ieplūdusi jūsu zemes organismā. Varbūt vainīgais ir Devero. Varbūt pietika ar mūsu apmeklējumu pilnīgi skaidrs, ka viņš par to uzzināja, lai viņš nolemtu, ka Lavels jāapklusina. Es nezinu. Tas viss ir šķebinoši. Bet es baidos, ka izlīs vēl daudz asiņu, pirms mēs noskaidrosim patiesību.

Ilgāka kavēšanās dārzā mums neko vairs nevarēja dot, tāpēc mēs negribīgi atgriezāmies miroņu namā, par kādu šī māja bija kļuvusi. Vienīgā dzīvā kalpone Mērija Staga joprojām sēdēja virtuvē, bet neko lielu mums nevarēja pastāstīt.

-    Es strādāju pie mistera un misis Bleidstoniem, viņa šņukstēdama paskaidroja. Un teikšu jums godīgi, kungi, tolaik es biju daudz laimīgāka. Viņi bija krietna ģimene. Ar viņiem varēja justies droši. Bet tad misters Bleidstons nomira un viņi teica, ka no nākamā gada namu izīrēšot, un misis Bleidstona pierunāja mani palikt tepat. Viņa teica, ka justos labāk, ja zinātu, ka šo vietu kāds labi aprūpē.

Bet tas amerikāņu kungs man no paša sākuma nepatika. Viņam bija nejauks raksturs, un ja jūs būtu dzirdējuši, kā viņš runāja! Tādus vārdus labi audzināti kungi nelieto. Pirmā aizgāja ķēkša. Viņa to cilvēku nevarēja paciest. Un pēc tam misters Saikss nolēma, ka viņam pietiek, un viņa vietā atnāca misters Kleitons, un viņš arī man nepatika. Es teicu Annijai Annija ir mana māsa, ser, ka droši vien arī es uzteikšu darbu. Un tagad vēl šitas ārprāts!

-    Vai dārza vārti vienmēr stāvēja aizslēgti? Džonss jautāja, kad istabene bija saņēmusies.

-    Vienmēr, ser. Visi vārti, visi logi arī. Tiklīdz te ieradās misters Lavels, viņš to stingri pieprasīja. Viss bija jāaizslēdz un visas

atslēgas jāglabā noteiktā vietā. Neviens nevarēja atnākt līdz durvīm, ja misters Kleitons to neielaida, pat vēstuļu vai ēdienu piegādātājs ne.

-    Ko jūs varat teikt par misis Lavelu? Vai jums ar viņu bija kādas darīšanas?

Istabene sarāvās un, par spīti visam, nespēja noslēpt pretīguma izteiksmi sejā, un tajā brīdī es sapratu, cik grūts ir bijis viņas stāvoklis, kopš namā ieradās Skočijs ar savu kompāniju.

-    Lūdzu piedošanu, ser, bet es ļoti šaubos, vai viņa bija misis Lavela. Mēs viņu saucām vienkārši par “madāmu”, un bija jau arī īstākā madāma! Nekas šai nebija labi, tomēr darīja visu, ko misters Lavels lika. Nekad neizgāja no mājas, ja viņš negribēja.

-    Vai apmeklētāji nenāca uz šejieni?

-    Laiku pa laikam atnāca divi kungi. Es viņus daudz neredzēju. Bija tādi gari, stalti, tumšiem matiem, un viens ar ūsām. Citādi gan abi bija līdzīgi kā zirņi pākstī. Skaidrs, ka brāļi.

-    Lelands un Edgars Mortleiki, es nomurmināju.

-    Vai esat kādreiz dzirdējusi par cilvēku, kuru sauc Klarenss Devero? jautāja Džonss.

-    Nē, ser, bet viņi visu laiku runāja par kādu citu vīru un vienmēr tikai klusā balsī, bet viņš pats te nekad nerādījās. Vienreiz es dzirdēju viņa vārdu un to vairs neaizmirsu. Istabene brīdi apklusa, žņaudzīdama plaukstās mutautiņu. Gāju garām kabinetam, un misters Lavels runāja ar misteru Kleitonu… man vismaz izklausījās, ka tas bija viņš. Es neredzēju, un man neklājās noklausīties. Bet viņi runāja ļoti aizrautīgi. Un toreiz es viņus dzirdēju. “Mums vienmēr jābūt gataviem uz Moriartiju.” To teica misters Lavels. Es nezinu, kāpēc tas atstāja uz mani tādu iespaidu, bet misters Kleitons reiz pajokoja: “Tā nedari, Mērij,” viņš teica, kad es biju atstājusi vaļā durvis, “citādi profesors Moriartijs tevi nogrābs!” Tas ir briesmīgs vārds. Es dažreiz par to domāju, kad nevarēju aizmigt, un tas visu laiku riņķoja man galvā. Izskatījās, ka visa māja baidās no šī Moriartija, un ne jau bez iemesla, jo re, kas tagad ir noticis!

Neko vairāk Mērija Staga mums nevarēja pastāstīt, un Etelnijs Džonss, nobrīdinājis viņu nevienam nestāstīt par notikušo, konstebla pavadībā aizsūtīja viņu mājās. Krietnā sieviete gaidīt gaidīja, kad tiks ārā no šīs mājas, un es šaubījos, vai viņa jebkad vairs te atgriezīsies.

-    Vai tas varētu būt Moriartija darbs?

-    Moriartijs ir miris.

-Viņam varēja būt sabiedrotie, citi noziedznieki, bandas locekļi. Jūs redzējāt, kā tika nogalināts Lavels, inspektor Džons. Es tur saskatu kādu vēstījumu, kas rakstīts ar asinīm un varbūt domāts kā brīdinājums.

Džonss brīdi domāja. Jūs teicāt, ka Moriartijs un Devero esot plānojuši satikties, izveidot kriminālu apvienību…

-Jā, tā bija.

-    Bet viņi nesatikās. To mēs zinām no šifrētās ziņas, ko atradām Meiringenā. Cik varam spriest, viņiem nebija kopīgu darīšanu kāpēc lai viens gribētu nogalināt otru?

-    Varbūt Klarensam Devero bija kāda saistība ar to, kas notika pie Reihenbahas ūdenskrituma.

Džonss gurdi papurināja galvu. Pašlaik es neredzu nekādu jēgu. Man vajadzīgs laiks, lai visu pārdomātu un sakārtotu domas. Bet šeit tas nenotiks. Tagad mums jāpārmeklē māja un jānoskaidro, ko slēpj visas šīs istabas, ja tās vispār kaut ko slēpj.

Tā nu mēs ķērāmies pie sava drūmā uzdevuma, juzdamies tā, it kā pārmeklētu katakombas. Aiz katrām durvīm gulēja līķis. Sākām ar virtuves zēnu Tomasu, kas pēdējo reizi bija aizvēris acis kailā, noplukušā kambari aiz trauku mazgātavas. Viņš gulēja, joprojām ģērbies darba drēbēs, izstiepis kailās kājas uz palaga, un šis skats atstāja jūtamu iespaidu uz Džonsu. Es atcerējos, ka viņam ir bērns, varbūt tikai dažus gadus jaunāks par šo jauno upuri. Tomass bija nožņaugts. Virve joprojām rēgojās viņam ap kaklu. Nedaudzi pakāpieni veda lejup uz pagraba telpu, kurā bija mājojis un miris Kleitons. Viņam sirdī bija iedurts liels nazis, varbūt paņemts tepat no virtuves, un tas aizvien bija turpat, tāpēc sulainis izskatījās

gandrīz pienaglots pie gultas, gluži kā kukainis laboratorijā. Ar smagu sirdi mēs devāmies augšup uz bēniņu istabu, kur gulēja ķēkša. Tagad mēs zinājām, ka viņu sauc misis Vintersa, un nāvē viņa izskatījās tikpat pikta kā dzīvē. Arī viņa bija nožņaugta.

-    Kāpēc viņiem visiem bija jāmirst? es jautāju. Kaut ari viņi strādāja pie Lavela, viņi taču ne pie kā nebija vainīgi.

-       Uzbrucēji neuzdrīkstējās riskēt ar to, ka viņi var pamosties, Džonss norūca. Un pēc Lavela nāves viņiem nebūtu iemesla noklusēt to, ko zina. Tādā veidā slepkavas parūpējās, lai viņi ar mums nerunātu.

-    Zēns un sieviete ir nožņaugti, bet Kleitons nodurts.

-    Viņš no šiem trim bija visstiprākais, un, kaut gan viņš bija sazāļots, pastāvēja liela iespēja, ka viņš pamodīsies. Slepkavas nebija gatavi riskēt. Tāpēc izmantoja nazi.

Es aizgriezos. Biju redzējis pietiekami daudz. Kurp ejam tagad? es jautāju.

-    Uz guļamistabu.

Sarkanmatainā sieviete, kuru Lavels bija nosaucis par Henu, gulēja uz zosu dūnu matrača, ģērbusies sārtā batista naktskreklā ar volāniem ap kaklu un piedurknēm. Nāve šķita padarījusi viņu par desmit gadiem vecāku. Kreiso roku viņa bija atmetusi sānis, gluži kā sniegdamās pretī vīrietim, kurš bija gulējis viņai blakus, it kā viņš joprojām spētu dot mierinājumu.

-    Viņa ir nosmacēta, Džonss teica.

-    Kā jūs to zināt?

-    Uz spilvena ir lūpu krāsas pēdas. Tas bija slepkavības ierocis. Un ap degunu un muti, kur tas tika piespiests, redzami zilgani plankumi.

-Augstais Dievs debesīs! es izgrūdu. Paskatījos uz tukšo vietu ar sānis atmestajām segām. Un Lavels?

-    Viņš bija visa cēlonis.

Mēs ātri apskatījām guļamistabu, taču neko nozīmīgu neatradām. Henai bija patikušas lētas rotaslietas un dārgas drēbes: sienasskapji bija piedzīti pilni ar zīdu un taftu. Vannas istabā

atradās vairāk smaržu un tualetes piederumu nekā veselā Lord & Taylor veikala stāvā Brodvejā; vismaz tā es izmetu Džonsam. Taču patiesībā mēs abi apzinājāmies, ka cenšamies novilcināt neizbēgamo, un ar smagu sirdi devāmies lejā pa kāpnēm.

Skočijs Lavels sēdēja turpat, it kā mūs gaidīdams, un ap viņu aizvien vēl rosījās vairāki policijas darbinieki, kas būtu ļoti vēlējušies atrasties jebkur citur. Es vēroju, kā Džonss apskata līķi, balstīdamies uz spieķa un turēdamies pēc iespējas tālāk. Atcerējos, ar kādu nepatiku un naidu Lavels bija mūs sagaidījis iepriekšējā dienā. “Gribat okšķerēt, vai ne?” Ja Skočijs būtu izturējies atsaucīgāk, vai viņš būtu izvairījies no sava likteņa?

-Viņu atnesa šurp pa pusei nemaņā, Džonss konstatēja.

-    Daudzas zīmes liecina, kas te noticis. Vispirms tie atvilka krēslu un viņu piesēja.

-    Lentes!

-    Tās šeit ir tikai viena iemesla dēļ. Slepkavas paņēma lentes līdzi no guļamistabas ar noteiktu nolūku. Viņi piesēja Lavelu pie krēsla un tad, pārliecinājušies, ka viss vajadzīgais izdarīts, iešļāca viņam sejā ūdeni, lai pamodinātu. Tik daudz asiņu traucē redzēt, bet es teiktu, ka naktstērpa apkakle un piedurknes ir mitras, turklāt zemē guļ apgāzta vāze, kas atnesta šurp no virtuves. Vakar es to tur redzēju.

-    Un pēc tam?

-    Lavels pamostas. Nešaubos, ka viņš pazina abus uzbrucējus. Katrā ziņā zēnu viņš bija redzējis iepriekš. Džonss brīdi klusēja. Bet nav jēgas jums visu to aprakstīt. Jūs noteikti esat ievērojis visas detaļas pats.

-    Ievērojis esmu, es atbildēju. Bet man nepiemīt jūsu spējas izveidot kopējo ainu, inspektor. Lūdzami, turpiniet!

-    Labi. Lavels ir piesiets un bezpalīdzīgs. Varbūt viņš to vēl nezina, bet visi mājas iemītnieki ir nogalināti. Un tagad sākas viņa smagākais pārbaudījums. Viņi sāk Lavelu spīdzināt.

-    Pienaglo viņa plaukstas pie krēsla.

-    Ne tikai. Es nespēju saņemties un izpētīt sīkāk, bet man šķiet, ka ar to pašu āmuru tie ir sadragājuši viņa celi. Paskatieties, kādā stāvoklī ir viņa naktskrekla audums! Un viņi ir sašķaidījuši arī kreisās kājas papēdi.

-    Atbaidoši. Drausmīgi! Interesanti, ko viņi gribēja uzzināt?

-    Kaut ko saistībā ar organizāciju, kurai viņš strādāja.

-    Un vai viņš to atklāja?

Džonss brīdi domāja. To ir gandrīz neiespējami pateikt, bet es drīzāk domāju, ka jā. Ja viņš būtu klusējis, ievainojumi noteikti būtu pamatīgāki.

-    Un tomēr viņu nogalināja.

-     Pieļauju, ka nāve viņam bija atvieglojums. Džonss nopūtās. Es Anglijā nekad neesmu sastapies ar šādu noziegumu. Vaitčapelas slepkavības, kas man uznira prātā tūlīt pēc ierašanās, bija barbariskas un atbaidošas. Bet pat tajās nebija tādas cietsirdības un aukstasinīga aprēķina, kādu mēs redzam šeit.

-    Kurp iesim tālāk?

-    Uz kabinetu. Tur Lavels mūs sagaidīja, un, ja viņam bija kādas interesantas vēstules vai dokumenti, mēs droši vien atradīsim tos tur.

Mēs atgriezāmies jau redzētajā kabinetā. Aizkari bija atvilkti, ļaujot nedaudz ieplūst saules gaismai, tomēr telpa tik un tā izskatījās tumša un neapdzīvota bez sava saimnieka, it kā piederētu sen pamestai mājai. Tikai dienu iepriekš rakstāmgalds un krēsls bija kalpojuši par skatuvi, no kuras mūsu galvenais aktieris tilca spēlējis savu lomu. Tagad tiem vairs nebija izmantojuma, un nelasītās grāmatas izskatījās vēl nevajadzīgākas nekā iepriekš. Tomēr mēs izskatījām visas atvilktnes. Pārmeklējām plauktus. Džonss bija gandrīz pārliecināts, ka Skočijs Lavels ir atstājis aiz sevis kādas vērtīgas ziņas.

Es būtu varējis apgalvot pretējo. Zināju, ka ikviena organizācija, ja to vada tāds vīrs kā Klarenss Devero, nepieļauj nekādu risku attiecībā uz savu drošību. Vēstules nemēdz ērti mētāties

papīrgrozos, adreses nav nevērīgi uzkricelētas uz aplokšņu aizmugurēm. Šis nams bija ļoti mērķtiecīgi iekārtots tā, lai glabātu savus noslēpumus un turētu ārpasauli pienācīgā attālumā. Lavels bija nosaucis sevi par kompānijas reklamētāju, taču kabinetā nebija nekādu liecību, kas to apstiprinātu. Viņš bija neredzams cilvēks bez saiknes ar apkārtējo fonu, un visus savus plānus, stratēģijas un konspirācijas viņš acīmredzot bija paņēmis līdzi kapā.

Etelnijs Džonss centās apspiest vilšanos. Visi mūsu atrastie dokumenti bija neaizpildīti. Čeku grāmatiņa bez ierakstiem, saujiņa kvīšu par nenozīmīgiem mājsaimniecības jautājumiem, dažas kredītvēstules un parādzīmes, kas izskatījās gluži nevainojamas, ielūgums uz sarīkojumu Amerikas diplomātiskajā misijā… “amerikāņu un britu kopuzņēmuma atzīmēšana”. Tikai tad, kad Džonss šķirstīja Lavela piezīmju grāmatiņu, aizvērdams vienu tukšu lapu pēc otras, viņš piepeši apstājās un pievērsa manu uzmanību vienam atsevišķam vārdam, kas bija uzrakstīts lieliem burtiem, un tam sekoja cipars. Ap tiem bija apvilkts aplis.

“HORNERS 13”

-    Ko jūs par to domājat? viņš noprasīja.

-     Homērs? es prātoju. Vai tas varētu attiekties uz Periju? Viņam bija apmēram trīspadsmit gadu.

-    Manuprāt, viņš bija vecāks. Džonss pasniedzās atvilktnes dibenā un kaut ko tur atrada. Kad viņš izvilka roku, es redzēju, ka tajā ir skūšanās ziepju gabals, pavisam jauns un vēl neatvērtā iesaiņojumā. Diezgan dīvaina vieta, kur glabāt tādu mantu, viņš sacīja.

-    Vai jūs domājat, ka tam varētu būt nozīme?

-    Varbūt. Bet pagaidām es neredzu, kāda.

-    Šeit nekā nav, es teicu. Nav nekā tāda, kas mums varētu noderēt. Es sāku nožēlot, ka vispār atnācām uz šo namu. Tas viscaur tinas noslēpumos un nedod mums nekādu pavedienu.

-    Neatmetiet cerības! Džonss atbildēja. Varbūt mūsu ceļš ir tīts miglā, tomēr mūsu ienaidnieks ir atklājis sevi. Tagad mēs vismaz skaidri redzam frontes līnijas.

Viņš tik tikko bija paguvis to pateikt, kad mūs pārtrauca kņada no priekštelpas. Bija ieradies kāds apmeklētājs. Policisti centās nelaist to tālāk. Mēs dzirdējām dusmās paceltas balsis, un starp tām es saldausīju pazīstamu amerikāņu akcentu.

Mēs ar Džonsu izsteidzāmies no kabineta un ieraudzījām kalsnu, diezgan gurdenu vīrieti ar melniem matiem, kas ieeļļotā vilnī klājās virs pieres, ar mazām acīm un labi koptām ūsām, kas karājās pāri virslūpai. Salīdzinājumā ar Skočiju Lavelu, kas bija izstrāvojis varmācību, šis cilvēks drīzāk šķita slēpjam sevī vēsi apsvērtus draudus. Viņš spētu nogalināt bet pirms tam visu labi apdomātu. Daudzi cietumā pavadītie gadi bija atstājuši savas pēdas, jo viņa āda izskatījās nedabiski bāla un nedzīva. Šo iespaidu vēl vairāk paspilgtināja tas, ka atnācējs bija viscaur ģērbies melnā cieši piegulošos ceļgalu garuma svārkos un lakādas kurpēs un rokā turēja melnu spieķi, izslējis to gluži kā ieroci, lai atvairītu policistus, kas bija sastājušies viņam pretī un centās nelaist tālāk. Viņš nebija ieradies viens. Kopā ar viņu mājā bija ienākuši jauni cilvēki, kas stāvēja viņam apkārt pēc izskata spriežot, tīrie huligāni, gadus divdesmit veci jaunekļi bālām sejām, skrandainām drēbēm, nūjām rokās un smagiem zābakiem kājās.

Viņi visi bija redzējuši, kas noticis ar Skočiju Lavelu. Kā gan no tā varētu izvairīties? Atnācējs skatījās uz līķi ar šausmām, bet reizē ar riebumu, it kā šāds notikums mestu viņam personīgu apvainojumu.

-    Pie velna, kas te notiek? viņš nodārdināja. Kad Džonss iznāca no kabineta, viņš apsviedās apkārt un noprasīja: Kas jūs tāds esat?

-    Mani sauc Etelnijs Džonss. Es esmu detektīvs no Skotlendjarda.

-    Detektīvs! Nu, tas var noderēt. Bet drusku par vēlu, vai ne? Vai jūs zināt, kas šito nostrādāja? Tas bija tas pats amerikāņu

akcents, ko biju dzirdējis iepriekš šī nama kabinetā. Viņa valoda nebija tik primitīva kā Lavelam, tomēr skaidri varēju pateikt, ka viņš ir atbraucējs no Ņujorkas.

-    Es ierados šeit pavisam nesen, Džonss atbildēja. Vai jūs pazīstat šo cilvēku?

-    Es viņu pazinu. Jā.

-    Un kas jūs esat?

-    Neesmu pārliecināts, ka gribu nosaukt jums savu vārdu.

-Jūs neatstāsiet šo namu, iekams to nebūsiet izdalījis, ser. -

Etelnijs Džonss bija izslējies visā augumā, balstīdamies uz sava spieķa. Viņš skatījās amerikānim tieši acīs. Es esmu britu policijas inspektors, Džonss turpināja. Jūs esat ienācis mežonīgas un neizskaidrojamas slepkavības teritorijā. Ja jums ir kāda informācija, jūsu pienākums ir darīt to man zināmu, bet, ja atteiksieties, varu apsolīt, ka pavadīsiet nakti Ņūgeitā tāpat kā šie pašpuikas, kas jūs sargā.

-    Es zinu, kas viņš ir! es iesaucos. Viņu sauc Edgars Mortleiks.

Vīrietis pievērsa man savu mazo, melno acu skatienu. Jūs mani pazīstat, viņš teica, bet mēs neesam tikušies. Viņš paostīja gaisu. No Pinkertoniem?

-    Kā jūs uzminējāt?

-    To smaku es pazītu jebkur. Ņujorka? Čikāga? Vai varbūt Filadelfija? Nav svarīgi. Šā vai tā, esat aizkūlies diezgan tālu no mājām, vai ne, cilvēk? Amerikāņa smaidā jautās tāda pašpārliecība un savaldība, kas gluži vai stindzināja. Šķita, ka viņš pat nejūt asiņu smaku un neredz salauzīto, sakropļoto līķi, kas atradās šajā pašā telpā tikai dažus soļus no viņa.

-    Un kas jūs ir atvedis šurp? jautāja Džonss.

-    Tā ir mana darīšana! Mortleiks ņirdzīgi atmeta. Jums gar to nav nekādas daļas.

Džonss pagriezās pret tuvāko policijas konsteblu, kas ar augošu satraukumu bija klausījies šajā vārdu apmaiņā.

-    Es gribu, lai jūs arestējat šo cilvēku! viņš iesaucās. Es viņu apsūdzu izmeklēšanas kavēšanā. Konstebls vilcinājās.

-    Dariet savu pienākumu! Džonss atkārtoja.

Nekad neaizmirsīšu šo brīdi. Džonss un Mortleiks skatījās viens otram acīs, ap viņiem stāvēja apmēram pusducis policijas ierēdņu, un tiem pretī bandītu pulciņš. Saspringtā gaisotne vēstīja kara pieteikumu. Un visa vidū klusi sēdēja Skočijs Lavels, kas pret savu gribu bija izraisījis notikušo, bet šajā brīdī šķita gandrīz aizmirsts.

Tad Mortleiks atkāpās. Nav nekādas vajadzības! viņš teica, izspiezdams tikko jaušamu smaidu miroņgalvai līdzīgajā sejā.

-    Kāpēc lai es traucētu britu policijas darbu? Viņš pacēla niedres nūju un pamāja uz mirušo. Mums ar Skočiju bija kopīgas biznesa darīšanas.

-    Viņš teica, ka esot kompānijas reklamētājs.

-    Ak tā viņš teica? Nu, viņš ir nodarbojies ar daudz ko. Ieguldīja līdzekļus nelielā klubā, kas man pieder Meifērā. Līdzdibinātājs, tā varētu teikt.

-    Vai tas gadījumā nav Bostoniešu klubs? es jautāju. Šo nosaukumu es atcerējos. Tur pēc ierašanās Anglijā bija apmeties Džonatans Pilgrims.

Tas Mortleikam bija pārsteigums, kaut gan viņš centās to neizrādīt. Jā, tas pats! viņš atsaucās. Redzu, ka esat cītīgi strādājis, Pinkerton. Vai varbūt jūs esat kluba biedrs? Mums ir daudz Amerikas viesu. Tomēr es šaubos, vai jūs to varētu atļauties.

Nepievērsu tam uzmanību. Vai Klarenss Devero arī ir šī mazā uzņēmuma partneris?

-    Es nepazīstu nekādu Klarensu Devero.

-    Domāju, ka pazīstat gan.

-   Jūs maldāties.

Man pietika. Es zinu, kas jūs esat, Edgar Mortleik! es teicu.

-     Esmu redzējis jūsu varoņdarbu sarakstu. Banku aplaupīšana.

Seifu uzlaušana. Gads Tombs cietumā par bruņotu uzbrukumu. Un tās ir tikai pašas nesenākās lietas.

-    Es jums iesaku izteikties uzmanīgāk! Mortleiks paspēra dažus soļus man pretī, un viņa pavadoņi nervozi pievirzījās tuvāk, vērodami, ko saimnieks darīs. Tas viss bija pagātnē! viņš iešņācās. Tagad es atrodos Anglijā… Esmu Amerikas pilsonis, man pieder cienījams uzņēmums, un jūsu uzdevums, šķiet, ir mani aizsargāt, nevis vajāt! Mortleiks pamāja uz mirušo Lavelu. Un attiecībā uz manu nelaiķa partneri jūs šo uzdevumu nepavisam neesat spējis veikt. Kur ir viņa sieviete?

-    Ja jūs runājat par Henrietu, viņa ir augšstāvā, Džonss teica. Arī viņa ir nogalināta.

-    Un pārējie?

-    Visi mājas iemītnieki ir noslepkavoti.

Mortleiks pirmo reizi izskatījās izsists no sliedēm. Vēlreiz uzmetis skatienu asiņu peļķei, viņš pretīgumā savilka lūpas. Man te vairs nav ko darīt, viņš paziņoja. Atstāšu jūs, abus kungus, izošņāt māju!

Pirms kāds paguva viņu aizkavēt, Mortleiks izgāja pa durvīm tikpat bravūrīgā gaitā, kā bija ienācis. Visi trīs bandīti viņam sekoja cieši pa pēdām, un es sapratu, ka to galvenais uzdevums ir aizsargāt savu saimnieku, veidot dzīvu sienu starp viņu un ārpasaules ienaidniekiem.

-    Edgars Mortleiks, es noteicu. Banda liek sevi manīt!

-    Un tas var mums palīdzēt. Džonss paskatījās uz atvērtajām durvīm.

Mortleiks bija izgājis cauri dārzam un devās ārā pa vārtiem. Noskatījāmies, kā viņš iekāpj karietē, kas gaidīja ārpusē; kad iekāpusi bija arī miesassargu trijotne, atskanēja pātagas plīkšķis, un mūsu viesi nozuda Haigeitas kalna virzienā. Man uzzibēja doma: ja Skočija Lavela un viņa mājas iemītnieku slepkavībai vajadzēja nozīmēt vēstījumu, tad tas pavisam noteikti bija izdevies.

ASTOTĀ NODAĻA. Skotlendjards

Ja Heksama viesnīcai bija kādas priekšrocības to saraksts gan nebija garš tad viena no tām bija Londonas centra tuvums. Arī šoreiz brokastu zāle bija tukša, un pēc maltītes es pagriezu muguru piktajai istabenei un saīgušajam apkalpotājam un devos ārā, nolēmis iet pa Krastmalu, kā Džonss bija ieteicis iepriekšējā dienā.

Gar Temzu stiepās gara bulvāra koku rinda, un upes ūdens mirgoja saulē. Gaisā strāvoja spirgts pavasara vējš, un, man izejot no viesnīcas, garām aizslīdēja melns upes tvaikonis ceļā uz Londonas ostu. Es apstājos un noskatījos, kā tas aizpeld, un tieši tajā brīdī mani pārņēma dīvaina sajūta, it kā mani kāds novērotu. Vēl bija agrs, un apkārt nebija daudz cilvēku: sieviete stūma bērnu ratiņus, vīrietis ar katliņu galvā veda pastaigā suni. Es pagriezos un paskatījos atpakaļ uz viesnīcu. Un tad es viņu ieraudzīju stāvam aiz otrā stāva loga un pētām ielu. Vajadzēja tikai mirkli, lai es saprastu, ka viņš atrodas istabā tieši blakus manējai. Tas bija tas pats cilvēks, kuru es visu nakti biju dzirdējis klepojam. Viņš atradās pārāk tālu, turklāt logi bija pārāk netīri, lai es viņu varētu skaidri saskatīt. Viņam bija tumši mati un tumšs apģērbs. Viņš izskatījās gandrīz nedabiski nekustīgs. Varbūt vainīga bija mana iztēle, bet šķita, ka viņa acis cieši urbjas manī. Tad viņš pastiepa roku un aizvilka logam priekšā aizkarus.

Centos izmest viņu no prāta un devos tālāk. Tomēr pastaiga man vairs nesagādāja prieku, un es jutos neomulīgi, pats īsti neaptverdams iemeslu.

Pēc stundas ceturkšņa es nokļuvu pie Skotlendjarda, labi pazīstamās, iespaidīgās ēkas, kura aizņēma teritoriju starp Viktorijas krastmalu un Vestminsteru (kaut gan tā īstenā adrese bija Vaitholpleisa. Tā bija arī ļoti neglīta ēka vismaz tā es spriedu, šķērsodams bulvāri un meklēdams galveno ieeju. Radās iespaids, it kā arhitekts pēc celtniecības sākšanas būtu mainījis sākotnējās domas. Divi skarba granīta stāvi piepeši pārtapa sarkanbaltā ķieģeļu rakstā ar izsmalcinātiem logiem un flāmu stila tornīšiem, radot iespaidu, it kā viena uz otras būtu sakrautas divas atsevišķas ēkas. Celtnei piemita arī kaut kas no cietuma gaisotnes. Tās četri spārni ieskāva pagalmu, kurā tik tikko iespīdēja saule. Ņūgeitas cietumniekiem pastaiga droši vien šķita patīkamāka nekā šeit iesprostotajiem nabaga policijas ierēdņiem.

Etelnijs Džonss mani gaidīja un sveicinādams pacēla roku. -Jūs saņēmāt manu ziņu! Lieliski. Sapulce sāksies pavisam drīz. Tā būs diezgan īpaša. Spriežot pēc visa šeit pavadītā laika, varu sacīt, ka tā būs gandrīz unikāla. Sakarā ar Haigeitas slepkavībām šeit pulcēsies ne mazāk par četrpadsmit vecākajiem izmeklēšanas inspektoriem. Mēs neļausim nekam tamlīdzīgam atkārtoties, Čeis. Tas pārsniedz jebkādas robežas.

-    Vai man būs atļauts piedalīties?

-    Nebija viegli to panākt. Nemēģināšu tēlot pretējo. Lestreids bija pret, un Gregsons tāpat. Kad pirmoreiz tikāmies, es jums teicu: šeit daudzi uzskata, ka mums nevajag iesaistīties nekādās darīšanās ar tādu komerciālu detektīvu aģentūru kā Pinkertoni. Pēc manām domām, ir muļķīgi atteikties no sadarbības, ja mums ir kopēji mērķi. Tomēr šoreiz man izdevās pārliecināt viņus, ka jūsu klātbūtne ir ļoti svarīga. Nāciet, mums laiks iet iekšā!

Mēs uzkāpām pa platu pakāpienu posmu un iegājām lielā priekštelpā, kur aiz augstām letēm stāvēja vairāki konstebli

formas tērpos, pārbaudīdami ienācēju ieteikuma vēstules un pases. Džonss bija jau nokārtojis man visas atļaujas, un mēs kopā devāmies augšā pa kāpnēm cauri lielai cilvēku drūzmai vīri formas tērpos, ierēdņi un ziņneši, cits citu grūstīdami, steidzās abos virzienos.

-    Šī ēka jau tagad mums ir par mazu, Džonss sūrojās, un mēs te esam darbojušies tikai nepilnu gadu! Celtniecības laikā vīri pagrabā atrada nogalinātu sievieti.

-    Kas viņu nogalināja?

-    Nav zināms. Nevienam nav ne jausmas, kas viņa bijusi un kā te nokļuvusi. Vai jums neliekas savādi, Čeis, ka Eiropas labākie policijas spēki izvēlējušies iekārtot mītni neatrisināta nozieguma vietā? Mēs sasniedzām trešo stāvu un pagājām garām vairākām vienādā atstatumā izvietotām durvīm. Džonss garāmejot pamāja uz vienām no tām. Mans kabinets. No labākajām telpām var redzēt upi.

-    Un no jūsējās?

-                Es skatos uz četrstūra iekšpagalmu. Viņš pasmaidīja.

-    Varbūt pēc tam, kad jūs un es atrisināsim šo lietu, viņi nolems mani pārvietot citur. Bet es vismaz atrodos netālu no dokumentu glabātavas un telegrāfa telpas.

Mēs nupat bijām pagājuši garām atvērtām durvīm, aiz kurām patiešām darbojās apmēram ducis vīru tumšos uzvalkos, sēdēdami pie galdiem vai aiz augstas letes, pārliekušies pār telegrāfa aparātiem, un visapkārt viņiem mētājās papīri un apdrukātas lentes.

-    Cik ātri jūs varat sazināties ar Ameriku? es jautāju.

-    Ziņu iespējams nosūtīt dažu minūšu laikā, Džonss atbildēja. Vairāk laika paņem drukāšana, un, ja materiālu ir daudz, tā var prasīt vairākas dienas. Vai gribat sazināties ar savu kantori?

-    Man jānosūta viņiem ziņojums, es teicu. Kopš aizbraucu, viņi neko no manis nav saņēmuši.

-    Patiesībā prātīgāk būtu, ja jūs vērstos Centrālajā telegrāfa, kas atrodas Ņūgeitstrītā. Iespējams, ka viņi būtu atsaucīgāki.

Izgājuši pa vairākām durvīm, mēs nokļuvām lielā, smacīgā telpā, kuras logi bija izvietoti nišās un, šķiet, traucēja ieplūst gaismai. Lielāko daļu istabas aizņēma milzīgs galds ar noapaļotiem galiem, un izskatījās, ka tas nevis vieno cilvēkus, bet drīzāk nošķir citu no cita. Es nekad nebiju redzējis tik plašu pulēta koka virsmu. Istabā bija jau deviņi vai desmit cilvēki; pāris no viņiem smēķēja pīpi un klusi sarunājās savā starpā. Viņu vecums bija dažāds es teiktu, aptuveni no divdesmit pieciem līdz piecdesmit gadiem. Arī viņu apģērbs bija visai atšķirīgs. Kaut gan lielākā daļa valkāja elegantus svārkus līdz ceļgaliem, vienam mugurā bija tvīda uzvalks, bet kāds cits bija pavisam neparasti ģērbies zaļā pusmētelī ar kakla lakatiņu.

Tieši šis cilvēks mūs pamanīja pirmais un enerģiski devās mums pretī, gluži kā grasīdamies mūs arestēt. Pirmajā brīdī man radās iespaids, ka šo vīru nav iespējams iztēloties citādu kā vienīgi policijas darbinieka lomā. Viņš bija kalsns un lietišķs, ar tumšām, vērīgām acīm, kas raudzījās manī tā, it kā es un jebkurš cits, ko viņam gadītos sastapt, noteikti censtos kaut ko noslēpt. Kad viņš ierunājās, balss izklausījās gandrīz apzināti nedraudzīga.

-    Ahā, Džons! viņš iesaucās. Šis laikam ir tas kungs, par kuru jūs stāstījāt.

-    Mani sauc Frederiks Čeiss, es teicu, sniegdams roku.

Viņš to īsi paspieda. Lestreids, vīrietis atsaucās, mazajām acīm modri zibot. Es labprāt teiktu, ka priecājos redzēt jūs mūsu nelielajā pulkā, bet diez vai “priecāties” būtu atbilstošs vārds. Šis ir savāds laiks. Notikumi Bleidstonu namā… tie ir ļoti, ļoti nelāgi. Grūti pateikt, ko tie vēsta.

-    Esmu šeit, lai piedāvātu jums palīdzību, ja tas iespējams, es draudzīgi teicu.

-    Interesanti, kuram palīdzība vajadzīga visvairāk? Nu, gan redzēsim!

Tikmēr istabā bija ienākuši vēl daži darbinieki, un beidzot durvis tika aizvērtas. Džonss pamāja, lai sēstos viņam blakus.

-    Kādu laiku neko nesakiet, viņš klusi teica. Un esiet uzmanīgi ar Lestreidu un Gregsonu.

-    Kāpēc?

-    Ja piekritīsiet vienam, satracināsiet otru. Jugals, tur pretī, ir krietns vīrs, bet vēl nav stingri nostājies uz kājām. Un viņam blakus… Džonss pameta skatienu uz vīrieti ar augstu pieri un dedzīgām acīm, kurš sēdēja galda galā. Kaut gan fiziskā nozīmē viņš neizskatījās iespaidīgākais no klātesošajiem, kaut kas viņa personā liecināja par lielu iekšēju spēku. Aleks Makdonalds. Es uzskatu, ka viņam ir vislabākās smadzenes mūsu jomā, un, ja kāds spēs pavērst izmeklēšanu pareizā virzienā, tad tas būs viņš.

Liels, aizelsies vīrietis iekārtojās sēdeklī tieši man pretī. Viņam mugurā bija cieši pieguloši svārki ar cilpu un lentīšu rotājumu aizdares vietā. Bredstrīts, viņš norūca.

-    Frederiks Čeiss.

-     Priecājos. Vīrietis izņēma tukšu pīpi un paklaudzināja ar to pa galdu sev priekšā.

Inspektors Lestreids atklāja sapulci ar nepiespiestu autoritāti, kas viņam, šķiet, piemita lielākā mērā nekā pārējiem šajā telpā.

-    Kungi! viņš teica. Pirms mēs ķeramies pie ļoti nopietnā jautājuma, kura dēļ esam šeit sanākuši kopā, mums pienākas apliecināt cieņu ļoti labam draugam un kolēģim, kuru nesen esam zaudējuši. Es, protams, runāju par misteru Šerloku Holmsu, ko mēs daudzi pazīstam personīgi un kas ar savu slavu ir pazīstams arī plašai publikai. Teikšu atklāti: viņš man ir ievērojami palīdzējis vairākos gadījumos, sākot jau ar Loristengārdenzas lietu pirms vairākiem gadiem. Tiesa, viņam piemita dažas dīvainības, kaut vai prasme izaust savas izsmalcinātās teorijas no zila gaisa, un, lai gan krietna daļa no tām bija tīrie minējumi, mēs nekādi nevaram noliegt, ka viņam bieži izrādījās taisnība, un es esmu

pārliecināts, ka pēc nelaimīgā notikuma pie Reihenbahas ūdenskrituma mums viņa ļoti pietrūks.

-    Vai pastāv iespēja, ka viņš varētu būt izglābies? Runātājs bija jauns, eleganti ģērbies cilvēks, kas sēdēja apmēram galda garākās malas vidū. Viņa līķis taču netika atrasts.

-    Taisnība, Forester, Lestreids piekrita. Bet mēs visi esam lasījuši viņa vēstuli.

-    Es pats biju tajā briesmīgajā vietā, sacīja Džonss. Ja viņš cīnījās ar Moriartiju un nokrita lejā no kraujas, pastāv ļoti niecīga varbūtība, ka viņš varētu būt izglābies.

Lestreids svinīgā nopietnībā pakratīja galvu. Atzīšos, ka dažos agrākajos gadījumos esmu kļūdījies, viņš teica. Galvenokārt tajos, kas bija saistīti ar Šerloku Holmsu. Tomēr šoreiz es esmu izpētījis visas iespējamās liecības un varu jums nešaubīgi sacīt, ka viņš ir miris. Esmu gatavs likt ķīlā savu reputāciju.

-    Aplami būtu izlikties, ka Šerloka Holmsa zaudējums mums nav nekāda katastrofa, teica vīrietis, kurš sēdēja man pretī. Viņš bija gaišmatains gara auguma cilvēks, un, kad viņš ierunājās, Džonss man pačukstēja: Gregsons! Vīrietis turpināja: Jūs pieminējāt Loristengārdenzas notikumu, Lestreid. Bez Holmsa to nebūtu izdevies atrisināt. Atcerieties, jūs bijāt gatavs pārmeklēt visu Londonu, lai atrastu meiteni, vārdā Reičela, bet patiesībā upura atstātais pavediens bija vārds Rache, vācu valodā “atriebība”. Vairāki klātesošie pasmaidīja, un daži pat skaļi iesmējās.

-    Tomēr ari šim mākonim ir zelta maliņa, teica inspektors Jugals. Turpmāk vismaz mūs vairs neizsmies viņa biedrs, doktors Vatsons. Es vienmēr esmu uzskatījis, ka viņa skribelējumi nedara neko labu mūsu reputācijai.

-    Holmss bija traki dīvains vīrs! iesaucās cits sapulces dalībnieks. Runādams viņš berzēja pensneju starp rādītājpirkstu un īkšķi, it kā gribēdams labāk saredzēt pārējos. Es strādāju kopā ar viņu toreiz notikumā ar pazudušo zirgu, Sudraba Pakavu. Ļoti savāds īpatnis. Šerloks Holmss, ne jau zirgs. Viņam bija

paradums runāt mlldās. Iedomājieties, suns nakti neesot rējis! Es viņu apbrīnoju. Man viņš patika. Bet es ļoti šaubos, vai man viņa pietrūks.

-    Man Holmsa metodes vienmēr šķita aizdomīgas, Foresters piekrita. Viņa stāstījumā viss izklausījās ļoti vienkārši, un mēs neapšaubījām viņa vārdus. Bet vai tiešām ir iespējams pēc rokraksta noteikt cilvēka vecumu? Vai uzminēt auguma garumu, izmērot viņa soli? Holmsa secinājumi bieži bija nepamatoti, nezinātniski un reizēm pat absurdi. Mēs viņam ticējām, jo viņš guva panākumus, tomēr tas nebija stabils pamats mūsdienu detektīva darbam.

-    Viņš mūs visus pataisīja par muļķiem! iesaucās cits inspektors. Taisnība, ari man viņa lietpratība reiz palīdzēja. Bet vai galvenais nebija tas, ka mēs kļuvām pārāk atkarīgi no mistera Holmsa? Vai mēs vispār kaut ko atrisinājām bez viņa līdzdalības? Viņš paskatījās uz kolēģiem pa labi un pa kreisi. Lai cik smags būtu šis zaudējums un lai cik nepateicīgi izklausītos mani vārdi, varbūt mums Holmsa aiziešanu vajadzētu uzlūkot kā izdevību pašiem gūt panākumus saviem spēkiem?

-    Labi teikts, inspektor Lanner! Runātājs bija Makdonalds, un tagad visas acis pievērsās viņam. Es pats nekad neesmu ticies ar Holmsu, viņš turpināja, runādams ar neskaidru skotu akcentu. Laikam mēs visi piekritīsim, ka viņš ir pelnījis mūsu pateicību un cieņu, tomēr tagad mums jāiet tālāk. Labi vai slikti, viņš ir atstājis mūs pašu ziņā, un tagad, kad esam to atzinuši, domāsim par savu kārtējo lietu! Viņš paņēma papīra lapu no galda sev priekšā un sāka lasīt: Misters Skots Lavels, pēc spīdzināšanas pārgriezta rīkle. Henrieta Bārlova, nosmacēta. Pīters Kleitons, mums jau pazīstams sīks likumpārkāpējs, nodurts ar nazi. Tomass Džerolds un Lūsija Vintersa, abi nožņaugti. Visi cienījamas apkaimes nama iemītnieki noslepkavoti vienā naktī. Kaut kas pilnīgi nepieļaujams, kungi! Tā nedrīkst notikt!

Visi ldātesošie apstiprināja to ar piekrītošu balsu murdoņu.

-    Un, ja pareizi saprotu, šīs nav pirmās ļaundarības, kas nesen notikušas Haigeitā, Lestreid?

-    Taisnība. Pirms nepilna mēneša tur tika noslepkavots jauns vīrietis, vārdā Džonatans Pilgrims. Sasietas rokas, šāviens galvā. Lestreids paskatījās uz mani tā, it kā es būtu atbildīgs par notikušo, un īsu mirkli manī uzbangoja dusmu vilnis. Es biju tuvu pazinis Pilgrimu. Tieši viņa nāve vairāk nekā viss pārējais bija mudinājusi mani meklēt Klarensu Devero. Tomēr es sapratu, ka tāda vienkārši ir Lestreida maniere. Nekas ļauns ar to nebija domāts. Pie Pilgrima atrastie dokumenti liecināja, ka viņš ir amerikānis un Anglijā ieradies pavisam nesen, Lestreids turpināja. Acīmredzot viņam bija interese par Lavelu, jo līķis tika atrasts pavisam netālu no Bleidstonu nama.

Es jutu, ka man laiks kaut ko sacīt, un nevilcinājos to darīt.

-    Pilgrims izmeklēja Klarensa Devero lietu, es teicu. Tieši ar tādu mērķi es pats viņu atsūtīju šurp. Devero un Lavels sadarbojās savā starpā un kaut kā atklāja manu aģentu. Viņi bija tie, kas nogalināja Pilgrimu.

-    Bet kas tādā gadījumā nogalināja Lavelu? jautāja Bredstrīts.

Makdonalds pacēla roku. Mister Čeis, viņš teica, inspektors Džonss mums sīki izstāstīja, kāpēc jūs esat Londonā, un man jāteic, ka jūsu klātbūtni mūsu sapulcē šodien pieļāva tikai šīs lietas īpašie apstākļi.

-    Esmu par to pateicīgs.

-    Pateikties varat inspektoram Džonsam. Mēs drīz jūs uzklausīsim. Bet, manuprāt, lai mēs izdibinātu šo atbaidošo slepkavību iemeslus, mums jāatgriežas pašā sākumā… pat pie Reihenbahas ūdenskrituma. Viņš pagriezās pret kādu no inspektoriem, kurš līdz šim nebija izteicies. Tas bija sirms, sīka auguma vīrietis, kas nervozi knibināja nagus un izskatījās pēc cilvēka, kurš nevēlas, lai viņu pamanītu. Inspektor Paterson, viņš teica, jūs panācāt Moriartija bandas aizturēšanu. Jūs sekmējāt viņa aizbēgšanu

no Anglijas. Domāju, ka jums būtu sīki jāizstāsta mums pārējiem, kas toreiz notika.

-    Protams. Patersons runādams nepacēla skatienu, it kā viņa sakāmais būtu ierakstīts galda virsmā. Jūs laikam visi zināt, ka misters Holmss šogad februāri uzsāka sarunu ar mani, kaut gan viņa nolūks, manuprāt, bija tikties ar Lestreidu.

-    Es tobrīd strādāju pie citas lietas, Lestreids paskaidroja, pikti saraucis pieri.

-Ja nemaldos, Vokingā. Nūjā, un jūsu prombūtnes laikā misters Holmss atnāca pie manis un lūdza sadarboties, lai notvertu un arestētu bandu, kura jau kādu laiku darbojās Londonā vismaz tā viņš teica -, un it īpaši viņš gribēja arestēt vienu konkrētu cilvēku.

-    Profesoru Moriartiju, norūca Džonss.

-    Tieši tā. Jāteic, ka tolaik viņa vārds man bija svešs, un, kad Holmss paskaidroja, ka šis cilvēks esot slavens visā Eiropā ar kādu savu izgudroto teoriju un turklāt esot Matemātikas katedras vadītājs vienā no mūsu prestižākajām universitātēm, es nodomāju, ka viņš zobojas par mani. Taču Holmss runāja pilnīgi nopietni. Viņš raksturoja Moriartiju ļoti drūmiem vārdiem un pēc tam uzrādīja liecības, pēc kurām vairs nepalika nekādu šaubu par viņa teikto.

Līdz iepriekšējā mēneša sākumam es ar inspektora Bartona palīdzību biju uzskicējis shēmu varētu teikt, karti -, kas uzrādīja neparastu, savstarpēji saistītu Londonas noziedzības tīklu.

-    Ar Moriartiju centrā, Bartons piebilda, ievilkdams pīpes dūmu.

-Jā. Varu piebilst, ka mums palīdzēja daudzi ziņotāji, kas pēkšņi bija nolēmuši kļūt atklāti. Gluži vai šķita, ka viņi, nojauzdami Moriartija stāvokļa pasliktināšanos, grib izmantot šo brīdi, lai atriebtos, jo viņa vara, protams, balstījās uz iebiedēšanu un draudiem. Mēs saņēmām anonīmas vēstules. Nāca gaismā liecības par agrākiem noziegumiem, par kuriem mēs pat nebijām zinājuši. Moriartija ceļš no aizkulisēm līdz skatuves centram bija ļoti īss,

\

\

un pēc Holmsa dotā signāla jo pareizā brīža izvēle viņam šķita ļoti svarīga mēs devāmies triecienā. Vienā nedēļas nogalē izdarījām arestus Holbornā, Klerkenvelā, Islingtonā, Vestminsterā un Pikadilli. Nokļuvām pat līdz Raislipas un Norberijas namiem. Aizturējām sabiedrībā ļoti cienītus cilvēkus skolotājus, brokerus, pat arhidiakonu. Pirmdien es varēju telegrafēt Holmsam, kas tobrīd atradās Strasbūrā, ka esam aizturējuši visu bandu.

-     Visu, tikai ne pašu vadoni, Bartons apstiprināja, un ap galdu sēdošie inspektori, kas bija uzmanīgi klausījušies, drūmā klusumā pamāja ar galvu.

-     Tagad mēs zinām, ka Moriartijs dzina pēdas Holmsam, Patersons turpināja. Es jūtos vismaz daļēji atbildīgs par to, kas notika turpmāk, tomēr vienlaikus neticu, ka Holmss neko tādu nebija gaidījis. Kāpēc lai citādi viņš tik piepeši būtu aizceļojis no Anglijas? Lai nu kā, stāvoklis ir tāds, kāds ir. Mēs ar Bartonu arī tagad strādājam pie apsūdzībām, un lieta drīz nokļūs tiesā.

-    Teicams darbs, Makdonalds sacīja. Brīdi viņš ldusēja, saraucis pieri. Bet vai es vienīgais saskatu šeit kādu neatbilstību? Šā gada februārī jūs ar Šerloku Holmsu sākat savilkt loku ap Moriartiju, un apmēram tajā pašā laikā kāds amerikāņu noziedznieks, vārdā Klarenss Devero, ierodas Londonā, lai dibinātu sakarus ar šo pašu Moriartiju. Kā tas iespējams?

-    Devero nezināja, ka Moriartija laiks tuvojas beigām, teica cits inspektors. Mēs visi esam redzējuši šifrēto vēstuli. Viņi vienojās satikties tikai aprīlī.

-    Devero Moriartijam varēja būt ļoti noderīgs, pieļāva Gregsons. Viņa ierašanās bija īstajā brīdī. Moriartijs bēga. Devero būtu varējis palīdzēt viņam atjaunot impēriju.

-    Nepiekrītu! Lestreids iesita ar dūri pa galdu un pikti paskatījās apkārt. Klarenss Devero! Klarenss Devero! Tas viss ir tīrās fantāzijas! Mēs par Klarensu Devero nezinām neko. Kas viņš ir? Kur viņš dzīvo? Vai viņš joprojām ir Londonā? Vai viņš vispār eksistē?

-    Mēs neko nezinājām ari par Moriartiju, pirms Šerloks Holmss pievērsa viņam mūsu uzmanību.

-Moriartijs bija reāla persona. Bet es ierosinu vērsties pie Pinkertona aģentūras Ņujorkā. Es gribētu redzēt ikvienu liecību, kas ir viņu rīcībā attiecībā uz šo cilvēku.

-    Tas nav vajadzīgs, es teicu. Man ir līdzi visu lietu kopijas, un es ar lielāko prieku jums tās parādīšu.

-Jūs aizbraucāt no Amerikas pirms trim nedēļām, Lestreids iebilda. Tajā laikā daudz kas varēja mainīties. Un neņemiet ļaunā, mister Čeis, jūs tomēr esat jaunākais aģents šajā firmā. Ja es gribētu uzzināt pēdējos jaunumus, es nerunātu ar policijas konsteblu. Es labprātāk saistītos ar tiem cilvēkiem, kuri jūs atsūtīja šurp.

-    Es esmu vecākais izmeklētājs, ser. Taču negribu ar jums strīdēties. Es sapratu, ka nav vajadzības šo cilvēku izaicināt. Jums jāvēršas pie paša mistera Roberta Pinkertona. Viņš mani norīkoja izmeklēt šo lietu un uzmanīgi seko visām norisēm.

-    Mēs to darīsim. Makdonalds kaut ko pierakstīja uz lapiņas sev priekšā.

-    Klarenss Devero atrodas šeit, Londonā. Par to es esmu pārliecināts. Esmu dzirdējis cilvēkus pieminam viņa vārdu un izjutis viņa ldātbūtni.

Runātājs bija manāmi jaunāks par pārējiem sapulces dalībniekiem. Biju ievērojis, ka viņš garo runu laikā sēž krēslā, saspringti izslējies, it kā ar grūtībām atturētos no iejaukšanās. Viņam bija gaiši, īsi apgriezti mati un dedzīga, zēniska seja. Viņš nevarēja būt vecāks par divdesmit pieciem vai divdesmit sešiem gadiem.

-     Mani sauc Stenlijs Hopkinss, viņš teica, pagriezdamies pret mani. Un, kaut gan man nekad nav bijis tas gods satikt misteru Šerloku Holmsu, es ļoti vēlētos, kaut viņš joprojām būtu kopā ar mums, jo esmu pārliecināts, ka mēs esam sastapušies ar tik izaicinošu uzdevumu, kādu nevienam no klātesošajiem nav gadījies piedzīvot. Man ir tuva saskare ar kriminālo pasauli. Tā

kā esmu jauns šajā profesijā un īpaši jauns pakāpes ziņā, esmu centies daudz uzturēties Londonas ielās Fraiersmauntā, Nikolsrovā un Blūgeitfīldā… Pēdējo nedēļu laikā esmu ievērojis tādu kā klusumu, tukšumu, baiļu klātbūtni. Ūtrupnieku aprindas kļuvušas neaktīvas. Ar lombardu saimniekiem un kāršu blēžiem notiek tas pats. Jaunās sievietes Heimārketā un uz Vaterlo tilta ir pametušas amatu. Viņš mazliet piesarka. Es palaikam aprunājos ar viņām, jo viņas var būt noderīgas, bet tagad ir pazudušas arī tās. Protams, iemesls var būt tas, ka mistera Bartona un mistera Patersona izcilais darbs ir nodrošinājis tādu stāvokli, kādu mēs visi vēlamies, kaut arī tikai sapņos: Londona ir atbrīvota no noziegumiem, Moriartija sekotāji uzzinājuši par viņa galu, zaudējuši dūšu un salīduši atpakaļ midzeņos, no kuriem nākuši. Diemžēl es zinu, ka tā nav. Kā sacījis filozofs, daba necieš tukšumu. Iespējams, Devero ieradās šeit, lai apvienotos ar Moriartiju. Bet, redzēdams, ka Moriartija vairs nav, vienkārši ieņēma viņa vietu.

-    Arī es tā domāju, sacīja kāds cits, laikam Lanners. Liecības ir atrodamas tepat pilsētas ielās.

-    Vardarbības uzplūdi, Bredstrīts norūca. Tas notikums “Baltajā gulbī”…

-    Un ugunsgrēks Harrovstrītā. Seši cilvēki gāja bojā…

-    Pimlilco lieta…

-    Par ko jūs runājat? iejaucās Lestreids, vērsdamies pie Hopkinsa. Kāpēc mums jāuzskata, ka kaut kas ir mainījies? Kur ir pierādījumi?

-    Man bija kāds ziņotājs, kurš gribēja ar mani runāt, un jāatzīst, ka savā ziņā es jutu pret viņu simpātijas. Viņš bija iekūlies nepatikšanās jau no bērna kājas. Sīki pārkāpumi. Braukšana bez maksas, uzpirksteņu spēles, krāpšana bet pēdējā laikā viņš bija izgājis nopietnāku skolu. Sasitās kopā ar nelāgu kompāniju, un es viņu redzēju arvien retāk. Pirms nedēļas, kā bijām norunājuši, satikāmies kādā nomaļā kaktā. Es tūlīt redzēju, ka viņš nav gribējis nākt un ieradies tikai veco laiku vārdā, jo es viņam agrāk

pāris reižu biju palīdzējis. “Es vairs nevaru ar jums satikties, mister Hopkins!” viņš man teica. “Tagad viss ir mainījies. Mēs vairs nedrīkstam redzēties kā agrāk.” “Kas noticis, Čārlij?” es jautāju. Redzēju, ka viņš ir bāls un viscaur trīc. “Jūs nesapratīsiet…” viņš iesāka. Un tad ieliņā kaut kas sakustējās. Tur stāvēja kāds vīrietis, ko mazliet apgaismoja gāzes lampa. Es neredzēju, kas tas par cilvēku, un nākamajā brīdī viņš pagriezās un devās projām. Nevaru pat droši sacīt, ka viņš mūs novēroja. Bet Čārlijam ar to pietika. Vārdu izrunāt viņš neuzdrīkstējās, tikai izmeta: “Tas amerikānis! Kopš viņš ir te, viss ir beidzies!” “Par ko tu runā? Kāds amerikānis?” “Es jums pateicu visu, ko varēju, mister Hopkins. Man nevajadzēja nākt šurp. Viņi uzzinās!” Un, pirms es paguvu viņu aizkavēt, viņš aizskrēja un pazuda tumsā. Tā bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju. Hopkinss brīdi klusēja. Pēc divām dienām Čārliju izvilka no Temzas. Viņam bija sasietas rokas, un viņš bija noslīcināts. Neaprakstīšu viņa pārējos ievainojumus, bet varu teikt vienu: man nav ne mazāko šaubu, ka mistera Čeisa stāstītais ir patiesība. Mūs ir sasniedzis milzīgs ļaunuma vilnis. Mums pret to jācīnās, pirms tas aprij mūs visus.

Iestājās ilgs klusums. Inspektors Makdonalds atkal vērsās pie Etelnija Džonsa. Ko jūs atradāt Bleidstonu namā? viņš jautāja.

-    Vai ir kādas iespējamās versijas, kuras jūs varētu izmeklēt?

-    Divas, Džonss atbildēja. Tomēr būšu godīgs un atzīšos, ka šajās slepkavībās ir daudz tāda, kas joprojām paliek neskaidrs. Liecības ved mani vienā virzienā. Veselais saprāts rāda pavisam citu ceļu. Un tomēr… Lavela piezīmju grāmatiņā es atradu kādu vārdu un skaitli. “HORNERS 13”. Tas bija uzrakstīts lielajiem burtiem un apvilkts ar apli. Nekā cita tajā lappusē nebija. Tobrīd man tas šķita ļoti dīvaini.

-    Es reiz arestēju vīrieti, kuru sauca Horners, Bredstrīts paziņoja, grozīdams rokās pīpi. Džons Horners. Viņš bija cauruļu meistars Cosmopolitan viesnīcā. Protams, es biju aizturējis neīsto cilvēku. Holmss mani apgaismoja.

-    Kroučendā ir kāda tējnīca, piebilda Jugals. Man šķiet, ka tās saimnieci sauca misis Homere. Bet tā vieta jau sen ir slēgta.

-    Tajā pašā atvilktnē gulēja skūšanās ziepju gabals, es atcerējos. Interesanti, vai tam bija kāda nozīme? Neviens neatsaucās, un es turpināju: Vai Homērs varētu būt aptiekārs vai higiēnas preču tirgotājs?

Arī šoreiz neviens neatbildēja.

-    Kas vēl, inspektor Džons? Makdonalds jautāja.

-    Mēs satikām kādu nepatīkamu cilvēku, ko sauca Edgars Mortleiks. Misters Čeiss zināja viņu kopš Ņujorkas un atcerējās, ka viņš ir viens no Devero līdzbiedriem. Cik sapratu, viņam pieder kāds klubs Meifērā, laikam Bostoniešu klubs.

Šis vārds izraisīja vispārēju rosību.

-    Es zinu to vietu, teica inspektors Gregsons. Dārgs un vulgārs klubs. Atvērts pavisam nesen.

-    Es biju tur aizgājis, sacīja Lestreids. Džonatans Pilgrims tur bija noīrējis istabu, pirms viņu nogalināja. Es pārmeklēju viņa mantas, bet neko interesantu neatradu.

-    Viņš man rakstīja no turienes, es apstiprināju. Tieši pateicoties viņam, es uzzināju par vēstuli, ko Devero bija nosūtījis Moriartijam.

-    Bostoniešu klubs ir mājvieta gandrīz visiem bagātajiem Londonas amerikāņiem, Gregsons turpināja. Tā īpašnieki ir divi brāļi, Lelands un Edgars Mortleiki. Viņiem ir pašiem savs šefpavārs, un viņi gatavo paši savus kokteiļus. Ēkai ir divi stāvi, un augšējo viņi izmanto azartspēlēm.

-    Vai tad tas nav skaidrs? iesaucās Bredstrīts. Ja Klarenss Devero ir kaut kur Londonā, tad viņš jāmeklē tieši tur. Amerikāņu klubs ar amerikānisku nosaukumu, ko vada pazīstams likumpārkāpējs!

-    Es teiktu, ka tādā gadījumā tā būtu pēdējā vieta, kur viņš atļautos uzturēties, klusi sacīja Hopkinss. Galvenais taču ir tas, ka viņš negrib rādīties atklātībā.

-    Mums tas jāieņem triecienā! teica Lestreids, nepievērsdams viņam uzmanību. Es pats to noorganizēšu. Šodien pat viņus negaidot pārsteigs ducis vīru vai pat vairāk.

-    Es ieteiktu darīt to agrā vakara stundā, Gregsons teica. -Jo tad tur būs vislielākā rosība.

-    Varbūt mēs atradīsim šo Klarensu Devero pie kāršu galda. Ja tā, tad viss notiks ātri. Mēs nepieļausim, ka mūs pārņem noziedznieki no citām zemēm. Šī gangsteru vardarbība ir jāaptur!

Drīz pēc tam sapulce beidzās. Džonss un es kopā izgājām no telpas, un, kāpjot lejā pa kāpnēm, viņš pagriezās pret mani.

-    Tātad lēmums pieņemts, viņš teica. Mēs gatavojamies uzbrukt klubam, kuram ir tikai vārga saikne ar mūsu meklējamo cilvēku, turklāt ar cilvēku, kura esamību tiecas apšaubīt vairāki mani kolēģi. Pat tad, ja Klarenss Devero būs tur, mēs viņu nepazīsim, un uzbrukums tikai darīs zināmu, ka mēs viņu meklējam. Ko jūs par to sakāt, Čeis? Vai jūs to nesauktu par vistīrāko laika tērēšanu?

-    Tik pārdroši es neizteiktos, es atbildēju.

-Jūsu atturība dara jums godu. Bet man jāatgriežas savā kabinetā. Jūs varat pavadīt pēcpusdienu, apskatot dažas pilsētas vietas. Es aizsūtīšu ziņu uz jūsu viesnīcu, un mēs abi šovakar atkal satiksimies.

DEVĪTĀ NODAĻA. Bostoniešu klubs

Džonsam tomēr nebija taisnība. Iebrukums Bostoniešu klubā izrādījās noderīgs kādā mazā, bet nozīmīgā aspektā.

Bija jau tumšs, kad es atstāju istabu un, iziedams gaitenī, dzirdēju aizcērtamies blakus numura durvis. Arī šoreiz es savu kaimiņu neredzēju, manīju pazibam tikai neskaidru ēnu, pirms aizvērās durvis, taču iedomājos, ka neesmu dzirdējis viņu paejam garām: tā kā paklājs bija ļoti izdilis, man to noteikti būtu vajadzējis dzirdēt. Vai viņš bija gaidījis ārpusē, kamēr es gatavojos iziet? Vai viņš bija aizgājis projām, dzirdēdams manu tuvošanos? Es jutu vilinājumu stāties viņam pretī, tomēr nolēmu to nedarīt. Džonss bija precīzi noteicis mūsu tikšanās laiku. Mana mīklainā kaimiņa uzvedībai varēja būt pavisam nevainīgs izskaidrojums. Lai nu kā, viņš varēja pagaidīt.

Tā nu stundu vēlāk mēs stāvējām zem gāzes laternas Trebekstrītas stūrī, gaidīdami signālu svilpes skaņu un daudzu ādas zābaku dunu -, kas vēstītu piedzīvojuma sākumu. Klubs slējās mūsu priekšā: šaura, ikdienišķa stūra ēka ar baltu fasādi. Ja logus neaizsegtu biezi aizkari un palaikam tumsā neaizskanētu klaviermūzikas skaņas, to varētu noturēt par banku. Džonss šķita savādā noskaņojumā. Kopš mūsu sastapšanās viņš bija klusējis un dziļi iegrimis domās. Laiks bija sezonai neraksturīgi auksts un mitrs šķita, ka vasara vispār negrasās pienākt, un mēs abi bijām ģērbušies siltos mēteļos. Nez vai tādi laika apstākļi saasina

viņa kājas sāpes, es nodomāju. Bet tad piepeši viņš pagriezās pret mani un jautāja: Vai jums Lestreida liecība nelikās īpaši interesanta?

Jautājums pārsteidza mani nesagatavotu. Konkrēti kas?

-    Kā viņš zināja, ka jūsu aģents Džonatans Pilgrims ir nolīdzis istabu Bostoniešu klubā?

Es brīdi domāju. Man nav ne jausmas. Varbūt Pilgrimam klāt bija istabas atslēga. Vai varbūt viņš kaut kur bija pierakstījis adresi.

-    Vai viņš bija nevērīgs cilvēks?

-   Viņš bija stūrgalvīgs. Varēja kļūt pārgalvīgs. Bet viņš ļoti labi apzinājās, kādas briesmas draud, ja viņš tiktu atmaskots.

-    Gluži manas domas: izskatās gandrīz tā, it kā viņš būtu gribējis, lai mēs nākam šurp. Es ceru, ka mēs negrasāmies izdarīt nopietnu kļūdu.

Viņš atkal ieslīga klusēšanā, un es izvilku kabatas pulksteni. Līdz uzbrukuma sākumam vēl bija piecas minūtes, un es vēlējos, kaut mēs nebūtu atnākuši tik agri. Man šķita, ka Džonss vairās sastapt manu skatienu. Viņš vienmēr stāvēja neveiklā pozā, un es zināju, ka viņš pastāvīgi cieš sāpes un nevar iztikt bez spieķa. Bet šoreiz, gaidot to, kam jānotiek, viņš izskatījās neveiklāks nekā jebkad.

-    Vai kaut kas ir noticis, Džons? es beidzot jautāju.

-    Nē. It nekas, viņš atbildēja un pēc tam piebilda: Patiesībā es gribēju jums kaut ko jautāt.

-    Lūdzu!

-    Ceru, ka jums tas neizklausīsies iedomīgi, bet mana sieva ieminējās, vai jūs nevēlētos piebiedroties mums šodien vakariņās. Es jutos izbrīnījies, ka tik vienkāršs lūgums viņam varējis padoties tik grūti, taču nepaspēju atbildēt, jo Džonss ātri turpināja: Es, protams, esmu viņai stāstījis par jums, un viņa ļoti vēlas jūs satikt un kaut ko uzzināt par jūsu dzīvi Amerikā.

-    Es par to ļoti priecātos, es teicu.

-    Elspeta ļoti raizējas par mani, Džonss turpināja. Starp mums runājot, viņa justos daudz laimīgāka, ja es atrastu citu nodarbošanos, un to viņa ir teikusi ne vienreiz vien. Lieki piebilst, ka viņa gandrīz neko nezina par Bleidstonu nama notikumiem. Esmu teicis viņai, ka strādāju pie slepkavības izmeklēšanas, taču šikāk neesmu paskaidrojis un lūdzu jūs ievērot to pašu! Par laimi, viņa necik bieži nelasa avīzes. Elspetai ir ļoti jūtīga daba, un, ja viņa nojaustu, kam mēs stājamies pretī, viņa ļoti uztrauktos.

-Jūsu ielūgums mani ļoti iepriecina, es teicu. Jo vairāk tāpēc, ka Heksama viesnīcā ēdiens ir atbaidošs. Lūdzu, neraizējieties manis dēļ, inspektor! Es vadīšos pēc jūsu nostājas un uz visiem misis Džonsas jautājumiem atbildēšu pēc iespējas apdomīgi. Pametu īsu skatienu augšup uz gāzes laternu. Mana mīļotā māte ar mani nekad nerunāja par manu darbu. Zinu, ka tas viņai sagādāja uztraukumu. Būšu ļoti uzmanīgs kaut vai tikai šī iemesla dēļ.

-    Tātad norunāts! Džonss izskatījās atvieglots. Mēs varam satikties Skotlendjardā un kopā aizbraukt uz Kambervelu. Jūs iepazīsieties arī ar manu meitu Beatrisi. Viņai ir seši gadi, un viņa tikpat dedzīgi vēlas zināt visu par manu darbu, cik mana sieva no tā cenšas izvairīties.

Jau iepriekš biju uzzinājis, ka Džonsam ir bērns. Tātad franču lelle, ko Džonss veda līdzi no Parīzes, bez šaubām, bija domāta Beatrisei. Kā lai ģērbjos? es jautāju.

-    Kā katru dienu. Nav jāievēro nekādas formalitātes.

Mūsu sarunu pārtrauca spalgs svilpes pūtiens, un kluso ieliņu vienā mirklī piepildīja formas tērpos ģērbušies vīri, kas skrēja uz ēkas vienīgajām durvīm. Mēs ar Džonsu šeit bijām tikai skatītāji operācijas vadību bija uzņēmies Lestreids, un viņš pirmais uzskrēja pa pakāpieniem un sagrāba durvju rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Noskatījāmies, kā viņš atkāpjas, lūkojas pēc zvana un nepacietīgi piezvana. Beidzot durvis atvērās. Lestreids kopā ar policijas konstebliem iesteidzās namā. Mēs viņiem sekojām.

Es nebiju gaidījis, ka Bostoniešu kluba iekštelpas būs tik izšķērdīgi greznas, par spīti tam, ko bija teicis inspektors Gregsons. Trebekstrita bija šaura un slikti apgaismota iela, bet šī nama parādes durvis ieveda mūs mirdzošā spoguļu un lustru, marmora grīdu un izrotātu griestu pasaulē. Sienas viscaur klāja gleznas zeltītos rāmjos, un daudzas no tām bija pazīstamu amerikāņu mākslinieku darbi… Alberts Pinkems Raiders, Tomass Kols. Ikviens, kurš jebkad bija iegriezies Parka avēnijas Union klubā vai Sešdesmitās ielas Metropolitan klubā, šeit varētu justies kā mājās, un tieši tā tas nenoliedzami bija iecerēts. Laikrakstu statīvā pie ieejas atradās tikai Amerikas izdevumi. Plašais pudeļu klāsts spoži nospodrinātajos stikla plauktos piedāvāja galvenokārt Amerikas markas Jim Beam un Olā Fitzgerald kviešu viskiju, Fleischmann ekstra sauso džinu. Priekšējā telpā sēdēja vismaz piecdesmit cilvēku, un es saklausīju akcentus no Austrumu krasta, no Teksasas, no Milvoki. Jauns, frakā ģērbies vīrietis spēlēja klavieres, kuru priekšējais panelis bija noņemts, atsedzot instrumenta iekšējo mehānismu. Kad mēs ienācām telpā, viņš pārstāja spēlēt un palika sēžam, pievērsis skatienu taustiņiem.

Policijas spēki jau virzījās cauri istabai, un es jutu, kā uzbango pūļa sašutums, kad vīrieši un sievietes, saposušies greznākajos vakartērpos, ļāva tiem paiet garām. Lestreids bija devies taisnā ceļā pie bāra, it kā grasīdamies pieprasīt dzeramo, un viesmīlis stīvi raudzījās viņā pavērtu muti. Mēs ar Džonsu turējāmies iepakaļ. Ne viņš, ne es jau no sākuma nejutāmies pārliecināti par šī pasākuma lietderību, un abi bijām neziņā, ar ko sākt. Divi policisti jau steidzās pa kāpnēm uz otro stāvu. Pārējie nosprostoja durvis, lai neviens nevarētu bez pretestības ne ienākt klubā, ne iziet no tā. Jāatzīstas, ka Londonas Metropolitēna policija uz mani atstāja vērā ņemamu iespaidu. Viņi bija labi organizēti un disciplinēti, kaut ari es redzēju, ka viņiem nav ne jausmas, kāpēc šeit atrodas.

Lestreids joprojām runāja ar bāra apkalpotāju, kad atvērās sānu durvis un pa tām ienāca divi vīri. Es viņus tūlīt pazinu. Ar Edgaru Mortleiku mēs bijām jau tikušies. Šoreiz viņam blakus bija brālis. Kā jau Bleidstonu nama istabene bija mums teikusi, abi bija ļoti līdzīgi (turklāt abi ģērbušies melnos uzvalkos ar kaklasaitēm, tomēr starp viņiem bija jaušama arī dīvaina atšķirība, it kā abus būtu veidojis mākslinieks vai skulptors, kas apzināti ielicis vienā vairāk brutalitātes un mežonības nekā otrā. Lelandam Mortleikam bija tādi paši melni mati un mazas acis kā brālim, bet viņam nebija ūsu. Viņš bija dažus gadus vecāks, un tas bija labi redzams: viņa seja bija tuklāka, lūpas biezākas, vaibstos iegulis dziļš nicinājums. Augumā viņš bija dažas collas mazāks par Edgaru, bet jau tad, kad viņš vēl nebija sācis runāt, es redzēju, ka tieši viņš ir noteicējs par abiem. Edgars stāvēja dažus soļus aiz viņa. Tāds bija viņa dabiskais stāvoklis.

Viņi nebija pamanījuši Lestreidu bet, ja bija, tad nolēmuši to ignorēt. Tomēr Edgars pazina gan Džonsu, gan mani un, piebikstījis brālim ar elkoni, veda viņu pie mums.

-    Kas te notiek? Lelands noprasīja. Viņa balss bija piesmakuši, un viņš smagi elpoja, it kā runāšanas process viņu nokausētu.

-    Es viņus pazīstu! Edgars paskaidroja. Šis te ir Pinkertona cilvēks. Viņš nepūlējās nosaukt man savu vārdu. Otrs ir Alans Džinss vai kaut kā tamlīdzīgi. No Skotlendjarda. Viņi bija Bleidstonu namā.

-    Ko jūs gribat?

Jautājums tika uzdots Džonsam, un viņš atbildēja: Mēs meklējam cilvēku, kuru sauc Klarenss Devero.

-    Es tādu nepazīstu. Te viņa nav.

-                Es taču jau teicu, ka viņu nepazīstu! piebilda Edgars.

-    Kāpēc jūs nācāt šurp? Ja gribējāt iestāties klubā, varējāt to pateikt, kad satikāmies Haigeitā. Baidos gan, ka mūsu gada maksa varētu būt jūsu iespējām mazliet par augstu.

Tagad Lestreids bija pamanījis mūs runājam un sparīgi devās šurp. Vai jūs esat Lelands Mortleiks? viņš noprasīja.

-     Es esmu Edgars Mortleiks. Šis ir mans brālis, ja gribat ar viņu runāt.

-    Mēs meklējam…

-    Es zinu, ko jūs meklējat. Esmu jau atbildējis. Viņa te nav.

-     Neviens šovakar neaizies no šīs vietas, iekams nebūs apliecinājis man savu identitāti, Lestreids teica. Es gribu redzēt jūsu viesu sarakstu, vārdus un adreses. Esmu nolēmis pārmeklēt šo klubu no augšstāva līdz pagrabam.

-   Jūs to nedrīkstat.

-    Pavisam noteikti drīkstu, mister Mortleik! Un es to darīšu.

-Pie jums pagājušā gada sākumā bija apmeties kāds cilvēks, es teicu. Viņš šeit nodzīvoja līdz aprīļa beigām. Viņu sauca Džonatans Pilgrims.

-    Nu un tad?

-    Vai jūs viņu atceraties?

Lelands Mortleiks stīvi blenza tukšumā, un viņa mazajās acīs spīgoja naids. Uz manu jautājumu atbildēja viņa brālis: Jā. Mums laikam bija viesis ar tādu vārdu.

-    Kurā istabā viņš dzīvoja?

-    Revīrā. Otrajā stāvā. Tas izskanēja visai negribīgi.

-    Vai pēc tam tajā kāds ir apmeties?

-    Nē. Tā ir tukša.

-    Es gribētu to apskatīt.

Lelands pagriezās pret brāli, un īsu mirkli man šķita, ka abi mēģinās iebilst. Bet, pirms viņi paguva kaut ko sacīt, Džonss panācās uz priekšu. Misters Čeiss ir kopā ar mani, un viņam ir atļauja no Skotlendjarda. Vediet mūs uz istabu!

-Ja jūs tā gribat. Edgars Mortleiks paskatījās uz mums ar apspiestu niknumu, un, ja mēs neatrastos Londonā, britu policijas klātbūtnē, grūti uzminēt, kas būtu noticis. Bet šī ir otrā reize, kad jūs mani izrīkojat, un es varu sacīt, mister Džons, ka man tas nepatīk! Trešās reizes nebūs, par to varat nešaubīties.

-    Vai jūs mums draudat? es jautāju. Vai esat aizmirsis, kas mēs esam?

-    Es tikai saku, ka nedomāju to paciest. Edgars pacēla pirkstu. Un varbūt tieši jūs esat aizmirsis, ar ko jums ir darīšana, mister Pinkerton. Ka tikai jums nav jānožēlo diena, kad sadomājāt te iejaukties!

-    Aizveries, Edgar! Lelands norūca.

-    Kā vēlies, Leland! Edgars atmeta.

-    Tas ir rupjš iebrukums, vecākais brālis turpināja. Bet dariet, kas jums jādara. Mums nav nekā, ko slēpt.

Atstājām viņus kopā ar Lestreidu; policija jau bija sākusi garo iztaujāšanas procesu ar katru no kluba apmeklētājiem un cītīgi pierakstīja visus sīkumus. Uzkāpuši pa kāpnēm, mēs nokļuvām šaurā gaitenī, kas stiepās uz abām pusēm. Vienā pusē žuburoti svečturi apgaismoja lielu telpu ar vairākiem galdiem, kurus klāja zaļš audums. Acīmredzot tur notika azartspēles. Turp mēs negājām, bet pagriezāmies uz pretējo pusi, kur gaitenis veda garām vairākām guļamistabām; katra no tām bija nosaukta kāda slavena bostonieša vārdā. Revīra istaba atradās apmēram pusceļā. Durvis nebija aizslēgtas.

-    Nevaru iedomāties, ko jūs te cerat atrast, Džonss nomurmināja, kad iegājām istabā.

-                Es nezinu, vai vispār ceru kaut ko atrast, es atbildēju.

-    Inspektors Lestreids teica, ka viņš šeit jau esot bijis. Un tomēr Pilgrims bija gudrs cilvēks. Ja viņš nojauta, ka ir briesmās, pastāv iespēja, ka viņš ir mēģinājis atstāt kādu pavedienu.

-    Viens ir skaidrs. Lejā mēs neko jaunu neatklāsim.

-    Pilnīgi piekrītu.

No pirmā skatiena istaba nelikās daudzsološa. Tajā bija no jauna uzklāta gulta un tukšs sienas skapis. Citas durvis veda uz vannas istabu, kurā bija gan tualetes pods, gan vanna, kurai ūdeni karsēja gāzes sildītājs. Bostoniešu klubs nenoliedzami prata rūpēties par saviem viesiem, un es nespēju apspiest zināmu

skaudību, atcerēdamies savu bēdīgo viesnīcu. Tapetes, aizkari un pārējais aprīkojums bija augstākajā līmenī. Mēs sākām apskati atvērām atvilktnes, pacēlām gultas matraci, pat apgriezām otrādi gleznas, tomēr kļuva skaidrs: pēc Džonatana Pilgrima aiziešanas istaba bija sakopta un iztukšota no visa liekā.

-    Mēs veltīgi tērējam laiku, es teicu.

-   Tā izskatās gan. Un tomēr… kas mums ir šeit? Džonss runādams pāršķirstīja žurnālus, kas kaudzē gulēja uz neliela galdiņa gultas kājgalī.

-    Tur nekā nav, es teicu. Es tos jau apskatīju.

Tā bija taisnība. Es biju ātri pārlapojis žurnālus The Century, The Atlantic Monthly, The North American Review. Taču publikācijas Džonsu neinteresēja. Viņš no viena žurnāla bija izvilcis mazu reklāmas kartīti un parādīja to man. Es izlasīju tekstu:

“NEAPSTRĪDAMI LABĀKAIS MATU TONIKS HORNERA “KRĀŠŅUMS”

Visā pasaulē atzītais līdzeklis pret plikgalvību, sirmumu un neizskatīgām, plānām ūsām.

Ārsti un ķīmijas laboranti ir atzinuši to par absolūti drošu un brīvu no jebkādām metāliskām vai citām kaitīgām sastāvdaļām.

Vienīgais ražotājs: Alberts Horners Čānserileina 13, Londona El.”

-                Džonatanam Pilgrimam nedraudēja plikgalvība, es teicu.

-    Viņam bija nevainojami kupli mati.

Džonss pasmaidīja. Jūs redzat, bet nevērojat dziļāk. Paskatieties uz vārdu: Horners! Un adrese: trīspadsmitais numurs!

-    “Horners 13”! es iesaucos. Tieši tādu ierakstu mēs bijām atraduši piezīmju grāmatiņā Skočija Lavela rakstāmgalda atvilktnē.

-    Tieši tā. Un, ja jūsu aģents bija tik talantīgs, kā jūs sakāt, pilnīgi iespējams, ka viņš šo atstāja tīšām, cerēdams, ka to kāds atradīs. Protams, tiem, kuri uzkopj istabu, tas neko neizteiktu.

-    Arī man tas neko neizsaka! Kāds matu tonikam var būt sakars ar Klarensu Devero vai ar Bleidstonu nama slepkavībām?

-    Tas mums jānoskaidro. Tā vien šķiet, ka šoreiz un par spīti saviem godājamiem pūliņiem, Lestreids ir palīdzējis virzīt mūsu izmeklēšanu. Tas šo to maina. Džonss iebāza reklāmas lapiņu kabatā. Mēs par to neko neteiksim, Čeis. Ar mieru?

-    Protams.

Mēs izgājām no istabas, aizvērām durvis un devāmies atpakaļ lejā.

DESMITĀ NODAĻA. Horners no Čānserileinas

Labi vien bija, ka Horners blakus savai izkārtnei bija piestiprinājis tradicionālo, sarkanbalto bārddziņa nūju, citādi mēs viņa darbnīcu varbūt nebūtu pamanījuši. Pirmkārt, šī vieta faktiski nemaz neatradās Čānserileinā. No Steiplinngārdenas lejup veda šaura, dubļaina iela, kuras stūrī slējās galantērijas preču tirgotava Reilly & Son un Čānserileinas Seifu glabātavas kompānija, un tai pretī stiepās gauži noplukušu māju rinda. Vienā no šo namu priekšējām telpām bija iekārtojies bārddzinis, un izkārtne virs durvīm, kā arī reklāma skatlogā vēstīja: Skūšanās 1 p., matu griešana 2 p. Vienā pusē tam savulaik bija atradies tagad jau slēgts tabakas preču veikals. Pēc visa spriežot, arī māja otrā pusē vairs nebija apdzīvota.

Ielas malā uz soliņa sēdēja leijerkastnieks ar noskrandušu cilindru galvā un izdilušu, bezveidīgu apmetni ap pleciem. Viņa spēle nebija īpaši meistarīga. Patiesību sakot, ja es strādātu šajā apkaimē, viņš mani būtu padarījis gluži traku ar sava instrumenta monotono gaudošanu un tinkšķēšanu. Mūs ieraudzījis, leijerkastnieks tūlīt pielēca kājās un iesaucās: Matu toniks par puspeniju un peniju! Izmēģiniet Hornera īpašo matu toniku! Apgrieziet matus un noskujieties tieši pie mums! Viņš bija dīvains tips, ļoti kalsns un diezgan grīļīgi turējās kājās. Kad mēs piegājām tuvāk, viņš pārstāja spēlēt un pasniedza mums kartīti, ko bija izvilcis no

plecā pakārtās tarbas. Tā bija tieši tāda pati kā kartīte, kādu mēs bijām atraduši Bostoniešu klubā.

Iegājām namā un nokļuvām mazā, neērtā telpā ar vienu bārddziņa krēslu iepretī tik saplaisājušam un noputējušam spogulim, ka nekāds attēls tajā gandrīz nebija saskatāms. Pie sienas bija divi plaukti ar Hornera “Krāšņuma” pudelītēm un dažādiem citiem matu atjaunotājiem un kantarīdu losjoniem. Grīda sen nebija slaucīta, un uz tās mētājās veci matu kumšķi ļoti nepatīkams skats, tomēr mazāk pretīgs nekā ziepju trauks ar sarecējušu masu, kurā joprojām rēgojās asi bārdas rugāji. Sāku jau domāt, ka šī būtu pēdējā vieta Londonā, kur es nāktu apgriezt matus, bet tad parādījās pats bārddzinis.

Viņš bija ienācis no dziļākās telpas un tipināja mums pretī, slaucīdams rokas kabatlakatā. Viņa vecumu bija grūti uzminēt viņš vienlaikus izskatījās gan vecs, gan jauns, viņam bija apaļa, gludi skūta, itin patīkama, smaidoša seja. Taču mati viņam bija apgriezti pavisam atbaidoši. Gluži vai izskatījās, it kā viņu būtu apstrādājis saniknots kaķis. Vienā pusē mati bija gari, otrā pusē īsi, un vietām galvu atsedza pavisam kaili laukumi. Turklāt tie sen nebija mazgāti, un to krāsa un struktūra atstāja, maigi izsakoties, nepievilcīgu iespaidu.

Tomēr vīrieša izturēšanās bija itin laipna. Labs rīts, kungi! viņš iesaucās. Kaut gan šis sasodītais laiks necik labu to nedara un pat negrasās mainīties! Vai esat redzējuši Londonu maija mēnesī tik slapju un nožēlojamu? Ar ko varu jums pakalpot? Apgriezt matus? Vienam vai abiem? Jums par laimi, man šodien ir ļoti klusa diena.

Tā bija patiesība abējādā nozīmē. Leijerkastnieks ārā bija beidzot pārtraucis spēlēt.

-     Mēs neesam nākuši apgriezt matus, Džonss atbildēja. Paņēmis vienu no pudelītēm, viņš paostīja tās saturu. Kā nojaušu, jūs esat Alberts Horners?

-    Nē, ser! Dievs pasarg, nē! Misters Horners jau sen ir miris. Bet šis bija viņa veikals, un es to pārņēmu savā ziņā.

-     Izskatās, ka tas noticis diezgan nesen, Džonss piebilda. Es pametu skatienu uz viņu, nesaprazdams, kā viņš nācis pie tāda secinājuma, jo, manuprāt, gan veikals, gan tā saimnieks būtu varējuši te atrasties jau gadiem ilgi. Bārddziņa nūja pie izkārtnes ir veca, Džonss turpināja, acīmredzot gribēdams mani apgaismot. Taču es pamanīju, ka stiprinājuma skrūves sienā ir jaunas. Plaukti ir noputējuši, bet pudeles ir tīras. Tas liecina to pašu.

-Jums pilnīga taisnība! bārddzinis iesaucās. Mēs šeit ievācāmies pirms nepilniem trim mēnešiem un esam saglabājuši agrāko nosaukumu. Kāpēc ne? Vecais misters Horners bija labi pazīstams un cienīts vīrs. Arī mēs jau esam kļuvuši iecienīti starp advokātiem un tiesnešiem, kuri strādā šajā rajonā, kaut arī daudzi no viņiem uzstājīgi nēsā parūkas.

-    Un kāds ir jūsu vārds? es vaicāju.

-     Sailess Bekets, ser, gatavs jums pakalpot.

Džonss izvilka reklāmas kartīti. Šo mēs atradām Bostoniešu klubā. Nosaukums jums varbūt neko neizsaka, bet tur bija apmeties kāds cilvēks. Amerikānis, kuru sauca Džonatans Pilgrims.

-    Amerikānis, ser? Neviens amerikānis te pie manis gan laikam nekad nav bijis. Viņš pamāja uz manu pusi. Vienīgi jūs!

Bekets nepavisam nebija detektīvs. Nodevis mani bija amerikāņu akcents.

-    Un vai jūs esat dzirdējis tādu vārdu kā Skočijs Lavels?

-    Es mēdzu sarunāties ar saviem klientiem, ser. Bet viņi reti man nosauc savu vārdu. Vai tas arī ir amerikānis?

-    Un Klarenss Devero?

-Jūs pārāk steidzaties, ser. Tik daudz vārdu! Vai varu jums piedāvāt pudelīti mūsu matu tonika? To viņš noprasīja gandrīz nekaunīgi, it kā gribēdams pielikt sarunai punktu.

-    Vai jūs viņu pazīstat?

-     Klarensu Devero? Nē, ser. Varbūt jūs varat apvaicāties otrā ielas pusē, galantērijas veikalā. Ļoti žēl, ka nevaru jums palīdzēt, īsi sakot, mēs šobrīd tikai tērējam viens otra laiku.

-     Var jau būt, mister Beket, tomēr jūs varat atbildēt uz vienu jautājumu, kas mani interesē. Ievēroju, ka Džonss ļoti vērīgi pēta bārddzini. Vai jūs esat reliģiozs cilvēks?

Jautājums bija tik negaidīts, ka grūti pateikt, kurš no mums jutās vairāk pārsteigts: Bekets vai es. Kā, lūdzu? viņš pārjautāja, samirkšķinādams acis.

-    Reliģiozs. Vai jūs apmeklējat baznīcu?

-     Kāpēc jūs tā jautājat? Džonss neatbildēja, un Bekets nopūtās, acīmredzami vēlēdamies tikt no mums vaļā. Nē, ser. Kaut gan grēku man netrūkst, es neesmu pastāvīgs baznīcas apmeklētājs.

-     Tieši tā es domāju, Džonss nomurmināja. Jūs esat mūs nepārprotami pārliecinājis, ka nevarat palīdzēt, mister Beket. Lai jums laba diena!

Mēs izgājām no bārddziņa darbnīcas un devāmies atpakaļ uz Čānserileinas pusi. Aiz muguras atkal sāka spēlēt leijerkastnieks. Līdzko bijām nogriezušies ap stūri, Džonss apstājās un iesmējās. Te mēs atklājām šo to diezgan interesantu, manu zēn! Par to uzjautrinātos arī Šerloks Holmss: bārddzinis, kurš neprot griezt matus, leijerkastnieks, kurš neprot spēlēt, un matu toniks ar pamatīgu benzoīna piedevu. Šis nav gluži “trīs pīpju gadījums”, tomēr izraisa interesi.

-   Bet ko tas viss nozīmē? es iesaucos. Un kāpēc jūs jautājāt misteram Beketam par viņa reliģisko pārliecību?

-    Vai jums tas nav skaidrs?

-    Nepavisam ne.

-   Nu tad kļūs skaidrs pavisam drīz. Mēs šovakar kopā ēdīsim vakariņas. Vai nevēlaties pulksten trijos atnākt uz Skotlendjardu? Mēs varam satikties ārpusē tāpat kā iepriekšējā reizē, un tad viss noskaidrosies.

Pulkstenis rādija trīs.

Es ierados precīzi laikā un izkāpu no karietes Vaitholā tieši tajā brīdī, kad Bigbens nodimdināja trīs reizes. Mēs bijām apstājušies ielas tālākajā malā, proti, pretī Skotlendjardam. Es samaksāju kučierim par braucienu. Diena bija skaista un skaidra, kaut arī diezgan vēsa.

Man precīzi jāapraksta viss, kas notika turpmāk.

Nelielu gabaliņu man priekšā ielu šķērsoja zēns, kuru es acumirklī pazinu. Tas bija Perijs, kas bija sēdējis man pretī pie Cafй Royal galdiņa un turējis nazi man pie kakla. Es stāvēju un skatījos, un man šķita, ka viss sastindzis uz vietas, it kā mākslinieks būtu notvēris šo ainu un attēlojis to uz audekla. Pat no attāluma redzēju, ka Periju ieskauj kaut kas tāds, ko es varu raksturot tikai kā draudīguma auru. Šoreiz viņš bija ģērbies jūras spēku kadeta formā. Galvā viņam bija tumši zila cepure, mugurā žakete ar divrindu pogām, un šķērsām pāri krūtīm karājās ādas maisiņš. Arī šoreiz viņš izskatījās neatbilstoši iespīlēts formas tērpā: vēders tiecās saraut siksnu un apkaklīte pārāk cieši žņaudza kaklu. Pēcpusdienas saulē viņa mati šķita vēl dzeltenāki nekā iepriekš. Kāpēc viņš bija šeit? Ko viņš te darīja?

Etelnijs Džonss iznāca no Skotlendjarda, raudzīdamies apkārt pēc manis, un es brīdinādams pacēlu roku. Džonss mani ieraudzīja, un es parādīju uz zēnu, kas enerģiski gāja pa ietvi; īsās, tuklās kājas nesa viņu arvien tālāk projām.

Džonss viņu pamanīja un pazina, taču atradās pārāk tālu. Nepilnu piecdesmit jardu attālumā no manis Periju gaidīja neliela četrriteņu kariete, Brūma tipa slēgtie rati ar kučieri priekšā. Kad viņš bija piegājis tuvāk, karietes durvis atvērās. Iekšā sēdēja vīrietis, puskrēslā grūti saskatāms. Viņš bija garš, kalsns, viscaur ģērbies melnā. Viņa seja nebija redzama, bet es dzirdēju viņu noklepojamies. Vai Džonss bija viņu pamanījis? Diezin vai, jo viņš stāvēja otrā ielas pusē un attālums bija pārāk liels. Zēns iekāpa karietē. Durvis aizvērās.

Nepaguvis apdomāties, es metos uz karietes pusi. Redzēju, kā kučieris uzšauj zirgam ar pātagu un kariete sakustas, bet vēl es varēju to panākt. Ar acs kaktiņu redzēju Džonsu. Ari viņš bija sācis iet, balstīdamies uz spieķa. Kariete, uzņemdama ātrumu, ripoja projām pa Vaitholu uz Parlamenta skvēra pusi. Es skrēju, cik ātri spēdams, tomēr netiku tai līdzi. Lai to panāktu, man vajadzēja šķērsot Vaitholu, bet satiksme bija blīva. Pēc brīža kariete pazuda aiz stūra.

Es pagriezos. Nokāpu no ietves un uzgāju uz ielas.

Etelnijs Džonss iesaucās, gribēdams mani brīdināt. Es viņu nedzirdēju, bet redzēju viņa pacelto roku.

Pēkšņi man tieši virsū traucās omnibuss. Pirmajā brīdī es to nepamanīju, jo skatu aizsedza divi zirgi iespaidīgi milzeņi plati ieplestām acīm. Tie izskatījās gluži kā viena būtne, fantastisks sengrieķu mīta tēls. Tad es ieraudzīju braucamo, ko tie vilka aiz sevis; kučieris centās pieraut pavadas, un pusducis cilvēku drūzmējās uz augšējā klāja paredzamās nelaimes izbiedētie liecinieki.

Kāds skaļi iekliedzās. Kučieris joprojām cīnījās ar pavadām, un es dzirdēju pakavu rīboņu, riteņu čerkstoņu pret cieto ielas segumu. Pret to pašu segumu, kas traucās man pretī, kad es spēji metos uz priekšu. Pasaule sasvērās sāniski, un man gar acīm aizzibēja debesis.

Daudz netrūka, lai es būtu pagalam, taču omnibuss, pagriezies sāņus, aizripoja garām dažu collu attālumā no manis un pēc maza gabaliņa apstājās. Es biju sasitis galvu un celi, bet nejutu sāpes. Pagriezos apkārt, lūkodamies pēc Perija karietes, taču tā bija pazudusi no skatiena. Zēns un viņa ceļabiedrs bija aizbēguši.

Pie manis piesteidzās Džonss. Līdz šai dienai neesmu sapratis, kā viņš spēja tik īsā laikā to izdarīt. Čeis! viņš iesaucās. Mans mīļais zēn! Vai esat dzīvs un vesels? Jūs gandrīz pakļuvāt zem riteņiem…

-    Vai jūs viņus redzējāt? es noprasīju. Tas bija Perijs! Zēns no Cafй Royall Viņš bija šeit! Un kopā ar viņu bija kāds vīrietis…

-Jā.

-    Vai redzējāt viņa seju?

-    Nē. Viņam varēja būt apmēram četrdesmit vai piecdesmit gadu. Garš un kalsns. Bet karietes iekšienē nekas daudz nebija redzams.

-     Palīdziet man…

Džonss noliecās un palīdzēja man piecelties kājās. Es jutu, ka man gar aci tek maza asins straumīte, un centos to noslaucīt.

-    Ko tas viss nozīmēja, Džons? es jautāju. Kāpēc viņi bija šeit?

Pēc pāris sekundēm saņēmu atbildi uz šo jautājumu.

Sprādziens notika tik tuvu, ka mēs to ne tikai dzirdējām, bet arī sajutām: nākamajā mirklī mūs apdullināja gaisa un putekļu triecienvilnis. Visapkārt zviedza zirgi, ļodzījās karietes, ko braucēji, cīnīdamies ar pavadām, vairs nespēja apvaldīt. Redzēju, kā divas divriču ekipāžas saskrējās un viena no tām sasvērās un triecās pret zemi. Garāmejošie vīrieši un sievietes strauji apstājās, izbiedēti pagriezās un tvērās cits pie cita. Pār mums bira ķieģeļu un stikla krusa, un gaisu pildīja deguma smaka. Es paskatījos apkārt. No Skotlendjarda iekštelpām augšup cēlās liels dūmu mākonis. Protams! Kas gan cits varēja būt viņu mērķis?

-    Nolādētie! Džonss iekliedzās.

Abi kopā mēs steidzāmies pāri ielai. Tagad satiksme bija pilnīgi apstājusies. Pat neiedomādamies, ka varētu sekot vēl kāds sprādziens, ieskrējām ēkā, lauzdami ceļu cauri ierēdņiem, konstebliem un apmeklētājiem, kas izmisīgi meklēja izeju. Apakšējais stāvs vismaz izskatījās neskarts, bet nākamajā brīdī mūsu priekšā iznira policists formas tērpā, tikko noskrējis lejā pa kāpnēm; viņa seja bija melna, un no ievainojuma galvā sūcās asinis. Džonss sagrāba viņu aiz rokas.

-    Kas noticis? viņš jautāja. Kurā stāvā?

-    Trešajā! vīrietis atbildēja. Es biju tur! Pavisam tuvu blakus…

Mēs netērējām laiku. Aizskrējām līdz kāpnēm un metāmies augšup, atcerēdamies, ka šo pašu ceļu esam kopā veikuši pavisam nesen, tikai iepriekšējā dienā. Paskrējām garām vēl citiem policijas darbiniekiem un palīgiem, kuri steidzās lejā, un daudzi no tiem bija ievainoti un turējās cits pie cita. Daži brīdināja, lai neejam tālāk, tomēr mēs to neņēmām vērā. Kāpdami augstāk, jutām arvien sīvāku deguma smaku, un gaisu tik pamatīgi piesātināja dūmi, ka kļuva grūti elpot. Beidzot sasniedzām trešo stāvu un gandrīz tūlīt saskrējāmies ar kādu vīrieti, kuru es atcerējos no iepriekšējās dienas sapulces. Tas bija inspektors Gregsons. Viņš bija izspūris un dziļi satricināts, tomēr, šķiet, nebija ievainots.

-    Tas bija telegrāfa istabā! viņš iekliedzās. Izsūtāmais zēns atnesa paciņu, un kāds to nolika pie sienas blakus jūsu kabinetam, Džons! Ja jūs būtu sēdējis pie rakstāmgalda… Gregsons aprāvās, un viņa acis bija šausmu pilnas. Baidos, ka Stīvenss ir nogalināts.

Džonsa seja pauda izmisumu. Un citi?

-     Nevaru pateikt. Mums pavēlēja atbrīvot ēku.

Mēs negrasījāmies paklausīt. Steidzāmies tālāk, nepievērsdami uzmanību cietušajiem, kas kliboja garām, daži asiņaini, citi saplēstām drēbēm. Trešajā stāvā valdīja rēgains klusums. Neviens nekliedza, bet man šķita, ka dzirdu liesmu sprakstus. Sekoju Džonsam, un beidzot mēs nokļuvām līdz viņa kabineta durvīm. Tagad tās bija atvērtas. Es ieskatījos telpā un redzēju baisu ainu.

Kabinets nebija liels. Vienīgais logs pavēra skatu uz iekšpagalmu, kā Džonss man iepriekš bija teicis. Telpu pildīja gruveši, jo visa kreisās puses siena bija sabrukusi. Koka rakstāmgaldu klāja putekļi un ķieģeļu druskas, un es tūlīt sapratu, ka Gregsonam bijusi taisnība. Ja Džonss būtu sēdējis pie galda, viņš būtu pagalam. Bet šoreiz uz grīdas gulēja jauns vīrietis, un viņam pāri bija pārliecies apdullis, bezpalīdzīgs policijas konstebls. Džonss iesteidzās kabinetā un notupās gulošajam blakus. Vīrietis bija

nepārprotami miris. Galvā viņam rēgojās atbaidoša brūce, roka gulēja atmesta sānis, un pirksti bija nekustīgi.

-     Stlvenss! Džonss iesaucās. Viņš bija mans sekretārs… mans palīgs!

Pa sienas caurumu kabinetā plūda dūmi, un es redzēju, ka telegrāfa telpā postījumi ir vēl lielāki. Istaba dega, liesmas laizīja griestus un sniedzās līdz jumtam. Starp gruvešiem gulēja vēl divi cilvēki. Grūti bija pateikt, vai tie ir vīrieši vai zēni, jo trieciens abus augumus bija smagi sakropļojis. Visur mētājās papīri. Uguns strauji izplatījās.

Piegāju pie Džonsa. Mēs te neko nevaram palīdzēt! es teicu. -Jādara, kā teikts, un jāatstāj ēka! Ejiet ari jūs! es uzsaucu jaunajam konsteblam.

Viņš izgāja, un Džonss pagriezās pret mani; acīs viņam bija asaras, bet es nezinu, vai tās bija izraisījušas bēdas vai kodīgie dūmi. Vai sprādziens bija domāts man? viņš jautāja.

Es pamāju ar galvu. Esmu gandrīz pārliecināts.

Satvēris Džonsa elkoni, es izvedu viņu no kabineta. Kopš sprādziena varēja būt pagājušas tikai dažas minūtes, bet mēs augšstāvā jau bijām palikuši vieni. Es zināju: ja ugunsgrēks ies plašumā vai telpas pārņems dūmi, mēs varam šeit nomirt, un, kaut gan Džonss mēģināja pretoties, es piespiedu viņu kāpt lejā. Aiz muguras dzirdēju, kā iebrūk daļa no telegrāfa istabas griestiem. Varbūt mums būtu vajadzējis nonest līdzi mirušo sekretāru vai vismaz apsegt līķi, parādot nelaiķim cieņu, tomēr tajā brīdī svarīgāka man šķita pašu drošība.

Līdz brīdim, kad izkļuvām svaigā gaisā, pie ēkas bija piebraukušas vairākas ugunsdzēsēju tvaika mašīnas, un pa ietvi stiepās šļūtenes. Visi pārējie satiksmes līdzekļi bija nozuduši. Iela, kurā vēl pirms neilga laika bija valdījusi parasta ikdienas rosība, tagad izskatījās nedabiski tukša. Es palīdzēju Džonsam aiziet tālāk no ēkas un, atradis tukšu solu, apsēdināju viņu uz tā. Viņš smagi balstījās uz spieķa, un acīs viņam joprojām bija asaras.

-      Stīvenss, viņš nomurmināja. Strādājām kopā trīs gadus… Nesen apprecējās! Vēl pirms pusstundas es sarunājos ar viņu.

-    Man ļoti žēl. Es nezināju, ko citu varētu sacīt.

-    Tā ir jau gadījies. Pirms sešiem vai septiņiem gadiem Skotlendjardā bija ienesta bumba. Tie bija feniāņi, un es tobrīd nebiju Londonā. Bet šoreiz… Viņš izskatījās apdullis. Jūs patiesi domājat, ka tas bija domāts man?

-    Es jūs brīdināju, es teicu. Šie cilvēki ir nežēlīgi, un Edgars Mortleiks jums draudēja vēl tikai vakar.

-    Atriebība par kratīšanu Bostoniešu klubā?

-    Pierādīt to nevar, bet es neredzu citu šī uzbrukuma iemeslu. Es brīdi apklusu. Ja jūs nebūtu iznācis man pretī, jūs tajā brīdī būtu sēdējis savā kabinetā. Vai saprotat, Džons? Jūs izglāba tikai nedaudzas sekundes.

Viņš satvēra manu roku. -Jūs bijāt manas izglābšanās iemesls!

-     Par to es ļoti priecājos.

Mēs paskatījāmies pāri ielai, kur ugunsdzēsēji darbināja tvaika sūkņus un slēja pie sienām kāpnes. No ēkas joprojām plūda dūmi, tagad jau tik biezi, ka aizsedza debesis.

-     Ko tālāk? es jautāju.

Džonss gurdi papurināja galvu. Pār pieri un vaigiem viņam stiepās melnas svītras. Droši vien es izskatījos tāds pats. Es nezinu, viņš atbildēja. Tikai nekādā gadījumā neko nestāstiet Elspetai!

VIENPADSMITĀ NODAĻA. Vakariņas Kambervelā

Mēs iekāpām krietni vēlākā vilcienā, nekā bijām paredzējuši, un jau pie Holbornas Viadukta apkārtni ietina tumsa un ļaužu pūļi šķita ieplūstam negaidītajā melnumā kā tinte, kas izlijusi uz papīra lapas. Džonss bija drūms un nerunīgs. Turpmākajās stundās pēc sprādziena viņš bija ticies ar Lestreidu, Gregsonu un dažiem citiem izmeklēšanas inspektoriem, tomēr nekādi lēmumi netika pieņemti līdz nākamajai dienai. Secinājums, ka Džonss tikai par mata tiesu ir izbēdzis no nāves, bija nepārprotams. To pierādīja Edgara Mortleika teiktie vārdi, un uzbrukuma laiks nevarēja būt izvēlēts nejauši. Lestreids gribēja tūlīt arestēt abus brāļus, tomēr beigu beigās tieši Džonss pierunāja viņu rīkoties apdomīgi. Policijas rīcībā nebija nekādu pierādījumu, tikai īsa saruna, ko vainīgie viegli varēja noliegt. Džonss apgalvoja, ka esot izplānojis labāku stratēģiju, taču vēl nebija gatavs to izklāstīt. Es viņam piekritu. Klarenss Devero un viņa banda gadiem ilgi bija vazājuši aiz deguna Pinkertona aģentūru un neapšaubāmi grasījās to pašu darīt ar britu policiju. Ja gribējām viņiem piekļūt, mums bija jārīkojas ar vislielāko piesardzību.

-    Ļoti jāšaubās, vai Elspeta būs dzirdējusi par sprādzienu, Džonss teica, kad vilciens sasniedza Londonas rajonu, kas bija pazīstams ar Kambervelas vārdu, un mēs gatavojāmies izkāpšanai, un man tas būs viņai jāpastāsta, jo tādu notikumu slēpt būtu nepieļaujami. Bet vietas izvēle! Iespēja, ka es esmu bijis iecerētais mērķis…

-    Par to mēs nerunāsim, es sacīju.

-     Viņa droši vien tikpat nojautīs. Viņai ir apbrīnojamas spējas uzminēt patiesību. Džonss nopūtās. Bet es tomēr nesaprotu mūsu ienaidniekus. Ko viņi cerēja panākt? Ja es ietu bojā, paliktu taču vesela rinda inspektoru, kas varētu stāties manā vietā. Jūs pats redzējāt daudzus no viņiem. Un, ja viņi patiešām būtu gribējuši mani novākt, ir daudzi vienkāršāki veidi, kā sasniegt mērķi. Lūk, tagad mēs esam uz stacijas perona. Nolīgts slepkava ar nazi vai cilpu varētu paveikt darbu vienā mirklī.

-    Iespējams, ka viņi nemaz negribēja jūs nogalināt, es ieminējos.

-     Iepriekš jūs apgalvojāt ko citu.

-     Es teicu, ka jūs bijāt viņu mērķis, un tā es domāju arī tagad. Patiesība drīzāk ir tāda, ka Klarensam Devero nerūp, vai jūs esat dzīvs vai miris. Tas bija tikai viņa varas demonstrējums, lai parādītu, ka viņam nav jābaidās no vajāšanas. Viņš smejas par britu policiju un vienlaikus to brīdina: nenāciet tuvumā, nejaucieties manās darīšanās!

-     Tādā gadījumā viņš maldās. Pēc šī notikuma mēs divkāršosim pūles. Džonss neko vairs neteica līdz brīdim, kad izgājām no stacijas. Es jums saku, tur nav loģikas, Čeis! viņš turpināja.

-    Kas bija tas vīrietis karietē? Kādus secinājumus mēs varam izdarīt par Moriartija un Devero tikšanos, par šī zēna Perija lomu, par Lavela slepkavību un pat par Horneru no Čānserileinas? Atsevišķi skatoties, katrs gadījums šķiet skaidrs. Bet, kad cenšos savilkt visu kopā, veselais saprāts atsakās paklausīt. Tas ir gluži kā lasīt grāmatu, kurā nodaļas iespiestas nepareizā kārtībā vai arī rakstnieks tīši nolēmis maldināt lasītāju.

-     Kopējo jēgu mēs sapratīsim tikai tad, kad būsim atraduši Klarensu Devero, es teicu.

-     Es sāku šaubīties, vai tas mums jebkad izdosies. Lestreidam bija taisnība. Viņš ir gluži kā rēgs. Viņam nav reālu apveidu.

-    Vai Moriartijs nebija tāds pats?

-    Taisnība. Moriartijs bija vārds, netverams rēgs, esamība, ko es nepazinu līdz pašām beigām. Tur slēpās viņa spēks. Ļoti

iespējams, ka Devero ir mācījies no šī parauga. Džonss sāka klibot, smagi balstīdamies uz spieķa. Es esmu noguris. Piedodiet, ja kādu laiku nerunāsim. Man jāsaņemas tam, ko varu gaidīt mājās.

-    Varbūt man labāk neiet jums līdzi?

-     Nē, nē, mans draugs, ja mēs atceltu šo tikšanos, Elspeta, visticamāk, baidītos, ka viss ir vēl ļaunāk nekā īstenībā. Ēdīsim vakariņas kopā, kā bija paredzēts.

Attālums no Holbornas līdz Kambervelai bija pavisam neliels, tomēr ceļojums šķita aizvedis mūs vēl dziļākā naktī, un līdz mūsu ierašanās brīdim ielas bija pārņēmusi bieza migla, kas apslāpēja skaņas un pārvērta vēlīnos gājējus rēgos. Garām rūkdama aizslīdēja kariete. Dzirdēju zirga pakavu klaboņu un riteņu čerkstoņu, bet paši rati bija tikai tumša ēna, kas drīz pazuda aiz stūra.

Džonss dzīvoja netālu no stacijas. Jāteic, ka viņa mājvieta bija ļoti līdzīga tai, kādu biju iztēlojies: glīta māja ar terasēm, erkera logiem un balti apmestām kolonnām līdzās masīvām, melnām durvīm. Šis bija tipisks angļu stils, kas radīja miera un drošības iespaidu. Trīs pakāpieni veda augšup no ielas, un, kāpjot pa tiem, mani pārņēma savāda sajūta, it kā visas šodien pārdzīvotās briesmas paliktu aiz muguras. Varbūt to veicināja siltā gaisma, kas spraucās cauri aizvilktajiem logu aizkariem. Bet varbūt tā bija gaļas un dārzeņu smarža, kas vēdīja augšup no lejasstāva virtuves. Lai nu kā, es jau tagad priecājos, ka esmu šeit. Mēs iegājām šaurā gaitenī, kura pretējā galā augšup veda ar paklāju nosegtas kāpnes, un Džonss ieveda mani dzīvojamā istabā. Patiesībā šī telpa aizņēma visu nama apakšējo platību, un pārvietojama siena, kas tobrīd bija atbīdīta, pavēra skatu uz trim cilvēkiem klātu ēdamgaldu, bibliotēku un klavierēm tālākajā malā. Kamīnā kūrās uguns, bet pēc tās nebija lielas vajadzības. Bagātīgās mēbeles, izšuvumiem rotātās kārbas un groziņi, tumši sarkanās tapetes un biezie aizkari darīja istabu pietiekami mājīgu.

Misis Džonsa sēdēja mīkstā atpūtas krēslā, un viņai blakus stāvēja apbrīnojami skaista sešus gadus veca meitene, pārmetusi

pār roku lelli policista ietērpā. Māte bija lasījusi viņai priekšā, bet, kad mēs ienācām, viņa aizvēra grāmatu, un mazā meitene pagriezās pret mums ar nepārprotamu prieku sejā. Viņa nemaz nebija līdzīga tēvam. Gaišbrūnie, cirtainie mati, možās, zaļās acis un smaids daudz vairāk lika domāt par viņas māti, jo Elspeta Džonsa bija nepārprotams meitenes atspulgs, kuru atšķirīgu vērtuši tikai gadi.

-    Tu vēl neguli, Beatrise? Džonss jautāja.

-    Nē, tēt. Mamma man atļāva palikt augšā.

-    Nu tad šis ir tas kungs, ar kuru tu gribēji iepazīties: mans draugs misters Frederiks Čeiss.

-    Labvakar, ser! meitene teica. Viņa pastiepa man pretī mazo policistu. Šis ir no Parīzes. Tētis man to atveda.

-    Izskatās tīri jauks puika, es sacīju. Bērnu klātbūtnē es parasti jutos neveikli, bet centos to neizrādīt.

-    Es nekad neesmu satikusi nevienu amerikāni.

-     Ceru, ka es tev neizskatīšos īpaši atšķirīgs no citiem cilvēkiem un no tevis pašas. Tas nemaz nebija tik sen, kad mani senči aizceļoja no šīs zemes. Mans vecvectēvs bija londonietis. Viņš dzīvoja Bovas rajonā.

-    Vai Ņujorka ir ļoti skaļa?

-              Skaļa? Es pasmaidīju. Tā šķita ļoti neparasta vārda izvēle.

-     Nu, katrā ziņā tā ir ļoti rosīga vieta. Un tur ir augstas mājas. Dažas pat tik augstas, ka mēs tās saucam par debesskrāpjiem.

-    Tāpēc, ka tās skrāpē debesis?

-    Tā vismaz izskatās.

-    Tagad pietiks, Beatrise. Auklīte gaida tevi augšstāvā. Misis Džonsa pagriezās pret mani. Viņa ir tik ziņkārīga, ka droši vien nākotnē kļūs par izmeklētāju tāpat kā viņas tēvs.

-    Baidos, ka paies vēl ilgs laiks, iekams Metropolitēna policija būs gatava uzņemt savās rindās sievietes, Džonss piezīmēja.

-     Tādā gadījumā viņa varēs kļūt par sievieti privātdetektīvi tāpat kā misis Gladena mistera Forestera lieliskajās

grāmatās. Māte silti uzsmaidīja Beatrisei. Tu vari novēlēt misteram Čeisam labu nakti.

-    Arlabunakti, mister Čeis! Mazā meitene paklausīgi izsteidzās no istabas.

Es pievērsu uzmanību Elspetai Džonsai. Kā tūlīt biju pamanījis, viņa ļoti līdzinājās savai meitai, kaut gan viņas mati uz pieres bija apgriezti īsi un aizmugurē sasukāti vienkop grieķu stilā. Es jau kopš pirmā brīža jutu, ka viņa ir ļoti iejūtīga sieviete, kas visai savai apkārtnei spēj iedvest klusu, neuzkrītošu gara gaismu. Viņa bija ģērbusies vienkāršā, pelēcīgi sārtā kleitā ar jostu un augstu apkakli, un es neredzēju viņas ietērpā nekādas dārglietas. Tagad, kad Beatrise bija aizgājusi, viņa visu uzmanību pievērsa man.

-    Mister Čeis, viņa teica, es ļoti priecājos par mūsu iepazīšanos!

-    Es tāpat, kundze, es atbildēju.

-    Vai vēlaties iedzert groku? Viņa norādīja uz misiņa galdu blakus kamīnam, un es redzēju, ka uz tā nolikta krūze ar trim glāzēm. Tā vien liekas, ka šiem ziemīgajiem vakariem nekad nebūs gala, un es labprāt iedzeru kaut ko siltu, gaidot vīra atgriešanos.

Viņa piepildīja trīs glāzes, un mēs brīdi sēdējām mazliet neveiklā klusumā, kāds raksturīgs cilvēku pirmajām satikšanās reizēm, kad neviens īsti nezina, kā turpināt sarunu. Bet tad ienāca istabene, lai pavēstītu, ka vakariņas ir gatavas, un, kad bijām apsēdušies pie galda, gaisotne drīz vien kļuva svabadāka.

Kalpone ienesa itin garšīgu sautējumu, vārītu jēra kaklu ar burkāniem un kāļu biezeni; katrā ziņā tas krietni pārspēja visu, ko biju ēdis Heksama viesnīcā, un, kamēr Etelnijs Džonss salēja glāzēs vīnu, viņa sieva uzmanīgi virzīja sarunu sev vēlamajā gultnē. To viņa darīja tik prasmīgi, ka viss pārrunātais šķita dabisks un bez jebkāda aprēķina, tomēr es aptvēru, ka turpmākās stundas laikā mēs ne reizi nepieskārāmies nekam tādam, kam būtu saistība ar policijas darbu. Viņa uzdeva man daudzus jautājumus par Ameriku par turienes ēdienu, par kultūru, par cilvēku raksturu.

Viņa gribēja zināt, vai es esmu jau redzējis Tomasa Edisona kinetoskopu, ierīci, kas bija plaši apspriesta britu presē, bet vēl nebija izrādīta publikai. Diemžēl es to nebiju redzējis.

-    Kāda jums šķiet Anglija? viņa jautāja.

-     Man ļoti patīk Anglija, es atbildēju. Tā man vairāk atgādina Bostonu nekā Ņujorku, vismaz ar mākslas galerijām un muzejiem, ar skaisto arhitektūru un veikaliem. Jums, protams, ir ļoti sena vēsture. Par to es jūs apskaužu. Gribētos, kaut man būtu vairāk brīva laika. Kad vien staigāju pa ielām, es redzu apbrīnojamu daudzveidību.

-    Varbūt jums radīsies vēlēšanās palikt šeit ilgāk.

-    Tas nebūt nav neiespējams pieļāvums, misis Džonsa. Es jau sen esmu vēlējies apceļot Eiropu… tāpat kā daudzi manas zemes tautieši. Lielākā daļa no mums taču ir nākuši no šejienes. Ja mana pašreizējā izmeklēšana kopā ar jūsu vīru būs veiksmīga, varbūt izdosies piedabūt savu priekšniecību uzdāvināt man brīvdienas.

Ar šiem vārdiem es pirmoreiz pieskāros lietai, kas bija savedusi mani kopā ar Etelniju Džonsu, un, kad sīka kalponīte uzlika galdā maizes pudiņu, iznirdama gluži no nekurienes un tikpat piepeši pazuzdama, mūsu saruna pievērsās drūmākam tematam.

-     Man tev kaut kas jāpastāsta, mīļā, kas darīs tev raizes, Džonss iesāka. Bet tu tikpat uzzināsi to no avīzēm, kaut arī tu tās reti lasi… To teicis, viņš izstāstīja sievai pēcpusdienas notikumus, uzbrukumu Skotlendjardam, kā arī manu lomu šajā traģēdijā. Kā bijām vienojušies, viņš nepieminēja ne bumbas atrašanās vietu, ne sekretāra Stīvensa nāvi.

Elspeta Džonsa klusēdama klausījās, līdz viņš bija beidzis.

-     Vai daudzi gāja bojā? viņa vaicāja.

-    Trīs cilvēki, bet vēl ir daudz ievainoto, Džonss atbildēja.

-     Pilnīgi neticami, ka tādu uzbrukumu Metropolitēna policijai kāds varētu izdomāt, kur nu vēl īstenot! misis Džonsa teica. Un vēl tik drīz pēc baigajiem Haigeitas notikumiem! Elspeta Džonsa pievērsās man, cieši ielūkodamās manī ar savām

■

vērīgajām, zinātkārajām acīm. Piedodiet, mister Ceis, ja man gribas sacīt, ka jums no Amerikas pa pēdām ir atceļojuši ļoti tumši spēki.

-    Vienā būtiskā jautājumā es jums nevaru piekrist, misis Džonsa. Es biju tas, kas ceļoja šiem tumšajiem spēkiem pa pēdām.

-    Tomēr jūs ieradāties šeit gandrīz vienā laikā.

-    Tā nav mistera Čeisa vaina, Džonss pārmetoši norūca.

-    Es zinu, Etelnij. Un atvainojos, ja izteicos citādi. Tomēr man gribot negribot jādomā, vai tāda lieta vispār ir policijas kompetencē. Varbūt ir laiks tajā iesaistīt augstākas varas iestādes.

-    Ļoti iespējams, ka tas jau ir noticis.

-    Ar “ļoti iespējams” ir par maz. Bojā ir gājuši policijas darbinieki! Viņa brīdi klusēja. Vai bumba atradās tuvu tavam kabinetam?

Džonss vilcinājās. Tā bija nolikta tajā pašā stāvā.

-    Vai tu biji viņu iecerētais mērķis?

Redzēju, ka Džonss uzmanīgi pārdomā atbildi. Par to spriest ir pāragri. Vietai, kur tika atstāta bumba, tuvumā atrodas vairāku inspektoru kabineti. Tā varēja būt domāta jebkuram no mums. Lūdzu, mīļā, nerunāsim vairs par to! Par laimi, tieši tajā brīdī kalpone ienesa kafiju. Varbūt pāriesim uz otru istabu?

Piecēlāmies no galda un aizgājām uz dziļāko viesistabas telpu, kur kamīnā dega sīka liesmiņa. Tieši pirms iziešanas istabene iedeva misis Džonsai brūnā papīrā ietītu paciņu, un, kad apsēdāmies, viņa to pasniedza vīram. Man žēl tevi apgrūtināt, Etelnij, bet varbūt tu varētu aiziet pāris māju tālāk pie misis Milzas?

-    Tagad?

-    Vajadzētu aiznest viņai izmazgāto veļu un dažas grāmatas. Elspeta Džonsa pagriezās pret mani un turpināja ar to pašu elpas vilcienu: Misis Milza ir mūsu draudzes locekle un nesen kļuva par atraitni. Piedevām visām nelaimēm viņai pēdējā laikā ir slikta veselība, un mēs cenšamies darīt ko varam, kā pienākas labiem kaimiņiem.

-    Vai nav pārāk vēls? Džonss jautāja, turēdams rokās paciņu.

-     Nē, noteikti ne. Viņa vēlu iet gulēt, un es brīdināju, ka mēs iegriezīsimies pie viņas. Par to viņa ļoti nopriecājās. Tu jau zini, kādas viņai ir simpātijas pret tevi. Lai nu kā, pastaiga pirms naktsmiera tev nāks tikai par labu.

-    Nu labi. Varbūt misters Čeiss mani pavadīs?

-    Misters Čeiss vēl nav izdzēris kafiju. Viņš man pakavēs laiku, līdz tu atgriezīsies.

Misis Džonsas stratēģija bija acīmredzama. Viņa gribēja parunāt ar mani divatā un apzināti bija iekārtojusi tādu iespēju. Vakara gaitā es ar zināmu uzjautrinājumu biju vērojis savu draugu Etelniju Džonsu viņa mājas privātajā gaisotnē. Cik spēcīgs un mērķtiecīgs šis cilvēks bija izmeklēšanas norisēs, tik neuzkrītošs un klusināts viņš kļuva savas sievas sabiedrībā. Nebija šaubu, ka abi šie cilvēki ir ļoti tuvi. Viņi piepildīja viens otra klusēšanu un bez vārdiem nojauta viens otra prasības. Un tomēr es biju pārliecināts, ka Elspeta Džonsa ir nepārprotami stiprākā puse no abiem. Viņas sabiedrībā Džonss zaudēja krietnu daļu no savas ietekmīgās stājas, un es gribot negribot nodomāju, ka pat Šerloks Holmss būtu bijis daudz necilāks detektīvs, ja viņš būtu precējies.

Džonss piecēlās. Viņš paņēma paciņu, maigi noskūpstīja sievu uz pieres un izgāja no istabas. Viņa nogaidīja, līdz dzirdēja atveramies un aizveramies nama ārdurvis. Tad viņa paskatījās uz mani ar gluži citādu skatienu: tā vairs nebija namamāte, un es sapratu, ka viņa mēģina vērtēt un lemt, vai var mani iekļaut dziļākā uzticības lokā.

-    Vīrs man stāstīja, ka jūs jau ilgāku laiku strādājot par detektīvu Pinkertona aģentūrā, viņa iesāka.

-              Ilgāk, nekā spēju atcerēties, misis Džonsa, es atbildēju.

-     Tiesa gan, precīzi runājot, esmu izmeklētājs, nevis detektīvs. Tas nav gluži tas pats.

-     Kāda ir atšķirība?

-    Mūsu metodes ir tiešākas. Ir noticis noziegums. Mēs to izmeklējam. Bet visbiežāk tas vienkārši ir noteiktu norišu kopums, un

tas nozīmē, ka mēs atšķirībā no britiem retāk izmantojam izlikšanos un maldināšanu.

-    Vai jums patīk šis darbs?

Es brīdi domāju. Jā. Šajā pasaulē dzīvo cilvēki, kuri ir ļauni un nes citiem vienīgi nelaimes, un man šķiet pareizi tos savaldīt.

-Jūs neesat precējies?

-Nē.

-    Un nekad neesat jutis tādu vilinājumu?

-Jūs esat ļoti tieša.

-     Ceru, ka neesmu jūs apvainojusi. Es tikai vēlos jūs drusku labāk iepazīt. Tas man ir svarīgi.

-     Tādā gadījumā es atbildēšu uz jūsu jautājumu. Protams, esmu jutis tādu vilinājumu. Bet man jau kopš bērnu dienām bijusi vientuļnieka daba, un pēdējos gados esmu ļāvis sevi pārņemt darbam. Doma par laulības dzīvi man ir simpātiska, taču es neesmu pārliecināts, ka manā gadījumā tas būtu ideāls modelis. Es jutos neveikli par šādu sarunas pavērsienu un mēģināju mainīt tematu. Jums ir skaista māja, misis Džonsa, un brīnumjauka ģimene.

-    Manam vīram ir lielas simpātijas pret jums, mister Čeis.

-     Par to es esmu pateicīgs.

-    Un ko jūs, ja drīkstu jautāt, varētu sacīt par viņu?

Es noliku kafijas tasi uz galda. īsti nesaprotu, kā jūs to domājat.

-    Vai jums viņš patīk?

-    Vai jūs patiešām gribat dzirdēt atbildi?

-Ja negribētu, es nebūtu jautājusi.

-    Man viņš ļoti patīk. Viņš draudzīgi uzņēma mani, svešinieku šajā zemē, un ir izturējies pret mani sevišķi laipni, kaut gan esmu pārliecināts, ka citi būtu drīzāk likuši man šķēršļus. Turklāt viņam ir izcilas spējas, ja drīkstu tā izteikties. Patiesībā es sacīšu vēl vairāk un piebildīšu, ka nekad neesmu sastapis tādu detektīvu kā viņš. Viņa metodes ir ļoti neparastas.

-    Vai viņš jums kādu atgādina?

Es bridi domāju. Viņš man atgādina Šerloku Holmsu.

-Jā! Misis Džonsas balsī piepeši ieskanējās saltums. Šerloku Holmsu.

-    Misis Džonsa, es skaidri redzu, ka jūs apzināti iekārtojāties tā, lai jūsu vīrs uz bridi aizietu projām. Taču es nezinu iemeslu, un man šķiet nelāgi apspriest misteru Džonsu viņa prombūtnes laikā. Tāpēc, lūdzu, runājiet atklāti! Kas jūs nomāc?

Viņa neko neatbildēja, tikai sēdēja un vērīgi lūkojās manī, un kamīna uguns maigi apmirdzēja viņas seju. Es pēkšņi nodomāju, ka viņa ir ļoti skaista. Beidzot viņa ierunājās: Manam vīram augšstāvā ir kabinets. Kad viņš ir iesaistīts kādas lietas izmeklēšanā, viņš to izmanto par patvērumu. Vai jūs vēlētos to redzēt?

-    Ļoti labprāt.

-    Un es ļoti labprāt vēlētos jums to parādīt. Starp citu, jums nav jāraizējas. Man ir atļauts tur ieiet, kad vien vēlos, un mēs tur uzkavēsimies tikai dažas minūtes.

Mēs izgājām no istabas, un es sekoju misis Džonsai augšup pa kāpnēm. Pie sienām virs svītrotajām tapetēm vienkāršos koka rāmjos karājās akvareļi galvenokārt putnu un tauriņu attēli. Uzkāpuši līdz pirmajam laukumiņam, mēs iegājām mazā istabiņā ar kailu grīdu un skatu uz aizmugures dārzu. Es tūlīt sapratu, ka tā ir Džonsa darbistaba. Un tomēr galveno vietu tajā ieņēma nevis viņš, bet kāds cits.

Pati pirmā manu skatienu piesaistīja rūpīgi sakārtota Strand Magazines kaudze uz galda, un katrs žurnāls bija tik labi saglabāts, it kā būtu pilnīgi jauns. Man nevajadzēja tos atšķirt, lai zinātu, kas tajos atrodams. Visos šajos numuros bija iespiesti Šerloka Holmsa piedzīvojumu apraksti, kuru autors bija doktors Džons H. Vatsons, un izcilā detektīva klātbūtne bija manāma visās istabas malās fotogrāfijās, dagerotipijas attēlos un pie sienas piespraustu avīžu virsrakstos: ATRASTS ZILAIS KARBUNKULS, NOVĒRSTA KOBURGAS SKVĒRA BANKAS APLAUPĪŠANA. Pārlaidis skatienu grāmatām un

monogrāfijām plauktos, es redzēju, ka daudzas no tām ir sarakstījis Šerloks Holmss. To vidū bija pamatīga apjoma sējums par asins traipu zinātnisko analīzi, cita grāmata (“Simt sešdesmit ciparu pārbaude” par kodiem un vēl kāds apcerējums par dažādiem tabakas pelnu veidiem, kas man atsauca atmiņā vilciena ceļojumu no Meiringenas. Tur bija arī Vinvuda Rīda, Vendela Holmsa, Emīla Gaboriana un Edgara Alana Po grāmatas, vairākas enciklopēdijas un ģeogrāfisko nosaukumu rādītāji un “Antropoloģijas” žurnāla eksemplārs, atvērts lappusē ar rakstu par cilvēka auss formu. Kaut gan telpa atstāja ļoti askētisku kopiespaidu istabā bija tikai grāmatplaukti, rakstāmgalds, krēsls un divi mazi galdiņi -, tā vienlaikus izskatījās piekrauta, jo visas iespējamās virsmas bija noklātas ar dīvainiem priekšmetiem. Redzēju palielināmo stiklu, Bunzena degli, stikla pudelītes ar ķimikālijām, izbāztu čūsku šķiet, purva odzi dažādus kaulus, Augšnorvudas karti, kaut ko līdzīgu mandragoras saknei un turku kurpīti.

Es biju apstājies durvīs. Elspeta Džonsa bija iegājusi dziļāk kabinetā un tagad pagriezās atpakaļ. Šī ir vieta, kur strādā mans vīrs, viņa teica. Te viņš pavada vairāk laika nekā jebkurā citā istabā. Man noteikti nav jums jāstāsta, kas ir bijis viņa iedvesmas avots.

-    Tas ir skaidri redzams.

-     Mēs jau pieminējām šo vārdu. Viņa izslējās. Reizēm es vēlos, kaut nemūžam nebūtu to dzirdējusi! Viņa bija dusmīga, un dusmas darīja viņu ļoti atšķirīgu no mātes, kura bija lasījusi bērnam grāmatu, un no sievas, kura bija sēdējusi man blakus pie vakariņu galda. Lūk, ko es gribu jums pastāstīt, mister Čeis! Ja jūs strādājat kopā ar manu vīru, jums ir svarīgi to saprast. Viņš pirmoreiz tikās ar Šerloku Holmsu pēc Bartolomeja Šolto slepkavības izmeklēšanā, kas beidzās ar Agras dārgumu zaudējumu. Patiesībā Etelnijam tajā lietā bija itin lieli nopelni, kaut gan viņš pats tā nekad nav uzskatījis, turklāt doktora Vatsona aprakstā viņš ir attēlots ļoti nepievilcīgā gaismā.

Džonss bija to jau pieminējis. Tomēr es neko neteicu.

-    Viņi abi satikās vēlreiz, mazāk iespaidīgā notikumā, kas sākās ar ielaušanos kādā Ziemeļlondonas mājā un ar dīvainu trīs porcelāna figūriņu zādzību.

-    Abernetiju lieta.

-    Vai viņš jums par to stāstīja?

-    Tikai pieminēja. Sīkākas detaļas es nezinu.

-     Vīrs par to nemīl runāt, un tam ir pamatots iemesls. Misis Džonsa apklusa, cenzdamās savaldīties. Arī toreiz viņam neveicās. Arī toreiz doktors Vatsons būtu padarījis viņu par apsmieklu, taču šis konkrētais stāsts, par laimi, pagaidām nav publicēts. Kad lieta bija beigusies, mans vīrs sevi šaustīja nedēļām ilgi. Kāpēc viņš neesot aptvēris, ka mirušais ir sēdējis cietumā? Viņam zem nagiem bija pakulu pēdas diezgan nepārprotams pavediens, ja sāk par to domāt. Kāpēc viņš esot bijis tik akls un nesaskatījis trīs vienādo figūriņu nozīmi, bet Šerloks Holmss to pamanījis jau pirmajā mirklī? Viņš esot palaidis garām visus svarīgos pavedienus… pēdu nospiedumus, aizmigušo kaimiņieni, pat kroku mirušā vīra zeķē. Kā viņš vispār varot saukt sevi par detektīvu, ja parādījis sevi kā nejēgas amatieris?

-    Jūs esat pārāk barga pret viņu.

-     Viņš pats bija pārāk bargs pret sevi! Es uzticu jums šos stāstus, mister Čeis, no visas sirds cerot, ka jūs patiešām esat viņam tāds draugs, kā sakāt. Pēc Abernetiju lietas mans vīrs nopietni saslima. Viņš sūdzējās par nogurumu, zobu sāpēm, vispārēju nespēku. Viņam pietūka plaukstu locītavas un potītes. Sākumā es domāju, ka viņš ir pārstrādājies un viņam vajadzīga tikai atpūta un drusciņa saules. Tomēr ārsts drīz noteica daudz nopietnāku diagnozi. Vainīgs bija rahīts, ko viņš bija īsi pārslimojis bērnībā, taču tas bija atgriezies daudz smagākā un bīstamākā formā.

Vīrs bija spiests gadu nestrādāt, un es tajā laikā kopu viņu augu dienu un nakti. Tolaik domāju vienīgi par viņa izveseļošanos,

bet, kad pagāja vairāki mēneši un viņš kaut cik atguva spēkus, es sāku cerēt, ka viņš varbūt aizies no policijas darba. Etelnija brālis Piters ir policijas inspektors. Viņa tēvs kļuva par policijas priekšnieku. Es sapratu, ka tā ir sava veida ģimenes tradīcija. Tomēr, ņemot vērā, ka viņam bija mazs bērns un sieva, kas dzīvoja nemitīgās bailēs par viņu, un apzinoties, ka viņš nekad vairs neatgūs agrākos spēkus, es atļāvos cerēt, ka viņš sāks jaunu dzīvi citā vietā.

Es maldījos. Mans vīrs šo pārtraukuma gadu veltīja savas detektīva karjeras pilnveidošanai. Divas reizes viņš bija ticies ar Šerloku Holmsu. Divas reizes Šerloks Holmss bija viņu sakāvis. Viņš bija sev apsolījis: ja atkal nāktos tikties, trešoreiz vēsture neatkārtotos. īsi sakot, inspektors Etelnijs Džonss bija apņēmies kļūt līdzvērtīgs pasaules slavenākajam konsultējošam detektīvam, un šī mērķa dēļ viņš iesaistījās darbā ar tādu sparu, kas meta izaicinājumu viņa postošajai slimībai. Jūs šeit redzat daļu no liecībām, bet varat man ticēt, ka šī ir tikai neliela daļa. Viņš ir izlasījis visu, ko Šerloks Holmss jebkad uzrakstījis. Viņš ir izstudējis Šerloka Holmsa metodes un kopējis viņa eksperimentus. Viņš ir konsultējies ar ikvienu inspektoru, kurš jebkad strādājis kopā ar Šerloku Holmsu. Vārdu sakot, viņš ir padarījis Šerloku Holmsu par savas dzīves paraugu.

Viss misis Džonsas teiktais man likās ticams un saprotams. Jau no pirmā brīža, kad biju iepazinies ar Etelniju Holmsu, es biju jutis viņa interesi par izcilo detektīvu. Taču es nebiju nojautis, cik dziļi tas pārņēmis viņa sirdi un dvēseli.

-    Mans vīrs atsāka darbu pirms dažiem mēnešiem, Elspeta Džonsa sacīja. Viņš uzskata, ka ir pilnīgi pārvarējis slimības ļaunāko posmu, taču patiesībā viņu uztur zināšanas par Šerloka Holmsa darbu un pārliecība, ka tagad viņš ir līdzvērtīgs Šerlokam Holmsam. Sekoja mokošs klusuma brīdis, un tad viņa, balsij ķeroties, turpināja: Man tādas pārliecības nav. Lai Dievs man piedod, ka es tā saku! Es mīlu savu vīru. Es viņu apbrīnoju. Bet,

ja arī turpmāk viņu apdullinās šī nežēlīgā ticība sev, tad es ļoti baidos par viņu.

-Jūs maldāties… es iesāku.

-    Nepūlieties būt saudzīgs pret mani. Paskatieties apkārt! Šeit ir nepārprotami apliecinājumi. Dievs vien zina, kurp viņu novedīs šī apsēstība.

-    Ko jūs gribētu, lai es daru?

-     Aizsargājiet viņu! Es nepazīstu tos cilvēkus, kuriem viņš ir stājies pretī, bet es ārkārtīgi baiļojos par viņu. Šķiet, tie ir ļoti nežēlīgi radījumi. Etelnijam turpretī ļoti pietrūkst izmanīgas viltības. Vai tas ir slikti, ka es ar jums tā runāju par viņu? Es nezinu, kā dzīvotu bez viņa, un visas šīs briesmīgās slepkavības, arī šodienas mēģinājums…

Viņas balss aprāvās. Namā iestājās klusums.

-     Misis Džonsa, es teicu, dodu jums goda vārdu, ka darīšu visu, ko spēju, lai sveikā izvestu mūs abus cauri briesmām. Taisnība, mēs esam stājušies pretī ļoti baisam ienaidniekam, tomēr jūsu bažām es neredzu pamata. Jūsu vīrs jau līdz šim ir vairākkārt apliecinājis man savu izcilo prāta asumu. Varbūt esmu dažus gadus vecāks par viņu, tomēr nevaru noliegt, ka šajā pasākumā es esmu jaunākais partneris. Kā jau teicu, es no visas sirds apsolu, ka rūpēšos par viņu. Es būšu viņam blakus. Un, ja nokļūsim briesmās, darīšu visu, kas manos spēkos, lai viņu pasargātu.

-Jūs esat ļoti laipns, mister Čeis. Neko vairāk es nevaru lūgt.

-    Viņš drīz atgriezīsies, es teicu. Mums vajadzētu iet lejā.

Viņa ielika roku man elkonī, un mēs kopā devāmies lejā. Drīz

atgriezās Džonss un atrada mūs sēžam pie kamīna un apspriežam piecus Ņujorkas rajonus. Viņš neredzēja nekādu pārmaiņu, un es neko viņam nestāstīju.

Bet, atgriežoties Kambervelas stacijā, es biju dziļi iegrimis domās. Nakts bija tikpat melna kā iepriekš, un pār ietvi vēlās miglas vāli. Kaut kur tālu tumsā iegaudojās suns, gluži kā brīdinādams mani no tā, ko es negribēju zināt.

DIVPADSMITĀ NODAĻA. Sveša teritorija

Kad mēs satikāmies nākamajā dienā, Džonss šķita ievērojami atdzīvojies, un viņā bija jaušama tā gara pacilātība, kas smēlusies iedvesmu kā es tagad zināju no pasaules izcilākā detektīva parauga.

-    Jūs noteikti priecāsieties, uzzinot, ka mēs beidzot virzāmies uz priekšu! viņš paziņoja, kad satikāmies ārā manas viesnīcas priekšā.

-    Vai esat vēlreiz bijis Čānserileinā? es jautāju.

-     Sailess Bekets un viņa biedri var pagaidīt. Es teiktu, ka paies vismaz nedēļa, iekams viņi nozudīs tumsā.

-     Kā jūs tik droši varat to zināt, ja neesat vairs tur bijis?

-    To es zināju jau pirms mūsu aiziešanas, mans mīļais Čeis! Vai tad jūs pats neieminējāties par leijerkastnieka vietas izvēli? Viņš stāvēja precīzi astoņus soļus no bārddziņa darbnīcas ieejas durvīm.

-    Diemžēl es nesaprotu, ko jūs ar to domājat.

-     Es sāku prātot, ka jums un man varētu būt kopīga nākotne. Jūs aiziesiet no Pinkertona, un es atvadīšos no Skotlendjarda. Jums patiks Londonas dzīve. Nē! Es runāju pavisam nopietni. Mūsu pilsētai ir vajadzīgs jauns konsultējošais detektīvs. Mēs pat varētu noīrēt istabas Beikerstrītā! Ko jūs par to sakāt?

-    Es īsti nezinu, ko sacīt.

-     Nu labi, šobrīd mums jāapspriež steidzamākas lietas. Pirmkārt, mūsu draugs Perijs. Tagad mēs zinām, ka viņš iegāja

Skotlendjardā bez divdesmit minūtēm trijos un apgalvoja, ka nesot man sūtījumu lielu, brūnā papīrā ietītu kasti. Viņu aizsūtīja uz manu kabinetu trešajā stāvā.

-     Kāpēc viņš to neienesa jūsu kabinetā?

-To viņš nevarēja. Es sēdēju pie rakstāmgalda un noteikti būtu viņu pazinis. Tāpēc viņš nolika to pēc iespējas tuvāk, un tas bija sienas otrā pusē, telegrāfa istabā. Tur cilvēki ir pieraduši, ka izsūtāmie zēni, mācekļi un kadeti staigā iekšā un ārā, un tas neizraisīja aizdomas.

-    Bet jūs izgājāt ārā.

-     Es izgāju jums pretī, kā bijām norunājuši. Perijs acīmredzot izgāja pāris minūšu pirms manis. Viņš bija tik tuvu! Jūs redzējāt viņu iekāpjam karietē. Vai jums ir radušās kādas domas par to, kas varēja būt viņa ceļabiedrs?

-    Man nav ne jausmas.

-Tas nekas. Varbūt tā bija mūsu ienaidnieku pirmā nopietnā kļūda, Čeis. Ja viņi būtu izvēlējušies divriču ekipāžu, viņus atrast būtu gluži neiespējami. Londonas ielas ir pilnas ar divriču ekipāžām, gan ar licencēm, gan bez tām, un kučieris varbūt nekad nepieteiktos. Brūma četrriteņu kariete ir daudz retāks braucamais, un kučieris jau tagad ir mūsu rokās.

-    Kā jūs viņu atradāt?

-     Ielās izgāja trīs divīzijas, gandrīz simt vīru. Vai tiešām jūs iedomājāties, ka mēs ļausim tik briesmīgam nodarījumam palikt bez soda? Neviena viesnīca, šķērsiela, kariešu novietne vai stallis nepalika nepārmeklēti. Vīri rāvās visu nakti, un beidzot mēs esam atraduši kučieri, kurš atceras: viņš esot aizvedis pasažieri uz Vaitholu, dzirdējis sprādzienu un tūlīt pēc tam uzņēmis vēl vienu pasažieri.

-    Un kurp viņi devās?

-    Es pats vēl neesmu runājis ar kučieri. Bet, ja viņš varēs pateikt, kurp aizveda abus braucējus vai no kurienes veda pirmo pasažieri, tad mūsu darbs būs padarīts un mēs varbūt notversim Devero.

Džonss bija atbraucis ar kebu, kas joprojām mūs gaidīja, un mēs nesarunādamies braucām cauri Londonai, laužot ceļu bezgalīgajā satiksmes plūsmā. Es biju pateicīgs par viņa klusēšanu. Tā ļāva man pārdomāt to, ko iepriekšējā vakarā bija teikusi Elspeta Džonsa. Vai viņai bija kāda intuīcija par gaidāmajiem notikumiem? Džonss nebija pieminējis mūsu kopīgās vakariņas, bet viņš taču, domājams, nojauta, ka sieva ir apzināti iekārtojusies tā, lai pusstundu pabūtu ar mani divatā. Vai viņš zināja, ka esam bijuši viņa kabinetā? Atmiņas par vakardienas satikšanos mani šobrīd savādi biedēja. Vēlējos, kaut mēs ar misis Džonsu būtu parunājuši mazliet vairāk… vai varbūt mazāk.

Beidzot mēs apstājāmies kariešu pieturvietā netālu no Pikadilli, pašā Londonas rietumdaļas vidienē, ko varētu salīdzināt ar Ņujorkas Taimskvēru. Es tūlīt ieraudzīju labi kopto, spīdošo Brūma karieti, kurai blakus stāvēja policijas konstebls. Kučieris, pamatīga auguma vīrietis, ģērbies mētelī, kas izskatījās piepūsts un atgādināja telti, ar drūmu sejas izteiksmi sēdēja uz bukas, turēdams klēpī pavadas.

Mēs izkāpām no keba. Misters Gatrijs? Džonss jautāja, pagājis uz priekšu.

-    Jā, es pats! kučieris atbildēja. Un sēžu te veselu stundu vai ilgāk. Kas tā par būšanu, ka godīgam cilvēkam neļauj pelnīt iztiku?

Viņš pikti skatījās lejup uz mums un nebija izkustējies no vietas, it kā būtu piesaistīts savam sēdeklim tāpat kā zirgs iejūgam. Kučieris bija iespaidīga auguma vīrietis tukliem vaigiem, vaigubārdu un sarkanīgu seju, kuras sārtuma iemesls varēja būt ilgstošs āra darbs visādos laikapstākļos vai, vēl ticamāk, skleroze.

-    Ceru, ka varēsim jums atlīdzināt par zaudēto laiku, Džonss teica.

-     Man neko nevajag līdzināt, priekšniek! Man vajag naudu.

-   Jūs saņemsiet visu, kas pienākas, bet vispirms jums jāatbild uz maniem jautājumiem. Vakar jūs uzņēmāt karietē kādu pasažieri.

-    Vakar es uzņēmu vairākus pasažierus.

-    Bet vienu no tiem jūs aizvedāt uz Vaitholu, netālu no Skotlendjarda. Tas bija ap trijiem pēcpusdienā.

-     No pulksteņa stundām es neko nezinu. Kāda man bēda, cikos kas notiek? Viņš papurināja masīvo galvu, un man izskatījās, ka zirgs līdzcietības pēc dara to pašu. Pirms Džonss paguva iebilst, viņš turpināja: Labi jau labi! Es zinu, par kuru ir runa. Gara auguma kungs. To es ievēroju, jo viņam bija iekāpjot jāsaliecas. Dīvains braucējs, tā es nodomāju.

-     Cik viņam varēja būt gadu?

-    Trīsdesmit vai četrdesmit. Kučieris brīdi domāja. Bet varbūt piecdesmit. Nemāku sacīt. Drīzāk vairāk nekā mazāk, tas ir viss, ko māku pateikt. Un ar tādām acīm, kas labāk lai neskatās virsū!

-    Kur jūs viņu uzņēmāt?

-     Strendā.

Džonss pagriezās pret mani. Tas mums nepalīdz, viņš klusi teica. Strenda ir viena no rosīgākajām Londonas kebu pieturvietām. Tā atrodas tuvu lielai dzelzceļa stacijai, un to izmanto visi kučieri, jo tajā vietā garām nebrauc daudz omnibusu.

-    Tātad mūsu mīklainais pasažieris varēja ierasties no jebkuras puses.

-    Tieši tā. Sakiet, mister Gatrij, vai jūs vedāt viņu tieši uz Vaitholu?

-    Tik tieši, cik satiksme ļāva.

-    Un viņš bija viens?

-    Viens, viens kā koks. Turējās savrup, ietinies mētelī, cepure uz acīm, un acis nodurtas zemē. Vairākreiz noklepojās, bet neteica man neviena vārda.

-    Viņš taču pateica jums, uz kurieni jābrauc.

-     “Vaithola” viņš iekāpdams teica. Un “Stāt!”, kad gribēja izkāpt. Nu re, sanāk pat divi vārdi. Bet tas bija viss. Ne “lūdzu”, ne “paldies”!

-    Tātad jūs aizvedāt viņu uz Vaitholu. Un pēc tam?

-Viņš lika man pagaidīt. Kučieris nošņaukājās, saprazdams, ka ir kļūdījies. Un tad pateica vēl trešo vārdu, priekšniek. “Gaidi!” Vairāk gan neko. Ar zirgu var labāk saprasties.

-     Kas notika tālāk?

-Jūs paši zināt, kas notika! Visa Londona zina. Norībēja blīkšķis kā no japāņu mīnmetēja Voksholas dārzos. Dievs tēvs, kas tad nu, es nodomāju. Bet tas vīrs pat nepakustējās. Tikai sēdēja un skatījās ārā, un es nopratu, ka viņš kādu gaida. Un tad atskrēja tas puika un iemetās iekšā. Izsūtāmais zēns. Kas tur notiek, es gribēju jautāt. Bet nejautāju, jo tāpat bija skaidrs, ka neviens man neatbildēs.

-    Vai vīrietis ar zēnu sarunājās?

-    Kaut ko jau šie runāja. Bet es nedzirdēju. Sēdēju priekšā uz bukas, un durvis un logi bija ciet.

-    Uz kurieni jūs viņus aizvedāt? es jautāju.

-     Nekur tālu. Cauri Parlamenta skvēram un tad līdz Viktorijai.

-    Līdz kādai privātmājai?

-     Nezinu, kas tā bija par māju. Bet varu pateikt jums numuru. Parasti es tos neatceros. Man skaitļi neturas galvā. Galva tāpat jau pārāk pilna ar skaitļiem, kāpēc lai es bāztu tur vēl kādu? Bet šoreiz tas bija tik viegli kā “viens, divi, trīs”. Jo tas bija viens, divi, trīs. Viktorija simt divdesmit trīs, priekšniek, un, ja ar to nepietiek, varu jums pateikt vēl dažus skaitļus. Piecpadsmit minūšu gaidīšana maksā sešus pensus, un es te esmu sēdējis vismaz divas stundas! Ko jūs teiksiet par to?

Džonss iedeva kučierim vairākus naudas gabalus, un mēs steigšus devāmies projām. Pagājuši garām Fortnum & Mason veikalam, nonācām pie Grīnparka, apturējām citu kebu, un Džonss pateica adresi. Viņi mums ir rokā! viņš apgalvoja. Pat tad, ja viņi tur nedzīvo, māja mūs aizvedīs līdz viņiem.

-    Tas vīrietis, kas tur sēdēja… es nomurmināju. Tas nevarēja būt Klarenss Devero. Viņš nekad nebrauktu karietē, iepriekš neaizsedzis logus.

-    Kučieris teica, ka viņš ierāvies kaktā un slēpis seju apkaklē.

-     Cik zinu, tādam, kas smagi cieš no agorafobijas, ar to nepietiek. Un vēl kaut kas, Džons. Ļoti dīvaini, bet man šķiet, ka adrese Viktorijas ielā 123 man ir pazīstama.

-    Kā tas var būt?

-     īsti nevaru pateikt. Esmu to kaut kur redzējis vai lasījis… nezinu. Es aprāvos, un mēs atkal kādu laiku braucām klusēdami, līdz beidzot sasniedzām Viktoriju platu, blīvi apdzīvotu ielu, pa kuras eleganto veikalu durvīm un arkādēm abos virzienos plūda cilvēku pūļi. Atradām meklēto māju, kas bija celta nesen un savrupnama vajadzībām noteikti bija par lielu. Māja man tūlīt atsauca atmiņā Bleidstonu namu, un es ievēroju, ka tā ir tikpat nepieejama logi un vārti bija aizrestoti, un šaura taka veda līdz iespaidīgām parādes durvīm. Pamanīju, ka Džonss lūkojas augšup, un, sekodams viņa skatienam, ieraudzīju virs jumta plīvojam Amerikas karogu. Pēc tam paraudzījos lejup uz plāksni pie lielajiem vārtiem.

-Tā ir Amerikas Savienoto Valstu diplomātiskā misija! es iesaucos. Protams! Mums ir bijis daudz sakaru ar viņu darbiniekiem, un, kad Roberts Pinkertons bija Londonā, viņš apmetās šeit. Tāpēc adrese man ir pazīstama.

-     Diplomātiskā misija… Džonss atkārtoja, un viņa balss pēkšņi izklausījās saspringta. Viņš brīdi klusēja, pārdomādams šī fakta nozīmi, un es sapratu: tikpat daudz mēs būtu ieguvuši, ja kučieris būtu aizvedis abus pasažierus uz citu planētu. Šis ceļš mums ir slēgts. Nevienam likumsargam nav atļauts ieiet citas valsts diplomātiskās misijas teritorijā.

-    Bet viņi taču atbrauca šurp! es iesaucos. Perijs un viņa biedrs! Vai tas ir iespējams? Pastiepu roku un ieķēros stieņos, it kā gribēdams tos noraut. Vai Klarenss Devero ir atradis patvērumu pats savas valsts diplomātiskajā misijā? Mums jātiek iekšā!

-     Es jums saku, tas nav iespējams! Džonss atkārtoja. Mums jāvēršas pie ārlietu ministra…

-    Nu tad darīsim to!

-    Es neesmu pārliecināts, ka mūsu rīcībā ir pietiekami daudz liecību, lai tādu lūgumu uzklausītu. Mums ir tikai mistera Gatrija apgalvojums, ka viņš atvedis pasažierus šurp, un mēs droši nezinām, vai viņi vispār iegāja šajā mājā. Tieši tas pats notika Haigeitā. Es sekoju zēnam līdz Bleidstonu namam, tomēr mēs nevaram apgalvot, ka viņš tur patiešām iegāja.

-     Bleidstonu nams! Varbūt atceraties, Skočijs Lavels lielījās, ka viņam esot Amerikas diplomātiskās misijas atbalsts.

-    Tā bija mana pirmā doma, Čeis. Jau tajā brīdī man viņa izteikums šķita ļoti neparasts.

-    Un uz viņa galda gulēja ielūgums. Abi ar to sievieti viņi bija ielūgti uz šo pašu vietu.

-    Tas atrodas manā kabinetā… bet varbūt tikai tas, kas palicis pāri. Džonss bija aiznesis no Bleidstonu nama visu, kas varēja likties interesants, arī melno piezīmju grāmatiņu un ziepju gabalu, kas bija mūs aizvedis pie Homēra Čānserileinā. Tas bija sarīkojums par godu kopuzņēmuma dibināšanai.

-    Vai jūs atceraties sarīkojuma datumu?

Džonss paskatījās uz mani. Viņš tūlīt saprata, kas man padomā. Man šķiet, tas būs rīt, viņš atbildēja.

-    Par vienu mēs varam būt pilnīgi droši, es teicu. Skočijs Lavels tur nepiedalīsies.

-     Doties turp būtu ļoti bīstami gan jums, gan man.

-    Varbūt jums, bet man ne. Es taču esmu Amerikas pilsonis.

-    Es neļaušu jums iet turp vienam.

-    Tur nekas nevar draudēt. Tā ir pieņemšana angļu un amerikāņu uzņēmējiem… Es pasmaidīju. Vai Skočijs tiešām sevi uzskatīja par tādu? Laikam jau kriminālu pasākumu var pasniegt kā uzņēmējdarbības veidu. Paskatījos uz Etelniju Džonsu, jo viņam noteikti vajadzēja redzēt, ka es esmu nelokāms. Mēs nedrīkstam palaist garām šo izdevību! Ja vērsīsimies pie ārlietu ministra, būsim tikai brīdinājuši Klarensu Devero par saviem nodomiem.

-    Tātad jūs domājat, ka viņš ir šeit.

-    Vai tad viss par to neliecina? Mēs varētu vismaz palūkoties iekšpusē, es aši turpināju. Un risks nebūt nav tik liels. Mēs būtu tikai divi viesi daudzu citu vidū.

Džonss stāvēja, balstīdamies uz spieķa, raudzīdamies uz vārtiem un durvīm, kas aizslēgti slējās mums pretī. Vējš bija pierimis, un karogs noslīdzis lejup, it kā kaunētos lepoties ar savām krāsām.

-    Lai notiek! Džonss teica. Iesim!

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. Trešais sekretārs

Amerikas diplomātiskā misija bija sagatavojusies sūtņa pieņemšanai. Vārti bija plaši atvērti, un divās rindās izvietotās lāpas apgaismoja ceļu līdz parādes durvīm. Pusducis sulaiņu, tikpat krāšņi savos koši sarkanajos formas tērpos un vecmodīgajās parūkās, klanījās viesiem, kas pretī uz ielas kāpa ārā no slēgtām un vaļējām karietēm. Spožās gaismas, kas mirdzēja aiz logiem, klavieru mūzika kaut kur iekšā un liesmas, kas meta pār ķieģeļu mūri tumši oranžas ēnas, viegli ļāva aizmirst, ka šī ir itin necila ēka un ka mēs atrodamies Londonā, nevis Ņujorkā. Pat Amerikas karogs lepni plīvoja vējā.

Etelnijs Džonss un es ieradāmies kopā, un abi bijām ģērbušies frakās ar baltiem tauriņiem. Es ievēroju, ka Džonss savu parasto spieķi ir nomainījis pret citu nūju ar ziloņkaula rokturi, un sevī nodomāju, vai viņam tādi ir sagatavoti dažādiem iespējamiem gadījumiem. Viņš izskatījās nervozs, neparasti nepārliecināts par sevi, un man bija sev jāatgādina, cik ļoti viņš riskē, ierazdamies šajā vietā. Britu policijas inspektoram ierašanās ārzemju diplomātiskajā misijā ar viltotu ieganstu, veicot kriminālizmeklēšanu, varēja nozīmēt karjeras beigas. Redzēju, kā viņš sastomās, nonācis atvērtajās durvis. Mūsu skatieni sastapās. Viņš pamāja ar galvu, un mēs devāmies tālāk.

Džonss bija paņēmis līdzi Bleidstonu namā atrasto ielūgumu. Par laimi, sprādziens un ugunsgrēks nebija tam daudz kaitējis,

kaut gan, apskatot tuvāk, papīra malas bija mazliet apsvilušas. “Ārkārtējais sūtnis un pilnvarotais ministrs misters Roberts T. Linkolns lūdz Jūs pievienoties…” Šie vārdi bija rakstīti nevainojami kaligrāfiskā rokrakstā, un tiem sekoja piebilde: “Misteram Skotlendam Lavelam un līdznācējam”. Mums bija laimējies, ka sieviete, kuru mēs īsu brīdi bijām pazinuši kā Henu, nebija nosaukta vārdā. Bijām norunājuši: ja mums uzdos jautājumus, es izlikšos par Skotu, Skočiju vai misteru Skotlendu, kā viņš šeit laikam tika dēvēts. Džonsam bija paredzēta vārdā nenosauktā līdznācēja loma, un, ja viņam jautātu, viņš uzdotu savu īsto vārdu.

Taču mūs neviens neizjautāja ne vienu, ne otru. Sulainis pameta skatienu uz mūsu ielūgumu un ar rokas mājienu raidīja mūs uz plašu vestibilu, kura sienas greznoja acīmredzami mākslīgu grāmatu rindas nebija pat mēģinājuma pārliecināt publiku par pretējo un divas grieķu dieviešu ģipša statujas katrā pusē. Sarīkojums notika otrajā stāvā. Klavieru mūzika skanēja no turienes. Augšup veda bieziem paklājiem nosegtas kāpnes, bet, lai varētu doties augšā, vajadzēja paiet garām četriem vīriešiem un vienai sievietei, kas bija nostājušies tā, lai varētu sasveicināties ar katru atnākušo viesi.

Pirmo vīrieti es gandrīz nepamanīju, jo viņš stāvēja ar muguru pret durvīm. Viņam bija sirmi mati un sagumuši plakstiņi, un ar savu necilo ārieni un biklo izturēšanos viņš šķita pilnīgi nepiemērots viesu sagaidītāja lomai. Arī auguma ziņā viņš no visiem četriem bija pats mazākais: pat vienīgā sieviete bija garāka par viņu.

Nebija grūti uzminēt, ka šī dāma ir sūtņa sieva. Viņu nevarēja saukt par skaistuli, tomēr, par spīti pamatīgajam degunam, bālajai ādai un pārlieku stīvi saskrullētajām cirtām, viņa nenoliedzami prata saglabāt karalisku stāju un apsveica atnācējus tā, it kā tie būtu ieradušies šeit tikai un vienīgi viņas dēļ. Viņa bija ģērbusies askētiski brūnā, rievotā vilnas auduma tērpā ar kuplām piedurknēm un lentīti ap kaklu. Saņemdams viņas plaukstu un paklanīdamies, es jutu nāsīs iesitamies lavandas ūdens smaržu.

-    Skotlends Lavels, es nomurmināju.

-    Esiet sveicināts, mister Lavel! Diez vai pat monarhs būtu spējis to pateikt ar lepnāku nevērību.

Sūtnis, kas stāvēja blakus sievai, izskatījās draudzīgāks. Viņš bija liela auguma vīrietis platiem pleciem un koši melniem matiem, kas krita pār pieri divos nesaderīgos viļņos. Smaids viņa sejā manāmi kontrastēja ar nopietnību acīs, un katra viņa kustība šķita līdz samākslotībai oficiāla. Viņa vaigus un pat muti gandrīz aizsedza kupla bārda un ūsas, un iespaidīgais sejas apmatojums, ko es sauktu par pinkainu vai pat nekoptu, sniedzās līdz pat ausīm. Biju redzējis, kā viņš uzrunā cilvēkus, kuri gāja pirms mums, un iedomājos, ka viņi abi ar sievu cenšas noslēpt kādas dziļākas jūtas. Šķiet, pavisam nesen viņi bija piedzīvojuši bēdas, kas neatkāpās no viņiem ari šajā telpā.

Stāvēju viņam pretī un vēlreiz nosaucu savu neīsto vārdu. Līdz šim brīdim biju jau sācis pie tā pierast. Viņš spēcīgi saspieda manu plaukstu. Es esmu Roberts Linkolns, viņš teica.

-    Labdien, mister Linkoln! Šis vārds man, protams, bija labi pazīstams.

-     Ļoti priecājos, ka varu jūs sveikt savā Londonas namā, mister Lavel. Atļaujiet iepazīstināt jūs ar savu padomnieku misteru Vaitu! Tas bija trešais vīrietis sagaidītāju rindā, arī bārdains un apmēram desmit gadus jaunāks par sūtni. Vīrietis paklanījās.

-     Ceru, ka šis vakars būs jums gan patīkams, gan noderīgs.

Es pagaidīju, līdz Etelnijs Džonss bija beidzis iepazīšanās ceremoniju, un mēs kopā devāmies augšup pa kāpnēm.

-    Linkolns…? viņš jautāja.

-    Ābrahama Linkolna dēls, es atbildēju. Kā es biju varējis aizmirst, ka šis Amerikas slavenās dzimtas pēctecis ir nosūtīts uz karaļa Džeimsa galmu? Robertam Linkolnam bija rezervēta vieta Forda teātrī tovakar, kad notika atentāts pret viņa tēvu, un daudzu cilvēku līdzjūtība pret viņu pārtapa dedzīgā atbalstā. Klīda runas, ka nākamajās vēlēšanās Linkolns pats varētu kandidēt uz prezidenta amatu.

-     Šī viltus spēle būs mans gals! Džonss pa pusei nopietni nomurmināja.

-     Mēs esam tikuši iekšā! es atbildēju. Un pagaidām bez jebkādām grūtībām.

-     Es nespēju noticēt, ka citvalstu diplomātiskās misijas neaizskaramā patvērumā var slēpties krimināla organizācija. Tādu iespēju ir grūti pieļaut pat domās.

-     Viņi ielūdza Skočiju, es atgādināju. Paskatīsimies, vai mēs varam atrast resno puiku un nezināmo vīrieti karietē.

Pa velvētu ieeju mēs nokļuvām telpā, kas stiepās visā ēkas garumā. Logi, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem, būtu pavēruši pievilcīgu skatu uz aizmugures dārziem, ja tos nesegtu biezi aizkari. Istabā jau pulcējās ap simt cilvēku, un jauns vīrietis pie klavierēm spēlēja melodiju ar sinkopētiem ritmiem, kas Etelnijam Džonsam droši vien bija sveši, bet es pazinu to izcelsmi: tāda mūzika bija radusies Ņūorleānas ielās. Uz gara galda rindojās glāzes un trauki ar kaut ko līdzīgu augļu punšam, un viesmīļi jau nēsāja ēdiena paplātes… svaigas austeres ar gurķiem un redīsiem, zivju kroketes, volovāni un tā tālāk. Jutos uzjautrināts, redzot, ka daudziem ēdieniem bija pievienotas kartītes, reklamējot to sastāvdaļas, tostarp E. K. Hazarda tomātu kečupu, Baltimoras etiķi un Kolberna Filadelfijas sinepes. Vēlāk vakara gaitā uz viena no galdiem parādījās Čeisa un Sanborna izcilā kafija. Bet šī galu galā bija uzņēmēju pulcēšanās, un varbūt tāpēc misijas darbinieki šos atgādinājumus uzskatīja par daļu no etiķetes.

Neko daudz mēs šeit nevarējām darīt. Šajā telpā bija paredzēta pieņemšana, un mēs nekādi nedrīkstējām slepus apstaigāt misijas ēku, meklējot Klarensu Devero. Ja viņš te bija, pastāvēja iespēja, ka mēs varam nejauši viņu satikt vai vismaz satikt kādu, kurš viņu pazīst. Pretējā gadījumā mēs būtu veltīgi zaudējuši laiku.

Mēs iemalkojām piparmētru džulepu (ar uzrakstu Bourbon from Four Roses, Kentucky un ienirām pārējo viesu pulkā. Drīz vien telpā pulcējās vairāki simti cilvēku, visi ģērbušies elegantos

vakartērpos, un es viņu vidū pamanīju mazo vīrieti no sagaidītāju četrotnes. Viņš dusmīgi atraidīja viesmīli, kas bija piedāvājis viņam desiņas karijā. Es neēdu gaļu! Šie spalgā balsī izmestie vārdi izklausījās nelaipni un neiederīgi sarīkojuma gaisotnē. Beidzot no priekštelpas ienāca sūtnis, viņa sieva un padomnieks, liecinot, ka visi viesi ir ieradušies. Kopš tā brīža ap Robertu Linkolnu, lai kur viņš apstātos, visu laiku pulcējās cilvēku loks, un viņš tik nepārprotami valdīja pār visu zāli, ka mēs ar Džonsu gribot negribot nokļuvām viena tāda pulciņa vidū.

-    Kas galu galā notiks ar roņu medībām? kāds viņam jautāja. Man šķita, ka ar savām garajām ūsām un mazajām, apaļajām acīm jautātājs pats mazliet līdzinās ronim. Vai mēs dosimies karā par Beringa jūru?

-              Domāju, ka ne, ser, Linkolns atbildēja ierasti rāmā balsī.

-     Es esmu pārliecināts, ka mums izdosies panākt vienošanos.

-     Bet tie ir amerikāņu roņi!

-     Neesmu drošs, ka roņi sevi uzskata par amerikāņiem, kanādiešiem vai jebkādiem citiem tautiešiem. Jo sevišķi tad, ja tie beidz savu dzīvi, pārtopot par rokassomiņām. Sūtņa acīs mirkli iezibējās uguntiņas. Tad viņš pagriezās, un pēkšņi mēs atradāmies viens otram tieši pretī. Un kas atvedis jūs uz Londonu, mister Lavel? viņš jautāja.

Es jutos tik pārsteigts, ka viņš atceras manu vārdu vai vismaz vārdu, kuru biju nosaucis, ka sastomījos, un Džonsam vajadzēja atbildēt manā vietā. Mēs esam biznesa partneri, ser. Kompānijas reklamētāji.

-Un jūs būsiet…?

-    Mani sauc Džonss.

-     Man ir liels prieks jūs šeit redzēt. Viņš pamāja uz jaunāko vīrieti, kas stāvēja blakus. Mans draugs misters Vaits domā, ka par dabiskajiem tirdzniecības partneriem mums jāuzlūko Centrālamerika un Dienvidamerika. Taču es uzskatu, ka nākotne pieder Eiropai. Ja es vai mani darbinieki var sniegt jums kādu palīdzību…

Viņš sakustējās, lai ietu tālāk, bet, pirms to paguva, es piepeši izgrūdu: Vienā ziņā jūs mums patiešām varētu palīdzēt, ser!

Sūtnis palika stāvam. Un kādā ziņā tas būtu?

-     Mēs vēlamies iepazīties ar Klarensu Devero.

Biju apzināti izrunājis šo vārdu diezgan skaļi. Vai tā bija mana iztēle vai patiešām čalas visapkārt pieklusa?

Sūtnis neziņā skatījās uz mani. Ar Klarensu Devero? Tāds vārds man ir svešs. Kas viņš ir?

-    Viņš ir uzņēmējs no Ņujorkas, es atbildēju.

-     Kādā jomā viņš darbojas?

Taču es nepaspēju atbildēt, jo mūs pārtrauca padomnieks. Ja šis kungs ir reģistrējis mūsu misijā savu adresi, kāds no sekretāriem noteikti varēs jums palīdzēt, viņš teica. Varat ierasties jebkurā laikā! Un viņš pavisam neuzkrītoši aizveda sūtni projām.

Mēs ar Džonsu palikām divatā.

-    Mister Džons! Mister Pinkerton!

Es sastingu, dzirdēdams tādu uzrunu. Pagriezies ieraudzīju sev pretī stāvam Edgaru un Lelandu Mortleikus. Kaut gan viņi bija svinīgi ģērbušies vakara uzvalkos ar baltiem tauriņiem, kā prasīja apstākļi, abi izskatījās tieši tādi paši kā iepriekš Bostoniešu klubā, un šķita, ka mūs no tā brīža nešķir nekāda laika atstarpe.

-    Varbūt es maldos, Edgars Mortleiks iesāka, bet man izklausījās, ka sūtnis jūs uzrunā par Skotlendu Lavelu. Šo vārdu dzirdot, es tūlīt sapratu, ka kaut kas nav kārtībā, jo nabaga Skočijs nav tādā stāvoklī, lai varētu šeit ierasties.

-     Nekaunība! Lelands Mortleiks iešņācās, un viņa biezās lūpas savilkās nicinošā grimasē.

-    Manuprāt, jums nav tiesību šeit atrasties. Jūs neesat ielūgti. Un ierasties jūs te varējāt tikai kā zagļi nozagāt ielūgumu, vai ne? Un melojāt Amerikas Savienoto Valstu sūtnim!

-    Mēs ieradāmies, lai turpinātu izmeklēšanu pēc uzbrukuma manam birojam, kurā dzīvību zaudēja divi policisti, Džonss

atbildēja. Jūs, protams, izliksieties, ka par to neko nezināt. Bet to mēs varam pārrunāt citreiz. Tagad mēs iesim projām.

-    Nedomāju vis! Edgars pacēla roku, un pie mums, itin kā nojauzdams sarežģījumus, piesteidzās gados jaunāks diezgan augstprātīga izskata vīrietis, kuru es lejā nebiju redzējis. Šie divi kungi ir detektīvi. Viens ir Pinkertona aģents. Otrs ir no Skotlendjarda. Viņi ir iekļuvuši misijas namā ar viltus paņēmieniem un jau paguvuši iztaujāt sūtni.

Ierēdnis skatījās uz mums platām acīm. Vai tā ir taisnība? viņš jautāja.

-    Taisnība ir tā, ka es strādāju policijā, Džonss atbildēja, un tikko tiešām runāju ar misteru Linkolnu. Bet man nebija nodoma tikties ar sūtni, un es nepavisam viņu neiztaujāju.

-Jums viņi jāizraida! Edgars iesaucās.

-Jāarestē! piebilda Lelands. Kā parasti, šķita, ka vairāk par vienu vārdu viņš nav spējīgs pateikt.

Ierēdnis jutās acīmredzami neveikli, apzinādamies, ka šī saruna notiek cilvēku pilnā telpā un tikai dažu soļu attālumā no sūtņa un viņa sievas. Džonss saglabāja aukstasinību, taču es redzēju, ka viņš ir ļoti satraukts. Turpretī abi brāļi nepārprotami līksmoja par mūsu sarežģīto stāvokli. Kungi, lūdzu, nāciet man līdzi! ierēdnis beidzot teica.

-     Labprāt, Džonss atbildēja, un mēs visi devāmies ārā no viesu pilnās zāles. Gājām klusēdami, un tikai tad, kad bijām nokļuvuši gaitenī un aizvēruši durvis, Džonss vērsās pie mūsu pavadoņa. Es nenoliedzu, ka mums šeit nevajadzēja atrasties un ka šis labākajā gadījumā ir nopietns protokola pārkāpums. Par to es varu vienīgi atvainoties! Tomēr esmu pārliecināts, ka jūs saņemsiet paskaidrojumu un gandarījumu no manas priekšniecības, un tagad ar jūsu atļauju es un mans draugs dosimies projām.

-    Man ļoti žēl, ierēdnis atbildēja, bet es neesmu tiesīgs pieņemt šādu lēmumu. Pirms ļauju jums aiziet, man jārunā ar savu priekšniecību. Viņš pamāja ar roku. Iesim tur uz to kabinetu!

Jums vajadzēs dažas minūtes pagaidīt, bet ilgi mēs jūs neaizkavēsim.

Mums atlika vienīgi piekrist. Ierēdnis ieveda mūs telpā, kurā, pēc visa spriežot, tika pieņemti apmeklētāji, jo tajā bija ļoti maz mēbeļu: tikai galds un trīs krēsli. Pie sienas karājās Savienoto Valstu divdesmit trešā prezidenta Bendžamina Harisona portrets, un liels logs pavēra skatu uz Viktorijas ielu, ko vēl apgaismoja laternas. Durvis aizvērās, un mēs palikām divatā.

Džonss smagi ieslīga krēslā. Izskatās nelāgi, viņš noteica.

-    Tā ir tikai mana vaina! es aši piebildu. Es ārkārtīgi nožēloju savu impulsīvo iedomu, kas mūs šovakar atveda šurp.

-    Visu apsverot, tas laikam bija bezjēdzīgs pasākums. Bet jūs es nevainoju, Čeis. Lēmumu pieņēmu es pats, un zīmīgs ir tas apstāklis, ka mēs tur sastapām brāļus Mortleikus. Viņš papurināja galvu. Tomēr man negribas domāt par to, kādas būs sekas.

-     Skotlendjards jūs neatlaidīs!

-    Domāju, ka viņiem nebūs izvēles.

-     Bet kāda tam nozīme? es iesaucos. Jums ir visizcilākais prāts, kādu man gadījies iepazīt. Jau kopš brīža, kad mēs Meiringenā iepazināmies, es tūlīt redzēju, ka jūs sitat pušu Lestreidu un pārējos. Visos darba gados pie Pinkertona es ne reizi neesmu sastapis tādu aģentu kā jūs. Skotlendjards var raisīties no jums vaļā, bet, ticiet man, mīļais Džons, ka viņi jūs meklēs rokā, lai kur jūs būtu. Londonai ir vajadzīgs jauns konsultējošais detektīvs. Jūs pats vakar tā teicāt.

-Jā, tāda doma man bija.

-     Tad tā ir jāpārvērš īstenībā. Un varbūt es tiešām palikšu Anglijā drusku ilgāk, kā ierosināja jūsu sieva. Jā kāpēc gan ne? Es varētu kļūt par jūsu Vatsonu, bet apsolu, ka parādīšu jūs labvēlīgākā gaismā! Par to Džonss pasmaidīja. Es piegāju pie loga un paskatījos lejā uz sulaiņiem un karietēm, kas gaidīja ārpusē.

-    Kāpēc mums šeit jāgaida? es jautāju. Pie velna, Džons, iesim projām! Par sekām varēsim domāt rīt.

Bet, pirms Džonss paguva atbildēt, atvērās durvis un atgriezās mūsu pavadonis. Viņš pienāca man blakus un aizvilka aizkaru, apzināti aizsegdams skatu uz āru.

-    Vai mēs drīkstam iet? es noprasīju.

-    Nē, ser. Trešais sekretārs vēlas privātu sarunu ar jums.

-     Kur viņš ir?

-    Viņš drīz atnāks.

Tikko ierēdnis bija paguvis to pateikt, atskanēja soļi, un trešais sekretārs ienāca kabinetā. Es tūlīt pazinu mazo, sirmo vīrieti, kuru biju redzējis vestibilā. Tagad, tiešā tuvumā, viņš izskatījās vēl mazāks, nekā man bija licies pirmajā brīdī, un atsauca atmiņā lelli, kuru Džonss bija nopircis savai meitai. Viņam bija ļoti apaļa seja, kurā acis, deguns un mute šķita atrodamies cieši pārāk cieši kopā. Plāno matu šķipsnas ļāva saskatīt galvas ādu, ko izraibināja zilgani plankumi. Visneparastāko iespaidu atstāja viņa pirksti, kas bija nevainojami veidoti, bet pārāk mazi viņa plaukstām, varbūt uz pusi mazāki, nekā varētu gaidīt.

-    Paldies, mister Išem! vīrietis teica ierēdnim neparasti augstā, spalgā balsī, ko biju ievērojis jau iepriekš. Varbūt apsēdīsimies, kungi? Šī ir ļoti nepatīkama situācija, un mums jārīkojas bez vilcināšanās.

Mēs apsēdāmies.

-    Vispirms mums vajadzētu iepazīties. Mans vārds ir Kolmens de Vrīzs, un pēc ieņemamā amata es esmu šīs diplomātiskās misijas trešais sekretārs. Jūs esat inspektors Etelnijs Džonss no Skotlendjarda? Džonss apstiprinoši pamāja ar galvu, un vīrietis uzrunāja mani: Un jūs būsiet…?

-    Mani sauc Frederiks Čeiss. Es esmu Amerikas pilsonis un strādāju par detektīvu Pinkertona aģentūrā Ņujorkā.

-    Kāpēc jūs esat šeit?

Šoreiz atbildēja Džonss: Jūs noteikti zināt par nelietīgo uzbrukumu, kas pirms divām dienām tika vērsts pret Skotlendjardu.

Man ir pamats domāt, ka uzbrukuma mērķis biju es, bet bojā gāja divi citi cilvēki un daudzi guva ievainojumus.

-    Un izmeklēšana atveda jūs šurp?

-Jā. Mūsuprāt, cilvēks, kurš atbildīgs par šo uzbrukumu, savai aizsardzībai izmanto diplomātiskās misijas patvērumu.

-    Un kas tas varētu būt par cilvēku?

-     Viņa vārds ir Klarenss Devero.

De Vrīzs papurināja galvu. Ja neņem vērā sūtni un viņa sievu, šajā misijā ir tikai divpadsmit pastāvīgā personāla darbinieku, viņš teica. Es ar drošu pārliecību varu sacīt, ka nekad neesmu saticis cilvēku, par kuru jūs runājat. Protams, mēs zinām, kas notika Skotlendjardā. Kā gan citādi varētu būt? Misters Linkolns pats nosūtīja līdzjūtības apliecinājumu jūsu komisāram, un es gluži labi saprotu jūsu vēlmi izmantot visas iespējas, lai aizturētu ļaundari. Tajā pašā laikā varu tikai augstākā mērā nosodīt jūsu ļoti nepiedienīgo rīcību, ar viltu iekļūstot šovakar šajā namā. Jūs noteikti zināt ekstrateritoriālos noteikumus, ser: sūtņa rezidence ir norobežota no britu likumiem, un policijas pārstāvja ierašanās šajā vietā un šādā veidā ir kliedzošs starptautiskā protokola pārkāpums.

-     Pagaidiet mirkli! es iesaucos. Mēs šovakar šajās telpās redzējām divus cilvēkus Edgaru un Lelandu Mortleikus un zinām, ka viņi ir ļoti bīstami gangsteri! Es Pinkertona aģentūrā esmu izpētījis viņu lietu. Es zinu, kas viņi ir. Jā, tiesa, mēs ar inspektoru Džonsu atļāvāmies ignorēt likumdošanas smalkumus, bet vai jūs grasāties rāmi sēdēt un viņus aizsargāt, turklāt pēc visa, kas nesen noticis?

-     Šīs misijas pienākums ir aizsargāt Amerikas pilsoņus, Kolmens de Vrīzs atbildēja. Viņa balss nebija mainījusies, taču acīs kvēloja dusmas. Cik man zināms, abi jūsu pieminētie kungi ir nevainojami uzņēmēji un nekas cits. Vai jums ir liecības par noziegumiem, ko viņi pastrādājuši šajā zemē? Vai jums ir kāds iemesls pieprasīt viņu izdošanu? Nē, nav. Tā jau es domāju. Un

es atļaušos piebilst: jūs neko neiegūsiet, pievienodami pret sevi vērstajam apsūdzību uzskaitījumam vēl arī neslavas celšanu.

-     Ko jūs domājat darīt? Džonss jautāja.

-Jūtu jums līdzi, mister Džons! Trešā sekretāra sejas izteiksme liecināja, ka tas nepavisam neatbilst patiesībai. Viņš salika rokas klēpī un sakrustoja pirkstus. Pirkstgali tik tikko sniedzās līdz plaukstu kauliņiem. Esmu nolēmis rīt no paša rīta iesniegt oficiālu sūdzību jūsu priekšniecībai un pieprasīt ne mazāk kā jūsu atlaišanu no policijas dienesta. Ja runa ir par jūsu draugu, mums nav daudz iespēju savaldīt Pinkertona aģentus. Tie ir labi pazīstami ar savām galējībām un bezatbildīgo uzvedību. Es likšu jūs izraidīt no šīs valsts, mister Čeis, un turpmāk, domājams, pret jums vērsīsies Amerikas tiesa. Tas, mani kungi, ir viss. Man jāatgriežas pie šīvakara viesiem. Kāds jūs pavadīs līdz durvīm.

Džonss piecēlās. Man ir viens jautājums, viņš teica.

-    Un kāds tas būtu?

-    Kad jūs ienācāt šajā istabā, jūs pilnīgi pareizi uzrunājāt mani par Etelniju Džonsu. Es vēlētos zināt, no kurienes jūs ieguvāt šādu informāciju, jo ne viens, ne otrs no Mortleiku brāļiem nezināja manu vārdu..

-     Es neredzu, kāds tam sakars…

-    Bet es redzu! Man par pārsteigumu, Džonss strauji pārgāja pāri istabai, ar spieķi aizķēra aizkaru malu un atgrūda tos vaļā, atklādams skatienam āra ainu. Pirmajā brīdī es nodomāju, ka viņš vēlas, lai mēs kaut ko ieraudzītu, bet tad sapratu, ka viņa nodoms ir pavisam citāds. Džonsa rīcība atstāja ārkārtīgi neparastu iespaidu uz trešo sekretāru. Gluži vai izskatījās, ka viņš ir saņēmis sejā pliķi. Kolmens de Vrīzs sēdēja krēslā, mežonīgu skatienu raudzīdamies priekšā un cīnīdamies pēc elpas. Tad viņš strauji pagriezās, ilgāk vairs nespēdams skatīties ārā.

-    Es jums ieteiktu nerakstīt nekādas sūdzības un ziņojumus, Klarens Devero! Džonss iesaucās.

-    Devero…? Es pielēcu kājās, skatīdamies uz cilvēciņu, kurš bija trīcēdams sarāvies kamolā.

-    Tagad viss ir skaidrs, Džonss turpināja. Skaidrs, kāds bija sakars starp Lavelu, Mortleikiem un diplomātisko misiju un kāpēc kariete atbrauca tieši šurp, un kāpēc jūs nav izdevies atrast. Interesanti, vai misters Linkolns zina, kādu cilvēku viņš ir pieņēmis sev par trešo sekretāru?

-    Aizkarus! spiedzīgā čukstā iesaucās vīrietis, kurš sevi bija nosaucis par Kolmenu de Vrlzu. Aizveriet aizkarus, kaut jūs nolādēti!

-    Es to nedarīšu. Atzīstieties, kas jūs esat!

-Jums nav tiesību šeit atrasties! Pazūdiet!

-     Mēs iesim projām, bet paši pēc savas gribas. Tomēr uzklausiet, kas man sakāms, Devero! Tagad mēs zinām, kas jūs esat. Un, kaut gan jūs kādu laiku varat slēpties šajā diplomātiskajā misijā, ilgi vairs nevarat paļauties uz tās aizsardzību. Mēs esam jūs atraduši un nelaidīsim projām!

-Jūs mirsiet, pirms pienāksiet tuvāk!

-    Nedomāju vis.

-    Jūs man nevarat piekļūt! Un es zvēru: jūs rūgti nožēlosiet šo dienu!

Džonss bija gatavs doties projām, tomēr es jutos citādi. Tātad jūs esat Klarenss Devero? es iesaucos, noliecies pār mazo, drebošo vīreli. Jūs esat tas noziedznieku pasaules prāts un virzītājs, no kā mēs tik ilgi esam baidījušies? Tātad jūs ieradāties Londonā ar pārliecību, ka varat pakļaut savām iegribām visu kriminālo pasauli? Es neparko negribētu tam ticēt, ja vien neredzētu pats savām acīm, cik nožēlojams un nicināms ir tas, ko redzu!

Ar dzīvniecisku rūcienu Devero metās man virsū un droši vien būtu mani sagrābis, ja Džonss nebūtu parāvis mani atpakaļ.

-    Vai tiešām mēs nevaram viņu arestēt? es iesaucos. Esmu braucis pāri puspasaulei, lai atrastu šo cilvēku! Mēs nedrīkstam viņu palaist!

-    Mēs neko nevaram darīt. Šajā vietā mums nav nekādu tiesību.

-    Džons…

-    Piedodiet, Čeis, es zinu, kā jūs jūtaties. Bet mums nav izvēles. Tagad iesim projām! Mūs nedrīkst šeit atrast.

Man tomēr gribējās sagrābt un neatlaist Devero vai de Vrīzu, lai kāds būtu viņa vārds. Vīrietis bija pievēris acis un drebēja. Es domāju par asiņaino taku, kas mūs bija atvedusi šurp, par Džonatanu Pilgrimu, ko tik nežēlīgi bija nogalinājis šis radījums vai viņa sabiedrotie. Atcerējos neskaitāmās ciešanas, ko viņš bija izraisījis. Šķiet, ja pārģērbdamies nebūtu atstājis viesnīcā saliekamo nazi, es nedomādams būtu meties ar to viņam virsū, taču Džonss mani turēja stingri. Nāciet!

-     Mēs nedrīkstam iet projām!

-    Mums jāiet! Mums nav nekādu pierādījumu pret viņu, vienīgā liecība ir dīvainā psihes reakcija, kas novedusi viņu tādā stāvoklī.

-     Par šito jūs mirsiet! Devero iešņācās. Viņš joprojām bija daļēji aizsedzis acis un viscaur sarāvies čokurā. Un mirsiet lēni! Es likšu jums samaksāt!

Es gribēju atbildēt, bet Džonss vilkšus izvilka mani pa durvīm. Gaitenis bija tukšs, un neviens mūs nemēģināja aizkavēt, kamēr nokāpām pa kāpnēm un izgājām uz ielas. Tikai tad, kad bijām nokļuvuši ārpus misijas vārtiem, es atbrīvojos no drauga ciešā tvēriena un apsviedos apkārt, ieraudams krūtīs naksnīgo gaisu.

-    Tas bija Devero! Klarenss Devero!

-     Protams, tas bija viņš. Vai par to var šaubīties? Kad mēs pirmoreiz iegājām vestibilā, viņš stāvēja, pagriezies ar muguru pret durvīm. Tas bija viņa agorafobijas dēļ. Viņš neuzdrīkstējās paskatīties ārā! Un pirms ienākšanas pie mums viņš atsūtīja šurp sulaini, lai tas aizvērtu aizkarus tā paša iemesla dēļ! Džonss iesmējās. Un viņa vārds! Vai ievērojāt, kāda iedomība? Kolmens de Vrīzs. K. D. Viņš ir nolēmis slēpties aiz tādiem pašiem iniciāļiem.

-    Bet vai mums tiešām vajadzēja aiziet un viņu atstāt? Dieva dēļ, Džons, mēs atklājām savas paaudzes lielāko noziedznieku un aizgājām projām, viņu neaizturējuši un nesacījuši nevienam ne vārda!

-Ja mēs būtu mēģinājuši viņu aizturēt, viss būtu zaudēts. Mūsu pašu stāvoklis bija ļoti nedrošs, jo misijā mēs bijām iekļuvuši ar viltu. Esmu pārliecināts, ka misteram Linkolnam un viņa draugiem nav ne jausmas, kāds cilvēks atrodas viņu aizsardzībā, tomēr pat pretējā gadījumā viņu dabiskā nosliece būtu nostāties viņa pusē, aizstāvēt savējo. Džonss drūmi pasmaidīja. Bet tagad spēle ir mainījusi virzienu! Mēs esam brīvībā un varam apsvērt un plānot nākamo soli.

-    Arestēt viņu!

-    Protams.

Es atskatījos uz Amerikas diplomātisko misiju uz karietēm, uz sulaiņiem, uz zibošajām gaismām. Džonsam taisnība. Mēs bijām atraduši Klarensu Devero. Palika tikai viens jautājums. Kā gan, pie visiem svētajiem, lai mēs dabūjam viņu no turienes ārā?

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. Lamatas

Tonakt es gulēju nemierīgi. Manu miegu atkal traucēja apgrūtinošais kaimiņš, kurš nekad neizgāja no istabas, bet šķita pārņēmis visu viesnīcu ar savu rēgaino klātbūtni. Pēc visa spriežot, viņš neēda ne brokastis, ne vakariņas. Viņš bija ieradies vienlaikus ar mani vismaz tā sacīja istabene -, bet visu laiku uzturējās tikai savā numurā. Brīžiem man radās vēlēšanās atklāti stāties viņam pretī, tomēr es nolēmu to nedarīt. Galu galā viņš varēja būt gluži nekaitīgs ceļotājs, kuru padarījusi draudīgu tikai mana iztēle. Patiesībā, ja es visu laiku nedzirdētu viņa klepošanu un vienreiz nebūtu īsu mirkli redzējis viņu logā, es pat nenojaustu par viņa klātbūtni.

Daudz vairāk manu naktsmieru traucēja murgaini, bezjēdzīgi sapņi par Klarensu Devero. Es redzēju viņa seju, viņa ļaunās acis, smieklīgos pirkstus, kas vīrieša plaukstai bija krietni par maziem. Dzirdēju viņa kliedzienu: “Es neēdu gaļu!”, bet nākamajā brīdī redzēju sevi guļam uz milzīga šķīvja ar nazi un dakšiņu blakām un skaidri zināju, ka viņš grasās mani apēst. Atkal biju diplomātiskās misijas ēkā kopā ar Robertu Linkolnu un viņa sievu. Biju Bleidstonu namā, un ap kājām man krājās asiņu peļķe. Visbeidzot es atrados pie Reihenbahas ūdenskrituma un lidoju lejup mūžībā, ap galvu man dārdēdams sakļāvās ūdens, un, atvēris acis, es atguvos gultā, saburzītos palagos, un logā trokšņaini triecās lietus.

Man negribējās ēst, un es pabrokastoju ļoti aši, vēlēdamies pēc iespējas drīzāk satikt Džonsu un uzzināt, kādas sekas ir mūsu vakardienas piedzīvojumam. Kad satikāmies, ziņas nebija iepriecinošas. Pretēji manām cerībām Amerikas diplomātiskā misija jau bija iesniegusi policijas komisāram oficiālu sūdzību par Etelniju Džonsu.

-     Mūsu draugam Kolmenam de Vrīzam pietika nekaunības pašam to parakstīt, Džonss teica, kad mēs abi atkal sēdējām kebā un riteņi šļakstīja uz visām pusēm peļķes, ko bija atstājis neilgais nakts negaiss. Sūdzība tika iesniegta šorīt pulksten deviņos. Aši pastrādāts, vai ne?

-     Kas tagad notiks? es jautāju.

-    Gandrīz droši varu teikt, ka zaudēšu darbu.

-    Manas vainas dēļ…

-Ak, cilvēk, tam taču nav nozīmes! Mana mīļā Elspeta būs sajūsmā, turklāt vēl vairākas dienas nekas nemainīsies. Vispirms būs vajadzīga izjautāšana, pēc tam komisija, pēc tam ziņojums, tad vēl viena izskatīšana un beidzot priekšlikums. Tā darbojas britu policija. Tikmēr vēl daudz kas var notikt.

-    Bet ko mēs varam darīt?

-    Taisnība, stāvoklis ir sarežģīts. Mēs nevaram arestēt Klarensu Devero. Viņu būs grūti pat nopratināt bez sūtņa atļaujas, un es paredzu, ka atļaujas nebūs, it sevišķi pēc vakardienas notikumiem. Kādi mums ir pierādījumi, ka viņš ir iesaistīts jebkādos noziedzīgos darījumos?

-Jūs redzējāt viņa lietu, ko es atvedu līdzi no Ņujorkas. Un dzirdējāt, ko teica jūsu kolēģis Stenlijs Hopkinss. Devero vārds ir pazīstams visā Londonā!

-    Bet Kolmena de Vrīza vārds ne. Jāteic, tā bija ļoti atjautīga doma noziedznieks paslēpjas aiz diplomātiskās neaizskaramības vairoga! Džonss klusi pasmējās. Viņš nebūt neizskatījās izsists no sliedēm. Tā nu tas ir. Ir tikai viens ceļš, kā notvert Klarensu Devero, proti, pieķert viņu nozieguma vietā. Mums

jāizliek lamatas. Tiklīdz viņš parādīsies ārpus misijas ēkas, mēs viņu dabūsim rokā.

-    Ar ko vajadzētu sākt?

-    Atbilde ir pilnīgi skaidra. Patiesībā… kučier, piestājiet! Šķiet, mēs esam klāt!

Bijām nobraukuši tikai nelielu gabalu, un, paskatījies apkārt, es redzēju, ka esam atgriezušies Čānserileinas galā. Pēdējā laika notikumu virpulī biju gandrīz jau paguvis aizmirst Sailesu Beketu un viņa nepievilcīgo bārddziņa darbnīcu. Bet, kāpdams ārā no keba, es pamanīju pulciņu policijas konsteblu gaidām mūs vietā, kur tos nevarēja redzēt ne Bekets no savas darbnīcas, ne leijerkastnieks, kura žēlabainā melodija bija dzirdama pat aiz stūra.

-     Palieciet tuvumā! Džonss pavēlēja. Tad, pievērsdamies tuvākajam policistam, viņš noprasīja: Jums ir zināms, kas jādara?

-Jā, ser.

-     Nekādā gadījumā neļaujiet sevi ieraudzīt, iekams mēs neesam iegājuši veikalā!

Šī bija vēl viena īpašība, ko Džonss mantojis no Šerloka Holmsa: tracinošais paradums neko nepaskaidrot līdz pēdējam brīdim un, gandrīz vai jāsaka, arī pēc tam, jo viņš neteica ne vārda, kamēr nogriezāmies ap stūri un pa izdangāto taku devāmies uz Steiplinngārdenas pusi. Tieši mūsu parādīšanās brīdī leijerkastnieks pārstāja spēlēt, un es atcerējos, ka tāpat viņš bija darījis mūsu iepriekšējā ierašanās reizē. Šķita pašsaprotami, ka Džonsam vajadzētu doties tieši iekšā bārddziņa darbnīcā kāpēc tad mēs vispār bija braukuši šurp? -, taču viņš taisnā ceļā devās pie apklusušā muzikanta.

-    Matu toniku, ser? vīrietis jautāja. Vai varbūt gribat apgriezt matus vai noskūties?

-     Šodien ne, paldies! Džonss atbildēja. Bet, ja esat par to ieminējies, mani interesē jūsu paša matu griezums. Un, pirms leijerkastnieks paguva attapties, Džonss pastiepa roku un norāva viņam no galvas cilindru, atsegdams spilgti sarkanu matu vilni.

-    Tieši tā, kā es domāju!

-    Ko īsti jūs domājāt? es jautāju.

-     Sarkani mati!

-    Kāds sakars viņa matu krāsai ar visu notikušo?

-Vistiešākais! Džonss pievērsās sadusmotajam leijerkastniekam. -Ja nemaldos, es runāju ar misteru Dankanu Rosu? Vismaz tādu vārdu jūs izmantojāt pirms diviem gadiem. Tomēr jūsu īstais vārds ir Arčijs Kuks, un ne jau pirmoreiz jūs esat iesaistījies līdzīgā pasākumā! Leijerkastnieks satrūkās un droši vien būtu mēģinājis aizbēgt, taču viņu kavēja smagais mūzikas instruments. Džonss satvēra viņu aiz rokas. Tagad mēs kopā ieiesim bārddziņa darbnīcā. Un es silti iesaku jums nemeklēt jaunas nepatikšanas! Vēlāk tas jums nāks tikai par labu.

-    Es esmu godīgs cilvēks! Kuks protestēja. Es spēlēju! Esmu muzikants, un man maksā par to, lai es reklamētu šo darbnīcu. Neko vairāk es nezinu!

-     Nu jau pietiks, Arčij! Man viss ir zināms. Noliedziet savu partneri, ja jums tā vajag, bet netērējiet ilgāk manu laiku!

Mēs trijatā pārgājām pāri ielai un atkal iegājām noplukušajā telpā, kur pirmoreiz bijām tikušies ar Sailesu Beketu. Es ievēroju, ka Arčijs pamatīgi klibo. Kad durvis aiz mums aizvērās, drīz vien parādījās bārddzinis, atkal kāpdams augšā no pagraba dziļumiem. Viņš izskatījās visai pārsteigts, ieraugot leijerkastnieku, un jau pirmais skatiens, ko viņš uzmeta Džonsam, lika saprast, ka spēle lai kāda tā būtu ir beigusies. Man likās, ka viņš tūlīt pagriezīsies un metīsies bēgt. Varbūt šai ēkai bija vēl kāda izeja. Taču Džonss ar to bija rēķinājies.

-     Palieciet, kur esat, Džon Klej! viņš pavēlēja un, palaidis vaļā savu līdznācēju, iesēdināja to krietni apdilušā ādas klubkrēslā. Jā! Es zinu jūsu īsto vārdu. Es ļoti labi zinu, ko jūs šeit darāt. Un nemēģiniet bēgt! Abus ielas galus ir norobežojusi policija. Bet, ja paļausieties uz mani un spēlēsiet godīgu spēli, pastāv iespēja, ka nepiedzīvosiet pārāk bēdīgas beigas.

Bārdzinis apsvēra situāciju. Pēc brīža es redzēju viņu sagumstam, un radās iespaids, it kā viņš ļautu no pleciem noslīdēt

neredzamam apmetnim. Mūsu acu priekšā dīvainais bārddzinis itin kā pārtapa vecākā, gudrākā cilvēkā, un, kad viņš ierunājās, mainījusies bija arī balss. Man labāk patiktu, ja jūs mani uzrunātu “mister Klej”, viņš teica.

-     Brīnos, ka tik drīz esat ticis ārā no cietuma.

-    Tiesnesis bija ļoti civilizēts kungs un saprata, ka ilgstošs ieslodzījums uz manu trauslo organismu atstātu pārāk nevēlamas sekas. Grūti bija noticēt, ka šos vārdus saka tas pats cilvēks. Zināmā mērā varbūt palīdzēja arī tas apstāklis, ka mēs tīrās sagadīšanās dēļ bijām gājuši vienā skolā.

-    Ko tas…? es nesaprašanā iesāku.

-    Ļaujiet man iepazīstināt jūs ar misteru Džonu Kleju, labi pazīstamu slepkavu, zagli un izcilu dokumentu viltotāju vismaz tā viņu aprakstīja Šerloks Holmss. Viņš ir ārkārtīgi atjautīgs noziedznieks, Čeis: tieši viņš izgudroja tā dēvēto “Rudo apvienību”.

-    Laupīšana Koburgas skvērā! es iesaucos. Vai tad es nebiju lasījis avīzes rakstu par šo notikumu? Tas taču karājās piesprausts pie sienas Etelnija Džonsa kabinetā!

-     Neveiksmīgā laupīšana! Kad pirmoreiz atnācu šurp, es nudien nespēju ticēt, ka esmu sastapis to pašu Džonu Kleju un ka viņš atkal ir atgriezies pie sava iecienītā modus operandi. Un tomēr drīz vien sapratu, ka tieši tā tas ir noticis. Vai neiebildīsiet, ja es paskaidrošu, mister Klej?

-    Varat darīt, kā vien vēlaties, ser. Man tas ir gluži vienaldzīgi.

-     Labi! Tas, ko mēs šeit ieraudzījām, bija bārddziņa darbnīca, kas uzkrītoši veidota tā, lai atbaidītu klientus. Ne vien pati telpa bija netīra, bet reklamētajam bārddzinim bija atbaidoši apgriezti mati. Tikai nejēga varētu ļaut, lai šādā vietā viņa galvai kāds tuvojas ar bārdas nazi, un tikai nejēga varētu pirkt matu toniku, kura galvenā sastāvdaļa šķiet līme. Ak mūžs! Es justos drošāk pat pie Svīnija Toda. Tomēr skaidrs, ka tas viss tika darīts ar nolūku. Jo misteram Klejam vajadzēja nodoties svarīgākiem uzdevumiem.

Tepat otrā ielas pusē atrodas Čānserileinas Seifu glabātavas kompānija. Piecus gadus vai pat ilgāk tā ir kalpojusi par drošu glabātavu Londonas bagātāko ģimeņu vērtslietām.

-    Seštūkstoš seifu, Klejs skumīgi norūca.

-    Misters Klejs raka eju zem ielas un cerēja ielauzties velvēs. Viņa līdzbiedrs Arčijs Kuks pildīja svarīgu lomu šajā operācijā, veicot divus pakalpojumus. Pirmkārt, viņa atbaidošā leijerkastes spēle apslāpēja rakšanas troksni zem kājām. Spriežot pēc vietas, kurā viņš bija iekārtojies uz ielas, es varēju secināt, cik tālu eja ir izrakta. Šķiet, jūs esat jau gandrīz tikuši galā!

-    Vajadzēja vēl tikai dažas dienas.

-    Un, otrkārt, viņš deva zīmi racējam, ja kāds tuvojās darbnīcai.

-    Pārstāja spēlēt! es iesaucos.

-    Tieši tā. Klusums brīdināja misteru Kleju un deva viņam laiku izlīst no ejas. Tomēr viņš nevarēja pagūt pārvilkt bikses. Es tūlīt pamanīju, ka ceļgali ir ļoti saburzīti starp citu, tieši to pašu pazīmi iepriekšējā reizē ievēroja Holmss.

-Jūs jautājāt, vai viņš ir reliģiozs cilvēks.

-    Viņš nepārprotami bija nometies ceļos. Ja viņš būtu nodevies lūgšanai, rezultāts varētu būt tāds pats. Līdzko uzzināju, ka viņš neapmeklē baznīcu, es sapratu, ka mans secinājums ir pareizs. Iepriekšējā notikumā misters Klejs izmantoja atjautīgu ieganstu, lai piedabūtu kādu Londonas lombarda īpašnieku uzkavēties ārpus savām kantora telpām. Pašreizējā viltība liecina, ka viņš nav zaudējis savas izdomas spējas.

Džons Klejs paklanījās. Savdabīgajā, zēniskajā sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam. Teikšu atklāti, ser: apziņa, ka mani arestē paši spējīgākie cilvēki, dod zināmu mierinājumu. Pagājušajā reizē tas bija Šerloks Holmss, un šoreiz tie esat jūs! Tomēr atļaujiet sacīt, ka es patiesībā nekad nevienu neesmu nogalinājis. Viens cilvēks gāja bojā, tas tiesa, bet mēs abi bijām dzēruši, un tas nejēga vienkārši nokrita. Es viņu nepagrūdu.

-Jūsu pagātne mani neinteresē, mister Klej. Iespējams, jūs varētu izvairīties no aresta vai vismaz uzlabot savu stāvokli, ja piekristu man palīdzēt. Vai varu paļauties uz to, ka būsiet godīgs?

-Jūs runājat, ser, ar cilvēku, kuram ir attāla radniecība ar Viņas Majestāti karalieni, kaut ari šai saiknei ilgu laiku nav pievērsta uzmanība. Ja iespējama kāda vienošanās, kas palīdzētu man pārvarēt pašreizējās grūtības, es noteikti turēšu vārdu!

-    Tieši tā es cerēju. Tādā gadījumā ļaujiet vispirms man izstāstīt, kā atradu ceļu uz Čānserileinu. Mēs abi ar draugu bijām ieradušies nežēlīgu slepkavību vietā Haigeitā, Bleidstonu namā. Mājas saimnieks Skots jeb Skočijs Lavels bija ierakstījis piezīmju grāmatiņā šīs vietas nosaukumu un daļu no adreses.

-    Lavelu es pazinu. Es viņu nenogalināju. Tomēr nevaru sacīt, ka ziņa par viņa nāvi būtu mani ļoti apbēdinājusi.

-    Vai Džonatana Pilgrima vārds jums ir pazīstams?

-Nē.

-Viņš bija Pinkertona aģents, kas strādāja Amerikas likumsargu iestādē un zināja par jūsu plāniem. Arī viņš tika nogalināts, bet atstāja savā istabā reklāmas kartīti, kas mums palīdzēja jūs atrast.

Brīdi valdīja klusums. Tad Klejs izslējās taisnāk. Arčij, veco zēn, uzvāri tēju! Varbūt jūs ienāktu manā atpūtas istabā, kungi? Nekad nebiju domājis, ka priecāšos par iespēju satikt divus likuma sargus un tikt pie rokudzelžiem, tomēr es priecājos, jūs redzot! Padzersim kopā tēju, un jūs dzirdēsiet manu stāstu. Zvēru pie savām karaliskajām asinīm, ka no visas sirds vēlos jums palīdzēt!

Mēs iegājām dziļākajā telpā un apsēdāmies uz ļodzīgiem krēsliem pie neapklāta koka galda, bet Arčijs tikmēr bikstīja ogles. Kopš ziņas par Džonsa atmaskoto sazvērestību Klejs bija tiktāl nomierinājies un atguvis savaldību, ka mēs izskatījāmies gluži kā trīs veci draugi, kuri jau no sākuma kopīgi apcer savus plānus.

-    Es iznācu no Holovejas cietuma, Klejs iesāka. Tā nav patīkama vieta. Dižciltīgas izcelsmes cilvēkam tā drīzāk ir cūku kūts,

un es pat nevarēju aizmaksāt par atsevišķu istabu. Labi, nav svarīgi. Tiesnesis, lāga cilvēks, kā jau laikam teicu, vismaz bija devis iecietīgu spriedumu, un tā nu es mētājos apkārt, gudrodams, ko turpmāk iesākt. Toreizējā “Rudo apvienības” plāna neveiksme bija man liels trieciens. Ko tu par to saki, Arčij? Tā iecere prasīja pamatīgu gatavošanos. Ļoti bēdīgi, ka tur iesaistījās Holmss. Vajadzēja vēl tikai pāris dienu, un mēs būtu noveduši to līdz galam.

Es iznācu no cietuma februārī un, līdzko tiku ārā, uzreiz sapratu, ka kaut kas vairs nav kārtībā. Visi mani vecie draugi bija nolīduši pa malām, un Šordičas krogi ar saviem piedāvātajiem priekiem drīzāk atgādināja apbērētāju kantorus. Gluži tā, it kā pats Džeks Uzšķērdējs būtu atgriezies klejot pa Londonas ielām… vai vēl ļaunāk.

Drīz es uzzināju, ka patiešām ir vēl ļaunāk. Pilsētā bija uzradusies jauna banda. Runāja, ka amerikāņi. Es nekad neesmu jutis patikšanu pret amerikāņiem, bet tas neattiecas uz manu šābrīža kompāniju. Manuprāt, tas bija liels apkaunojums, ka mans sencis, karalis Džordžs Trešais, ļāva kolonijām izslīdēt no rokām. Bet nu es novēršos no temata… Tātad tie zeļļi bija ieradušies no Ņujorkas, ieperinājušies mūsu pilsētā un izplatījušies kā sifiliss. Esmu zaudējis daudzus draugus, daudzus kolēģus. Šitie ļaudis nespēlēja pēc mūsu noteikumiem, un sešas nedēļas ielas un šķērsielas mirka asinīs, un varat man ticēt, kungi: šajā gadījumā tas nav daiļrunīgs pārspīlējums! Es runāju nopietni. Tā banda bija pats ļaunuma iemiesojums.

Ūdens bija uzvārījies. Arčijs uzlēja tēju un nolika kanniņu uz galda. Viņš joprojām pārvietojās ar grūtībām, un es redzēju, ka viņš cieš sāpes.

-     Kur bija Moriartijs? es jautāju.

-     Moriartijs? Es pats viņu neesmu saticis, bet, protams, viņa vārds man bija pazīstams. Tas bija pazīstams visiem. Tas patiešām bija vīrs, kurš mācēja iedzīt bailes. Un mācēja ņemt savu tiesu! Londonā nenotika neviens noziegums, pēc kura viņš

nesavāktu sev laupījuma daļu, un mēs visi par to žēlojāmies čukstus, protams -, tomēr jāteic godīgi: ja kādam viņu vajadzēja, viņš vienmēr bija klāt. To nu nevar noliegt. Bet viņš bija apklusis, pazudis. Viņa vietu bija ieņēmis tas tips Klarenss Devero. Un uz šitā Devero fona Moriartijs izskatījās drīzāk kā feju krustmāmiņa, bet arī viņš nekad nerādījās citiem acīs un melno darbu lika darīt saviem palīgiem.

Vienā brīdī, kad mēs ar Arčiju sēdējām savā mazajā īres namiņā, kas piederēja kādam Petikotleinas žīdam, tur pēkšņi ieradās Skočijs Lavels, nejauks vecis ar cūkas acīm, un viņam līdzi vesels bars bandītu. Tie bija angļi, lai viņiem mūžīgs kauns un lāsts, bet tieši tā šie atnācēji darbojās. Vāca sev spēkus no renstelēm. Uztaisīja veselu armiju no zaņķu un opija midzeņu padibenēm, kas par puskronu gatavi darīt jebko. Nekādas lojalitātes! Nekāda patriotisma! Toties viņi daudz ko zināja. Labi pazina pilsētu un profesionāļus, kas tajā darbojās, krāpniekus, afēristus un visu to pārējo varzu. Un viņi zināja mani.

Tā nu šie iebruka pie mums taisni brokastlaikā un piesēja Arčiju pie krēsla. Skočijs pats neko nedarīja. Tikai stāvēja vai cienīgi staigāja, kamēr viņa rokaspuiši darīja melno darbu viņa vietā. Un beidzot klāja vaļā savu priekšlikumu. Bet kāpēc es izvēlos tādu vārdu? Tā bija prasība, tā bija pavēle, nevis priekšlikums, un nav nekādu šaubu: ja es atteiktos, tas nozīmētu nāvi.

Blakus Čānserileinai, pretī Seifu glabātavas firmai, bija tukšas veikala telpas. Viņi bija aprēķinājuši, ka dažu nedēļu laikā es varētu izrakt eju zem ielas un iekļūt glabātavas telpās. Tur bija pārpilnam zelta, sudraba, dārglietu un naudas. Viņi bija gatavi maksāt īres naudu par veikala telpām, bet mums ar Arčiju vajadzēja izdarīt visu melno darbu un rakties cauri pazemei. Jebkāds risks būtu jāuzņemas vienīgi mums. Un ko viņi gribēja pretī par tādu laipnību? Misters Devero saņemšot pusi no visa, tā viņi man teica. Pusi! Pat Moriartijs nekad neprasīja vairāk par divdesmit procentiem!

-    Un jūs piekritāt? Džonss jautāja.

-    Kad jūs ielenc pieci rīkļurāvēji un kājas ir aukstas, prātīgākais ir nerunāt pretī. Tomēr pat tad es centos saglabāt pašcieņu. Es enerģiski protestēju! Un tad tas nolādētais velns vērsās pret nabaga Arčiju. “Rīkojieties!” viņš teica. Pavēle bija dota. Es neko nevarēju darīt.

-    Tu varēji viņus apturēt! Arčijs norūca.

-     Viss notika pārāk ātri. Tas bija briesmīgi! Viņi novilka Arčijam kurpi manā acu priekšā… Klejs aprāvās. Parādi, Arčij!

Sarkanmatainais vīrietis noliecās un novilka kurpi. Tajā brīdī es sapratu, kāpēc viņš tik ļoti kliboja, nākdams mums līdzi uz bārddziņa darbnīcu. Kājas īkšķim nebija naga, un pirksts vēl aizvien bija uzpampis un asiņains.

-    Re, ko viņi man nodarīja! Arčijs čukstus izdvesa, un viņa acis pieplūda asarām.

-    Viņi rīkojās ar knaiblēm, Klejs turpināja. Pēc tam bija tāda kliegšana, ka man brokastis nemaz vairs negāja pie dūšas, varat man ticēt. Un es zināju, ka var kļūt vēl ļaunāk. Ja es atteiktos, viņi varētu ķerties pie manis! Es nekad nebiju pieredzējis tik klaju mežonību un tad, protams, sapratu, ka man nav nekādas izvēles.

-     Mēs iekārtojāmies šajā vietā. Man radās doma atvērt bārddziņa darbnīcu un kā jau jūs sapratāt darīt visu iespējamo, lai atvairītu klientus no šejienes. Visā šajā laikā, kamēr mēs te darbojamies, man ir nācies apgriezt matus tikai pusducim cilvēku turklāt par godu sev jāteic, ka es to izdarīju gluži labi. Lielāko tiesu ņēmos pa pazemi, kamēr Arčijs stāvēja sardzē, un teikšu, kā ir, tas bija viens elles darbs! Dubļi, kaļķakmens, krīts! Kas gan noticis ar veco labo Londonas mālu?

-    Vai pēc Skota Lavela slepkavības jūs saņēmāt kādu ziņu no Klarensa Devero? Džonss jautāja.

Klejs papurināja galvu. No Klarensa Devero ne. Par Lavela nāvi es izlasīju avīzē, un mēs ar Arčiju aizgājām uz krogu un nosvinējām to notikumu ar pudeli džina. Man likās, ka tas ir pārāk labi,

lai būtu patiesi. Nākamajā dienā mūs apciemoja vēl pretīgāks tips. Es nekad neesmu bijis ziņu pienesējs, bet šo vareno zēnu dēļ atļaušos atkāpties no šī principa. Viņu sauca Edgars Mortleiks. Viņš bija garš, labi ģērbies, ar eļļainiem, melniem matiem.

-     Mēs viņu pazīstam.

-    Bet jūs labāk justos, ja nepazītu! Viņš mums deva vēl divas nedēļas, lai mēs iekļūtu velvē. Ja ne, viņš teica, pēc tam mēs zaudēšot vēl vienu kājas nagu.

-     Tu nevienu nagu nezaudēji!

-    Tu zini, kā es to domāju, Arčij. Re, tā viņš teica, un kopš tā laika mēs strādājam dienu un nakti.

-Un kas bija paredzēts pēc tam, kad jūs būtu ielauzušies velvē?

-    Misters Mortleiks teica, ka sazināšoties ar mums.

-    Vai jums būtu jānodod ieguvums viņam?

-Jā gan! Viņš gribot visu to redzēt pats savām acīm. Šitie amerikāņi nevienam neuzticas. Zagļu gods viņiem ir pilnīgi svešs. Mēs ar Arčiju pat šaubījāmies, vai viņi apmierināsies ar pusi. Viņi mūs viegli varētu ievilināt lamatās un pārgriezt mums abiem rīkli.

-    Lamatas būs! Džonss nomurmināja. Bet tajās iekritīs citi, nevis jūs. Un tagad es ļoti gribētu redzēt to jūsu pazemes eju. Tādam tunelim jābūt īstam tehnoloģijas meistardarbam. Un interesanti, kā jūs bijāt paredzējuši izlauzties cauri pašām glabātavas sienām?

-    Tās ir no parastiem Londonas ķieģeļiem. Pirmais stāvs ir apdarināts ar tērauda plāksnēm, bet zemākās telpas ir daudz mazāk aizsargātas. Misters Devero visu noskaidroja jau iepriekš. Gods kam gods, vismaz par to viņš parūpējās!

Mēs piecēlāmies no galda, nepadzēruši tēju, un nokāpām lejā pa stāvām, šaurām kāpnēm, kas veda uz bārddziņa darbnīcas pagrabtelpām. Mums četriem tur gandrīz nepietika vietas, jo grīdu pa lielākai daļai klāja zemes un sadrupušu ķieģeļu kaudzes. Vienā no pagraba sienām bija izlauzts caurums, un pieliekdamies

es redzēju tālumā stiepjamies noapaļotu eju, ko apgaismoja eļļas lampas un balstīja rupji koka dēļi. Varēju tikai pabrīnīties, kā Džons Klejs spējis tur elpot. Pat pagraba telpā gaiss bija silts un mikls. Ejā viņš varēja pārvietoties tikai četrrāpus, saliecies uz priekšu, un mest izrakto zemi sev aiz muguras.

-Jūs esat bijis neapšaubāmi atklāts pret mani, mister Klej, Džonss teica, un eļļas lampas meta viņam pār seju tumšas ēnas.

-    Un, lai kādus noziegumus esat pastrādājis pagātnē, šobrīd mēs par tiem nerunāsim. Šajā zemē, kā mani jau brīdināja, ir ienācis liels ļaunums, un mums ir izdevība atbrīvoties no tā uz visiem laikiem. Nāciet, Čeis! Atgriezīsimies augšā! Mēs pārāk ilgi esam kavējušies tumsā, un laika nav palicis daudz.

Mēs uzkāpām augšā un devāmies projām no bārddziņa darbnīcas. Nekad es vēl nebiju redzējis Džonsu tik apņēmīgu un pārliecinātu, un man nepalika nekādu šaubu: kaut gan Devero šķita turam savā dūrē visu Londonu, viņa laiks drīz būs galā.

PIECPADSMITĀ NODAĻA. Blekvola līcis

No Londonas laikraksta The Times,

1891. gada 20. maijā

PĀRDROŠA LAUPĪŠANA LONDONĀ

Visu Londonu ir satricinājis noziegums, kas tika izdarīts pirmajās stundās pēc pusnakts. Zagļi ielauzās Čānscrileinas Seifu glabātavā, kas pēdējos sešus gadus ir kalpojusi par drošu vērtslietu noliktavu uzņēmumiem un ģimenēm. Šīs augsti cienījamās iestādes pārziņā iiseši tūkstoši seifu un nodrošinātu telpu, ko visu diennakti apsargā bruņoti sargi un nakts patruļas, tāpēc iebrukumu tajā varētu uzskatīt par neiespējamu. Tomēr zagļi ar apbrīnojamu spēku un izturību ir izrakuši zem ielas pazemes eju un caur sienām ielauzušies vienā no zemākajām telpām. Pēc tam viņi izlaupījuši daudzus seifus un aiznesuši to saturu vairāku simtu mārciņu vērtībā. Tāda pārdrošība būtu varējusi vainagoties ar krietni lielāku ieguvumu, ja to nebūtu pārtraukusi nakts uzrauga mistera Ficroja Smita attapība: juzdams gaitenī neparastu caurvēju, viņš nokāpa lejā, lai noskaidrotu tā cēloni. Tomēr Čānscrileinas Seifu glabātavas klienti kopš šī atklājuma ir aplenkuši ēku, gribēdami uzzināt, vai nolaupītas ir arī viņu vērtslietas. Notikušo izmeklē inspektors A. Makdonalds no Skotlendjarda, taču līdz šim neviens vainīgais nav aizturēts.

Man nav ne jausmas, kā Džonsam bija izdevies pierunāt The Times sadarboties ar viņu, taču tāds raksts parādījās avīzē divdesmit četras stundas pēc mūsu satikšanās ar Džonu Kleju. Tas izraisīja paniku, un Čānserileinu pārpildīja turīgo ļaužu pūļi, un man nav ne jausmas arī par to, kā viņam izdevās tikt ar tiem galā. Varu tikai iztēloties, kā Seifu glabātavas darbinieki mierinoši stāstīja: “Nē, ser, jūsu seifs nav cietis. Diemžēl šodien mēs jūs šeit nevaram ielaist! Policija joprojām izmeklē lietas apstākļus.”

Plaša uzņēmuma slēgšana uz četrdesmit astoņām stundām sakarā ar laupīšanu, kas vispār nav notikusi, ir ievērojams panākums, tomēr jāatceras, ka likmes bija augstas un Džonsam īstenībā bija atlicis pavisam maz laika. Policijas komisārs bija izlasījis Kolmena de Vrīza vēstuli un pieprasījis pirmajā izdevīgajā gadījumā veikt dienesta pārbaudi, un, kā Džonss man jau skaidri bija pateicis, tas būtībā nozīmēja to pašu, ko oficiāla atlaišana.

Avīzes stāsts nāca klajā trešdien. Tajā dienā es Džonsu neredzēju, bet viņš atsūtīja ziņu uz viesnīcu, un mēs satikāmies nākamajā dienā kādā Čilternstrītas namā uz dienvidiem no Beikerstrītas stacijas. Norunātā tikšanās vieta bija ļoti maza un šaura ēka, tomēr labi apgaismota, ar dzīvojamo istabu apakšstāvā un guļamistabu augšstāvā. Kādu laiku tajā neviens nebija dzīvojis, tomēr tā izskatījās tīra un uzkopta. Džonss, tikpat pārliecināts un apņēmīgs kā iepriekš, stāvēja kamīna priekšā, balstīdamies uz sava spieķa.

Pirmajā brīdī es jutos apmulsis. Kāda šai vietai varēja būt nozīme mūsu izmeklēšanas procesā? Vai tā būtu kaut kā saistīta ar Džonu Kleju? Bet drīz vien Džonss mani apgaismoja. Misters Klejs atrodas drošībā Petikotleinas dzīvoklī. Esmu tur atstājis divus sargus, kas pieskata viņu un viņa līdzbiedru Arčiju Kuku. Tomēr nedomāju, ka viņi mēģinās laisties lapās. Patiesība ir tāda, ka misters Devero viņiem ir tikpat “mīļš” kā mums un viņi tikai priecātos, ja tas vīrs nonāktu tiesas priekšā, it īpaši tad, ja tas palīdzētu viņiem pašiem izsprukt ar veselu ādu.

-    Vai viņi ir mēģinājuši sazināties?

-    Tas vīrs zina, ka viņa pakalpiņu rokās ir Čānserileinas Seifu glabātavā nozagtās vērtslietas vairāku simtu mārciņu vērtībā, un uzskata, ka viņam pienākas puse no laupījuma. Raksts, ko publicēja The Times, manuprāt, bija ļoti prasmīgi uzrakstīts, bet vai ar to pietiks, lai izvilinātu viņu ārpus diplomātiskās misijas? Kas zina? Varbūt viņš nolems sūtīt savus sakarniekus, bet ari ar tiem pietiktu, lai mēs iegūtu visas vajadzīgās liecības arestēšanai. Atliek vienīgi cerēt, ka viņš rīkosies ātri. Misters Klejs tiem vīriem skaidri pateica, ka viņam pēc iespējas drīzāk jāpazūd no Londonas. Tas, protams, bija mans ierosinājums. Skatīsimies, kas notiks tālāk.

-     Bet kas šī par vietu? Kāpēc mēs atrodamies šeit?

-    Vai tad jūs nesaprotat, mīļais Čeis? Džonss pasmaidīja, un man šķita, ka redzu viņu tādu, kāds viņš varbūt bija pirms nežēlīgās slimības uzbrukuma. Lai kas notiktu nākamajās dienās, skaidrs ir viens: manai karjerai Skotlendjardā ir pielikts punkts. Tāda saruna ir jau sākusies. Bet mēs ar jums jau pārrunājām iespēju strādāt kopā. Kāpēc lai mēs to nevarētu īstenot? Vai jūs nedomājat, ka tas varētu izdoties?

-    Un šīs telpas…?

-     …ir iespējams īrēt ar ļoti saprātīgiem noteikumiem. Šeit ir tikai viena guļamistaba, kas būtu jūsējā. Es, protams, ari turpmāk dzīvošu kopā ar savu mīļo ģimeni Elspetu un Beatrisi. Bet vai šī nebūtu ideāla pieņemšanas istaba konsultējošiem detektīviem? Divpadsmit pakāpienu augšup no ielas, un tepat aiz stūra… labi, tas nav svarīgi. Vai esat ar mieru to pārdomāt, manu mīļo zēn? Jūs man jau agrāk sacījāt, ka neesat precējies un jums nav ģimenes saišu. Vai Amerikas vilinājums jums ir tik spēcīgs, ka vēlaties katrā ziņā turp atgriezties?

-    Bet no kā es šeit iztiktu?

-    Tā būtu līdzvērtīgu partneru apvienība. Ienākums, ko mēs nopelnītu kā konsultējošie detektīvi, noteikti būtu pilnīgi pietiekams.

Kādu brīdi es nesapratu, ko atbildēt. Inspektor Džons, es beidzot teicu, jūs man sagādājat nemitīgus pārsteigumus, un iepazīšanās ar jums man ir nenoliedzami bijusi viena no izcilākajām pieredzēm šajā dzīvē. Vai neņemsiet ļaunā, ja es lūgšu drusku vairāk laika, lai pārdomātu jūsu priekšlikumu?

-    Tas ir pilnīgi saprotams. Ja Džonss jutās vīlies manas atturības dēļ, viņš pacentās to neizrādīt.

-              Tas, ko jūs sakāt, ir nenoliedzama taisnība, es turpināju.

-     Ņujorkā esmu dzīvojis diezgan vientuļu dzīvi un ļāvis to aizpildīt vienīgi darbam. Zinu, ka mans laiks kopā ar Pinkertona aģentūru nebūs mūžīgs, un man noteikti derētu pārskatīt tālākus apvāršņus. Tomēr pat tādā gadījumā man ir vajadzīgs ilgāks laiks pārdomām. Ko jūs teiktu, ja mēs atliktu jebkādus lēmumus līdz brīdim, kad mūsu darbs būs galā un Klarenss Devero nogādāts tiesas priekšā? Spriežot pēc tā, kā virzās līdzšinējie notikumi, tas nevarētu būt pārāk ilgi.

-     Es jums pilnīgi piekrītu. Bet vai varu sacīt nama īpašniekam, ka mums par šo vietu ir interese? Esmu pārliecināts, ka viņu varētu pierunāt vēl nedēļu vai divas neizdot šīs telpas citiem. Un pēc tam, ja vien jūs nebūsiet mainījis savas domas, varēsim kopīgi palūkoties pēc atbilstošas misis Hadsonas, kas gādātu par mūsu ikdienu. Tas ir ļoti svarīgi. Ja runa ir par mūsu nākotni un iespējām sevi nodrošināt, man Skotlendjardā ir daudz draugu. Mūsu biznesam būs daudzsološa augsne, varat man ticēt.

-Jūsu Holmss un mans Vatsons? Varbūt tā tiešām nav slikta doma. Galu galā viņi ir atstājuši tukšumu, ko pienāktos aizpildīt.

Džonss panācās uz priekšu un izstiepa roku. Es to satvēru. Un tajā brīdī, man šķiet, mēs bijām tik savstarpēji tuvi, cik vispār iespējams. Viņa ierosinājums mani joprojām gan žilbināja, gan mulsināja, taču es skaidri redzēju, ka manu draugu Džonsu ir pārņēmis milzīgs entuziasms, it kā viņš grasītos sasniegt kaut ko tādu, pēc kā tiecies visu mūžu.

Tajā pašā vakarā Džons Klejs saņēma ziņu no Klarensa Devero, un to atnesa ielas puika, kas par saviem pūliņiem bija nopelnījis

sešus pensus. Džonam Klejam vajadzēja ierasties kopā ar visu ieguvumu no aplaupītās Čānserileinas Seifu glabātavas 17. noliktavā pie Blekvola līča. Satikšanās bija paredzēta nākamās dienas pēcpusdienā pulksten piecos. Paraksta uz vēstules nebija. Lieliem burtiem rakstītie vārdi bija īsi un vienkārši. Džonss ar sev raksturīgo vērīgo skatienu pārbaudīja gan tinti, gan papīru, taču neatrada neko tādu, kam būtu saistība ar Ameriku vai tās diplomātisko misiju. Tomēr mums nebija ne mazāko šaubu, kas ir šīs vēstules sūtītājs.

Lamatas bija izliktas.

Un tātad pienāca piektdiena. Tik tikko biju beidzis brokastot, kad viesnīcas apkalpotājs man paziņoja, ka mani gaidot apmeklētājs. Atvediet viņu šurp! es teicu. Tējkannā joprojām bija pietiekami daudz tējas diviem.

-    Viņš gaida lejā, kalpotājs sarauktu pieri atbildēja. Tas vīrs nav no tiem, ko var ielaist cienījamā iestādē. Viņš stāv vestibilā.

Es ieinteresēts noliku salveti un, izgājis no istabas, sastapu pie ārdurvīm ļoti atbaidoša izskata vīrieti. Tūlīt redzēju, ka viņš ir ģērbies kā jūrnieks, taču tāds, kas apkaunotu jebkuru kuģi, ja kāds iedomātos pieņemt viņu savā komandā. Sarkanais flaneļa krekls karājās pāri audekla biksēm, un loča mētelis uz pleciem bija neatbilstošā lielumā, piedurknes tik tikko sniedzās pāri elkoņiem. Vīrietis bija neskuvies, viņa seja notriepta zila, un ap potīti rēgojās netīrs apsējs. Padusē viņš bija iespiedis kruķi, un, ja tam visam vēl pievienotu papagaili, pilnīgāku pirātisma un pagrimuma ainu būtu grūti iedomāties.

-     Kas jūs esat? es noprasīju. Ko vēlaties?

-    Piedošanu, ser! Vīrietis piesita netīru pirkstu pie matu pinkas. Es nāku no Blekvola līča.

-    Un ko jums vajag no manis?

-    Man jūs jāaizved pie mistera Kleja.

-     Ne prātā nenāk iet jums nez kur līdzi! Vai gribat teikt, ka Klejs atsūtīja jūs šurp? Kā viņš zināja adresi?

-    Adresi viņam iedeva tas policists. Kā bija vārds? Džonss! Viņš ari tagad jūs gaida.

-    Kur viņš mani gaida?

-    Tepat jums pretī, Čeis. Un mums abiem tūlīt jādodas ceļā!

-Džons! Raudzījos viņā, plati iepletis acis, un detektīvs

paspēra soli uz priekšu, atstādams noplukušā jūrnieka karikatūru aiz muguras. Vai tiešām tas esat jūs? es iesaucos. Kaut kas neticams! Jūs mani pilnīgi piemuļķojāt! Bet kāpēc jūs esat tā ģērbies? Kāpēc atnācāt šurp?

-     Mums steigšus jāiet, Džonss atbildēja, un viņa balss skanēja ļoti nopietni. Mūsu draugs misters Klejs noliktavā ieradīsies vēlāk, bet mums tur jābūt pirms viņa. Klarensam Devero nebūs nekādu aizdomu. Viņš noteikti ir lasījis avīzi un zina, ka Klejs dzīvo lielās bailēs no viņa. Tomēr riskēt mēs nedrīkstam. Jābūt pilnīgi gataviem.

-    Un šis apģērbs…?

-     Tā ir nepieciešama piedeva, kas vajadzīga ne tikai man. Viņš noliecās un, pacēlis no grīdas audekla maisu, pasvieda to man. Tur ir jūrnieka svārki un bikses, pirkti krāmu veikalā, bet nav tik netīri, kā izskatās. Vai varat pārģērbties pēc iespējas ašāk? Ārā mūs gaida kebs.

Džonss reiz bija man ierosinājis, ka es kādu dienu varētu aprakstīt mūsu piedzīvojumus varbūt jaunajā avīzē Strand -, un es jutos tā, it kā viņš, vezdams mani uz Londonas ostmalu, būtu uzticējis man pirmo pilnīgi neiespējamo uzdevumu. Jo kā lai es aprakstu ārkārtīgi neparasto panorāmu, plašo teritoriju, kas tagad pletās mūsu priekšā? Mans pirmais iespaids bija satumsušas debesis, bet cēlonis bija tikai dūmi, kas mutuļiem cēlās augšup no skursteņiem un meta drūmus atspulgus ūdenī. Šajā fonā iezīmējās simtiem celtņu un tūkstošiem mastu, neskaitāmi burukuģi, tvaikoņi, liellaivas, kabotāžas kuģi un lihteri; daži kustējās, bet lielākā daļa veidoja sastingušu, pelēku ainavu. Nekad vēl nebiju vērojis tik daudz dažādu karogu. Šķita, ka šeit

sapulcējusies visa pasaule, un, kad piebraucām tuvāk, redzēju nēģerus, indiešus, poļus un vāciešus; viņi visi klaigāja dažādās valodās, un radās iespaids, ka te sagāzies Bābeles tornis un cilvēki lauž ceļu ārā no drupām.

Tikmēr upe plūda melna un vienaldzīga pret pašas izraisīto haosu. Iekšzemē stiepās kanālu tīkls, kurā vietu atradušas krievu brigas, salmiem piekrautas plakandibena laivas, mazi burinieki un vienmasta kuģi; celtņi šūpoja graudu maisus un milzīgas kokmateriāla kravas, kas joprojām oda pēc terpentīna, un visa kopējā aina šķita uzbrūkam ne vien acīm, bet ari nāsīm: garšvielas, tēja, cigāri un jo sevišķi rums lika manīt savu klātbūtni krietni agrāk, nekā tie atklājās skatienam. Drīz vien karietei kļuva neiespējami pārvietoties ātrāk par kājāmgājējiem. Mūsu ceļu aizšķērsoja neskaitāmi jūrnieki, ostas krāvēji, zirgi, preču rati un vagonetes, un pat platākie ceļi vairs nespēja nodrošināt virzību cauri šai neaptveramajai masai.

Beidzot mēs izkāpām no karietes. Visapkārt mums rindojās darbnīcas galdnieki, ratu meistari, kalēji, cauruļu labotāji un citi neskaidri stāvi aiz netīriem logiem nodevās savam amatam. Garām aizsoļoja miesnieks ar zilu priekšautu, nesdams uz pleca mazu būri ar nobarotu, kviecošu sivēnu. Abās pusēs zibēja noskrandušu bērnu bari, kas tvarstīja cits citu vai bēga no tvarstītājiem. Atskanēja brīdinājuma sauciens, un pa atvērtām durvīm izšļācās kaut kas netīrs un smirdošs. Džonss satvēra mani aiz rokas, un mēs pagājām garām sveču tirgotājam un nekur neiztrūkstošam augļotāja veikalam, kura durvīs sēdēja vecs ebrejs, ar prāvu palielināmo stildu pētīdams kabatas pulksteni. Drīz ieraudzīju pretī pirmās noliktavas, koka, dzelzs un ķieģeļu ēkas, kas izskatījās appelējušas un pa pusei iegrimušas zemē, it kā nespētu noturēt pašas savu svaru. Visur rēgojās celtņi, vīna mucas, preču kastes, visu iespējamo veidu un izmēru maisi un pusmucas, kas ar virvēm un trīšiem atceļoja uz platformām un pēc tam pazuda ēku iekšienē.

Mēs gājām tālāk, atstādami lielākos pūļus aiz muguras. Izrādījās, ka noliktavu ēkas ir numurētas, un kanāla un upes krustpunktā mēs itin viegli atradām septiņpadsmito numuru masīvu kvadrātveida būvi četriem stāviem un lielām, atvērtām durvīm abās pusēs. Džonss aizveda mani pie kanāla malā nokrautas vecu tīklu kaudzes un, apsēdies zemē, mudināja mani darīt to pašu. Mūsu/ete champкtre papildināja vairākas kastes un sarūsējis lielgabals. Džonss izvilka džina pudeli, un, to atvēris, es uzmanīgi iedzēru malku. Pudelē bija tīrs ūdens. Es sapratu Džonsa nolūku. Līdz tikšanās brīdim bija jāgaida vēl vairākas stundas. Pašreizējā ietērpā jo arī es tagad biju ģērbies kā klaidonīgs ostas krāvējs mēs teicami iekļāvāmies kopējā ainā un nevarējām izraisīt nekādas aizdomas. Izskatījāmies pēc diviem primitīviem strādniekiem, kas gaida kāda darbu vadītāja iežēlošanos, lai tiktu pie kārtējās dienas darba.

Par laimi, diena bija silta, un jāatzīstas, ka man gluži labi patika šī mēmā gulšņāšana apkārtējās rosības vidū. Es neuzdrošinājos izvilkt pulksteni vajadzēja paturēt prātā iespēju, ka mūs var novērot, bet pēc mākoņu kustības apmēram nojautu pēcpusdienas stundu ritējumu un nešaubījos, ka Etelnijs Džonss pamanīs jebkādu pārmaiņu vai pazīmi, kas liecinātu, ka tuvojas Klarenss Devero.

Pirmie tomēr ieradās Džons Klejs un Arčijs Kuks, sēdēdami vieglos ratos ar prāvu, rūpīgi nosegtu preču kaudzi aiz muguras. Klejs bija ļāvis vaļu ārišķīgām tieksmēm un apgriezis īsus matus, atbrīvodamies no dīvainā izskata, ko bija pieņēmis, kamēr tēloja bārddzini. Gaidīju, ka atbraucēji apstāsies, bet viņi iebrauca tieši noliktavas ēkā, nepievērsdami mums nekādu uzmanību.

-    Tagad sākas! Džonss nomurmināja, gandrīz nepaskatīdamies uz manu pusi.

Pagāja vēl viena stunda. Ostmalā joprojām valdīja dzīvība, jo darbs mēdza turpināties līdz tumsai un varbūt pat ilgāk. Mums aiz muguras lēni sakustējās ar kukurūzu un eļļas raušiem

piekrauta liellaiva un aizslīdēja projām nezināmā virzienā, saviļņojot netīro ūdeni. Klejs bija pazudis ēkas iekšienē. Es neskaidri redzēju atbraukušo ratu aizmuguri, bet viss pārējais slēpās pustumsā. Šķiet, bija pienācis saulrieta laiks, taču debesis izskatījās tikpat nožēlojami pelēkas.

Piebrauca vēl viena slēgta četrriteņu kariete ar aizsegtiem logiem; aiz zirga sēdēja divi drūma izskata pavadoņi. Tos varēja noturēt par apbedītājiem, kas dodas taisnā ceļā uz kapiem, un logi, ko sedza biezi, melni aizkari, modināja cerību, ka esam sasnieguši savu mērķi un izvilinājuši Klarensu Devero ārpus diplomātiskās misijas telpām. Vai tiešām viņš pats ieradies novērtēt nozagto mantību? Džons piegrūda man ar elkoni, un mēs pavirzījāmies uz priekšu, vērodami, kā kariete piebrauc un apstājas tieši ieejas ēnā. Džonss sēdēja man blakus modrs un nekustīgs, un es atcerējos, ka uz spēles ir likta visa viņa karjera.

Mums abiem bija lemts piedzīvot vilšanos. No karietes izkāpa Edgars Mortleiks, jaunākais no brāļiem, un pārlaida apkārtnei riebuma pilnu skatienu. Kopā ar viņu bija divi bandīti šie cilvēki nekur nemēdza doties vienatnē -, un tie nostājās viņam katrā pusē, sargādami saimnieku tieši tāpatļ kā bijām redzējuši mūsu pirmajā tikšanās reizē Bleidstonu namā. Mēs ar Džonsu pievirzījāmies vēl mazliet tuvāk, turēdamies ēnā un cenzdamies palikt neredzami. Pilnīgi iespējams, ka Mortleikam noliktavas ārpusē bija savi aģenti, taču mēs izskatījāmies pilnīgi nekaitīgi vai vismaz tā man gribējās cerēt. Toties tagad labāk varējām redzēt, kas notiek ēkas iekšienē.

Telpas iekārtojums man atgādināja Šekspīra laika teātri ar teicami pārredzamu skatuvi, kurai pietrūka vienīgi skatītāju publikas. Ēka bija tikpat augsta, cik plata, un tās dominējošais elements bija vitrāžas logs, kas izskatījās gluži kā nozagts no kādas baznīcas. Griestus šķērsoja koka sijas, un no tām lejup karājās virves; dažām galos bija āķi vai atsvari preču pacelšanai uz augstākiem stāviem; šur un tur stāvēja ieslīpas platformas, un

vietām bija redzamas durvis uz šaurām kantortelpām. Pirmais stāvs, kurā vajadzēja notikt izrādei, bija viscaur atklāts un gandrīz tukšs, un tā grīdu klāja plāna zāģskaidu kārtiņa. Šķiet, biju redzējis ierodamies arī galvenos lomu izpildītājus.

Vienā malā stāvēja atbraucēju rati, un zirgs nepacietīgi sprauslāja un grozīja galvu. Vidū atradās pāris primitīvi sameistarotu galdu, un pie viena no tiem stāvēja Džons Klejs un Arčijs Kuks, atgādinādami divus pārdevējus, kam jātiek galā ar apgrūtinošu klientu. Uz galda gulēja izlikti apmēram piecdesmit dažādi priekšmeti: sudraba galda piederumi un svečturi, rotaslietas, vairākas eļļas gleznas, stikla un porcelāna trauki, banknotes un monētas. Man nebija ne jausmas, no kurienes tas viss nācis skaidrs, ka Čānserileinas Seifu glabātava nebija aiztikta, bet varbūt Džonss bija to savācis no Skotlendjarda pierādījumu krātuves.

No vietas, kurā bijām iekārtojušies, mēs varējām dzirdēt turpmāko sarunu. Mortleiks, salicis rokas aiz muguras, pašapzinīgi staigāja gar galdiem. Mugurā viņam bija iecienītais apģērbs tumši ceļgalu garuma svārki taču šoreiz nebija spieķa. Viņš apstājās pretī Džonam Klejam un uzlūkoja to ar naidīgu skatienu. Trūcīgs guvums, mister Klej, viņš norūca, pavisam bēdīgs guvums! Tas ne tuvu nav tas, ko mēs gaidījām!

-     Mums nelaimējās, mister Mortleik, Klejs atbildēja. Eja izdevās laba, kaut gan tas bija elles darbs, varat man ticēt! Bet mūs iztraucēja, pirms bijām atvēruši pārējos seifus.

-    Un šeit patiešām ir viss? Mortleiks piegāja tuvāk un draudīgi raudzījās mazajā vīrelī no augšas. Jūs neiedomājāties kaut ko pievākt?

-     Šeit ir viss, ser! Dodu jums savu džentlmeņa vārdu.

-    Zvēram pie savas dzīvības! ieķērcās Arčijs.

-Ja es atklāšu, ka melojat, jūsu dzīvība patiešām būs apdraudēta!

-    Te ir tūkstoš mārciņu! Klejs paziņoja.

-    Avīzēs bija rakstīts kas cits.

-    Avīzes meloja, ser. Seifu glabātava negribēja uztraukt savus klientus. Tūkstoš mārciņu, mister Mortleik! Pieci simti katram. Nemaz nav slikti par divu nedēļu darbu, kaut gan darbu darījām mēs ar Arčiju. Jums un jūsu draugiem tas ir ļoti veiksmīgs ķēriens.

-    Mani draugi ir citādās domās. Patiesībā man jums jāziņo, ka misters Devero ir ļoti neapmierināts. Viņš gaidīja vairāk un uzskata, ka jūs esat pievīluši viņa cerības; faktiski jūs esat lauzuši kontraktu. Tāpēc viņš lika man paņemt visu!

-    Visu?

-    Varat paturēt šo te! Mortleiks saliecās un izvilka no kaudzes sudraba olu biķeri. Suvenīrs jums par darbu!

-     Olu biķeris?

-    Olu biķeris un jūsu nožēlojamā dzīvība! Un nākamreiz, kad misters Devero vēlēsies jūsu pakalpojumus, pacentieties atrast tādus paņēmienus, kas dotu jēdzīgu ieguvumu! Mūsu uzmanības lokā ir nonākusi kāda Raselskvēra banka, un es jums neiesaku nozust vai mēģināt nozust no Londonas! Drīz mēs jūs apciemosim.

Mortleiks pamāja, un abi bandītiskie pavadoņi, izvilkuši maisus, sāka pārvietot tajos mantas, kas gulēja uz galda. Etelnijs Džonss bija redzējis pietiekami daudz. Viņš iesoļoja noliktavā un vienlaikus izņēma no kabatas svilpi. Pēc gara, spalga svilpiena abās noliktavas pusēs iznira ducis policistu formas tērpos, aizsprostodami izejas. Līdz šim brīdim nezinu, kur tie bija paslēpušies. Varbūt nokāpa no kādas tuvumā pietauvotas laivas? Vai slēpās kādā no kantora telpām? Bet, lai no kurienes šie vīri būtu nākuši, viņi bija teicami apmācīti un sastājās ap mums lokā, kamēr mēs ar Džonsu apņēmīgi gājām pretī laupītāju trijotnei.

-    Palieciet uz vietas, mister Mortleik! Džonss pavēlēja. Es redzēju visu, kas šeit notika, un dzirdēju, kā jūs nosaucāt sava līdzdalībnieka vārdu. Es arestēju jūs par laupīšanas organizēšanu un zagto preču saņemšanu. Jūs piederat pie noziedznieku tīkla, kas atbildīgs par šausmām un asinsizliešanu Londonas ielās, bet

tagad tas ir galā un jūs esat atmaskoti! Kopā ar savu brāli un Klarensu Devero jūs stāsieties tiesas priekšā.

Šīs garās runas laikā Mortleiks bija nekustīgi stāvējis ar pilnīgi neizteiksmīgu seju. Kad Džonss apklusa, viņš pagriezās nevis pret detektīvu, bet pret zagli Džonu Kleju, kas neomulīgi mirkšķināja acis. Tu to zināji! viņš vienkārši sacīja.

-     Man nebija izvēles. Bet, teikšu skaidri un gaiši, es par to nospļaujos! Man pietiek jūsu draudu, mežonības un alkatības, un es nepiedošu to, ko jūs nodarījāt manam draugam Arčijam! Jūs piešķirat noziegumiem sliktu slavu. Londonai bez jums būs daudz labāk.

-     Tu mūs nodevi.

-    Pagaidiet… Klejs iesāka.

Es redzēju, kā Mortleika roka strauji pazibēja gaisā, un man šķita, ka viņš sit Klejam pļauku, taču dīvainā kārtā neatskanēja nekāds troksnis. Arī Klejs izskatījās apjucis. Nākamajā brīdī es sapratu, ka ir daudz ļaunāk. Mortleiks bija paslēpis piedurknē nāvējoši asu nazi ar kādu mehānismu, kas zibenīgi izgrūda asmeni uz āru kā čūskas mēli. Ar to viņš bija pārgriezis Klejam rīkli. īsu mirkli es cerēju, ka viņš nav trāpījis un Klejs palicis neskarts, bet tad virs upura apkakles parādījās sarkana svītra. Klejs stāvēja, rīstīdamies pēc gaisa un neziņā raudzīdamies uz mums. Tad brūce atvērās un izšļācās asinis. Klejs nokrita uz ceļiem, un Arčijs iekliegdamies aizsedza acis. Es satriekts raudzījos baisajā notikumu turpinājumā.

Abi bandīti bija nosvieduši maisus un izrāvuši ieročus. Gandrīz mehāniskām kustībām tie izslējās un sāka šaut, ar pirmo šāvienu notriekdami vairākus policistus. Viens no tiem krizdams paguva satvert mačeti, kas gulēja uz vienas no kastēm, un atvēzēja to gaisā, pārcirzdams vienu no virvēm, kas karājās dažu pēdu attālumā. Mortleiks bija pasniedzies un satvēris citu virvi: tās abas acīmredzot bija saistītas un darbojās kāds atsvars, jo viņš pēkšņi uzlidoja gaisā kā burvis, kas izpilda triku, vai cirka

akrobāts. Pāris minūšu laikā, kamēr vēl nebija apklusuši šāvieni un izklīduši revolveru dūmi, Mortleiks bija pārtapis sīkā apveidā četrus stāvus augstāk, kur viņš šūpodamies uzlēca uz vienas no platformām un pazuda no skatiena.

-     Ķeriet viņu! Džonss iesaucās.

Lielākā daļa policistu bija apbruņoti un atbildēja ar pretuguni. Būdami bezcerīgi mazākā skaitā, Mortleika miesassargi turpināja tukšot pistoles, taču drīz lodes tos nopļāva un viens uzkrita uz galda, kas sabruka zem viņa svara. Varēju tikai neizpratnē nobrīnīties, kāda lojalitāte vai bailes likušas tiem upurēt dzīvību tāda kunga dēļ, kurš nebēdādams bija pametis tos savam liktenim.

Es nepaliku noskatīties turpmāko apšaudi. Sakņupis un baidīdamies par paša dzīvību, biju paklausījis Džonsa pavēlei un aizkļuvis līdz koka kāpnēm, kas zigzaga līnijā stiepās no stāva uz stāvu. Noliktavas tālākajā galā bija redzamas otras līdzīgas kāpnes, un trīs policisti steidzās tās nosprostot. Kaut gan Mortleiks ar savu dramatisko izrāvienu bija aizbēdzis no cīņas lauka, viņš tomēr bija iesprostots ēkā.

Steidzos augšā pa kāpnēm, kas čīkstēja un līgojās zem maniem soļiem. Nāsīs sitās putekļi un šaujampulvera smaka. Beidzot tiku līdz augšai un aizelsies, sirdij dunot, nokļuvu šaurā gaitenī, kam vienā pusē slējās koka siena, bet otrā nenorobežots kritums. Pametis skatienu atpakaļ, redzēju, ka Etelnijs Džonss ir pārņēmis situācijas kontroli. Viņš fiziski nespēja tikt man līdzi. Klejs gulēja augšpēdus asins peļķē, kas no šī augstuma izskatījās vēl baigāka, liels, koši sarkans plankums grīdas vidū. Visapkārt man rindojās mucas, pusmucas, kastes un piekrauti maisi, un es virzījos lēni, atcerēdamies, ka esmu neapbruņots, turpretī Mortleikam ir nāvējošs ierocis un viņš var negaidot izlēkt no paslēptuves jebkurā neparedzamā vietā. Arī trīs policisti bija uzskrējuši augšā pa kāpnēm, bet viņi vēl atradās attālu, un es redzēju viņu siluetus, kas iezīmējās uz apaļā loga fona un lēni virzījās uz manu pusi.

Es attapos pretī lielai, vaļējai spraugai. Iespaids bija tāds, it kā daļa sienas būtu noslīdējusi lejā, veidojot ne īsti durvis, ne logu, bet kaut ko vidēju starp abiem. Redzēju pelēkas vakara debesis un skrejošus mākoņus. Pretī man pletās Temza, pa kuru austrumu virzienā peldēja daži velkoņi, tomēr kopumā upe bija klusa un rāma. Priekšā man stiepās iegarena platforma, ko ar noliktavu savienoja divas aprūsējušas ķēdes, un aiz tām sarežģīts vinčas mehānisms. Varbūt Mortleiks bija cerējis to izmantot, lai nokļūtu atpakaļ lejā, taču tas vai nu nedarbojās, vai arī es biju ieradies pārāk drīz, jo piepeši viņš iznira man pretī, svārkiem plandoties caurvējā un nedzīvajām acīm urbjoties manī.

Es paliku stāvam turpat uz vietas, neuzdrošinādamies iet tālāk. Nazis, kas tagad bija notriepts asinīm, joprojām rēgojās izsliets viņam no piedurknes. Stāvēdams uz platformas ar eļļainajiem, melnajiem matiem un ūsām, viņš man vairāk nekā jebkad atgādināja aktieri uz teātra skatuves. Esmu pārliecināts, ka brāļi Kiralfi no Ņujorkas nav spējuši atveidot atriebīgāku un bīstamāku tēlu.

-     Ha, ha, ha! viņš ieaurojās. Pinkerton, tu mani pārsteidzi! Esmu jau agrāk saticis Boba Pinkertona zēnus, tādus pašus kā tu, bet parasti viņi nav tik apķērīgi. Izskatās, ka tu esi mani apspēlējis!

-    Tev nav, kur atkāpties, Mortleik! es atsaucos. Iet viņam tuvāk es neuzdrošinājos. Joprojām baidījos, ka viņš var mesties man virsū ar savu atbaidošo ieroci. Mortleiks palika stāvam uz vietas. Lejā viņam aiz muguras tecēja netīrā upes straume, bet lēciens tajā neapšaubāmi nozīmētu noslīkšanu vai nāvi kritiena dēļ. Nomet ieroci! Padodies!

Mortleika atbilde bija visnejaukākie lamuvārdi. Es jutu un ar acs kaktiņu redzēju tuvojamies policistus, kas neziņā drūzmējās durvju ailā man aiz muguras. Protams, tā nebija kavalērijas nodaļa, tomēr es jutu atvieglojumu, ka neesmu vairs gluži viens.

-     Izdod mums Devero! es iesaucos. Viņš ir tas, kurš mums vajadzīgs! Atdod viņu mums, un tas atvieglos tavu likteni!

-    Vienīgais, ko es tev došu, ir solījums, ka tu nožēlosi šo dienu līdz mūža galam! Bet tici man, Pinkerton, tas gals vairs nav tālu. Mēs ar tevi drīz noslēgsim rēķinus!

Ar zibenīgu kustību Mortleiks pagriezās un lēca lejup. Es redzēju, kā kritienā plandās viņa garie svārki, un noskatījos, kā viņš ar kājām pa priekšu iegāžas upē un pazūd zem ūdens. Metos tālāk, koka pamatnei ieliecoties zem kājām, un pēkšņi man apreiba galva. Daudz netrūka, lai arī es būtu kritis lejā, bet mani sagrāba viens no policijas konstebliem.

-    Par vēlu, ser! dzirdēju kādu iesaucamies. Viņš ir pagalam!

Policists mani turēja ciešā tvērienā, un par to es biju pateicīgs. Stīvu skatienu raudzījos lejup upes ūdenī, taču tur nebija redzama pat niecīga viļņošanās.

Edgars Mortleiks bija aizgājis no mums.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA. Arests

Tajā vakarā mēs otrreiz iebrukām Bostoniešu klubā.

Inspektors Džonss bija noteicis man tikšanos pulksten astoņos, un tieši tajā stundā mēs, formas tērpos ģērbušos konsteblu pavadīti, iespaidīgi iesoļojām ldubā un vēlreiz apklusinājām pianistu, iedami gar apzeltītajiem spoguļiem un marmora paneļiem. Mēs apstājāmies bāra letes priekšā starp mirdzošajiem stikliem un kristāliem, nepievērsdami uzmanību klusinātajiem protestiem, kas nāca galvenokārt no amerikāņu apmeklētāju vidus, jo krietnai daļai no viņiem jau otrreiz tika sabojāts vakars. Šoreiz mēs labi zinājām, kurp jāiet. Bijām redzējuši brāļus Mortleikus iznākam pa durvīm letes pretējā pusē. Acīmredzot tieši tur atradās viņu privātais kabinets.

Iegājām tajā bez klauvēšanas. Lelands Mortleiks sēdēja pie rakstāmgalda starp diviem logiem, ko sedza sarkani samta aizkari. Priekšā viņam bija viskija glāze un pelnu trauks ar resnu, gruzdošu cigāru. Pirmajā brīdī šķita, ka viņš ir viens, bet tad kājās uzslējās gadus astoņpadsmit vecs jauneklis ar eļļainiem matiem un šauru, saspringtu seju; šķiet, viņš bija tupējis uz ceļiem blakus Mortleikam. Viņam līdzīgus tipus es biju redzējis daudz reižu un allaž jutis pret tiem riebumu. Brīdi mēs visi klusējām. Puisis stāvēja drūmu seju, acīmredzami nesaprazdams, ko iesākt.

-    Pazūdi, Robij! Mortleiks teica.

-    Kā vēlaties, ser. Puisis pasteidzās mums garām, nepārprotami steigdamies tikt projām.

Lelands Mortleiks nogaidīja, līdz durvis bija aizvērušās, un tad pievērsa mums ledaini naidīgu skatienu. Ko tas nozīmē? viņš noprasīja. Vai nejēdzat pieklauvēt? Starp gaļīgajām lūpām pazibēja mikla, pelēka mēle. Viņš bija ģērbies vakara uzvalkā un izstiepis priekšā uz galda dūrēs savilktas plaukstas.

-    Kur ir jūsu brālis? Džonss noprasīja.

-     Edgars? Neesmu viņu redzējis.

-    Vai zināt, kur viņš bija šajā pēcpusdienā?

-Nē.

-Jūs melojat. Jūsu brālis bija Blekvola līča noliktavā. Viņš saņēma preces, kas bija nozagtas Čānserileinas Seifu glabātavā. Mēs viņu tur pārsteidzām un būtu aizturējuši, ja viņš nebūtu izdarījis slepkavību mūsu acu priekšā. Tagad viņš ir policijas meklēšanā. Mēs zinām, ka jūs abi organizējāt laupīšanu kopā ar trešo cilvēku, kuru sauc Klarenss Devero. Nemēģiniet to noliegt! Pavisam nesen jūs visi kopā bijāt Amerikas diplomātiskās misijas sarīkojumā.

-    Bet es to noliedzu. To pašu teicu jums iepriekšējā reizē. Es nepazīstu nekādu Klarensu Devero.

-    Viņu sauc arī Kolmens de Vrīzs.

-    Arī šis vārds man ir svešs.

-Jūsu brālis varbūt izslīdēja mums caur pirkstiem, bet jums tas neizdosies! Tagad jūs nāksiet man līdzi uz nopratināšanu Skotlendjardā un neaiziesiet no turienes, iekams nebūsiet paziņojis mums viņa atrašanās vietu.

-     Es to nedarīšu.

-    Ja nenāksiet mums līdzi labprātīgi, man nebūs citas izvēles kā jūs arestēt.

-    Ar kādu pamatojumu?

-     Pretošanās policijai un līdzdalība slepkavībā.

-     Smieklīgi!

-     Es tā nedomāju.

Krietnu brīdi valdīja klusums. Mortleiks sēdēja, cīnīdamies pēc elpas, un viņa pleci cēlās un krita, kamēr pārējais augums palika

nekustīgs. Nekad nebūtu domājis, ka cilvēka seja var paust tik sakāpinātu naidu, bet viņa vaigi pietvīka arvien sarkanāki, un es ar bažām nodomāju: ja viņam pie rokas vai kādā no rakstāmgalda atvilktnēm atrastos ierocis, teiksim, šautene, viņš nevilcinātos laist to darbā, nebēdājot par sekām.

Beidzot viņš ierunājās: Es esmu Amerikas pilsonis, iebraucējs jūsu zemē. Jūsu apvainojumi ir safabricēti un apkaunojoši. Es gribu sazināties ar savu diplomātisko misiju.

-Jūs varēsiet piezvanīt viņiem no mana kabineta, Džonss teica.

-Jums nav tiesību…

-Man ir neapšaubāmas tiesības. Tagad pietiks! Vai nāksiet līdzi, vai arī man jāsauc talkā vīri no blakus istabas?

Mortleiks ar draudīgu seju piecēlās no krēsla. Viņa krekls karājās virs biksēm, un viņš ar lēnām, pārdomātām kustībām iebāza to atpakaļ. Jūs velti tērējat laiku, viņš izmeta. Es neko jums nevaru pastāstīt. Savu brāli es neesmu redzējis. Par viņa darīšanām man nekas nav zināms.

-    To mēs noskaidrosim.

Brīdi mēs visi trīs stāvējām, gaidīdami, kurš spers pirmo soli. Beidzot Lelands Mortleiks nodzēsa cigāru un devās uz durvīm, gandrīz pagrūzdams mūs sānis ar savu masīvo augumu. Es priecājos, ka ārpusē gaida divi policisti, jo katrs brīdis Bostoniešu klubā mani arvien vairāk pārliecināja, ka mēs atrodamies ienaidnieka teritorijā. Kad gājām garām bāra letei, Mortleiks pagriezās pret viesmīli un uzsauca: Paziņojiet uz misiju misteram Vaitam!

-    Jā, ser.

Henrijs Vaits bija padomnieks, ar ko mūs iepazīstināja pats Roberts Linkolns. Man radās aizdomas, ka Mortleiks tikai cenšas mūs maldināt un iebiedēt. Ari Džonss nepievērsa uzmanību viņa izteikumam.

Gājām cauri klusajam, sašutušajam pūlim, un daži apmeklētāji centās mūs pagrūst, it kā mēģinādami kavēt mūsu iziešanu.

Viens no viesmīļiem pastiepa roku pretī Mortleikam, bet es iespraucos vidū un abus izšķīru. Jutos ļoti atvieglots, kad izgājām pa durvīm un nokļuvām Trebekstrītā. Mūs gaidīja divas slēgtas karietes. Biju jau ievērojis, ka Džonss nolēmis aiztaupīt savam gūsteknim neveiklību, ko sagādātu Melnā Marija pazīstamais Skotlendjarda transportlīdzeklis. Sulainis pie durvīm pasniedza Mortleikam spieķi un apmetni, tomēr spieķi paņēma Džonss. Ja neiebilstat, es paturēšu to pie sevis. Nekad nevar zināt, kas tādā priekšmetā ievietots.

-     Tas ir tikai spieķis un nekas cits! Bet dariet, kā gribat. Mortleika acīs zibēja saltas dusmas. Jūs par to samaksāsiet! To es jums apsolu!

Mēs izgājām uz ietves. Iela man izskatījās tumšāka nekā jebkad, un gāzes lampas šķita veltīgi cīnāmies pret melnajām nakts debesīm un sīko lietu, kas sijāja bez pārtraukuma. Bruģakmeņu spīdīgie atspulgi izstaroja vairāk gaismas. Viens no zirgiem iesprauslojās, un Mortleiks paklupa. Es atrados blakus un pastiepu roku, lai palīdzētu viņam noturēties, jo likās, ka viņš ir zaudējis līdzsvaru. Taču viens skatiens uz viņa pusi liecināja, ka ir noticis kaut kas ļaunāks. Viņa seja bija pilnīgi zaudējusi krāsu. Viņš bija plati iepletis acis un cīnījās pēc elpas, un grieza zobus, it kā gribēdams kaut ko sacīt, taču vairs nespēdams parunāt. Viņš izskatījās pārbiedēts… pārbiedēts līdz nāvei, man domās uzzibēja vecais teiciens.

-     Džons… es iesāku.

Inspektors Džonss jau bija pamanījis notiekošo un satvēris aizturēto, aplikdams tam roku ap pleciem. Mortleiks izdvesa atbaidošu skaņu, un es redzēju viņam uz lūpām parādāmies kaut ko līdzīgu putām. Viņa ķermenis sāka raustīties.

-    Ārstu! Džonss iesaucās.

Ārsta tuvumā nebija ne tukšajā ielā, ne acīmredzot arī klubā. Pleciem raustoties, Mortleiks nokrita uz ceļiem, un viņa seju izķēmoja kroplīga grimase.

-    Kas noticis? es iesaucos. Vai viņam ir sirdslēkme?

-    Es nezinu. Noguldiet viņu zemē! Vai tiešām kāds nevar sameklēt ārstu?

Bija jau par vēlu. Mortleiks nokrita uz ietves un palika nekustīgi guļam. Tikai tad mēs laternas gaismā ieraudzījām, ka viņam no kakla augšup slejas kaut kas līdzīgs tievai bultiņai. Neaiztieciet! Džonss iesaucās.

-    Kas tas ir? Izskatās pēc ērkšķa!

-    Tas arī ir ērkšķis! Turklāt saindēts. Esmu tādus redzējis jau agrāk, bet neticu… nespēju ticēt… ka tas ir noticis otrreiz!

-    Par ko jūs runājat?

-    Pondičerri nams! Džonss nometās uz ceļiem blakus nekustīgajam Lelanda Mortleika augumam. Mortleiks bija pārstājis elpot, un viņa seja bija pilnīgi balta. Viņš ir miris!

-     Kā? Es nesaprotu! Kas šeit notika?

-     Viņš ir nogalināts ar pūšamo stobriņu. Kad vedām viņu projām no kluba, kāds iešāva šautru viņam kaklā, un mēs ļāvām tam notikt, paši būdami blakus! Tas ir strihnīns vai līdzīga inde. Iedarbojas ļoti ātri.

-    Bet kāpēc?

-     Lai viņu apklusinātu. Džons palūkojās uz mani ar izmisumu acīs. Un tomēr, kā tas varēja notikt? Es jums vēlreiz saku, Čeis, nekas nav tā, kā izskatās! Kurš varēja zināt, ka mēs šovakar nāksim šurp?

-    Neviens nevarēja zināt. Zvēru, ka nevienam to neesmu teicis!

-    Tādā gadījumā šis uzbrukums tika plānots neatkarīgi no tā, vai mēs šeit esam vai ne. Pūšamais stobriņš, šautra tas viss bija sagatavots jau iepriekš. Lelandam Mortleikam bija piespriesta nāve jau ilgi pirms mūsu ierašanās.

-     Kurš varēja gribēt viņa nāvi? Man galvā mutuļoja domu jūklis. Tas noteikti bija Klarenss Devero! Viņš spēlē velnišķu spēli. Viņš nogalināja Lavelu. Viņš mēģināja nogalināt jūs… Kurš

cits toreiz varēja sēdēt netālajā karietē? Un tagad viņš ir nogalinājis Mortleiku!

-Vīrietis karietē pie Skotlendjarda nevarēja būt Klarenss Devero.

-    Kāpēc ne?

-    Tāpēc, ka kučieris vēlāk izlaida viņu uz ielas. Ja tas būtu bijis Devero, viņš nevarētu izkāpt atklātā vietā.

-    Bet kurš cits tas varēja būt? Es bezpalīdzīgi raudzījos vienā punktā. Vai Moriartijs?

-    Nē! Tas nav iespējams.

Mēs abi bijām paguruši un izmirkuši lietū, tuvu spēku izsīkumam. Šķita, ka kopš mūsu kopīgā brauciena uz Londonas ostmalu pagājusi vesela mūžība, un arī tas pasākums nebija izdevies, kā bijām plānojuši. Bezpalīdzīgi raudzījāmies viens otrā, un cits pēc cita ap mums sastājās policisti, satriekti vērodami līķi. Kluba durvis piepeši aizcirtās, norobežojot gaismu. Izskatījās, ka cilvēki, kuri tur strādā, neko par mums vairs nevēlas zināt.

-     Parūpējieties par šo, seržant! Džonss teica vienam no policistiem, taču es nesapratu, kuram. Likās, ka mans draugs ir zaudējis jebkādu dzīvīgumu. Viņa seja bija gurda un acīs nebija nekādas izteiksmes. Lieciet aizvest līķi un pēc tam sagādājiet sīku aprakstu par katru kluba apmeklētāju! Es zinu, ka mēs to reiz esam jau izdarījuši, bet tas jādara vēlreiz! Neļaujiet nevienam aiziet, pirms nav dabūtas visas liecības. Viņš pagriezās pret mani un klusākā balsī piebilda: Viņi neko neatradīs. Slepkava ir jau projām. Nāciet, Čeis! Iesim projām no šīs nolādētās vietas!

Devāmies projām pa ielu uz Šepardmārketu. Laukuma stūrī atradām bāru ar nosaukumu “Vīnogas”. Iegājām siltumā, apsēdāmies, un Džonss pasūtīja puspinti sarkanvīna, ko malkojām divatā. Viņš izvilka un aizdedzināja cigareti. Šī bija tikai otrā reize, kad redzēju viņu smēķējam. Beidzot Džonss sāka runāt, rūpīgi izvēlēdamies vārdus.

-     Moriartijs nevar būt dzīvs. Tam es neticu! Jūs taču atceraties vēstuli… šifrēto vēstuli, ar kuru viss sākās! Tā bija adresēta Moriartijam, un mēs to atradām mirušā cilvēka kabatā. Tātad, pēc visa spriežot, mirušais varēja būt vienīgi Moriartijs. Loģika, kā vienmēr, ir neuzvarama. Tikai tāpēc, ka Moriartijs bija miris, Devero ar savu svītu varēja ieņemt viņa vietu un pilnībā izvērsties Londonā. Un tikai šis vēstules dēļ mēs esam tikuši tik tālu kā pašlaik.

-    Tātad, ja Moriartija nav, atriebību acīmredzot cenšas īstenot viņa agrākie biedri. Viņš varēja atstāt tiem rīkojumus jau pirms došanās uz Meiringenu…

-    Iespējams, jums taisnība. Inspektors Patersons teica, ka esot arestējis visu Moriartija kompāniju, bet viņš varēja maldīties. Lai nu kā, mēs esam sastapušies ar diviem naidīgiem grupējumiem. No vienas puses Lavels, brāļi Mortleiki, Klarenss Devero. Un no otras puses…

-     …gaišmatainais zēns un vīrietis slēgtajā karietē.

-    Varbūt.

-     Mans laiks aiziet veltīgi! es teicu. Jutu pie miesas kļaujamies miklo apģērbu. Izdzēru vīnu, taču nejutu garšu, un tas mani tik pat kā neiesildīja. Esmu atbraucis visu garo ceļu no Amerikas, sekodams Klarensam Devero, esmu viņu atradis, bet jūs sakāt, ka viņš ir neaizskarams. Esmu atradis Edgaru Lelandu, bet viņš ir aizbēdzis. Skočijs Lavels, Džons Klejs, Lelands Mortleiki… visi ir pagalam. Un mans jaunais aģents Džonatans Pilgrims… Es atsūtīju viņu šurp, un tas viņam maksāja dzīvību. Jūtu, ka mums visur līdzi iet Moriartija ēna, un, atklāti sakot, Džons, man ir diezgan. Ja nebūtu jūsu, es nebūtu izdarījis neko, bet pat ar jūsu palīdzību esmu cietis neveiksmi. Man vajadzētu atgriezties mājās, iesniegt atlūgumu un atrast citu ceļu, kā turpināt savu dzīvi.

-    To es negribu dzirdēt! Džonss attrauca. Jūs sakāt, ka mēs nekur neesam tikuši, bet tā nepavisam nav taisnība. Mēs esam atraduši Devero un zinām viņa patieso identitāti. Tajā pašā laikā viņa spēki ir gājuši mazumā, un pēdējo ieceri laupīšanu

Čānserileinā viņam neizdevās īstenot. Aizbēgt viņš nevar. Es izvietošu savus vīrus visās Anglijas ostās…

-    Iespējams, pēc trim dienām jūs vairs nebūsiet tiesīgs to darīt.

-    Bet trijās dienās daudz kas var notikt, Čeis. Džonss uzlika roku man uz pleca. Neļaujieties grūtsirdībai! Es jums piekrītu, stāvoklis šobrīd izskatās bēdīgs. Tomēr aprises iezīmējas. Devero ir žurka, kas slēpjas alā, taču pat tagad viņu noteikti māc bailes. Viņam būs jāizdara pretsitiens. Varbūt viņš beidzot pieļaus kļūdu, un mēs varēsim viņu apcietināt. Bet varat man ticēt, viņš rīkosies drīz.

-Jūs tā domājat?

-    Esmu pārliecināts.

Etelnijam Džonsam bija taisnība. Mūsu ienaidnieks tiešām rīkojās drīz taču pavisam citādi, nekā jebkurš no mums būtu varējis paredzēt.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA. Mirušo Taka

Kad nākamajā dienā Heksama viesnīcā es ieraudzīju Etelniju Džonsu, jau no pirmā acu uzmetiena sapratu, ka ir noticis kaut kas briesmīgs un negaidīts. Viņa vaibsti, kuros pastāvīgi bija lasāma ilgās slimības vēsture, pauda lielāku pagurumu nekā jebkad, un viņš izskatījās tik bāls, ka es steidzos aizvest un apsēdināt viņu krēslā, jo šķita, ka viņš kuru katru brīdi var zaudēt samaņu. Neļāvu viņam runāt, bet vispirms pasūtīju karstu tēju ar citronu un sēdēju blakus, līdz viesmīlis atnesa prasīto. Mana pirmā doma bija tāda, ka tikšanās ar policijas komisāru ir jau notikusi un Džonss ir zaudējis savu vietu Metropolitēna policijā, tomēr tagad es draugu pazinu jau pietiekami labi un, atcerēdamies mūsu sarunu Čilternstrītas dzīvoklī, sapratu, ka tas viņam nebūtu īpašs trieciens un noticis ir kaut kas daudz ļaunāks.

Džonsa pirmie vārdi apliecināja, ka es neesmu maldījies. Viņi ir aizveduši Beatrisi.

-Ko?

-     Manu meitu. Paņēmuši viņu par ķīlnieci.

-    Kā jūs to zināt? Kā tas vispār iespējams?

-     Sieva man atsūtīja telegrammu. To atnesa ziņnesis, jo mūsu telegrāfa telpa vēl vairākas nedēļas nebūs lietojama. Es to saņēmu šorīt savā kabinetā, un tajā bija steidzams lūgums, lai pēc iespējas drīzāk atgriežos mājās. Protams, es darīju, kā teikts. Kad ierados tur, Elspeta bija tādā stāvoklī, ka gandrīz neko nespēja

sakarīgi paskaidrot, un man vajadzēja sameklēt ožamo sāli, lai viņu nomierinātu. Nabaga sieviete! Ko viņa paspēja pārdzīvot, pirms es atgriezos mājās, būdama viena, bez mierinoša vārda! Beatrise bija pazudusi šorīt no rīta. Viņa bija izgājusi pastaigāties kopā ar auklīti mis Džeksonu, krietnu un uzticamu sievieti, kas strādā pie mums jau piecus gadus. Parasti viņas abas pastaigājās pa Maiatfīldsu, pavisam netālu no mājām. Šorīt mis Džeksonas uzmanību īsu brīdī novērsa kāda vecāka sieviete, kas taujāja ceļu. Es izjautāju mis Džeksonu un nešaubos, ka šī vecā sieviete, kuras seju aizsedza plīvurs, bija sazvērestības līdzdalībniece un apzināti novērsa auklītes uzmanību. Kad mis Džeksona pagriezās atpakaļ, Beatrises vairs nebija.

-    Vai viņa nevarēja vienkārši kaut kur aizklīst?

-    Tas nebūtu viņas dabā, tomēr auklīte ļoti gribēja tam ticēt. Cilvēkam ir raksturīgi cerēt pat tad, ja cerības ir gluži nepamatotas. Viņa rūpīgi pārmeklēja parku un apkārtni un tikai tad izsauca palīdzību. Neviens mūsu meitu nebija redzējis. Gluži tā, it kā viņa būtu izgaisusi uz līdzenas vietas. Mis Džeksona negribēja ilgāk kavēties un uztraukta aizsteidzās mājās. Elspeta viņu jau gaidīja. Paskaidrojumi nebija vajadzīgi, jo pa durvju spraugu bija iemesta zīmīte. Šeit tā ir.

Džonss atlocīja papīra lapu un pasniedza to man. Uz tās bija tikai daži vārdi, rakstīti lieliem, drukātiem burtiem, un primitīvais tiešums darīja ziņu vēl draudīgāku.

“JUSU MEITA IR PIE MUMS. PALIECIET MĀJĀS. NEVIENAM NEKO NESAKIET. LĪDZ VAKARAM MĒS AR JUMS SAZINĀSIMIES.”

-    Šī vēstule mums neko nepasaka, es teicu.

-              Tā mums pasaka ļoti daudz! Džonss aizkaitināts attrauca.

-     To rakstījis izglītots cilvēks, kurš cenšas izlikties par neizglītotu. Viņš ir kreilis. Viņš vai nu strādā bibliotēkā, vai arī tā viņam ir ērti pieejama, kaut arī tai ir maz apmeklētāju. Viņš ir tiešs un nežēlīgs, tomēr darbojas spriedzes iespaidā, tāpēc viņa rīcība

ir impulsīva. Vēstule rakstīta satraukuma brīdī. Esmu gandrīz drošs, ka runāju par Klarensu Devero, jo tieši viņš, manuprāt, ir šīs vēstules autors.

-    Kā jūs to visu varat zināt?

-    Vai tad tas nav redzams? Viņš izliekas, ka neprot pareizi uzrakstīt “Jūsu”, bet pārējā vēstulē nav nevienas pareizrakstības kļūdas, un viņš lieto pat tik izsmalcinātus vārdus kā “sazināsimies”. Meklēdams papīru, viņš ir paņēmis no plaukta grāmatu un izplēsis balto priekšlapu. Lūk, te redzams, ka divas lapas malas ir gludi apgrieztas ar mašīnu, bet ārējā mala ir nelīdzena, ar sīku robojumu. Grāmatu neviens nav lasījis. Ievērojiet putekļus un saules radīto izbalojumu augšmalā! Viņš ir izrāvis lapu no grāmatas ar kreiso roku. īkšķis, izsliedamies uz āru, ir atstājis redzamu nospiedumu. Tāda vandaliska rīcība liecina par steigu, un, ja grāmatu lietotu bieži, tas tūlīt būtu pamanīts. Džonss satvēra galvu rokās. Kāpēc manas prasmes ļauj visu to ieraudzīt, bet nespēja brīdināt, ka mūsu bērnam draud briesmas?

-    Nemokiet sevi! es teicu. To neviens nebūtu varējis paredzēt. Visos savos aģenta darba gados es neko tamlīdzīgu neesmu piedzīvojis. Uzbrukt jums no tādas puses… šis Devero ir visīstākais briesmonis! Vai esat ziņojis par notikušo Skotlendjarda kolēģiem?

-    Es neuzdrošinos to darīt.

-    Manuprāt, tas ir jādara.

-    Nē! Es nedrīkstu pakļaut bērnu riskam.

Es brīdi domāju. Jums nevajadzētu atrasties šeit. Vēstulē teikts, ka jums jāpaliek mājās.

-    Tur pašlaik ir Elspeta. Un man vajadzēja atnākt šurp. Ja viņi tā ir rīkojušies pret mani, diezgan droši var paredzēt, ka kaut ko līdzīgu izdomās arī pret jums. Sieva man piekrita. Mums vajadzēja jūs brīdināt.

-    Es nevienu neesmu redzējis.

-    Vai esat izgājis no viesnīcas?

-     Vēl ne. Nē. Rīta cēlienu pavadīju savā istabā, rakstot ziņojumu Robertam Pinkertonam.

-      Tādā gadījumā esmu jūs sastapis laikus. Jums kopā ar mani jābrauc uz Kambervelu. Vai tas ir par daudz prasīts? Lai kas notiktu, mums jābūt kopā!

-     Svarīgi ir tikai tas, lai jūsu meita atgrieztos mājās.

-     Paldies.

Pasniedzos un īsu bridi uzliku plaukstu uz viņa rokas. Viņi Beatrisei neko nenodarīs, Džons. Viņiem vajadzīgi esam jūs un es.

-    Bet kāpēc?

-     Nevaru pateikt, bet mums jāsagatavojas visļaunākajam. Es piecēlos. Aiziešu uz istabu paņemt mēteli. Žēl, ka nepaņēmu līdzi no Ņujorkas pistoli. Izdzeriet tēju un brītiņu atpūtieties! Spēks jums noteikti būs vajadzīgs.

Devāmies ar vilcienu uz Kambervelu un visu ceļu caur Londonas piepilsētām braucām klusēdami. Džonss sēdēja, pievēris acis un dziļi iegrimis domās. Es savukārt nespēju atvairīt atmiņas par citu, krietni garāku ceļojumu, kuru bijām uzsākuši kopā un kurš bija sācies Meiringenā. Vai mēs jebkad sasniegsim tā galamērķi? Pašlaik varbūt izskatījās, ka Klarenss Devero ir guvis virsroku, tomēr es mierināju sevi ar domu, ka viņš beidzot ir pārkāpis robežu un, vērsdamies pret detektīva ģimeni, spēris pirmo kļūmīgo soli. Šī bija izmisuša cilvēka rīcība, un varbūt mums izdosies pavērst to pret viņu pašu.

Vilciens šķita braucam gandrīz vai apzināti lēni, tomēr beidzot mēs nonācām galā un steidzāmies uz namu, kurā es vēl tikai pirms nedēļas biju baudījis viesmīlīgas vakariņas. Elspeta Džonsa mūs gaidīja tajā pašā istabā, kurā bijām iepazinušies. Viņa stāvēja, uzlikusi roku uz krēsla atzveltnes. Tas bija tas pats krēsls, kurā es biju redzējis viņu sēžam un lasām grāmatu savai meitai. Viņa ieraudzīja mani un necentās noslēpt dusmas, kas kvēloja skatienā. Varbūt es biju to pelnījis. Viņa bija lūgusi manu aizsardzību, un es biju solījis, ka viss būs labi. Cik tukši un iedomīgi tagad izklausījās šie vārdi!

-    Vai jums nav nekādu ziņu?

-    Nē. Un ari šeit nekā nav?

-     Pilnīgi nekā. Marija ir augšstāvā. Viņa nespēj nomierināties, kaut gan es viņai jau teicu, lai sevi nevaino. Marija acīmredzot bija mis Džeksona, Beatrises auklīte. Vai tu satikies ar Lestreidu?

-    Nē, Džonss nokāra galvu. Lai Dievs man piedod, ja esmu pieņēmis aplamu lēmumu, bet es neuzdrošinos pārkāpt viņu noteikumus.

-     Es tev neļaušu stāties viņiem pretī vienam!

-    Es neesmu viens. Misters Čeiss ir kopā ar mani.

-    Es neuzticos misteram Čeisam.

-     Elspeta! Džonss aizvainots iesaucās.

-    Jūs esat nežēlīga, misis Džonsa, es iesāku. Visā šajā laikā es esmu darījis, kas vien bijis manos spēkos…

-              Piedodiet, ja es runāšu atklāti! Viņa pagriezās pret vīru.

-     Šajos apstākļos nevar gaidīt, lai es izturētos citādi. Jau no paša sākuma, kopš tu aizbrauci uz Šveici, es baidījos no kaut kā tamlīdzīga. Jutu, ka netālu uzglūn ļaunums, Etelnij. Nē, beidz purināt galvu! Vai tad mums baznīcā nav stāstīts, ka ļaunumam ir fiziska esamība, ka mēs spējam to sajust kā aukstu ziemu vai vētras tuvumu? “Atpestī mūs no ļauna!” Mēs to atkārtojam katru vakaru. Un tagad tas ir šeit. Varbūt tu to izsauci. Varbūt tas tik un tā būtu atnācis šurp. Man vienalga, vai es kādu apvainoju! Es neļaušu tam tevi atņemt!

-     Man nav citas izvēles kā darīt, ko viņi liek.

-    Un ja viņi tevi nogalinās?

-     Neticu, ka viņi grib mūs nogalināt, es teicu. Tas viņiem nedotu nekādu labumu. Pirmkārt, mūsu vietu tūlīt ieņemtu citi policijas darbinieki. Un, kaut gan Pinkertona cilvēka nāvi varētu uzņemt ar zināmu vienaldzību, Skotlendjarda inspektora slepkavība būtu pavisam kas cits. Mūsu ienaidnieks nevar vēlēties sagādāt sev tādas nepatikšanas.

-    Bet kādi tad ir viņa nolūki?

-    Man nav ne jausmas. Brīdināt mūs, iebiedēt, varbūt demonstrēt savu varas pakāpi.

-    Viņš var nogalināt Beatrisi.

-     Ari tam es neticu. Viņš izmanto Beatrisi, lai piekļūtu mums. To pierāda šī vēstule. Es pazīstu tos cilvēkus. Zinu, kā viņi darbojas. Tās ir Ņujorkas metodes. Izspiešana. Iebiedēšana. Bet, zvēru pie Dieva, viņi nedarīs pāri jūsu bērnam kaut vai tāpēc, ka ar to viņi neko neiegūtu.

Elspeta tikko jaušami pamāja ar galvu, bet nepaskatījās uz mani. Mēs trijatā sēdējām pie galda, un tā sākās pēcpusdiena, kuru es varu nosaukt par pašu garāko manā mūžā. Pulkstenis uz kamīna malas skanīgi atzīmēja ikvienu pagājušo sekundi. Mēs varējām vienīgi gaidīt. Sarunas bija neiespējamas, un, kad jaunā kalponīte atnesa tēju un sviestmaizes, neviens no mums nespēja ieēst. Dzirdēju ārā ielu satiksmes troksni, redzēju, kā satumst debesis, bet laikam biju dziļi iegrimis domās, jo piepeši satrūkos un itin kā pamodos, dzirdēdams pie ārdurvīm skaļu klauvējienu.

-    Tā būs viņa! Elspeta iesaucās.

-    Lūgsim Dievu… Džonss bija jau pielēcis kājās, kaut gan pēc ilgās sēdēšanas viņa muskuļi bija kļuvuši stīvi, un viņš kustējās neveikli.

Mēs kopā aizsteidzāmies līdz ārdurvīm, bet, kad viņš tās atgrūda vaļā, Beatrises aiz tām nebija. Uz sliekšņa stāvēja vīrietis ar cepuri galvā, pastiepis pret mums nākamo vēstuli. Džonss izrāva to viņam no rokas. Kur jūs to dabūjāt? viņš noprasīja.

Ziņnesis izskatījās aizkaitināts. Sēdēju krogā. “Kambervelas bruņās”. Pienāca kaut kāds vīrs un iedeva man šiliņu, lai es atnesot šito jums.

-    Aprakstiet viņu! Es esmu policijas darbinieks, un, ja mēģināsiet kaut ko noklusēt, jums tas nāks par ļaunu!

-    Es neko sliktu neesmu izdarījis. Pēc amata esmu galdnieks, un to vīru knapi dabūju redzēt. Tāds tumšmatains, galvā platmale, un šalle pāri zodam. Noprasīja, vai es gribot nopelnīt šiliņu,

un iedeva man šo te. Teica, ka šinī mājā būšot divi vīri, un es varot to atdot jebkuram no viņiem. Tas ir viss, ko zinu.

Džonss paņēma vēstuli, un mēs atgriezāmies viesistabā, kur viņš to atvēra. Ziņu bija rakstījusi tā pati roka, bet šoreiz valoda bija vēl strupāka.

“MIRUŠO TAKA. JŪS ABI. NEKĀDAS POLICIJAS.”

-       Mirušo Taka! Elspeta nodrebēdama iesaucās. Kāds drausmīgs nosaukums! Ko tas nozīmē? Džonss neatbildēja uz viņas jautājumu. Pasaki!

-    Es nezinu. Bet varu paskatīties savā katalogā. Vienu brītiņu…

Mēs ar Elspetu Džonsu stāvējām un gaidījām, kamēr Džonss

uzkāpa savā kabinetā. Viņš pārlūkoja daudzos ierakstus, kurus bija sakrājis gadu gaitā, Šerloks Holmss, protams, bija darījis tāpat. Un šķiet, ka mēs abi skaitījām ikvienu Džonsa soli, kamēr viņš kāpa atpakaļ lejā.

-    Mirušo Taka atrodas Satverkā, viņš paskaidroja, ienākdams istabā.

-    Vai tu zini, kas tā par vietu?

-    Zinu, mīļā, un tev nevajag uztraukties. Tie ir kapi pamesta, neizmantota kapsēta. Slēgta pirms daudziem gadiem.

-     Kāpēc kapsēta? Vai viņi grib teikt, ka mūsu meita…?

-    Nē. Viņi saviem darījumiem, lai kādi tie būtu, ir izvēlējušies klusu un nomaļu vietu. Kapsēta der tikpat labi kā jebkas cits.

-    Tu nedrīksti iet! Elspeta sagrāba vēstuli, it kā cerēdama atrast nedaudzajos vārdos vēl kādu pavedienu. Ja tur ir Beatrise, tu tagad vari iet uz policiju. Tev jāiet uz policiju! Es neļaušu tev doties briesmās!

-Ja mēs neievērosim viņu noteikumus, ļoti maz ticams, ka atradīsim mūsu meitu tur, mana mīļā. Tie cilvēki ir viltīgi un visu laiku liek saprast, ka viņi zina, ko dara. Nav izslēgts, ka viņi pat tagad mūs nemanāmi vēro.

-     Kā tas iespējams? Kāpēc tu tā domā?

-    Pirmā vēstule bija adresēta tikai man vienam. ŠI attiecas uz abiem. Viņi zina, ka Čeiss atrodas šeit.

-     Es neļaušu tev to darīt! Elspeta Džonsa runāja klusi, bet viņas balsi skanēja kaismīga apņēmība. Lūdzu, paklausies, mans mīļais! Ļauj man iet tavā vietā! Tie cilvēki taču nevar būt tik briesmīgi, lai neuzklausītu mātes lūgšanos. Es pieteikšos mainīties vietām ar…

-     Tāds nav viņu nolūks. Turp jādodas ir man kopā ar Čeisu. Tie esam mēs, ar ko viņi vēlas runāt. Bet tev nav jābaidās. Tas, ko sacīja Čeiss, ir nenoliedzama taisnība. Viņi neko neiegūs, nodarīdami mums pāri. Mans pieļāvums ir tāds, ka Klarenss Devero grib izplēst no mums kādu vienošanos. Tas ir viss. Lai nu kā, nav jēgas par to visu prātot, kamēr uz spēles ir Beatrises dzīvība. Ja mēs atteiksimies pakļauties viņu prasībām, viņi var izdarīt visļaunāko. Par to nav iemesla šaubīties.

-    Viņi nav uzrakstījuši, kādā laikā grib jūs tur redzēt.

-    Tas nozīmē, ka mums jāiet tūlīt.

Elspeta vairs nepretojās. Viņa apskāva vīru, un skāviens bija tāds, it kā abi būtu kopā pēdējo reizi. Atzīšos, ka mani māca šaubas par Džonsa izteikto minējumu. Ja Klarenss Devero būtu gribējis tikai aprunāties ar mums, viņš nebūtu nolaupījis sešus gadus vecu meiteni un izmantojis viņu, lai nakts tumsā aizdabūtu mūs uz pamestu kapsētu. Varbūt viņš tiešām neko neiegūtu, fiziski kaitēdams mums, bet tas nebūtu iemesls, lai viņš to nedarītu. Es viņu pazinu. Zināju, kā viņš darbojas. Tikpat labi varētu censties risināt sarunas, teiksim, ar skarlatīnu, un, kad mēs būsim viņa nagos, viņš būs gatavs mūs iznīcināt tāpēc vien, ka tāda ir viņa daba.

Mēs izgājām no mājas. Man šķita, ka vakars ir neparasti auksts, kaut gan laiks turējās rāms un nebija nekāda vēja. Pie durvīm Džonss vēlreiz apskāva sievu, abi brīdi raudzījās viens otram acīs, un tad piepeši mēs divi vien stāvējām tukšajā ielā. Tomēr es skaidri zināju, ka mūs vēro neredzamas acis.

-     Mēs ejam, nolādētie! es iesaucos. Un esam divi vien! Mēs braucam uz Mirušo Taku, un dariet ar mums, ko gribat!

-    Viņi mūs nedzird, sacīja Džonss.

-    Viņi ir tuvumā, es atbildēju. Jūs pats tā teicāt. Viņi zina, ka mēs esam ceļā.

Satverkas rajons atradās samērā tuvu, un mēs devāmies turp ar kebu. Džonsam mugurā bija pelēks armijas šinelis, un es ievēroju, ka viņš ir paņēmis līdzi jaunu spieķi tādu, kam rokturis bija darināts kā kraukļa galva. Kapsētai tas bija piemērots rīks. Džonss bija neparasti saspringts un kluss, un es sapratu, ka viņš nav ticējis nevienam vārdam, ko sacījis savai sievai. Mēs devāmies nāves briesmās, un viņš to apzinājās. Viņš to bija zinājis jau tad, kad aicināja mani sev līdzi.

Mirušo Taka kopš tā laika jau sen ir pazudusi. Tā bija viena no kapsētām, kas izveidotas gadsimta pirmajā pusē, kad neviens nezināja, cik cilvēku Londonā dzīvos un tāpēc neizbēgami tur arī nomirs. Gauži īsā laikā to bija pārpildījis tik neparedzēts, cieši līdzās sablīvētu nelaiķu skaits, ka piemiņas plāksnes un kapakmeņi nevis sniedza sākotnēji iecerēto mierinājumu un atmiņas, bet veidoja atbaidošu skatu: pieminekļi dīvainos leņķos liecās cits citam virsū, iekļāvušies mūžīgā cīņā par atvēlēto vietu. Daudzus gadus šeit bija valdījusi nepatīkama puvekļu smaka. Vēlākā laikā izraktie kapi bija nožēlojami sekli, neatbilstoši savam uzdevumam, un gluži parasta parādība bija zemes virspusē izspraukušies trūdoši zārku dēļi vai pat cilvēku kaulu šķembas. Kapsēta patiešām bija pamesta. Dažas kapsētas bija pārdotas, un daļa no tām pārtapusi parkos. Bet Mirušo Taka bija aizmirsta, un kā gara, nevienāda josla tā stiepās starp dzelzceļa uzbērumu un vecu darbanamu; katrā galā to noslēdza aprūsējuši vārti, daži panīkuši koki un apjauta, ka šī vieta nepieder ne pašreizējai, ne nākamai pasaulei, bet mājo pati savā tumsības un drūmības valstībā.

Mēs izkāpām no keba brīdī, kad baznīcas zvani nodimdināja astoņas pulksteņa stundas, un dobjās skaņas drūmi atbalsojās tukšajā tumsā. Es tūlīt redzēju, ka mūs jau gaida, un man kļuva baisi ap dūšu. Tur stāvēja pusducis bandītiska izskata vīru, kas šķita tik netīri un noskranduši, it kā paši būtu izkāpuši no

apkārtējām kapvietām. Viņi bija ģērbušies galvenokārt piegulošos svārkos, nospeķotās velveta biksēs un zābakos. Dažiem galvas bija neapsegtas, citi dižojās ar katliņcepurēm, un visi bija bruņojušies ar rungām, ko turēja uz pleciem vai elkoņu ielokā. Ap viņiem liesmoja aizdegtas lāpas, mezdamas pār kapvietām sarkanu gaismu, it kā šie cilvēki būtu vēlējušies piešķirt kopējai ainai vēl jo velnišķāku iespaidu. Grūti bija pateikt, cik ilgi viņi tur gaidījuši, un tikpat grūti bija noticēt, ka mēs tagad vienkārši dosimies viņu rokās. Vajadzēja sev nemitīgi atgādināt, ka mums nav izvēles un mēs esam pieņēmuši izšķirošo lēmumu.

Tomēr pie vārtiem mēs palikām stāvam.

-    Kur ir mana meita? Džonss iesaucās.

-    Vai jūs esat divi vien? Runātājs bija bārdains vīrietis ar gariem, pinkainiem matiem un lauztu degunu, kas meta viņa sejā izrobotu ēnu.

-    Jā. Kur viņa ir?

Bridi valdīja klusums. Kapsētai pāršalca negaidīta vēja brāzma, un liesmas iekvēlojās sparīgāk. No pieminekļa aizmugures, kura virsotni rotāja akmens eņģelis, iznira kāds stāvs. Pirmajā brīdī man šķita, ka tas varētu būt Klarenss Devero, bet tad es atcerējos, ka fiziskās īpatnības neļautu viņam parādīties tik atklātā vietā. Tas bija Edgars Mortleiks. Pēdējo reizi biju redzējis viņu iekrītam upē, un manām acīm viņš izskatījās drīzāk miris nekā dzīvs. Mortleika kustības bija lēnas, it kā kritiens ūdenī būtu sadragājis vairākus viņa kaulus. Viņš nebija viens. Aiz rokas viņš turēja bālu, noraudājušos meiteni Beatrisi Džonsu. Viņas mati bija izjukuši un seju klāja tumši traipi. Meitenes kleita bija saplēsta un netīra. Tomēr izskatījās, ka viņai nav nodarīts lielāks ļaunums.

-    Mums nav nekādas bēdas par tavu dārgo meitu! viņš iesaucās. Mums vajadzīgs esi tu! Tu un tavs nolādētais draugs!

-    Mēs esam šeit.

-    Nāciet tuvāk! Nāciet un pievienojieties mūsu pulkam! Mums nav vajadzības turēt skuķi šeit ilgāk. Netālu gaida kariete, kas

ir gatava nogādāt viņu mājās. Bet, ja nedarīsiet to, ko mēs teiksim, jums vajadzēs piedzīvot to, ko nevēlaties piedzīvot! Edgars Mortleiks pacēla otru roku, atklādams skatienam nazi ar garu asmeni, kas mirdzēja liesmu gaismā, un viņš to pacēla tieši virs meitenes galvas. Par laimi, viņa to neredzēja. Man nebija nekādu šaubu, ka Mortleiks laidīs ieroci darbā, ja mēs nepakļausimies viņa rīkojumiem. Viņš turpat uz vietas bija gatavs pārgriezt meitenei rīkli. Mēs ar Džonsu pārmijām skatienus. Tad abi reizē paspērām dažus soļus uz priekšu.

Nākamajā brīdī mūs ielenca bandītu bars, aizšķērsodami jebkādu bēgšanas iespēju. Mortleiks pienāca tuvāk, joprojām cieši turēdams Beatrisi aiz rokas. Viņa bija pazinusi savu tēvu, taču acīmredzot jutās pārāk izbiedēta, lai kaut ko teiktu. Nogādā skuķi atpakaļ mājās! viņš pavēlēja un nodeva meiteni kādam no jaunākajiem vīriem, sprogainam, smaidīgam nelietim ar miežgraudu vienā acī. Abi kopā viņi devās projām. Nu, vai redzat, inspektor Džons? Es turu doto vārdu!

Džonss nogaidīja, līdz vīrietis ar viņa meitu bija izgājuši no kapsētas. Tu esi gļēvulis, kas spēj nolaupīt bērnu un izmantot viņu saviem mērķiem. Tu neesi pelnījis pat nicinājumu!

-     Un tu esi kroplis, kas nogalināja manu brāli! Tagad Mortleiks bija pienācis Džonsam pavisam tuvu un abu sejas atradās pāris plaukstu attālumā. Acis, kas urbās Džonsā, bija neprāta pārņemtas. Par to tu samaksāsi, es tev apsolu! Bet vispirms tev būs jāatbild uz dažiem jautājumiem. Un tu uz tiem atbildēsi!

Mortleiks pamāja, un es redzēju, kā viens no bandītiem panācās uz priekšu ar rungu rokā. Neganti savicinājis to gaisā, viņš ļāva tai nokrist uz Džonsa galvas. Džonss nokrita zemē, nepaguvis izteikt ne vārda, un es sapratu, ka esmu palicis viens pret ienaidniekiem, ka tie visi ir mani ielenkuši un Mortleiks jau ir pagriezies pret mani. Es zināju, kas notiks. Es to gaidīju. Tomēr nebiju gatavs tādai sāpju eksplozijai, kas nākamajā brīdī iemeta mani melnā tumsā pretī drošai nāvei.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA. Gaļas tirgus

Gandrīz baidījos atvērt acis, jo biju pilnīgi pārliecināts, ka mirstu. Kāpēc gan citādi lai man būtu tik auksti?

Apziņai atgriežoties, es aptvēru, ka guļu uz akmens grīdas un kaut kur netālu zib blāva gaisma. Man nebija ne jausmas, cik ilgi esmu te atradies un cik nopietni esmu ievainots, taču galva joprojām dunēja no saņemtā sitiena. Vai es būtu aizvests projām no Londonas? Saltums bija iespiedies manī līdz pat kauliem, un es neapvaldīti drebēju. Savas plaukstas nejutu, un man sāpēja zobi. Jutos tā, it kā es būtu nogādāts tālu ziemeļos un atstāts guļam uz peldoša ledus gabala. Bet tā nebija. Es atrados telpā. Zem manis bija betons, nevis ledus. Es uzslējos sēdus un apņēmu sevi ar rokām gan tādēļ, lai saglabātu ķermenī atlikušo siltuma drusciņu, gan tādēļ, lai noturētu līdzsvaru. Tad ieraudzīju Etelniju Džonsu. Viņš bija atguvis samaņu, tomēr izskatījās tuvu nāvei. Džonss sēdēja, atspiedies pret ķieģeļu sienu, un spieķis gulēja viņam blakus. Uz pleciem, apkakles un lūpām viņam mirgoja ledus kristāli.

-     Džons…?

-    Čeis! Paldies Dievam, jūs esat atguvies!

-    Kur mēs esam? Runājot man no mutes izplūda baltu tvaiku mutulis.

-     Domāju, ka Smitfīldā. Vai līdzīgā vietā.

-    Smitfīldā? Kas tā tāda?

Atbilde nebija jāmeklē tālu. Mēs bijām gaļas tirgū. Visapkārt mums rēgojās ap simt pakārtu liemeņu. Biju tos redzējis, bet, tā kā mana apziņa atgriezās lēni, nebiju spējis aptvert, kas tie ir. Tagad nopētīju tos pamatīgāk: uz āķiem karājās nodīrāti aitu kautķermeņi bez galvām, un to ādas līdz ar pārējo, kas ļautu pazīt tajās sākotnējās Dieva radības, gulēja zemē izstieptām ķepām, sakrautas kaudzēs, kas slējās gandrīz līdz griestiem. Uz grīdas bija satecējušas mazas asins peļķītes, kas pēc tam sasalušas ledū un kļuvušas drīzāk violetas nekā sarkanas. Es pārlaidu skatienu visapkārt. Mēs atradāmies četrstūrainā telpā ar divām redeļu kāpnēm, kas bija piestiprinātas pie šķērsstieņiem un tādējādi pārbīdāmas no viena gala līdz otram. Tas man atgādināja kuģu kravas tilpni. Vienīgā izeja no šīs vietas bija tērauda durvis, un es nešaubījos, ka tās ir aizslēgtas, turklāt pieskarties tām nozīmētu noplēst pirkstgaliem ādu. Uz grīdas bija noliktas divas tauku sveces. Bez tām mēs atrastos piķa melnā tumsā.

-    Cik ilgi mēs šeit esam? es jautāju. Vairāk vārdu es nespēju skaidri izrunāt. Mani žokļi bija sastinguši.

-     Ilgi ne. Tas nevar būt ilgi.

-    Vai jūs esat ievainots?

-     Nē. Ne vairāk kā jūs.

-    Un jūsu meita…?

-    Viņa ir drošībā… vismaz es tā ceru. Paldies Dievam vismaz par to! Džonss pastiepa roku un satvēra savu spieķi, pievilkdams to tuvāk. Čeis, man jums jālūdz piedošana.

-    Par ko?

-    Tas biju es, kas jūs atveda šurp. Tā ir mana vaina un mana atbildība. Es biju gatavs darīt jebko -jebko, lai izrautu Beatrisi no viņu nagiem. Tomēr nebija godīgi iepīt šajā lietā arī jūs. Džonsa vārdi šķita izskanam bez elpas gluži kā stakato piesitieni, salti un bez dzīvības tāpat kā nokautās aitas mums apkārt. Tas bija pilnīgi saprotams. Ikvienam vārdam, kas nāca pār lūpām, bija jācīnās ar speldzīgo aukstumu.

Tomēr es atbildēju: Nevainojiet sevi! Mēs sākām šo lietu kopā, un kopā mēs to beigsim. Viss notiek tā, kā tam jānotiek.

Pēc tam abi labu laiku klusējām, cenzdamies taupīt spēkus, kaut ari apzinājāmies, ka dzīvības spars neizbēgami aizplūst no mums ar katru nākamo mirkli. Vai liktenis bija lēmis, ka mums šeit jāpaliek līdz brīdim, kad asinis dzīslās būs pilnīgi sastingušas? Džonsam diezgan neapšaubāmi bija taisnība. Šis noteikti bija liels gaļas tirgus, turklāt tāds, kam visapkārt ir daudz saldētavu. Apkārtējās sienas acīmredzot bija piepildītas ar kokoglēm, un kaut kur tepat netālu darbojās kompresijas saldēšanas ierīce, kas sūknēja telpā ledainu un nāvējošu gaisu. Tāds mehānisms bija samērā jauns, un pilnīgi iespējams, ka mēs būtu pirmie, kurus tas nogalina, tomēr nevaru sacīt, ka tāda doma dotu mierinājumu.

Es joprojām nespēju pieņemt domu, ka šie ļaudis vēlas mūs nogalināt vismaz tūlīt -, un tieši šī doma lika man saņemties un neieslīgt atpakaļ nemaņā. Edgars Mortleiks bija teicis, ka Klarenss Devero gribot runāt ar mums. Mūsu pašreizējās ciešanas noteikti bija tikai ievads visam turpmākajam. Drīz tām vajadzēja beigties. Tik tikko spēdams pakustināt pirkstus, taustījos pa kabatām, bet atklāju tikai to, ka mans uzticamais saliekamais nazis, vienīgais ierocis, ko es vienmēr nēsāju līdzi, bija pazudis. Tam nebija nozīmes. Pašreizējā stāvoklī es tikpat nebūtu spējis to lietot.

Nevaru pateikt, cik ilgi vilkās turpmākais. Neskaidri jutu, ka slīgstu dziļā miegā, kas tiecās ieraut mani sevī kā dziļa aiza. Es zināju: ja aizvēršu acis, nekad tās vairs neatvēršu, tomēr nespēju turēties pats sev pretī. Es vairs nedrebēju. Biju sasniedzis dīvainu stāvokli ārpus aukstuma un hipotermijas. Taču pat tad, kad jutu sevi aizslīdam neapjaušamā tālumā, es redzēju atveramies durvis, kurās parādījās vīrietis vai drīzāk vīrieša apveidi zibošās gaismas fonā. Tas bija Mortleiks. Viņš paraudzījās lejup uz mums ar dziļu nicinājumu sejā.

-    Ak jūs vēl esat pie saprašanas? viņš noprasīja. Bet droši vien esat drusku atvēsinājušies. Tagad nāciet uz šo pusi, kungi!

Viss ir sagatavots jūsu vajadzībām. Celieties kājās, es teicu! Te netālu ir kāds, kuru jūs laikam vēlaties redzēt.

Piecelties mēs nevarējām. Telpā ienāca trīs vīri un uzrāva mūs kājās ar tādu pašu saudzību, kādu varētu ievērot pret lopu liemeņiem. Tā bija dīvaina sajūta zināt, ka viņu rokas mūs aizskar, taču neko nejust. Tomēr pat atvērtās durvis bija mazliet paaugstinājušas gaisa temperatūru, un šķita, ka sakustēšanās drusku atdzīvina gandrīz sastingušās asinis. Jutu, ka esmu spējīgs pakustēties. Redzēju, kā Džonss pieceļas kājās, ar visu svaru balstīdamies uz spieķa un cenzdamies kaut daļēji atgūt pašcieņu, pirms viņu aizstūma uz durvju pusi. Ne viņš, ne es nerunājām ar Edgaru Mortleiku. Kāpēc lieki tērēt vārdus? Viņš bija jau pietiekami skaidri licis saprast, ka ar prieku bauda mūsu mokas un pazemojumu. Mēs atradāmies pilnīgi viņa varā, un jebkas, ko mēs varētu sacīt, dotu viņam ieganstu mocīt mūs vēl vairāk. Bandīti, kas acīmredzot bija atveduši mūs šurp no kapsētas, izveda mūs no noliktavas velvētā gaitenī, kura raupjās akmens sienas atgādināja kapenes. Ar nejutīgām pēdām iet bija grūti, un mēs neveikli steberējām, līdz sasniedzām kāpņu posmu, kas veda lejup; tālāko ceļu apgaismoja gāzes lampas. Mūs vajadzēja pa pusei nest nešūs, citādi mēs būtu nokrituši. Bet šeit bija siltāks. Elpa vairs nemeta ledainus mutuļus. Es jutu, ka locekļos atgriežas dzīvība.

Kāpņu lejgalā stiepās cits gaitenis. Man radās iespaids, ka mēs atrodamies diezgan dziļi pazemē. Tā lika domāt smagais gaiss un savādais klusums, kas spiedās ausīs. Es tagad jau gāju bez palīdzības, bet Džonss streipuļoja lēni un balstījās uz spieķa. Mortleiks atradās kaut kur aiz muguras un neapšaubāmi ar prieku gaidīja turpmāko. Mēs nogriezāmies ap stūri un apstājāmies neparastā vietā garā pazemes telpā, par kuras esamību tie, kuri staigāja virs mums, nevarēja pat nojaust.

Telpai bija ķieģeļu sienas un velvēti griesti ar daudzām arkām, kas bija izvietotas cita citai pretī divās rindās. Virs galvas mums stiepās tērauda sijas, no kurām lejup karājās sarūsējušas ķēdes

ar āķiem galā. Grīdu klāja bruģakmeņi, nodeldēti un gadsimtiem veci, un krustām šķērsām tos izvagoja sliedes, kas pazuda tālāk zemes dziļumā. Visu apgaismoja gāzes lampas, mezdamas saltu, blāvu gaismu, kas šķita blīvējamies gabalu virs zemes kā ziemas migla. Gaiss bija mikls un sasmacis. Pretī stāvēja vairāki steķu galdi ar dažādiem rīkiem, kurus es nevēlējos apskatīt tuvāk, un divi ļodzīgi koka krēsli viens Džonsam, otrs man. Mūs gaidīja trīs vīri, tātad kopā viņi bija seši. Tagad viņu sejas izskatījās vēl draudīgākas nekā Mirušo Takā, jo mēs bijām viņu gūstekņi, pilnīgi viņu varā. Tagad par mirušiem varēja saukt mūs.

Neviens no viņiem nerunāja, tomēr es dzirdēju atbalsis… varbūt pat balsis, tikai tālas un neredzamas. Dzirdēju šķindas, tēraudam sitoties pret tēraudu. Šī vieta acīmredzot bija plaša, bet mēs atradāmies tikai nelielā, norobežotā stūrī. Man gribējās kliegt, saukt pēc palīdzības, taču es sapratu, ka tam nebūtu jēgas. Neviens glābējs nespētu pateikt, no kurienes nāk skaņa, un mani noteikti apklusinātu, iekams es būtu izkliedzis kaut pāris vārdu.

-     Sēdieties! Mortleiks pavēlēja, un mums atlika vienīgi paklausīt. Mēs apsēdāmies norādītajos krēslos, un jau tajā brīdī es dzirdēju neparastas skaņas: pātagas plīkšķi, ratu riteņu čirkstoņu pār bruģakmeņiem, zirgu pakavu klaboņu. Pagriezu galvu un ieraudzīju skatu, kuru nekad neaizmirsīšu: pretī mums ripoja spīdīga, melna kariete, ko vilka divi melni zirgi, un to pavadas turēja viscaur melnā ģērbies kučieris. Tā vien likās, ka tā dzimusi tieši no tumsas, iznirusi no brāļu Grimmu pasakas. Beidzot tā apstājās. Karietes durvis atvērās, un no tās izkāpa Klarenss Devero.

Kāda izsmalcināta ierašanās tik sīkam cilvēkam! Un tikai divu skatītāju publikas dēļ! Lēni un cienīgi viņš nāca uz mūsu pusi, ģērbies apmetnī, zem kura rēgojās koši krāsaina zīda veste, ar cilindru galvā un bērnišķīgi maziem pirkstaiņiem uz mazajām plaukstām. Viņš apstājās dažu pēdu attālumā un palūkojās uz mums caur puspievērtiem plakstiņiem bālajā sejā. Skaidrs, ka vienīgi šeit viņš

varēja justies drošs. Cilvēkam ar viņa neparastajām organisma novirzēm pazeme sniedza visdrošāko atvieglojumu.

-Vai jums salst? viņš jautāja ar mākslotām, izsmejošām rūpēm spiedzīgajā balsī. Viņš divas reizes samirkšķināja acis.

-     Sasildiet viņus!

Jutu, ka manas rokas un plecus sagrābj svešas plaukstas, un redzēju, ka tas pats notiek ar Džonsu. Mūs aplenca visi seši vīri, un, Mortleikam un Devero noskatoties, viņi pēc kārtas sāka apstrādāt mūs ar dūrēm. Neatlika nekas cits kā sēdēt un to paciest, un katru reizi, kad sitiens ķēra seju, acu priekšā man pašķīda spožas dzirksteles. Kad viņi beidza, es jutu, ka man no deguna plūst asinis. Jutu mutē asiņu garšu. Džonss sēdēja, sakumpis uz priekšu, viena acs viņam bija aizvērta un vaigs šķita pampstam ar katru brīdi lielāks. Viņš šīs pārmācības laikā nebija izdvesis nevienu skaņu, bet jāteic, ka arī es biju turējies tāpat.

-    Tā jau ir labāk, Devero norūca, kad viņa vīri bija beiguši un atkāpušies, bet mēs, smagi elsodami, sēdējām savos krēslos.

-      Gribu pateikt jums pavisam skaidri, ka man tas nepatīk! Un piebildīšu, ka neciešu tādus paņēmienus, ar kādiem jūs tikāt atvesti šurp. Bērna nolaupīšana nepavisam nav tas, ko es būtu vēlējies ierosināt, un, ja tas dod jums kādu mierinājumu, inspektor Džons, varu droši apgalvot, ka pašlaik meitene atrodas pie savas mātes. Es viņu varēju izmantot prasmīgāk. Varēju spīdzināt viņu jūsu acu priekšā. Bet, lai ko jūs domātu par mani, es neesmu tāds cilvēks. Man žēl, ka viņa nekad vairs neredzēs savu tēvu un viņas pēdējās atmiņas par jums nebūs nekādas jaukās. Tomēr uzdrošinos teikt, ka ar laiku viņa jūs aizmirsīs. Bērni mēdz būt ļoti elastīgi. Domāju, ka meiteni varam mierīgi izmest no prāta.

Un vēl parasti es necenšos nogalināt arī policijas virsniekus un likumsargus. Tas sagādā pārāk daudz neērtību. Pinkertons ir viens, bet Skotlendjards pavisam kas cits, un iespējams, ka man kādu dienu būs jānožēlo tas, ko šobrīd daru. Bet jūs abi pārāk ilgi esat sarežģījuši manu dzīvi. Visvairāk raižu man dara tas,

ka es lāgā nesaprotu, kā jūs tik daudz esat panākuši. Tieši tāpēc jūs atrodaties šeit, un tās sāpes, ko līdz šim esat izcietuši, ir tikai nieka priekšspēle turpmākajam. Starp citu, es redzu, ka jūs abi drebat. Aplaimošu jūs ar pieļāvumu, ka tas ir paguruma un aukstuma, nevis baiļu dēļ. Iedodiet viņiem drusku vīna!

Pavēli viņš izteica tieši tādā tonī, kādā bija devis rīkojumus sitējiem. Man plaukstā tika iespiests kauss ar sarkanvīnu. To pašu saņēma Džonss. Viņš nedzēra, bet es iztukšoju savu devu, ļaudams tumši sarkanajam šķidrumam aizskalot asins garšu.

-    Nieka dažu nedēļu gaitā jūs esat piekļuvuši manas organizācijas centram un atstājuši aiz sevis iznīcinošas pēdas. Mans draugs Skočijs Lavels tika spīdzināts un noslepkavots, un gluži neizprotamā kārtā nogalināti tika visi viņa mājas ļaudis. Bet Skočijs bija ļoti piesardzīgs cilvēks. Ņujorkā viņam bija daudz ienaidnieku, un viņš prata palikt neredzams. Viņš noīrēja klusu namu ldusā rajonā, un man nedod miera jautājums: kā jūs viņu atradāt? Kas jums pateica, kur viņš dzīvo? Jā, protams, Pinkertoniem viņš nebija svešs, un es nešaubos, ka jūs, mister Čeis, viņu būtu pazinis. Bet jūs bijāt iebraucis Anglijā tikai pirms nepilnām divām diennaktīm, tomēr devāties taisnā ceļā uz Haigeitu, un es nekādi nespēju izprātot, kā jūs līdz tam aizdomājāties.

Es domāju, ka Džonss viņam atbildēs: sekojām jūsu izsūtāmajam puikam Perijam no Cafй Royal. Taču Džonss klusēja. Tomēr Devero gribēja dzirdēt atbildi, un man šķita, ka mūsu pietiekami drūmais stāvoklis var kļūt vēl ievērojami ļaunāks, ja viņš to nedzirdēs.

-    Pilgrims, es teicu.

-    Pilgrims?

-    Viņš bija aģents. Strādāja manā vadībā.

-    Džonatans Pilgrims! Mortleiks novaidējās. Mana brāļa sekretārs!

Devero izskatījās samulsis. Viņš bija Pinkertona cilvēks? Mēs zinājām, ka viņš ir ziņu pienesējs, sapratām, ka viņš pūš mums

miglu acīs, un likām par to viņam samaksāt. Bet es biju pārliecināts, ka viņš strādā profesora Moriartija labā!

-    Tātad jūs maldījāties, es teicu. Viņš strādāja man.

-    Viņš bija anglis!

-    Viņš bija amerikānis.

-     Un viņš jums iedeva Skočija adresi? Var jau būt, tikai mums diemžēl neienāca prātā pajautāt viņam to pašiem. Es jau Lelandam teicu, ka viņš pārāk ātri pacentās tikt no tā vīra vaļā. Taču neesmu pārliecināts, vai jūs necenšaties mani piemānīt, mister Čeis, un es jums no visas sirds neiesaku to darīt. Iespējams, jūs esat mani novērtējis par zemu, jo jums gadījās redzēt mani lielākā vājuma brīdī. Bet, ja jūs man melosiet, es to uzzināšu, un jūs par to samaksāsiet. Jums nav nekā ko piebilst? Labi, turpināsim! Tātad Pilgrims pateica jums adresi. Jūs aizgājāt uz Bleidstonu namu. Un tajā pašā naktī Skočijs un visi viņa mājas iedzīvotāji tika nogalināti. Kā tas notika? Kāpēc tas notika?

-    To mēs jums nevaram pateikt.

-     Nu, redzēsim! Skočijs jums neko nepateica. Par to es esmu drošs. Policijai viņš neko nebūtu atklājis, un esmu pārliecināts, ka viņš neatstāja nekādus dokumentus, vēstules vai citas liecības, kas varētu dot pavedienu. Viņš, kā jau teicu, bija ļoti piesardzīgs cilvēks. Un tomēr jau nākamajā dienā jūs ieradāties manā klubā.

-    Džonatans Pilgrims man rakstīja no turienes. Un policija zināja, ka viņš tur ir noīrējis istabu.

-    Kā viņi to varēja zināt? Kā viņi vispār atklāja Pilgrima identitāti? Vai jūs uzskatāt mūs par amatieriem, mister Čeis? Vai tiešām domājat, ka mēs pamestu līķi, iepriekš neiztukšojuši tam kabatas? Policijai nebija nekādas iespējas atrast saikni starp Pilgrimu un mums, tomēr viņi to atrada un tas pats par sevi vēsta, ka visā šajā lietā kaut kas nav kārtībā!

-    Varbūt jums vajadzētu uzaicināt inspektoru Lestreidu uz šo nelielo apspriedi. Viņš noteikti labprāt izklāstītu savu versiju.

-     Lestreids mums nav vajadzīgs. Mums esat jūs. Devero brīdi kavējās domās, tad turpināja: Un tad pēc nieka divdesmit četrām stundām mēs jūs sastopam Čānserileinā, vietā, kur jau nedēļām ilgi tika gatavota laupīšana, no kuras es cerēju iegūt daudzu tūkstošu peļņu. Tur būtu ne tikai Londonas turīgāko ģimeņu bagātības, bet ari to noslēpumi. Un es atkal mēģinu iejusties jūsu ādā. Kā jūs to zinājāt? Kas jums pateica? Vai Džons Klejs? Nedomāju vis. Viņam nepietiktu dūšas. Vai tas bija Skočijs? Neiespējami! Kā jūs atradāt ceļu uz turieni?

-    Jūsu draugs Lavels bija atstājis ierakstu piezīmju grāmatiņā. Šoreiz atbildēja Džonss, neskaidri runādams caur lauztiem zobiem un asiņainām lūpām. Viņš joprojām nebija pieskāries vīnam.

-    Nē! Tam es neticu, inspektor Džons. Skočijs nekad tik muļķīgi nerīkotos.

-     Un tomēr es varu apgalvot, ka tas notika tieši tā.

-     Vai to pašu jūs apgalvosiet arī pēc pusstundas? Redzēsim. Jūs bijāt atbildīgi par šī konkrētā pasākuma neveiksmi, un tobrīd es biju gatavs ar to samierināties. Galu galā tas bija tikai viens no daudziem pasākumiem. Bet tas, ko es nevaru pieņemt un par ko jums šovakar jāatbild, ir jūsu ielaušanās Amerikas diplomātiskajā misijā. Kā jūs tur nokļuvāt? Kas aizveda jūs pie manis? Man tas ir jāzina, lai turpmāk šajā zemē es varētu justies drošs. Vai dzirdat, ko es saku, inspektor Džons? Tieši tāpēc es pieliku tādas pūles, lai atvestu jūs šurp! Jūs stājāties man pretī manis paša mājās. Izmantodams manu kaiti, jūs mani pazemojāt. Es nesaku, ka grasos par to jūs sodīt, bet man jānodrošinās, lai nekas tamlīdzīgs vairs nenotiktu.

-Jūs pārāk augstu vērtējat savas spējas, Džonss teica.

-     Atrast jūs bija pavisam vienkārši. Ceļš no Meiringenas uz Haigeitu, uz Meiferu un uz Amerikas diplomātisko misiju bija ļoti skaidrs. Ikviens būtu varējis jūs izsekot.

-    Un, ja jūs domājat, ka mēs klāstīsim jums savas metodes, tad ejiet pie velna! es izgrūdu. Kāpēc lai mēs ar jums runātu,

Devero? Jūs tik un tā esat nolēmis mūs nogalināt. Tad dariet to, un punkts!

Iestājās ilgs klusuma bridis. Visu šo laiku Edgars Mortleiks bija raudzījies uz mums ar mēmu, apslāpētu naidu, bet pārējos vīrus šīs sarunas, šķiet, nemaz neinteresēja.

-     Nu labi. Lai notiek! Devero visu laiku bija taustījis cimdoto vidējo pirkstu. Tagad viņš nolaida rokas gar sāniem. Šķita, ka viņu gandrīz skumdina tas, ko viņš grasās sacīt.

-     Vai jūs zināt, kur atrodaties? Jūs atrodaties zem Smitfīldas, zem viena no lielākajiem gaļas tirgiem pasaulē. Šī pilsēta ir kā rijīgs zvērs un patērē vairāk gaļas, nekā jūs spējat iedomāties. Tā katru dienu pienāk no visām pasaules malām vērši, cūkas, jēri, truši, gaiļi, vistas, baloži, tītari, zosis. Tā ceļo tūkstošiem jūdžu no Spānijas, Holandes un daudz tālākām vietām no Amerikas, Austrālijas un Jaunzēlandes. Mēs atrodamies pašā tirgus nomalē. Mūs nav iespējams dzirdēt, un neviens mūs nevar iztraucēt. Bet samērā netālu no vietas, kur jūs sēžat, ir ieradušies miesnieki ar uzročiem un priekšautiem. Viņu rati un grozi gaida, kad tos piepildīs. Aiz nākamā stūra ir Snovhila. Jā. Tirgum ir pašam sava metrostacija, un drīz pienāks pirmais vilciens, kas brauc taisnā ceļā no Detfordas dokiem. To izkraus šeit… piecsimt tonnu dienā. Visa šī dzīvība pārvērtīsies mēlēs, astēs, nierēs, sirdīs, gumu gabalos, sānu gabalos un neskaitāmās mucās ar dzīvnieku iekšām.

Kāpēc es jums to stāstu? Man ir personīga interese, ko labprāt jums izklāstīšu, pirms atstāju jūs savam liktenim. Mani vecāki bija eiropieši, bet es pavadīju bērnību Čikāgas lopkautuves rajonā un labi to atceros. Mana māja atradās Madisonstrītā, netālu no Buļļagalvas tirgus un aplokiem. Vēl tagad redzu to acu priekšā… tvaika celtņi, auto saldētavas, lielie ganāmpulki, kas iet uz kautuvi bailēs ieplestām acīm. Kā es to varētu aizmirst? Gaļas tirgus bija daļa no manas dzīves. Visur līdzi nāca dūmi un smakas. Vasaras karstumā saradās milzīgi mušu bari, un tuvējā upe bija sarkana no asinīm iekšas miesnieki mēdza likvidēt diezgan primitīvā

veidā. Pietiekami daudz gaļas, lai pabarotu veselu armiju! Es saku to gluži burtiski, jo liela daļa produkcijas tika nosūtīta ziemeļnieku armijai, kas vēl cīnījās pilsoņu karā.

Vai jūs brīnīsieties, ja teikšu, ka man, uzaugot tādos apstākļos, radās milzīga pretestība pret gaļas ēšanu? Kopš brīža, kad varēju pats lemt par sevi, es kļuvu tas, ko šodien sauc par veģetārieti, varbūt jums būs interesanti uzzināt, ka šis vārds ir radies šeit, Anglijā. Arī kaitei, kas mani pavadījusi visu mūžu, es cēloni saskatu savā bērnībā. Man rādījās briesmīgi sapņi: redzēju, kā dzīvniekus tvarsta aplokos un ved pretī kautuves šausmām. Redzēju viņu acis, kas skatījās manī cauri žogam. Un šīs bailes kaut kā dīvaini pārgāja manī. Mans jaunais prāts aptvēra, ka dzīvnieki ir drošībā tikai tik ilgi, kamēr ieslēgti būros, bet, izlaisti ārā, tiek nogalināti. Un tā es sāku izjust bailes no atklātām vietām, no ārējās pasaules. Bērnībā, gulēt iedams, vienmēr apsedzu galvu, jo citādi nespēju aizmigt. Savā ziņā var teikt, ka šie apsegi ir ietinuši mani uz visiem laikiem.

Es lūdzu jūs abus brīdi padomāt, kādām ciešanām un nežēlībai tiek pakļauti dzīvnieki vienīgi tādēļ, lai apmierinātu mūsu apetīti. Saku to pavisam nopietni, jo tam ir sakars ar jūsu visdrīzāko nākotni. Ļaujiet jums parādīt… Viņš aizgāja līdz galdiem un norādīja uz izliktajiem priekšmetiem. Es nespēju sevi pārvarēt. Pirmo reizi apskatīju zāģus, nažus, āķus, tērauda stieņus un piededzināšanas dzelzi, kas bija izlikti mūsu dēļ. Dzīvniekus sit. Viņus pātago. Viņus piededzina ar dzelzi. Viņus kastrē. Viņus dīrā un met verdošā ūdenī, un es neesmu pārliecināts, ka tajā brīdī viņi vairs nav dzīvi. Viņus padara aklus, ar viņiem brutāli apietas un beigu beigās viņus pakar pie āķa ar galvu uz leju un pārgrieztu rīkli. Tas viss notiks ar jums, ja jūs man nepastāstīsiet to, ko es vēlos zināt. Kā jūs mani atradāt? No kurienes jūs tik daudz zināt par manu darbību? Kā labā jūs īstenībā strādājat? Viņš pacēla roku. Jūs, inspektor Džons, esat Skotlendjarda cilvēks. Un jūs, mister Čeis, strādājat Pinkertonam. Bet man pagātnē ir

bijusi darīšana ar abām šīm organizācijām, un es pazīstu viņu metodes. Jūs abi esat citādi. Jūs pārkāpjat starptautiskos pieņēmumus, ielaužoties diplomātiskas misijas svētajā teritorijā, un man jāsāk šaubīties, kurā likuma pusē jūs īsti esat. Jūs iztaujājat Skočiju Lavelu, un nākamajā dienā viņš ir noslepkavots. Jūs arestējat Lelandu Mortleiku, un pēc dažām sekundēm viņš mirst ar saindētu šautru kaklā.

Es pamatīgi riskēju, šādi apiedamies ar jums, un, varat man ticēt, es vēlētos, kaut man tas nebūtu jādara! Es vispirmām kārtām esmu pragmatiķis un zinu, ka likumsargājošie spēki gan Anglijā, gan Amerikā pēc jūsu nāves dubultos savus pūliņus. Taču man nav izvēles. Man ir jāzina! Vienīgais, ko varu piedāvāt: ja jūs sadarbosieties ar mani un izstāstīsiet visu patiesību, jūsu nāve būs ātra un nesāpīga. Vistievākais asmenis, ko iedur buļļa mugurkaulā, nogalina vienā acumirklī. Tas pats varbūt notiks ar jums. Pēc nežēlīgas vardarbības nav nekādas vajadzības. Pastāstiet man to, ko es gribu zināt, un jūsu gals būs daudz vieglāks!

Iestājās ilgs klusums. Kaut kur tālumā es dzirdēju metālu sitamies pret metālu, bet tas varēja būt jūdzi tālāk, varbūt virs zemes, varbūt zem tās. Mēs bijām pilnīgi neaizsargāti, divi pret sešiem vīriem, kuri bija gatavi darīt ar mums visbaisākās lietas. Un mūsu kliedzieni neko nepalīdzētu. Ja kāds mūs nejauši sadzirdētu, viņš šīs skaņas noturētu par lopkautuves dzīvnieku pirmsnāves brēcieniem.

-     Mēs jums nevaram pastāstīt to, ko vēlaties zināt, Džonss atbildēja, jo jūsu pieņēmumi ir maldīgi pašos pamatos. Es esmu britu policijas darbinieks. Čeiss pēdējos divdesmit gadus ir strādājis Pinkertona aģentūrā. Mēs sekojām pavedienam, lai cik neparasts tas liktos, kas aizveda mūs uz Amerikas diplomātisko misiju un Čānserileinu. Iespējams, jums ir ienaidnieki, par kuriem jūs neko nezināt. Šie ienaidnieki varbūt aizveda mūs pie jums. Turklāt jūs paši bijāt neuzmanīgi. Ja jūs nebūtu sarakstījušies ar profesoru Moriartiju, mūsu izmeklēšana varbūt nekad nebūtu sākusies.

-    Es neesmu sarakstījies ar viņu.

-     Es lasīju vēstuli pats savām acīm.

-Jūs melojat!

-    Kāpēc lai es melotu? Mūsu stāvokli jūs esat apgaismojuši pietiekami skaidri. Ko es iegūtu, ja mēģinātu jūs apkrāpt?

-Vēstuli varēja rakstīt Edgars vai Lelands Mortleiki, es iespraucos sarunā. Varbūt to sūtīja Skočijs Lavels. Bet tā bija tikai viena no jūsu daudzajām kļūdām. Pašlaik jūs esat guvuši virsroku, bet, lai ko jūs ar mums darītu, pa pēdām nāks citi. Jūsu laiks ir beidzies! Kāpēc izlikties, ka tā nav?

Devero ziņkārīgi paskatījās uz mani un atkal pievērsās Džonsam. Jūs kādu aizsargājat, inspektor Džons. Es nezinu, kas tie tādi ir un kāpēc jūs esat gatavs tik daudz ciest viņu dēļ, bet varat ticēt, ka man nav šaubu. Kā es, pēc jūsu domām, esmu varējis tik ilgi noturēties, likumsargu netraucēts un par spīti sāncenšiem, kas ar prieku noraudzītos manā sagrāvē? Man ir teicama intuīcija. Un jūs spēlējat melīgu spēli.

-    Nav taisnība! es iesaucos un tajā pašā brīdī pietrūkos kājās no krēsla. Izrādījās, ka esmu pārsteidzis Mortleiku un viņa vīrus gluži negaidot. Devero garā runa un mūsu atbildes bija iemidzinājušas viņu modrību un darījušas viņus apātiskus. Tagad, iekams kāds paspēja mani apturēt, es metos Devero virsū, ar vienu roku sagrābu viņa zīda vesti un ar otru sažņaudzu nelieti aiz rīldes. Kaut man būtu izdevies aizsniegt kādu no nažiem, kas gulēja uz galda! Tomēr es ar blīkšķi nogāzu viņu uz grīdas un sāku žņaugt, bet tad mani sagrāba vairākas rokas un atrāva nost. Jutu nūjas sitienu pa deniņiem, kas tomēr nebija tik stiprs, lai es zaudētu samaņu, un nākamajā brīdī man sejā ietriecās smaga dūre. Apdullis un notriepies asinīm, kas plūda no deguna, es attapos iesviests atpakaļ krēslā.

Klarenss Devero piecēlās, un viņa seja bija dusmās nobālusi gluži balta. Es zināju, ka viņam neviens nekad nav uzbrucis šādā, tik tiešā veidā, vismaz viņa miesassargu klātbūtnē ne. Jums

ir beigas! viņš izdvesa. Biju cerējis, ka spēsim vienoties kā džentlmeņi, bet tagad lietišķas sarunas ir galā un es nepalikšu šeit noskatīties, kā jūs sadala gabalos. Mortleik! Tu zini, kas darāms. Neļauj viņiem nomirt, pirms neesi uzzinājis visu patiesību, un pēc tam es gribu dzirdēt tavu ziņojumu!

-    Pagaidiet! iesaucās Džonss.

Bet Devero vairs neklausījās. Viņš iekāpa atpakaļ karietē. Kučieris sparīgi pievilka pavadas un pagrieza zirgus atpakaļ. Tad viņš nopliukšķināja pātagu, un braucēji pazuda tuneļa tumsā, no kuras bija izniruši.

Mortleiks piegāja pie galda. Nesteidzīgā, pārdomātā mierā viņš pārlaida roku izliktajiem rīkiem. Beidzot viņš izvēlējās kaut ko līdzīgu bārddziņa nazim. Ar īsu kustību viņš atklāja skatienam neparastu, izrobotu asmeni un pacēla to pret gaismu. Visi seši vīri, kurus bijām redzējuši kapsētā, sanāca ap mums ciešā lokā.

-    Nu tā! Mortleiks noteica. Sākam!

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA. Atgriešanās dienasgaismā

Pēc nesenajiem sitieniem es biju pārāk nevarīgs, lai spētu pakustēties. Varēju tikai bezpalīdzīgi sēdēt un noskatīties, kā Mortleiks balansē asmeni uz pirkstgaliem, turēdams to sev acu priekšā un itin kā apbrīnodams tā skaistumu. Tik bezpalīdzīgs es nekad vēl nebiju juties. Tajā brīdī aptvēru, ka pārāk augstu esmu vērtējis savas spējas un zināšanas un tāpēc visi mani plāni un ieceres ir beiguši pastāvēšanu šajā asiņainajā galamērķī. Klarenss Devero bija mani uzvarējis. Tas bija vājš mierinājums, ka īsu brīdi viņš bija sajutis manas plaukstas žņaudzam sev kaklu. To nospiedumi sen būs izgaisuši, kad viņš nokļūs drošajā diplomātiskās misijas patvērumā, un es līdz tam laikam sen būšu pazudis sāpju mutulī. Jutu, ka manus plecus sagrābj spēcīgas rokas. Man blakus bija pienākuši divi Mortleika vīri un nostājušies man katrā pusē. Viens no tiem turēja rokā virves gabalu. Otrs sagrāba manu plaukstu, grasīdamies mani sasiet.

Bet tad ierunājās inspektors Džonss. Pagaidiet! viņš teica, un mani pārsteidza rāmais miers viņa balsī. Jūs veltīgi tērējat laiku, Mortleik!

-Jūs tā domājat?

-     Mēs jums pateiksim visu, ko jūsu saimnieks vēlas zināt. Nav nekādas vajadzības ķerties pie zemiskiem un necilvēcīgiem paņēmieniem. Tā kā ir skaidri zināms, ka mēs šajā vietā mirsim, kāds labums mums būtu no klusēšanas? Es jums soli pa solim

aprakstīšu ceļojumu, kas atveda mūs šurp, un mans draugs misters Čeiss apstiprinās ikvienu manu vārdu. Taču tas jums neko daudz nedos. Par to es jūs tūlīt pārliecināšu. Džonss bija uzlicis spieķi sev uz ceļiem, it kā tas spētu radīt barjeru starp viņu un ienaidniekiem. Mums nav noslēpumu, un, lai cik smagi jūs grēkotu Dieva acīs, jūs neuzzināsiet neko tādu, kas jums noderētu.

Mortleiks vilcinājās pavisam īsu brīdi. Šķiet, jūs nesaprotat stāvokli, inspektor Džons! viņš atbildēja. Jums ir informācija, un nav nekādu šaubu, ka jūs to atklāsiet. Bet tas vairs nav galvenais. Mans brālis Lelands gāja bojā, jūsu aizturēts, un pat tādā gadījumā, ja viņa slepkava jums bija pilnīgi svešs, es uzskatu jūs par atbildīgiem un likšu jums par to maksāt. Varbūt sākšu ar to, ka izraušu jums mēli. No tā varat spriest, cik man vienaldzīgi ir tas, ko jūs varat pateikt!

-     Diemžēl tādā gadījumā jūs man neatstājat nekādu izvēli. Džonss zibenīgi pacēla spieķi, pavērsdams tā galu pret Mortleiku, un tajā pašā brīdī es redzēju, ka viņš ir noskrūvējis kraukļa galvas rokturi, atklājot izdobtu iekšpusi. Turēdams spieķi vienā rokā, viņš iebāza otras rokas rādītājpirkstu tukšajā vietā un to pagrozīja. Atskanēja rībiens, dobji satricinādams alai līdzīgo telpu, Mortleikam uz vēdera izplūda sarkans plankums, un mugurpusē pašķīda asinis un kaulu šķēpeles. Šāviens bija gandrīz pārrāvis viņu uz pusēm. Vēl kājās stāvot, nazis izkrita viņam no rokas, augums sašūpojās, un pleci saguma. No spieķa gala, kurā, kā tagad sapratu, Džonss bija slēpis atjautīgi iemontētu šaujamieroci, gaisā cēlās dūmu grīste. Mortleiks izdvesa dobju vaidu. Uz lūpām viņam parādījās asinis. Viņš nokrita zemē un palika nekustīgi guļam.

Šautenē bija tikai viena lode.

-     Ātrāk! Džonss iesaucās, un mēs reizē pielēcām kājās, kamēr pārējie seši bandīti apstulbuši blenza uz notikušo. Kustēdamies tik zibenīgi, kā es no sava drauga nebūtu gaidījis, viņš atvēzēja spieķi, kas vairs nederēja šaušanai, toties trāpīja pa seju

tuvākajam vīram, un tas atstreipuļoja atpakaļ un ar asiņainu degunu atmuguriski nogāzās zemē. Es sagrābu virvi, ar kuru bija paredzēts mani sasiet, un vienlaikus ietriecu elkoni kaklā vienam no bandītiem, kas zaudēja līdzsvaru un, nespēdams aizstāvēties, nokrita uz ceļiem.

īsu mirkli man šķita, ka esam guvuši virsroku, par spīti nevienlīdzīgajam spēku samēram, un mums izdosies veiksmīgi aizbēgt. Taču tās bija tikai negaidītā pavērsiena pacilātības izraisītas iedomas. Pret mums joprojām vērsās četri spēcīgi vīri, un divi no tiem bija izrāvuši revolverus. Arī pakritušais vīrietis, kuram Džonss bija trāpījis pa seju, bija apbruņots un gatavs bez liekiem vārdiem mesties cīņā. Bandīti bija sastājušies ciešā puslokā, un jebkurā brīdī varēja atskanēt šāvieni. Mēs bijām bezpalīdzīgi. Nekas viņus nekavēja apklusināt mūs uz visiem laikiem.

Un tad nodzisa gaisma.

Gāzes lampas, kas garās rindās stiepās visos virzienos, pēkšņi noraustījās un satumsa, it kā tās būtu skārusi piepeša vēja brāzma. Pirms mirkļa mēs bijām gūstā un tuvu nāvei. Nākamajā brīdī mūs ieskāva melna, visaptveroša un pilnīga tumsa. Šķiet, kāda daļiņa no manis patiesi domāja, ka esmu jau miris, jo nāvei taču vajadzētu būt diezgan līdzīgai tam, kas pašlaik notiek. Tomēr es biju dzīvs, es elpoju, un mana sirds pavisam nepārprotami pukstēja, kaut arī straujāk par ierasto ritmu. Tajā pašā laikā es jutos pilnīgi nošķirts no visa apkārtējā un nespēju redzēt pat savas rokas.

-    Čeis!

Dzirdēju Džonsu saucam manu vārdu un sajutu uz piedurknes viņa plaukstu, kas rāva mani lejup. Patiesībā tieši šī kustība izglāba manu dzīvību. Jau krītot es apjautu, ka Mortleika banda atklāj uguni. Redzēju uzliesmojumus stobru galos un jutu lodes lidojam man pār galvu un pleciem un ietriecamies sienā aiz mums. Ja es būtu palicis stāvam, manis vairs nebūtu starp dzīvajiem. Taču šobrīd es biju veiksmīgi izvairījies arī no rikošetiem.

-     Šurp! Džonss čukstus izdvesa. Viņš bija sakņupis man blakus un, joprojām neatlaizdams manu roku, rāva mani sev līdzi projām no bandītiem, projām no moku rīkiem, kas bija izklāti uz galdiem, projām nezināmā nebūtībā, par ko bija pārvērtusies mūsu pasaule. Norībēja nākamā zalve, bet šoreiz lodes šķīta aizlidojam kaut kur tālāk, un es jutu, ka ar katru attālināšanās mirkli draudi mūsu dzīvībai kļūst mazāki. Mana plauksta atdūrās pret kaut ko cietu. Tā bija gaiteņa siena acīmredzot tur sākās tā pati eja, pa kuru mēs tikām šeit ievesti, un Klarensa Devero runas laikā sēdējām pret to ar muguru. Pakļaudamies Džonsa vadībai, es izslējos stāvus un atspiedu plaukstas pret ķieģeļu mūri. Es joprojām neredzēju pilnīgi neko. Bet, ja turēšos cieši pie sienas, tā noteikti aizvedīs mani līdz izejai.

Vismaz tā es tobrīd domāju. Taču, pirms paguvu spert nākamo soli, iemirgojās dzeltena gaisma, apspīdēdama grīdu un tuvāko apkārtni. Baisu sajūtu pārņemts, es pagriezos un ieraudzīju guļam zemē Mortleiku un viņam blakus bārdaino vīrieti ar lauztu degunu, kurš pirmais bija uzrunājis mūs kapsētā. Viņš turēja paceltu eļļas lampu, ko nez kā bija pamanījies aizdedzināt. Par spīti visiem pūliņiem, mēs bijām aizkļuvuši tikai dažus soļus tālāk no saviem ienaidniekiem. Ar to bija krietni par maz. Mēs atkal bijām labi pārredzami.

-    Re, kur viņi ir! vīrietis iesaucās. Šaujiet!

Es atkal redzēju stobrus pavēršamies pret mani un, pieņemdams neizbēgamo likteni, gaidīju beigas. Tomēr beigas tās bija citiem, nevis mums.

Neredzams spēks trāpīja bārdainajam vīrietim pa galvu. Vienā pusē tā itin kā sasprāga, un pār plecu viņam nolija sarkana straume. Vīrietis sāniski nokrita zemē, joprojām cieši piespiedis klāt eļļas lampu, un pārējiem pieciem vīriem pārskrēja kroplīgas ēnas. Viņiem nebija radusies izdevība šaut, un, kad viņu biedrs nokrita zemē, bija jau par vēlu. Gaisma atkal bija nodzisusi, un viss tinās tumsā. Kāds bija nošāvis mūsu uzbrucēju bet kurš tas

varēja būt? Un kāpēc tas bija noticis? Šobrīd mums nebija atbilžu uz šiem jautājumiem. Gan tumsā, gan gaismā mēs joprojām atradāmies nāves briesmās, un tās būtu pārvarētas tikai tad, ja mēs izkļūtu virszemē un drošībā uz ielas.

Izmantodami apjukumu, kas valdīja aiz muguras mūsu uzbrucēji joprojām nesaprata, kas noticis, mēs klupdami krizdami metāmies bēgt. Es jutu sevi cīnāmies divus pretējus impulsus. Gribēju tikt projām no šejienes, cik ātri vien iespējams, bet, būdams melnajā tumsā gluži akls, baidījos atsisties pret kādu šķērsli. Kaut kur tuvumā dzirdēju Džonsa balsi, taču vairs nespēju noteikt, vai viņš atrodas blakus vai attālāk. Vai tā bija tikai mana iztēle vai zeme zem manām kājām patiešām tikko jaušami tiecās augšup? Tas varēja izšķirt visu. Jo augstāk mēs kāptu, jo lielāka iespēja būtu sasniegt ielas līmeni, kur mēs varētu justies drošībā.

Un tad apmēram piecdesmit jardu attālumā es ieraudzīju uzzibam gaismu šķiet, sērkociņa aizdedzinātu sveces liesmu. Kā tas iespējams? Kurš to varēja aizdedzināt? Pāris soļu pastreipuļojis, es apstājos un izdvesu tikai vienu Džonsam domātu vārdu:

-     Šurp! Tieši mums pretī spīgoja maza bāka, acīmredzami tiekdamās aizvest mūs projām no briesmām. Šķiet, es biju zaudējis attāluma izjūtu un pat nesapratu, kur atrodos. Jutos pārliecināts, ka svece ir iedegta tieši mūsu dēļ un tās mērķis ir mums palīdzēt, bet pat tad, ja to būtu aizdedzinājis kaut vai pats nelabais, vai mums šajā bridi bija kāda izvēles iespēja? Dzirdēdami netālu aiz muguras vajātāju soļus, mēs steidzāmies uz priekšu. Norībēja vēl viens šāviens. Lode atkal atsitās pret sienu un atlēca atpakaļ, un es sajutu acis sūrstošus ķieģeļu putekļus. Tumsā atskanēja lamuvārdu straume. Un tad es sajutu vēl kaut ko, kaut ko tālu, bet tādu, kas strauji tuvojās, piesātinātu dunoņu, smagas elsas, metāla čerkstoņu, un man nāsis iesitās deguma smaka. Apkārtējais gaiss kļuva silts un mikls.

Mums pretī traucās pazemes tvaika vilciens ceļā uz Snovhilu uz staciju, kuru bija minējis Klarenss Devero. Es to neredzēju,

bet troksnis, tam tuvojoties, ar katru mirkli kļuva arvien skaļāks un dārdošāks. Tumsa bija kļuvusi par priekškaru man virs acīm, un es izmisīgi vēlējos to noraut un aizsviest. Brīdi mani sagrāba šausmas, ka varbūt esmu uz streipuļojis uz sliedēm un ieraudzīšu lokomotīvi tikai tad, kad tā notrieks mani zemē. Bet tad vilciens nogriezās ap stūri un, kaut gan es joprojām to neredzēju tikai apjautu tā milzīgo masu -, mani piepeši ieskāva gaismas staru kūlis, apgaismodams arkas un velvētos griestus un piešķirdams tiem fantastisku noskaņu, tā vairs nebija daļa no Londonas gaļas tirgus, bet pārpasaulīga valstība, ko apdzīvo rēgi un mošķi.

Džonss stāvēja man blakus, un mēs abi zinājām, ka vilciena gaisma mūs nepārprotami ir atklājusi vajātāju skatieniem. Vilciens traucās pa sliedēm paralēli mūsu tunelim, un abus tuneļus savienoja daudzas velvētas ejas; tādējādi lokomotīves gaisma te uzzibēja, te nozuda, radīdama dīvainu efektu: katrs kustības brīdis kļuva par daļu no sastingušu attēlu virknes, kādu varētu aplūkot Koniailendas izklaides parkā. Skurstenis vēma dūmus, un no cilindriem vēlās tvaika mutuļi; abas grīstes savijās kopā un apskāva viena otru kā divi spokaini mīlētāji. Arī pats vilciens izskatījās pēc iedomu rēga: jo tuvāk tas nāca, jo baisāks šķita, un, ja šī bija pūķa valstība, tas neapšaubāmi bija pats varenais pūķis!

Es nenocietos un paskatījos atpakaļ. Četri mūsu vajātāji bija pavisam tuvu aiz muguras un kustējās daudz ašāk, nekā spētu mēs ar Džonsu. Viņi bija veiksmīgi izmantojuši piepešo apgaismojuma mirkli. Jau pēc mirkļa vilciens būs paskrējis garām, bet viņiem pietiks ar īso atblāzmas brīdi, lai tiktu ar mums galā. Redzēju, kā viņi skriešus tuvojas, stāviem te parādoties, te pazūdam šajā baigajā, melnbaltajā pasaulē, ko šķēla staru kūlis, pārmaiņus uzzibēdams un satumsdams ķieģeļu sienas spraugās un dūmos, kas draudēja mūs visus nosmacēt.

Džonss man kaut ko uzsauca, bet es vairs nespēju saklausīt viņa vārdus. Četru vīru vietā pēkšņi bija palikuši trīs; ceturtais neizprotamā kārtā nokrita zemē, un no pleciem tam izšāvās asiņu

strūkla. Vilciens gandrīz bija jau klāt. Un tad no slēpņa aiz apglumējušas ķieģeļu kolonnas iznira vēl kāds stāvs. Tas bija zēns Perijs ar dēmonisku smaidu sejā un velnišķu spīdumu acis. Viņš pieskrēja man klāt, turēdams labajā rokā lielu miesnieka dunci. Es nokritu zemē. Taču Perija mērķis bija cits. Viens no Mortleika vīriem bija pielavījies man no mugurpuses un atradās rokas stiepiena attālumā. Zēns ietrieca dunci viņam kaklā, izrāva to un dūra vēlreiz. Asinis plūstot notraipīja viņam abas rokas. Perijs bija tik tuvu, ka es skaidri dzirdēju viņa spalgos smieklus. Starp pavērtajām lūpām zibēja balti, mirdzoši zobi. Mani apdullināja lokomotīves dārdi, un es jutu plaušās ieplūstam nevis gaisu, bet kvēpus un tvaikus. Mana rīkle dega kā ugunī.

Atkal tumsa. Lokomotīve bija aizjoņojusi, un tagad cits aiz cita klabēdami garām traucās neskaitāmi vagoni.

-    Čeis! Tā bija Džonsa balss. Kur jūs esat?

-    Šeit!

-    Mums jātiek ārā no šīs līķu bedres!

Svece joprojām spīdēja ar zibošu liesmu. Mēs steidzāmies tās virzienā, nezinādami, kas notiek aiz muguras. Man šķita, ka dzirdu apslāpētu būkšķi, lodei atrodot savu mērķi, taču tas nevarēja būt revolveris, drīzāk kāda pneimatiskā šautene. Un turpat bija arī zēns. Dzirdēju kliedzienu un pēc tam atbaidošu skaņu, viņa nazim ieurbjoties miesā. Mums ar Džonsu kaut kā izdevās sadoties rokās, un mēs klepodami, asaru aizmiglotām acīm, skrējām uz priekšu un jutām, ka zeme patiešām iet slīpi augšup un ar katru soli slīpums kļūst stāvāks. Sasniedzām sveci un redzējām, ka tā ir apzināti nolikta tieši šajā vietā. Paskatījušies augšup, ieraudzījām mēness apspīdētas debesis. Metāla spraišļu kāpnes veda uz atveri griestos. Pēdējiem spēkiem pieveicām atlikušo posmu un izkāpām agrīnas rītausmas bālumā.

Neviens mums nesekoja. Pazemes pasaules šausmas šķita palikušas aiz muguras. Pilnīgi iespējams, ka visi Klarensa Devero vīri bija gājuši bojā, bet pat tad, ja kāds parādītos, tas mums neko

r

vairs nespētu nodarīt, jo tagad mūs no visām pusēm ielenca cilvēku pūlis: miesnieki, izsūtāmie zēni, tirgus strādnieki un ierēdņi, uzpircēji un pārdevēji, kas rīta klusumā bija steigušies uz darbu. Mēs ieraudzījām policistu un steidzāmies viņam pretī.

-     Es esmu detektīvs, inspektors Etelnijs Džonss no Skotlendjarda! Džonss izdvesa. Biju pakļauts slepkavības mēģinājumam! Izsauciet pastiprinājumu! Man nepieciešama jūsu aizsardzība!

Dievs vien zina, kādi mēs tobrīd izskatījāmies pārguruši un izmisuši, sadauzīti un asiņaini, saplēstām drēbēm un netīrām, kvēpu notrieptām sejām. Policists nopētīja mūs ar aukstasinīgu skatienu. Tikai mieru, ser! viņš teica. Vai varat paskaidrot, ko tas viss nozīmē?

Kad beidzot mēs devāmies atpakaļ uz Kambervelu, debesis jau staroja rīta sārtumā. Biju devies Džonsam līdzi es nevarēju atgriezties viesnīcā, iekams abi kopā nebijām pārliecinājušies par aizvadītās nakts darba iznākumu. Džonss beidzot bija piedabūjis policistu sagādāt mums karieti, un mēs visu ceļu sēdējām gandrīz klusēdami, bet, kad bijām sasnieguši Denmarkhilu, viņš pagriezās pret mani.

-    Jūs viņu redzējāt.

-    Vai jūs runājat par Periju, par zēnu, kurš aizveda mūs līdz Bleidstonu namam?

-Jā. Viņš bija tur.

-     Pavisam noteikti.

-    Es joprojām nesaprotu, Čeis…

-    Es arī ne, Džons. Vispirms viņš mēģina jūs nogalināt Skotlendjarda telpās. Un tagad pēkšņi rīkojas tā, it kā gribētu jūs izglābt!

-    Viņš bija kopā ar citu vīrieti. Bet kas viņi bija un kā mūs atrada? Džonss aizvēra acis un iegrima domās. Viņš bija ārkārtīgi noguris, bet neskaidrība par notikušo un turpmāko neļāva

viņam aizmigt. Klarenss Devero bija teicis, ka Beatrise esot aizvesta mājās, taču mums nebija nekāda iemesla paļauties uz tāda cilvēka vārdiem. Jūs viņiem neko neteicāt par Periju, Džonss turpināja. Kad Devero jautāja, kā mēs esot atraduši ceļu uz Haigeitu, jūs neteicāt, ka esam sekojuši zēnam no Cafй Royal.

-    Kāpēc lai es būtu viņam to teicis? es atjautāju. Man likās gudrāk atstāt viņu neziņā. Un svarīgāk šķita skaidri dzirdēt viņa atzīšanos Džonatana Pilgrima slepkavībā. Un to mēs dzirdējām. Protams, mēs jau agrāk zinājām, ka tas ir viņa darbs, bet tagad esam to dzirdējuši savām ausīm un varam liecināt tiesā.

-Ja mums jebkad izdosies nogādāt viņu tiesas priekšā.

-    Izdosies, Džons! Pēc šīs nakts viņš nekur vairs nevarēs justies drošībā.

Bijām sasnieguši Džonsa nama durvis, bet atvērt tās nebija vajadzības. Redzēdama piebraucam karieti, Elspeta tūlīt bija metusies ārā vaļējiem matiem, ap pleciem apmestu lakatu. Viņa iekrita vīra rokās.

-     Kur ir Beatrise? Džonss steigšus jautāja.

-    Augšā, aizmigusi savā istabā. Es tik ļoti uztraucos par tevi!

-    Es esmu šeit. Mēs esam drošībā!

-    Bet tu esi ievainots! Ak Dievs, kāda tev seja! Kas ar tevi notika?

-     Sīkums! Mēs esam dzīvi. Tas ir galvenais.

Mēs trijatā iegājām mājā. Kamīnā liesmoja uguns, un smarža liecināja, ka virtuvē jau top brokastis, bet, pirms tās parādījās galdā, es jau sen biju aizmidzis turpat atpūtas krēslā.

DIVDESMITĀ NODAĻA. Diplomātiskā imunitāte

Atskatoties pagātnē, šķiet savādi, ka viss šis notikums mans ilgais un grūtais ceļš, lai atrastu lielāko noziedznieku, kādu izauklējusi Amerika, varēja noslēgties ar formālu triju cilvēku apspriedi necilā kabinetā. Mēs atkal devāmies uz Amerijas diplomātisko misiju Viktorijas ielā, šoreiz ar saviem īstajiem vārdiem un policijas komisāra oficiālu piekrišanu. Patiesībā atļauja nāca no diezgan augstiem plauktiem no paša ārlietu ministra lorda Solsberija. Un tā nu mēs sēdējām kopā ar sūtni Robertu T. Linkolnu un viņa padomnieku Henriju Vaitu ar abiem vīriem, kuri bija mūs apsveikuši sarīkojuma vakarā. Trešais vīrietis bija Čārlzs Išems, Linkolna sekretārs, diezgan kaprīza izskata jauns cilvēks, ģērbies gaiši violetā žaketē ar mīksta auduma kaklautu. Tieši viņš bija mūs tovakar aizturējis pēc Edgara un Lelanda Mortleiku pamudinājuma.

Mēs sēdējām telpā, kura acīmredzot veica bibliotēkas funkcijas: divas sienas no griestiem līdz grīdai aizņēma grāmatas masīvi juridiska rakstura sējumi, ko neviens, visticamāk, nekad nebija lasījis. Pretējās divas sienas bija neizteiksmīgi pelēkas, un tās greznoja agrāko sūtņu portreti; paši senākie lepojās ar augstām apkaklītēm un baltām kravatēm. Logiem priekšā bija aizvilkti stiepļu režģi, kas aizsedza skatu uz Viktorijas ielu, un es klusībā prātoju, vai tas varētu liecināt par varbūtēju Klarensa Devero ierašanos. Kad atnācām šurp, viņu mēs nesastapām, un viņa vārds līdz šim nebija pieminēts. Tomēr mēs jutāmies pārliecināti, ka viņam jābūt

kaut kur šajā ēkā protams, ja viņam izdevies atgriezties šeit pēc Smitfildas tirgus apmeklējuma. Inspektors Džonss bija licis izvietot visapkārt ēkai civildrānās ģērbušos policijas konsteblus. Tie neuzkrītoši vēroja visus, kas šajā dienā iegāja ēkā un izgāja no tās.

Robertu Linkolnu esmu aprakstījis jau iepriekš. Kaut gan ārēji šis cilvēks izskatījās masīvs un pat drusku lempīgs, pieņemšanas reizē viņš bija atstājis itin cienījamu iespaidu un laipni uzklausījis visus daudzos viesus, kuri vēlējās ar viņu runāt, tomēr meistarīgi vadījis sarunu pats pēc saviem noteikumiem. Tagad viņš sēdēja krēslā ar augstu atzveltni blakus senlaicīgam galdiņam un izskatījās tieši tāds pats kā todien. Ari šeit, krietni klusākos un konfidenciālākos apstākļos, viņš bija situācijas noteicējs. Viņam pat nebija vajadzības runāt. Katru izteikumu viņš iepriekš ilgi un pamatīgi pārdomāja, un viņa sacītais bija īss un kodolīgs. Visvairāk noraizējies no šīs trijotnes izskatījās Vaits, kas sēdēja malā un vēroja mūs ar savu allaž modro skatienu. Sarunu uzsāka tieši viņš.

-     Man jums jājautā, inspektor Džons, kas īsti jums bija padomā, kad jūs pirms dažām dienām ieradāties šeit, slēpdamies aiz sveša vārda un uzrādīdams nelikumīgi piesavinātu ielūgumu. Vai jūs neapzinājāties savas rīcības nopietnību?

-     To es esmu sapratis ļoti labi un varu tikai vēlreiz atvainoties jums un sūtņa kungam. Tomēr man jāteic, ka stāvoklis bija ārkārtējs. Es biju uz pēdām bīstamu noziedznieku bandai. Uz viņu sirdsapziņas bija daudz slepkavību. Viņi mēģināja nogalināt arī mani… un sprādziens paņēma vairākas dzīvības.

-    Kā jūs varat būt drošs, ka vainīgie bija viņi? jautāja Linkolns.

-    Es nevaru būt drošs, ser. Varu pateikt tikai to, ka mēs ar Čeisu izsekojām viņus līdz šai vietai. Tūlīt pēc satriecošā uzbrukuma kučieris atveda viņus taisnā ceļā šurp no Skotlendjarda.

-    Kučieris varēja kļūdīties.

-    Tas nav izslēgts, tomēr es tam neticu. Misters Gatrijs runāja ļoti pārliecinoši. Citādi es nebūtu devies iekšā misijas ēkā tā, kā to izdarīju.

-    Tas bija mans ierosinājums, es teicu. Nejutos labi un apzinājos, ka mans izskats nerada teicamu iespaidu. Mortleika rokaspuišu uzbrukums bija atstājis nopietnākas sekas, nekā biju domājis: viena sejas puse man bija pietūkusi, acs nozilināta, un lūpa pārsista, tāpēc es ar grūtībām spēju parunāt. Arī Džonss neizskatījās daudz labāk. Kaut gan bijām centušies pienācīgi sakopties, es jutu, ka mēs atgādinām vilciena avārijas upurus.

-     H bija mana vaina! es turpināju. Es pierunāju inspektoru Džonsu nākt šurp.

-     Mēs labi zinām Pinkertona aģentūras metodes, Išems norūca. Viņa izturēšanās bija nelaipna jau no paša sākuma.

-     Dumpju izraisīšana! Mēģinājumi apvainot kārtīgus darba darītājus, jo tie gluži likumīgi izvēlējušies streikot…

-     Cik man zināms, nekas tamlīdzīgs nav mūsu vaina. Katrā ziņā man nav bijis nekāda sakara ar Čikāgas dzelzceļu streiku vai jebkādiem citiem streikiem.

-    Tas šobrīd nav svarīgi, Čārlij, Linkolns klusi aizrādīja.

-Mēs rīkojāmies nelikumīgi, Džonss turpināja. Es to

atzīstu. Taču šajā situācijā izrādījās, ka mums… neteikšu, ka tas ir attaisnojums, tomēr mums vismaz bija taisnība. Noziedznieks, kurš ir pazīstams ar Klarensa Devero vārdu, patiešām bija atradis patvērumu šajās sienās ar pieņemtu vārdu: Kolmens de Vrīzs. Tikpat labi iespējams, ka tas ir viņa īstais vārds, bet Klarenss Devero ir tikai segvārds. Lai nu kā, mēs viņu šeit atradām. Un tieši tas izraisīja viņa pretsitienu, turklāt tādu, ko neesmu piedzīvojis visos savos policijas inspektora darba gados.

-    Viņš nolaupīja jūsu meitu.

-Jā, ekselence! Džonss atbildēja, lietodams formālo sūtņa uzrunu. Viņa vīri aizveda manu sešus gadus veco bērnu un izmantoja viņu par ēsmu, lai piekļūtu man un Čeisam.

-    Man ir divas meitas, Linkolns klusi sacīja. Un nesen slimība man atņēma dēlu. Es saprotu jūsu pārdzīvojumu.

-    Pagājušajā naktī, apakšzemes telpās zem Smitfīldas gaļas tirgus, Klarenss Devero draudēja mums ar spīdzināšanu un nāvi.

Mēs atrodamies šeit tikai brīnumainas izglābšanās dēļ, un to joprojām nespējam izskaidrot. Bet tas lai paliek citai reizei. Tagad, ser, es varu zvērēt, ka mūsu uzbrucējs un daudzu noziegumu vaininieks gan jūsu zemē, gan manējā, ir tas pats cilvēks, kuru jūs saucat par savu trešo sekretāru, un es esmu šeit, lai lūgtu lai pieprasītu atļauju viņu nopratināt un, kad pienāks laiks, saukt pie atbildības likumīgas tiesas priekšā.

Pēc šiem vārdiem iestājās ilgs klusums. Visi gaidīja, ko sacīs Linkolns, bet viņš pamāja savam padomdevējam, kas brīdi domīgi glaudīja bārdu un tad atbildēja: Diemžēl viss nav nokārtojams tik vienkārši un tieši, kā jūs vēlētos, inspektor Džons. Pagaidām atliksim malā jūsu personīgo liecību un pārspriedumus, cik tai var vai nevar ticēt.

-       Pagaidiet! es iesaucos, satriekts par viņa nostādni. Taču Džonss pacēla roku, brīdinoši likdams man apklust.

-     Es nesaku, ka apšaubu jūsu vārdus, kaut arī jāatzīst, ka jūsu metodes, jūsu ielaušanās šajā namā, neparāda jūs labākajā gaismā. Turklāt es pats savām acīm redzu ievainojumus, ko esat guvuši jūs un jūsu līdzbiedrs misters Čeiss. Tiktāl viss būtu skaidrs. Taču būtiskākais šajā gadījumā ir eksteritorialitātes princips. Sūtnis pārstāv cilvēkus, kuri viņu sūtījuši šurp, un gandrīz pirms gadsimta Tomass Makkīns, Pensilvānijas galvenais tiesnesis, noteica, ka ārzemēs strādājošs diplomātiskas misijas pārstāvis ir svēta un neaizskarama persona un ka pretēja nostāja nozīmē tiešu uzbrukumu attiecīgajai valstij. Man jāpiebilst, ka šī aizsardzība aptver visus, kuri kalpo sūtņa dienestā. Kā gan citādi? Liegt saviem padotajiem tādas pašas diplomātiskās imunitātes privilēģijas nozīmētu izraisīt visdažādākās grūtības un beigu beigās apdraudēt paša sūtņa neatkarību.

-    Piedodiet, ser! Bet sūtnim taču noteikti ir tiesības atsaukt šo imunitāti, ja viņš tādu soli uzskata par vajadzīgu?

-    Amerikas Savienotajās Valstīs tas nekad nav noticis. Mūsu uzskats ir tāds, ka diplomātisko misiju neskar tās valsts civillikumi, kurā šī misija atrodas. Tā ir, varētu sacīt, sava veida sala. Šīs

telpas ir pasargātas no kriminālvajāšanas. Misters de Vrīzs, tāpat kā misters Išems un es pats, drīkstam atteikties sniegt liecības gan civillietu, gan krimināllietu izmeklēšanai. Īstenībā pat tad, ja kāds vēlētos rīkoties citādi, viņam būtu jāsaņem sūtņa atļauja.

-    Tātad jūs gribat teikt, ka mēs nevaram ierosināt lietu pret viņu?

-    Tieši to es gribu teikt.

-     Bet jūs taču noteikti piekritīsiet, ka dabiskais cilvēcības likums prasa, lai ikviens noziegums saņemtu sodu.

-Jūs mums neesat snieguši nekādus pierādījumus, iejaucās Išems. Misters Čeiss ir ievainots. Jums uz laiku ir bijusi atņemta meita. Taču nekas no jūsu stāstītā nesaskan ar mums pazīstamā mistera de Vrīza raksturu.

-     Bet ja nu tā tomēr ir taisnība? Ja nu es sacīšu, ka Kolmens de Vrīzs, jums nezinot, ir izmantojis jūsu aprakstīto sistēmu savā labā? Vai jūs, kungi, vēlaties šeit sēdēt un aizstāvēt cilvēku, kurš ieradies Londonā tikai tādēļ, lai terorizētu jūsu tautu?

-     Ne jau mēs viņu aizstāvam!

-    Tomēr viņš tiek aizstāvēts. Viņa līdzbiedrs Edgars Mortleiks malkoja kokteili šajās pašās sienās. Es pats savām acīm redzēju, kā viņš pārgriež rīkli cilvēkam, kurš bija stājies viņam ceļā. Tas bija viņš, kurš nolaupīja manu meitu, un viņa brālis Lelands, aukstasinīgais līdzdalībnieks viņa izdarībās, bija atbildīgs par Pinkertona aģenta Džonatana Pilgrima slepkavību. Vai jūs viņus aizstāvētu, ja viņi joprojām būtu dzīvi? Mans draugs Čeiss, ierazdamies Anglijā, atveda līdzi materiālus, kuros aprakstīti šīs bandas ļaunie darbi visās Amerikas malās. Es esmu tos lasījis. Varu tos jums parādīt! Slepkavības, zādzības, šantāža, izspiešana… Klarenss Devero bija visu šo nelaimju galvenais plānotājs un organizētājs tas pats Klarenss Devero, kurš pagājušajā naktī draudēja mūs nomocīt līdz nāvei, nokaut kā lopus! Es zinu, ka jūs esat godājami cilvēki; es atsakos ticēt, ka jūs stāsieties ceļā taisnīgam procesam un turpināsiet glabāt azotē šo baismīgo odzi!

-    Ir vajadzīgas liecības! Išems neatlaidās. Runāšana par taisnīgiem procesiem neko nenozīmē. Arī es esmu studējis tiesu zinības. Probatio vincit praesumptionem. Lūk, tā! Ko jūs par to teiksiet?

-    Jūs runājat latīniski, ser. Es runāju par meitu, kas tika izrauta no manām rokām.

-    Ja mēs nevaram uzsākt lietu pret šo cilvēku, vai mēs varam viņu vismaz izjautāt? es vaicāju. Mums noteikti ir tiesības veikt viņa nopratināšanu Skotlendjardā, ja viņam blakus ir jūsu izraudzīts konsultants. Mēs pierādīsim savu apgalvojumu patiesīgumu, un pēc tam, ja nevarēsim ierosināt lietu pret viņu šeit, mēs varēsim vismaz aizsūtīt viņu mājās, lai tiesu spriež Amerika. Inspektoram Džonsam ir taisnība. Viņš jums ir tikai lāsts. Vai tiešām jūs par to šaubāties? Jūs redzat mūsu ievainojumus. Kur tie, pēc jūsu domām, radās?

Čārlzs Išems joprojām izskatījās skeptisks, bet Henrijs Vaits paskatījās uz Linkolnu, un sūtnis pieņēma lēmumu. Kur ir misters Kolmens de Vrīzs? viņš jautāja.

-    Misters de Vrīzs gaida blakusistabā.

-    Tad varbūt palūdziet viņu ienākt šeit!

Tas vismaz bija solis uz priekšu. Sekretārs Išems piecēlās, aizgāja līdz durvīm, kas savienoja bibliotēku ar blakus telpu, un pēc īsa brīža un klusinātas vārdu apmaiņas istabā ienāca Klarenss Devero. Nespēju aprakstīt dīvainās trīsas, kas mani pārņēma, viņu ieraugot un apzinoties, ka viņš vairs nevar man kaitēt. Protams, Devero izturējās itin pazemīgi, tēlodams tādu pašu biklību kā mūsu pirmajā tikšanās reizē diplomātiskās misijas sarīkojuma vakarā. Viņš izlikās pārsteigts, ka ir aicināts piedalīties sarunā ar tik augsti stāvošiem cilvēkiem, un nervozi skatījās uz sūtni un tā padomdevējiem. Protams, viņš šķita nepazīstam ne Džonsu, ne mani un uzlūkoja mūs kā pilnīgus svešiniekus. Mugurā viņam bija tā pati krāsainā zīda veste, kas iepriekšējā vakarā, bet jebkādā citādā ziņā ienācējs šķita pilnīgi cits cilvēks.

-Jā, ekselence? viņš jautāja, kad Išems bija aizvēris durvis.

-     Lūdzu, sēdieties, mister de Vrīz!

Devero apsēdās uz piedāvātā krēsla, turēdamies pa gabalu no mums. Vai drīkstu jautāt, kāpēc esmu aicināts šurp, ser? Viņš paskatījās uz mums. Es pazīstu šos kungus! Viņi bija atnākuši šurp angļu un amerikāņu kopuzņēmuma atzīmēšanas pasākumā. Kāds no viesiem ievēroja, ka viņi ir ieradušies viltus ceļā, un es biju spiests viņus izraidīt. Kāpēc viņi ir šeit?

-    Viņi ir izvirzījuši pret jums vairākas ļoti nopietnas apsūdzības, Vaits paskaidroja.

-    Apsūdzības? Pret mani?

-Vai drīkstu jautāt, kur jūs bijāt pagājušajā naktī, mister de Vrīz?

-    Es biju šeit, mister Vait. Kur gan citur es varēju būt? Jūs zināt, ka es nespēju iziet ārā, ja vien tam nav sevišķi svarīgs iemesls, un arī tad es to varu tikai pēc ļoti rūpīgiem priekšdarbiem.

-    Viņi apgalvo, ka esot jūs redzējuši Smitfīldas gaļas tirgū.

-    Es nesacīšu, ka tie ir meli, ser. Es nesacīšu, ka viņi mēģina atriebties par to, kas šajā vietā notika pirms nedēļas. Būtu ļoti nepiedienīgi izteikt tādus apgalvojumus jūsu ekselences klātbūtnē. Teikšu vienīgi, ka tā ir ārkārtīga maldīšanās. Ka šis ir kļūmīgas identifikācijas gadījums. Viņi ir sajaukuši mani ar kādu citu.

-    Vai Klarensa Devero vārds jums nav pazīstams?

-              Klarenss Devero? Klarenss Devero? Viņa acis iemirdzējās.

-     K. D.! Lūk, kas par lietu! Mums ir vienādi iniciāļi! Varbūt tas ir pārpratuma cēlonis? Bet nē, tādu vārdu es nekad neesmu dzirdējis.

Linkolns pavērsās pret Džonsu, gaidīdams, ko viņš sacīs.

-Jūs noliedzat, ka pagājušajā naktī mūs sagūstījāt, ka jūs un jūsu palīgi vardarbīgi izturējās pret mums un būtu mūs nogalinājuši, ja mums neizdotos aizbēgt? Vai jūs nestāstījāt mums par savu bērnību Čikāgā, par savu naidu pret gaļu, par bailēm, kas izraisījušas jūsu agorafobiju?

-    Es esmu dzimis Čikāgā. Tā ir patiesība. Taču pārējais ir tīrā fantāzija. Ekselence, es galvoju…!

-Ja neesat tur bijis, atpogājiet apkaklīti! es iesaucos.

-    Izskaidrojiet, kur radušās zīmes uz jūsu kakla! Tie ir manu pirkstu nospiedumi, un es priecājos, ka tos tur atstāju! Pastāstiet, kā tie radās!

-    Taisnība, jūs man uzbrukāt, Devero atbildēja. Sagrābāt mani aiz kakla. Bet tas nenotika nekādā gaļas tirgū. Tas notika šeit, diplomātiskās misijas ēkā. Jūs šeit ieradāties ar viltus paņēmieniem un kļuvāt agresīvi, kad man vajadzēja jūs izraidīt.

-    Varbūt tieši tas ir īstais motīvs, sacīja Išems. Viņš tik dedzīgi tiecās aizstāvēt Devero, ka es sāku domāt, vai viņš nav kaut kā uzpirkts vai piespiests to darīt. Šie trīs kungi ir nepārprotami naidīgās attiecībās. Es neapcerēšu viņu iemeslus, bet man šķiet ļoti ticami, ka ir notikusi kļūda. Un es gribu uzsvērt, ekselence, ka misters de Vrīzs ir krietni un uzticami kalpojis Amerikas valdībai gan pēdējos sešus vai septiņus gadus Vašingtonā, gan arī šeit. Par viņa slimību nevar būt nekādu šaubu. Vai iespējams, ka cilvēks ar šādu kaiti varētu organizēt un vadīt starptautisku noziedznieku organizāciju? Paskatieties uz viņu: vai kaut kas tamlīdzīgs ir iedomājams?

Linkolns brīdi sēdēja, drūmi klusēdams, tad lēni papurināja galvu. Kungi, viņš teica, par nožēlu jāsalca, ka jūs neesat mani pārliecinājuši. Es neapšaubīšu jūsu vārdus, jo jūs nenoliedzami esat goda vīri. Bet Išemam ir taisnība. Bez taustāmiem pierādījumiem es nevaru turpināt, un, kaut gan apsolu izpētīt šo lietu tuvāk, tam jānotiek šīs diplomātiskās misijas ietvaros un saskaņā ar tās noteikumiem.

Apspriede bija galā. Bet tad Džonss piepeši piecēlās kājās, un es tūlīt ieraudzīju viņā to enerģiju un apņēmību, ko biju jau labi iepazinis. Jūs gribat pierādījumus? viņš noprasīja. Varbūt es jums tos iedošu! Džonss izņēma no kabatas papīra gabalu ar izrobotu malu un dažiem vārdiem, kas bija rakstīti lielajiem iespiedburtiem. Viņš to nolika uz galda blakus Robertam Linkolnam. Es pamanīju vārdus: “JUSU MEITA IR PIE MUMS.” Šo ziņu man atsūtīja, lai aizvilinātu mani uz kapsētu, kuru sauc par

Mirušo Taku, Džonss paskaidroja. Tas bija līdzeklis, ar kuru Devero sagūstīja mūs abus ar Čeisu.

-    Un ko tas pierāda? Išems noprasīja.

-     Šī lapa ir izrauta no grāmatas, un, līdzko es to ieraudzīju, man kļuva skaidrs, ka tā nākusi tieši no tādas bibliotēkas kā šī! Džonss pagriezās pret grāmatu plauktiem. Saules stari krīt šajos logos neparastā leņķī, viņš paskaidroja. Tāpēc tie skar tikai nedaudzas jūsu grāmatas, bet es jau ienākšanas brīdī ievēroju, ka daži sējumi plaukta galā ir pabalojuši. Kā redzat, cietusi ir arī šīs lapas augšējā daļa. Nelūdzis atļauju, Džonss aizgāja līdz grāmatplauktiem un brīdi tos pētīja. Šīs grāmatas labu laiku nav lasītas, viņš turpināja. Tās visas veido nevainojami precīzu līniju… izņemot tikai vienu, kura ir nesen izvilkta un nav atlikta atpakaļ tieši tajā pašā vietā. Viņš izņēma minēto sējumu un aiznesa to Linkolnam. Paskatīsimies… Un Džonss atvēra grāmatu.

Tās priekšlapa bija izplēsta. Nelīdzenā plīsuma vieta bija skaidri apskatāma, un tūlīt kļuva redzams pat bez īpašas pētīšanas ka tā atbilst nolaupītāja rakstītās zīmītes izrobotajai malai.

Atvērtā grāmata tika uzņemta ar tik izteiksmīgu un piesātinātu klusumu, ka es iedomājos: diez vai izcilākajās prāvās ir notikuši nozīmīgāki pavērsieni. Kaut gan Roberts Linkolns un viņa padomnieki neteica ne vārda, viņi raudzījās tajā tā, it kā būtu ieraudzījuši atrisinājumus visām dzīves mīklām, un pat Klarenss Devero manāmi ierāvās sevī, apjauzdams, ka šajā spēlē viņš varbūt tomēr būs zaudētājs.

-    Nav nekādu šaubu, ka lappuse nākusi no šīs bibliotēkas, Linkolns beidzot teica. Kā jūs to izskaidrosiet, mister de Vriz?

-    Es to nevaru izskaidrot. Tas ir kāds triks!

-    Man šķiet, ka jums tomēr būs iemesls atbildēt uz jautājumiem.

-    Šo grāmatu varēja paņemt jebkurš. To varēja izdarīt arī viņi paši, kad ar viltu bija iekļuvuši misijas ēkā!

-     Bibliotēkā viņi neiegāja, Išems norūca. Tie bija pirmie vārdi, kurus viņš izteica mūsu labā.

Devero šķita tuvu panikai. Ekselence, jūs pats vēl pirms brīža apgalvojāt, ka es esot pasargāts no kriminālprocesa!

-    Tā tas ir, un tā tam jābūt. Tomēr es nevaru stāvēt malā un neko nedarīt. Uz jums ir norādījuši divi likumsargāšanas pārstāvji. Nevar noliegt, ka Londonā ir notikuši smagi noziegumi. Un tagad viņiem ir liecības…

Pēc ilgāka klusuma brīža ierunājās diplomātiskās misijas padomnieks: Tas nebūtu bezprecedenta gadījums, ja policija izjautātu diplomātiskā korpusa dalībnieku, Vaits teica. Pat es jutos pārsteigts par to, cik ātri šie kungi bija mainījuši savu attieksmi, bet viņi, protams, bija politiķi. Ja pret jums iespējams ierosināt lietu, būtu tikai saprātīgi, ja jūs vismaz piekristu sadarboties, jo kā gan citādi mēs varētu atdot labo slavu jūsu vārdam?

-    Jūsu diplomātiskā aizsardzība būs spēkā arī ārpus šīm sienām, piebilda Išems. Mēs varam piemērot jums Ius transitus innoxii tiesības. Tās ļaus mūsu draugiem no britu policijas jūs iztaujāt, bet jūs tomēr paliksiet ārpus viņu jurisdikcijas.

-    Un tālāk?

-    Pēc tam jūs atkal atvedīs šurp. Ja nebūsiet spējis dot apmierinošus paskaidrojumus, turpmākie lēmumi būs sūtņa ziņā.

-     Bet es nekur nevaru braukt! Jūs taču zināt, ka es nespēju iziet ārā!

-Jūs gaida slēgts transportlīdzeklis, Džonss teica. Varbūt Melnā Marija iedveš bailes parastos noziedzniekos, bet jums tā drīzāk būs patvērums. Tai nav logu, un durvis ir droši nostiprinātas, to es varu jums garantēt. Tā aizvedīs jūs tieši līdz Skotlendjardam.

-    Nē! Es nebraukšu! Devero pagriezās pret Linkolnu, un pirmo reizi es viņa acīs ieraudzīju īstas bailes. Tas ir ļauns triks, ser! Šie vīri nedomā mani izjautāt. Viņi grib mani nogalināt! Viņi abi nav tie, par ko izliekas! Vārdi lauzās no viņa mutes arvien ātrāk

un ātrāk. Vispirms bija Lavels! Tie tikās ar viņu, un nākamajā dienā viņš tika nogalināts pats savā mājā līdz ar visiem pārējiem iemītniekiem! Pēc tam Lelands Mortleiks, cienījams uzņēmējs! Jūsu ekselence viņu noteikti atceras. Tik tikko šie vīri viņu arestēja, viņš gāja bojā no indes. Un tagad viņi ir atnākuši pēc manis! Ja jūs liksiet man doties viņiem līdzi, es nekad netikšu līdz Skotlendjardam bet, ja tikšu, tad nomiršu tur! Viņi mani nogalinās, pirms es iekāpšu viņu Melnajā Marijā! Man nav jāatbild ne par kādiem noziegumiem! Esmu nevainīgs cilvēks. Esmu slims. Jūs to zināt! Es atbildēšu uz jebkādiem jautājumiem, ko jūs man gribētu uzdot, un ļaušu jums pārbaudīt visu manu dzīvi, bet, ja izraidīsiet mani no šejienes, tā būs mana nāve, es jums zvēru! Nepieļaujiet to!

Klarenss Devero izklausījās tik izmisis un izbiedēts, ka es droši vien būtu gribējis viņam ticēt, ja vien skaidri nezinātu, ka tā ir izrāde. Baidījos, ka Linkolns varētu par viņu iežēloties, tomēr sūtnis nolaida skatienu un neteica ne vārda.

-              Mēs neko ļaunu viņam negrasāmies darīt, sacīja Džonss.

-     Dodu jums savu vārdu! Mēs tikai aprunāsimies ar viņu. Ļoti daudz jautājumu ir palikuši bez atbildes. Kad būsim tos noskaidrojuši un dzirdējuši pilnīgu atzīšanos mēs atvedīsim viņu atpakaļ saskaņā ar diplomātiskajiem likumiem. Lords Solsberijs tam ir piekritis. Mums ir vienalga, vai šis cilvēks stājas tiesas priekšā Lielbritānijā vai Savienotajās Valstīs. Mums rūp vienīgi tas, lai viņš neizbēgtu no sekām par saviem darbiem.

-    Tādā gadījumā norunāts! Linkolns teica. Viņš piecēlās kājās un pēkšņi izskatījās ļoti noguris. Henrij, es vēlos, lai jūs nosūtītu uz Skotlendjardu mūsu misijas cilvēku. Viņam jābūt klāt visā pratināšanas laikā, un to drīkst uzsākt tikai pēc viņa ierašanās. Es prasu, lai misters de Vrīzs atgrieztos misijā pirms tumsas iestāšanās!

-     Lai noskaidrotu patiesību, ar vienu dienu var nepietikt.

-    To es saprotu, inspektor Džons. Tādā gadījumā rīt mēs nogādāsim viņu pie jums atpakaļ. Bet ieslodzījumā viņš nepavadīs nevienu nakti.

-     Labi, ser.

Neteicis vairs ne vārda un pat nepaskatījies uz Devero, Linkolns pagriezās un izgāja no istabas.

-     Es nekur nedrīkstu braukt! Es neiešu projām no šejienes! Devero iekrampējās krēsla atzveltnē kā bērns, acis viņam pieplūda asarām, un nākamās minūtes bija tik savādas un pazemojošas, ka neko līdzīgu es savā praksē nespēju atcerēties. Mums nācās atsaukt šurp vēl vairākus darbiniekus un aizvest Devero ar varu. Vaits un Išems satriekti noskatījās, kā trešo sekretāru novelk lejā pa kāpnēm, un, ieraudzījis atvērtās durvis, šņukstošais, nožēlojamais vīrelis sāka brēkt pilnā balsī. Vēl tikai iepriekšējā naktī šis pats cilvēks bija stāvējis mums pretī, savu rokaspuišu ielenkts, un valdonīgi lēmis mums mokpilnu nāvi. Ļoti grūti bija salīdzināt toreizējo Devero ar radījumu, kuru redzējām tagad.

Mūsu palīgi sameklēja apsegu un pārklāja to viņam pāri galvai, lai mēs spētu aiziet līdz vārtiem, aiz kuriem gaidīja Melnā Marija. Vaits nāca mums līdzi. Jūs nedrīkstat sākt nopratināšanu, pirms nav ieradies mūsu pārstāvis!

-     Saprotu.

-    Un jūs parādīsiet misteram de Vrīzam tādu cieņu, kāda pienākas šīs diplomātiskās misijas trešajam sekretāram!

-    Dodu jums savu vārdu.

-     Šovakar mēs tiksimies vēlreiz. Vai ir kaut vai niecīga cerība, ka līdz tam laikam šis gadījums būs noskaidrots?

-     Darīsim visu, kas mūsu spēkos!

Džonss bija nokārtojis vajadzīgo, lai Klarensu Devero aizvestu projām no misijas ēkas. No Skotlendjarda bija ieradušies pieci konstebli, un ikvienu no tiem Džonss bija izvēlējies pats. Nevienam citam nebija atļauts tuvoties šai vietai. Nedrīkstēja riskēt ar to, ka vēlreiz kāds no pūļa raidītu aizturētajam saindētu šautru. Arī noslēpumainais atriebējs, kas bija izglābis mūs no Smitfīldas gaļas tirgus, nedrīkstēja piekļūt sava mērķa tuvumā. Klarenss Devero bija akls un nespējīgs pretoties, un mēs gādājām, lai viņš

atrastos cilvēku aizsargsienas ielenkumā līdz pat brīdim, kamēr nokļūst līdz Melnajai Marijai, kas stāvēja pie pašiem vārtiem. Transportlīdzeklis, masīvs furgons uz četriem riteņiem un patiesībā nevis melns, bet tumši zils -, pirms došanās ceļā bija rūpīgi pārmeklēts, un Džonss jutās pārliecināts, ka Devero, iekāpis tajā, būs pilnīgā drošībā. Durvis bija jau atvērtas, un mēs ar vislielāko piesardzību iebīdījām viņu iekšā. Tur valdīja pilnīga tumsa, un katrā pusē viens otram pretī stiepās divi soli. Jebkuram parastam noziedzniekam tāds pārvietošanās veids liktos atbaidošs, taču likteņa ironija bija tāda, ka Klarenss Devero savas īpašās kaites dēļ tieši tā varēja justies vislabāk. Mēs aizvērām un noslēdzām durvis. Viens no konstebliem uzkāpa uz aizmugurējās platformas un palika tur stāvam visu brauciena laiku. Tiktāl viss bija noticis atbilstoši iecerētajam plānam.

Bijām gatavi aizbraukšanai. Aiz zirgiem, uz Melnās Marijas priekšējās platformas, viens otram blakus apsēdās vēl divi policisti. Tikmēr mēs ar Džonsu iekāpām divričos, kas gaidīja aiz Melnās Marijas, un Džonss satvēra pavadas. Pārējie divi konstebli bija norīkoti iet kājām pirms visiem pārējiem, lai pārliecinātos, ka ceļš ir brīvs. Tāds brauciens prasītu itin daudz laika, taču attālums nebija liels. Katrā ielas stūrī mūs sagaidītu vairāki citi policistitie paši vīri, kuri bija apsargājuši diplomātisko misiju. Es klusībā atskārtu, ka tas viss ļoti atgādina bēru procesiju. Ielu stūros gan mēmā bijībā nestāvēja līdzjūtīgi sērotāji, tomēr mūsu uzsāktais ceļojums bija tikpat svinīgs un drūms.

Amerikas diplomātiskā misija palika aiz muguras. Henrijs Vaits stāvēja pie vārtiem un nopietnu seju vēroja mūsu attālināšanos. Pēc tam viņš pagriezās un iegāja atpakaļ ēkā. Mums izdevās! es iesaucos. Nespēju noslēpt savu atvieglojumu. Pats ļaunākais noziedznieks, kāds jebkad ieradies šajā zemē, ir mūsu rokās, un par to varam pateikties jums un jūsu ģeniālajai attapībai ar bibliotēkas grāmatu! Beidzot viss ir galā!

-    Es par to neesmu tik drošs.

-    Mans mīļais Etelnij, vai tiešām jūs nespējat ne brīdi nomierināties? Es jums saku: mēs esam uzvarējuši! Jūs esat uzvarējis! Skatieties, mēs taču braucam!

-    Un tomēr es nevaru saprast…

-    Ko? Vai tiešām jūs joprojām šaubāties?

-    Ne tikai šaubos. Te kaut kas nesaskan. Te vispār nekas nesaskan. Ja vien…

Viņš aprāvās. Mums priekšā policijas konstebls sparīgi pievilka pavadas. Kāds zēns negaidīti šķērsoja ielu, stumdams ķerru ar dārzeņiem, un nosprostoja mums ceļu, jo ķerras ritenis, šķiet, bija iesprūdis grambā. Viens no policistiem aizsteidzās pie viņa, lai palīdzētu atbrīvot ceļu.

Zēns paskatījās augšup. Tas bija Perijs, kas šoreiz bija ģērbies noskrandušā, ar jostu apsietā tunikā. Vēl pirms brīža viņa rokas bija tukšas, bet tagad viņš izslēja tās gaisā, un saules staros iemirdzējās ķirurga nazis, ar kuru viņš man nesen bija draudējis. Neteicis ne vārda, viņš trieca to lejup. Policists nokrita asiņu peļķē. Tajā pašā brīdī atskanēja šāviens skaņa bija tāda, it kā kāds plēstu papīru, un policists, kurš turēja Melnās Marijas zirgu pavadas, sāniski novēlās zemē un palika guļam uz ceļa. Atskanēja vēl viens šāviens, un viņam blakus nokrita otrs policists. Viens no zirgiem saslējās pakaļkājās un uztriecās virsū otram. No veikala iznāca kāda sieviete un iekliedzās vēl un vēlreiz. Kariete, kas brauca no pretējās puses, strauji nogriezās uz ietves, gandrīz nogāžot viņu zemē, un ietriecās žogā.

Etelnijs Džonss bija izrāvis revolveri. Acīmredzot pretēji visiem noteikumiem viņš bija to ienesis diplomātiskās misijas ēkā un visu laiku nēsājis sev kabatā. Džonss pacēla ieroci un tēmēja uz zēnu.

Arī es izrāvu savu revolveri. Džonss paskatījās uz mani, un viņa skatienā es izlasīju satriektību, izmisumu un visbeidzot neizbēgamu pakļaušanos liktenim.

-    Man ļoti žēl! es teicu un iešāvu viņam galvā.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA. Noskaidrojas patiesība

Mans mīļais lasītāj, tev var likties, ka esmu tevi piemānījis, kaut gan, godīgi sakot, tu man nemaz neesi īpaši mīļš; katrā ziņā es esmu centies pēc iespējas vairīties no jebkādas maldināšanas. Proti, es neesmu melojis. Vismaz droši varu teikt, ka es neesmu melojis tev. Varbūt tas ir interpretācijas jautājums, tomēr pastāv milzīga atšķirība, piemēram, starp “Es esmu Frederiks Čeiss” un “Ļaujiet pateikt, ka mans vārds ir Frederiks Čeiss”, kā tiku uzrakstījis ar rakstāmmašīnu šī vēstījuma pirmajā lappusē. Vai es jebkad teicu, ka līķis Meiringenā uz akmens plātnes ir Džeimss Moriartijs? Nē. Es tikai sacīju, turklāt gluži patiesīgi, ka tāds vārds bija rakstīts uz plāksnītes, kas piesieta mirušajam pie plaukstas locītavas. Līdz šim brīdim tev, lasītāj, jau būtu vajadzējis aptvert, ka tieši es pats, šī stāsta autors, esmu profesors Džeimss Moriartijs! Frederiks Čeiss eksistēja vienīgi manā fantāzijā… un varbūt arī tavējā. Tev par to nevajadzētu brīnīties. Kurš no abiem vārdiem ir rakstīts uz šīs grāmatas vāka?

Visu šo laiku es esmu bijis pedantiski godīgs, kaut arī tikai pats savas izklaidēšanās pēc. Ne reizes neesmu attēlojis emocijas, kuras nebūtu jutis. Esmu tev darījis zināmus pat savus sapņus. (Vai Frederiks Čeiss būtu varējis sapnī slīkt Reihenbahas ūdenskritumā? Diezin vai! Esmu aprakstījis savas domas un uzskatus tieši tādus, kādi tie bija. Man patiešām patika Etelnijs Džonss, un es pat centos atrunāt viņu no šīs lietas izmeklēšanas, kad

uzzināju, ka viņš ir precējies. Es patiešām uzskatīju viņu par spējīgu cilvēku kaut gan viņa spējām neapstrīdami bija savas robežas. Piemēram, viņa maskēšanās mēģinājumi bija gluži vienkārši smieklīgi. Kad viņš centās izlikties par pirātu vai zvejnieku tas bija todien, kad mēs devāmies uz Blekvola līci, es viņu ne tikai tūlīt pazinu; man bija krietni jāpiepūlas, lai nesāktu smieties pilnā kaklā. Esmu rūpīgi pārdomājis katru pierakstīto vārdu gan savējo, gan ikviena cita teikto vārdu. Laiku pa laikam esmu bijis spiests dažu labu sīkumu noklusēt, taču neesmu pielicis klāt neko izdomātu. Smalka spēlīte, tu varētu sacīt, mans lasītāj, taču visa šī garā rakstīšana man ir bijusi bezgala nogurdinoša neskaitāmas stundas, klabinot rakstāmmašīnu, kas galu galā izrādījās nespējīga pienācīgi reģistrēt septiņdesmit trīs tūkstoš astoņsimt piecus vārdus (man piemīt savdabīgs talants darba gaitā saskaitīt un atcerēties katru uzrakstīto vārdu. Daži taustiņi ir saķīlējušies, un burts “e” ir tiktāl padzisis, ka to nav iespējams izlasīt. Kādu dienu tas viss būs jāpārraksta citam cilvēkam. Manam senajam ienaidniekam Šerlokam Holmsam patiešām ļoti laimējās, ka viņam bija savs Vatsons, šis uzticamais piedzīvojumu hronists, bet es tādu greznību nevarēju atļauties. Es zinu, ka šis darbs netiks publicēts manas dzīves laikā, un varbūt tas vispār nekad neieraudzīs dienasgaismu. lāda ir manas profesijas daba.

Tagad man jādod daži paskaidrojumi. Mēs esam kopīgi atceļojuši līdz šai vietai, un mums jātiek skaidrībā, pirms dodamies katrs uz savu pusi. Es esmu noguris. Man šķiet, ka jau līdz šim esmu uzrakstījis pietiekami daudz, tomēr man jāatgriežas sākumā patiesībā pat vēl agrāk par sākumu -, lai saliktu visu pa vietām. Man prātā nāk geštalta teorija, ko izvirzīja Kristiāns fon Ērenfelss savā aizraujošajā darbā Ьber Gestaltsqualitдten gadījās tā, ka es to lasīju tieši vilcienā uz Meiringenu, un kas savdabīgi analizē sakarību starp smadzenēm un acīm. Pastāv optiska ilūzija, kas ir kļuvusi plaši pazīstama. Jums šķiet, ka jūs redzat svečturi. Pēc tam, ieskatoties uzmanīgāk, jūs aptverat, ka īstenībā tie ir divi

cilvēki, kas skatās viens otram pretī. Daudzējādā ziņā šeit aprakstītais ir bijis līdzīgs vingrinājums tiesa, nebūt ne tik triviāls.

Kāpēc es biju Meiringenā? Kāpēc man vajadzēja notēlot pašam savu nāvi? Kāpēc es satikos ar inspektoru Etelniju Džonsu un kļuvu par viņa ceļojuma biedru un draugu? Pagaidiet brītiņu, līdz es iedegšu elektrisko spuldzi un ieliešu sev vēl vienu brendiju. Tā, tagad esmu gatavs turpināt.

Es biju noziedznieku pasaules Napoleons. Pirmais mani tā nodēvēja Šerloks Holmss, un es atļaušos būt gana nekautrīgs, lai atzītos, ka man šāds apzīmējums šķita ļoti glaimojošs. Diemžēl, kad tuvojās 1890. gada nogale, man nebija ne jausmas, ka drīz sāksies mana trimda Svētās Helēnas salā. Daži pieticīgie fakti, ko viņš pastāsta par manu dzīvi, galvenajos vilcienos ir pareizi, un man nav nodoma šeit tos īpaši papildināt. Es patiešām biju viens no diviem dvīņubrāļiem, kuri nāca pasaulē cienījamā ģimenē Balinasloe pilsētiņā Galvejas grāfistē. Mans tēvs bija advokāts, bet, kad man bija vienpadsmit vai divpadsmit gadu, viņš iesaistījās Īrijas Republikas brālībā un, apzinādamies, cik bīstamā situācijā tas viņu var novest, nolēma aizsūtīt mūs abus ar brāli uz Angliju, lai mēs tur pabeigtu izglītību. Es mācījos Holla Akadēmijā Vadingtonā, kur uzrādīju izcilas zināšanas astronomijā un matemātikā. Pēc tam iestājos Karalienes koledžā Korkas grāfistē, kur studēju pie izcilā Džordža Būla un, pateicoties tieši viņa vadībai, divdesmit viena gada vecumā publicēju savu traktātu par Binominālo teorēmu, kas varu ar lepnumu paziņot izpelnījās ievērojamu atbalsi visā Eiropā. Pēc tam man piedāvāja vadīt matemātikas katedru universitātē, kas kļuva par pamatīga skandāla norises vietu un mainīja manu turpmāko dzīves gaitu. Neesmu iecerējis sīkāk izgaismot šī skandāla konkrēto dabu, tomēr atzīšos, ka nelepojos ar to, kas toreiz notika. Kaut gan brālis nostājās manā pusē, vecāki pēc tam ar mani nekad vairs nerunāja.

Šim cilvēkam ir iedzimta tieksme uz taisni velnišķīgu nežēlību. Viņa dzīslās rit noziedznieka asinis…

To rakstīja Holmss vai Vatsons taču viņi ļoti maldījās, un mani vecāki justos gauži satriekti, ja būtu to lasījuši. Kā jau teicu, viņi bija cienījami cilvēki, un manā plašajā dzimtas ciltskokā nekad nav manītas nevēlamas uzvedības pazīmes. Iespējams, maniem lasītājiem būs grūti noticēt, ka parasts pedagogs varētu tīši un apzināti izvēlēties noziedznieka karjeru, tomēr šajā gadījumā notika tieši tā. Tolaik es strādāju par privātskolotāju Vuličā, un, kaut gan tā ir patiesība, ka prāva daļa manu audzēkņu bija kadeti no Karaliskās Militārās akadēmijas tā atradās manas dzīvesvietas tuvumā -, es tomēr nebiju gluži “armijas spēku audzinātājs”, kā tika apgalvots. Viens no šiem audzēkņiem, jauks un centīgs puisis, vārdā Rodžers Pilgrims, vispirms bija iedzīvojies azartspēļu parādos un pēc tam sapinies ar kaut kādu kundziņu kompāniju. Kādu vakaru viņš pavisam izmisis atnāca pie manis. Viņu nebiedēja policija: viņa paša banda bija vērsusies pret viņu itin niecīgas naudas summas dēļ, ko viņš it kā esot tiem parādā, un Pilgrims visā nopietnībā ticēja, ka tie viņu saraustīs gabalos. Es diezgan negribīgi piekritu aizlikt vārdu viņa labā.

Tieši tad es izdarīju atklājumu, kas otrreiz mainīja manu dzīvi, proti, ka noziedznieku pasaule zagļi, kramplauži, viltotāji un krāpnieki, kas bija apsēduši Londonu, visi ir neglābjami nejēgas. Man bija licies, ka es varētu no viņiem baidīties. Taču izrādījās, ka vairāk iemesla bailēm būtu, ejot cauri aitu baram. Es tūlīt redzēju, kā viņiem satriecoši pietrūkst: tā bija organizatora roka, un, būdams matemātiķis, es sapratu, ka esmu ideāli piemērots šim uzdevumam. Ja man izdotos ieviest tādu pašu disciplīnu viņu nelikumīgajās izdarībās, kādu spēju ienest binomiālajos koeficientos, es radītu spēku, kas var pārņemt pasauli. Sacīšu atklāti: kaut gan vispirmām kārtām mani vilināja intelektuālais uzdevums, es jau tobrīd domāju arī par personīgo peļņu, jo man bija apnicis dzīvot no rokas mutē.

Man vajadzēja nedaudz vairāk par trim gadiem, lai sasniegtu savu mērķi, un varbūt kādreiz es aprakstīšu šīs norises, kaut gan

tas, atklāti runājot, nav īpaši ticams. Neatkarīgi no jebkādiem citiem apsvērumiem es nekad neesmu tiecies skaļi daudzināt savus panākumus. Mans kredo vienmēr ir bijis anonimitāte jo kā gan lai policija spētu izsekot cilvēku, kura esamība viņiem vispār nav zināma? Pateikšu tikai to, ka Rodžers Pilgrims palika kopā ar mani un nodrošināja fizisko atbalstu tas ir, pārliecināšanu -, bez kā reizēm nevarēja iztikt, lai gan mēs ļoti reti ķērāmies pie vardarbības. Mēs necienījām Klarensa Devero un viņa bandas smagās rokas paņēmienus. Ar Rodžeru Pilgrimu mēs kļuvām tuvi draugi. Es biju līgavaiņa vedējs viņa kāzās un joprojām atceros dienu, kad viņa sieva laida pasaulē pirmo bērnu Džonatanu. Un te nu mēs atgriežamies stāsta sākumā.

Kad tuvojās 1890. gada beigas, es dzīvoju ērti un apmierināti un biju pārliecināts, ka mana augšupeja turpināsies. Londonā nebija neviena noziedznieka, kurš nestrādātu manā labā. Protams, lai to panāktu, nebija trūcis arī asinsizliešanas, taču ap to laiku viss bija norimis un nepatīkamais darbs palicis aiz muguras. Pat zemiskākie un aprobežotākie noziedznieki bija sapratuši, ka viņiem daudz izdevīgāk ir darboties manā aizsardzībā. Jā, es ņēmu sev krietnu tiesu no viņu ieguvumiem, bet, ja apstākļi iegrozījās viņiem nevēlamā virzienā, es vienmēr biju sasniedzams, gatavs aizsargāt vai samaksāt drošības naudu. Un es varēju būt ļoti noderīgs. Kramplauzim jāsameklē piemērota mantu slēptuve? Krāpnieks meklē saprotošu tiesnesi? Es savedu kopā vajadzīgos cilvēkus un atvēru durvis vārda plašākajā nozīmē.

Protams, eksistēja tāds cilvēks kā Šerloks Holmss. Pasaules izcilākais konsultējošais detektīvs nevarēja paslīdēt garām manai uzmanībai, bet dīvainā kārtā es daudz par viņu nedomāju. Vai man bija kāds sakars ar bezjēdzīgo Mesgreivu dzimtas rituālu vai tikpat neticamo Četru Zīmi? Kāda man daļa gar lorda Sent-Saimona laulībām vai banālo Bohēmijas skandālu? Es zinu, Vatsons lika jums domāt, ka mēs esam nāvīgi ienaidnieki. Nūjā, tas laikam veicināja viņa sacerējumu noietu. Tomēr patiesība bija tāda, ka

mēs abi darbojāmies itin nošķirtās jomās un pat varējām nekad nesatikties, ja vien mūsu saskarsmi nebūtu izraisījis viens konkrēts notikums.

Šis notikums bija Klarensa Devero ierašanās Anglijā kopā ar viņa uzticamo svītu Edgaru un Lelandu Mortleikiem un Skočiju Lavelu. Viss, ko es Etelnijam Džonsam pastāstīju par šiem cilvēkiem, bija patiesība. Viņi bija nelietīgi noziedznieki, kas Amerikā guvuši spožus panākumus. Tomēr nepatiess bija mans apgalvojums, ka šie cilvēki braukuši šurp, lai apvienotu spēkus ar mani. Tieši otrādi viņi atceļoja uz Angliju tādēļ, lai mani likvidētu, lai pārņemtu manu kriminālās pasaules impēriju, un turpmākajos mēnešos pēc ierašanās viņi darbojās ar tādu ašumu un mežonību, kas mani pārsteidza gluži nesagatavotu. Izmantodami visnelietīgākos paņēmienus, viņi pavērsa manus piekritējus pret mani. Ikvienu, kurš mēģināja iebilst, viņi nogalināja, turklāt pēc iespējas asiņainākā veidā, lai brīdinātu un iebiedētu visus pārējos. Viņi izmantoja pret mani arī policijas informatorus, pienesdami ziņas gan Skotlendjardam, gan Šerlokam Holmsam, tāpēc es biju spiests cīnīties trijās frontēs. Lūk, kas mēdz notikt ar zagļu goda kodeksu! Varbūt es biju kļuvis pārāk pašpaļāvīgs. Skaidrs, ka šādai situācijai nebiju gatavs. Tomēr savai aizstāvībai varu sacīt vismaz vienu: viņi nebija džentlmeņi, nebija goda vīri. Viņi bija amerikāņi. Krietnas spēles noteikumi un civilizēta uzvedība, ko es vienmēr esmu atbalstījis, viņiem nenozīmēja neko.

Kā jau sacīju iepriekš, noziedznieki ir lieli nejēgas. Vēl varētu piebilst, ka viņus vienmēr un visur vada tikai savtīgas intereses. Ļoti drīz mani agrākie biedri apjauta, no kuras puses pūš vējš, un, kā mēdz sacīt, pielāgojās apstākļiem. Mani tuvākie padomdevēji cits pēc cita novērsās no manis. Diez vai es varu viņiem pārmest. Droši vien viņu vietā es būtu darījis to pašu. Lai nu kā, aprīļa sākumā es neticamā kārtā aptvēru, ka esmu kļuvis gandrīz vai par bēgli. Mana vienīgā priekšrocība bija tāda, ka Klarensam Devero nebija ne jausmas, kāds es izskatos, un viņš mani nevarēja atrast. Ja tas būtu izdevies, viņš būtu mani nogalinājis.

Tajā laikā man bija palikuši tikai trīs uzticami sabiedrotie. Tie visi ir jau parādījušies līdzšinējā stāstījumā.

Izcilākais šīs trijotnes vidū laikam bija Peregrīns, Persijs jeb Perijs. Lai cik grūti vai pat neiespējami būtu tam noticēt, viņš bija sācis dzīvi kā Lomondas hercoga jaunākais dēls un gluži likumīgā kārtā būtu mantojis ērtu, pat pārlieku lolotu dzīvi, ja nebūtu padevies negantai dumpības tieksmei Edinburgas privātskolā, kurp bija aizsūtīts septiņu gadu vecumā. Šo iestādi pārvaldīja jezuīti, kas vienlīdz dāsni aplaimoja savus audzēkņus ar Bībeles mācību un žagariem, un pēc nedēļas Perijs no turienes aizbēga, lai dotos uz dienvidiem, proti, uz Londonu. Viņa izmisušie vecāki uzsāka valsts mēroga meklēšanu un piedāvāja milzīgu atlīdzību tam, kurš sniegtu ziņas par viņu dēla atrašanās vietu, bet, ja zēns ir apņēmies, ka neviens viņu nedrīkst atrast, tad neviens viņu arī neatradīs, un Perijs līksmi nozuda britu metropoles džungļos, nakšņojot patiltēs un pavārtēs kopā ar tūkstošiem citu bērnu, kuri tādā vai citādā veidā pamanījās sadabūt šajā pilsētā iztikas līdzekļus. Neilgu laiku un tā ir īpaša likteņa ironija! viņš bija “Beikerstrītas slepenpolicistu vienības” loceklis, viens no ielas zeņķiem, kuri pelnījās, darbojoties pēc Šerloka Holmsa norādījumiem, taču ienākumi bija pārāk niecīgi, turklāt Perijs drīz vien secināja, ka viņam labāk patīk noziedzības pasaule. Man šis zēns ļoti patika, tomēr jāatzīst, ka viņam piemita dažas itin satraucošas iezīmes; varbūt tās bija sekas daudzajām tuvu radinieku laulībām Lomondu dzimtas ietvaros. Es iepazinos ar Periju, kad viņam bija vienpadsmit gadu, un, cik man zināms, jau tolaik viņš bija izdarījis vismaz divas slepkavības. Pēc tam kad es pieņēmu viņu savā dienestā, viņš nogalināja cilvēkus arvien biežāk to nebija iespējams novērst un man ar nožēlu jāpiebilst, ka viņa neparastā asinskāre bija man itin noderīga. Periju parasti neviens nepamanīja. Viņš izskatījās pēc gluži ikdienišķa, gaišmataina, patukla bērna, un, tā kā viņam ļoti patika maskēties, pārģērbties un spēlēt dažādas lomas, viņš prata ielavīties gandrīz jebkurā

telpā un jebkurā situācijā. Manī viņš atrada savu dzīves aicinājumu. Neteikšu, ka es būtu kļuvis viņam par otro tēvu, tas būtu pārlieku bīstami, jo Perijam piemita instinktīvs naids pret jebkādu dominējošu personu un viņš to bez vilcināšanās būtu nogalinājis. Tomēr savā ziņā mēs bijām itin tuvi draugi.

Par pulkvedi Sebastianu Moranu man daudz nav jāstāsta. Esmu aprakstījis viņu jau iepriekš, un doktors Vatsons jums dos jebkādu papildu informāciju, ko varētu vēlēties. Viņš bija studējis ītonā un Oksfordā, viņš bija karavīrs, azartspēļu cienītājs, izcils mednieks un vēl izcilāks snaiperis. Morans daudzus gadus bija mans virsleitnants. Mēs nekad nekļuvām draugi. Viņš gluži vienkārši nebija tāds cilvēks. Ņemot vērā viņa rupjo izturēšanās veidu un gandrīz nekontrolējamās niknuma lēkmes, jābrīnās, ka viņš turējās kopā ar mani kaut vai tik ilgu laiku, un, patiesību sakot, viņš to darīja tikai tāpēc, ka es maksāju viņam dāsnu algu. Sebastians Morans nekad nebūtu piebiedrojies Klarensam Devero, jo viņam bija izteiktas antipātijas pret amerikāņiem patiesībā pret daudziem svešzemniekiem -, un tas bija jūtams jau no paša sākuma. Ja atgādināšu jums, ka viņa izvēlētais ierocis bija gaisa bise ar trokšņu slāpētāju vācu mehāniķa Leopolda fon Herdera izgudrojums -, jūs varbūt paši izpratīsiet viņa lomu šajā stāstā.

Visbeidzot man jāatgriežas pie Džonatana Pilgrima, mana senā audzēkņa Rodžera Pilgrima dēla. Mēs ar viņa tēvu bijām aizgājuši katrs savu ceļu viņš bija izvēlējies priekšlaikus atvaļināties un apmesties Braitonā. Mūsu kopējās sadarbošanās laikā viņš bija kļuvis par turīgu vīru, un viņa sieva jau no paša sākuma baiļojās par viņu, tāpēc es nejutos īpaši pārsteigts un biju tikai mazlietiņ skumdināts, kad viņš lūdza atļauju aiziet no mūsu kopīgajiem darījumiem. Meistarīga kriminālās pasaules organizatora dzīvē ir ļoti maz draugu un ļoti maz cilvēku, kuriem var uzticēties, un viņš bija gan viens, gan otrs. Tomēr mēs turpinājām palaikam sarakstīties, un pēc sešpadsmit gadiem viņš atsūtīja man savu dēlu, kas bija izaudzis par tādu pašu kaprīzu stūrgalvi,

kāds savulaik bija viņa tēvs. Ko viņa māte domāja par šo neparasto mācekļa jomas izvēli, es nekad neuzzināšu, taču Rodžers bija sapratis, ka Džonatans pievērsīsies noziedzībai neatkarīgi no tā, vai tas notiks manā vadībā vai bez manis, un nolēmis, ka labāka izvēle ir turēties kopā ar mani. Džonatans bija ļoti izskatīgs jauneklis, un viņa atklātība un sirsnība vienkārši nevarēja neiepatikties. Līdz pat šai dienai es nožēloju, ka sava izmisīgā stāvokļa dēļ ļāvu viņam iespiesties Klarensa Devero iekšējā uzticamo personu lokā. Viss, ko esat lasījuši šajā stāstā, un viss, ko esmu darījis turpmāk, sākās ar viņa noslepkavošanu.

Nevaru pat pasacīt, cik vientuļš un nelaimīgs es jutos, ieraudzīdams Džonatana līķi Haigeitā, kur bijām norunājuši satikties, lai viņš nodotu man visu pēdējā laikā savākto informāciju. Mani dziļi satrieca viņa nāve un tas, kā viņš bija sasaistīts un pēc tam nogalināts. Kad nometos ceļos viņam blakus, asarām līstot pār vaigiem, es sapratu, ka Klarenss Devero ir mani pārspējis un mans liktenis ir strauji sasvēries lejup. Es biju zaudējis. Varēju bēgt projām no šīs zemes. Varēju darīt sev galu. Ilgāk neko tādu es vairs nespēju paciest.

lādām muļķīgām iedomām es ļāvu vaļu varbūt četras vai piecas sekundes. Pēc tam tās nomainīja niknums un atriebības alkas, kas pārņēma mani no galvas līdz kājām, un tieši tajā brīdī manā prātā dzima tik pārdrošs un negaidīts plāns, ka man vairs nebija nekādu šaubu: tam ir jāizdodas! Atcerieties, kādos apstākļos es biju nokļuvis. Man bija pulkvedis Sebastians Morans, un man bija zēns, bet nebija neviena cita, no kā gaidīt palīdzību, un mūsu trijotne bija bezcerīgi mazākā skaitā. Visi mani agrākie līdzbiedri bija pārvilkti pretējā nometnē. Vēl ļaunāk: man nebija nekādu iespēju atrast Klarensu Devero, jo viņš, tāpat kā es, vienmēr bija pratis paslēpt sevi no publikas acīm. Pateicoties Pilgrimam, es biju uzzinājis par Mortleikiem un viņu Bostoniešu klubu. Tomēr es zināju arī to, ka neviens bandas dalībnieks nenodos savu vadoni manās rokās. Pilgrims bija man norādījis ari uz Skočiju

Lavelu, kas dzīvoja netālu no vietas, kur tika atrasts Džonatana līķis, taču Skočijs bija ārkārtīgi piesardzīgs vīrs. Viņa nams bija gluži kā cietoksnis. Viņu būtu iespējams nogalināt, bet vispirms man vajadzēja viņam piekļūt, izdabūt no viņa jebkādu informāciju, kas ļautu sagūstīt visu pārējo bandu.

Un ja nu es iesaistītu sava mērķa īstenošanā Skotlendjardu un visus tā resursus? Vai varētu atrast iespēju kaut kā izmantot viņus, lai iznīcinātu savu ienaidnieku, darbojoties no iekšienes, nevienam no iesaistītajiem spēkiem nezinot, kas es esmu? Paši izcilākie matemātiskie atklājumi piemēram, diagonālargumenta vai ordināro punktu teorija, allaž ir dzimuši spējas iedvesmas brīdī. Tā notika arī ar manu spožo ideju. Man vajadzētu mirt neapšaubāmā un atcerēšanās cienīgā veidā, bet pēc tam es atgrieztos dzīvē kā gluži jauns tēls. Es izmantotu Metropolitēna policiju, lai tā izdara darāmo manā vietā, un pats paslēptos viņu vidū, tverdams katru izdevību, kas gadītos ceļā. Protams, es nevarētu izlikties par detektīvu. Manus personības datus pārbaudīt būtu ļoti viegli. Bet ja nu es būtu ieradies no tālienes? Un gandrīz acumirklī manas domas pievērsās Ņujorkas Pinkertona aģentūrai. Būtu taču gluži saprotami, ja Pinkertona cilvēki sekotu Klarensam Devero un viņa pavadoņiem uz Angliju. Turklāt abu aģentūru labi pazīstamā nevēlēšanās sadarboties nāktu man tikai par labu. Ja es uzrādītu vajadzīgos dokumentus un datus, neviens taču neiedomātos turēt mani aizdomās vai apšaubīt manas tiesības atrasties šajā vietā.

Vispirms es ieliku Džonatana Pilgrima kabatās dažus būtiski svarīgus papīrus, tostarp arī Bostoniešu kluba adresi. Tos vajadzēja atrast policijai. Pēc tam sagatavojos pats savai nāvei. Šķita gandrīz uzjautrinoši iesaistīt plānā Šerloku Holmsu, bet kurš gan vēl labāk varētu palīdzēt man pēdējo reizi paklanīties publikas priekšā? Gandrīz droši varu sacīt, ka Holmss pat nenojauta, cik daudz viņam izmeklēšanā ir palīdzējis Klarenss Devero. Trīs reizes janvārī, februārī un martā Holmss bija šķērsojis manu

ceļu, un es zināju, ka viņš ir sagatavojis sīku aprakstu par manu darbību, ko gatavojās drīzumā iesniegt policijai. Aprīļa beigās ierados pie viņa Beikerstrītas dzīvoklī. Es baidījos vienīgi no tā, ka viņš var būt uzzinājis par manu izmisīgo stāvokli un ka mana vara īstenībā kļuvusi pavisam niecīga, taču tas, par laimi, nebija noticis. Šerloks Holmss ticēja, ka es esmu tas, kas izliekos esam, atriebīgs un bīstams ienaidnieks, kas apņēmies novākt viņu no skatuves.

Turklāt es gribu pieminēt, ka biju spēris dažus elementārus piesardzības soļus, pirms riskēju tikties ar Holmsu vaigu vaigā, un brīnos, ka Holmss to neaptvēra, jo viņš zināja, cik svarīga man vienmēr ir bijusi anonimitāte. Parūka, nedaudz pūdera, sakumpuši pleci un kurpes, kas īpaši veidotas, lai šķietami pagarinātu augumu. Holmss nebija vienīgais meistars pārvērtību mākslā, un mani sajūsmina tas fakts, ka viņš Vatsonam bija aprakstījis manu ārieni pavisam neatbilstoši īstenībai: “ārkārtīgi garš un vājš, ar stipri izliektu baltu pieri”. Tobrīd es vēl nevarēju zināt, kā iegrozīsies apstākļi, un tādā veidā vienmēr esmu sagatavojies jebkurai nejaušībai.

Man nav vajadzības atkārtot mūsu sarunu. To jau ir izdarījis doktors Vatsons. Piebildīšu tikai, ka pēc mūsu tikšanās Holmss sāka baiļoties par savu dzīvību un es pastiprināju šīs bailes ar vairākiem uzbrukumiem, kas visi bija paredzēti nevis nogalināšanai, bet iebiedēšanai.

Holmss rīkojās tieši tā, kā es biju cerējis. Viņš nosūtīja inspektoram Patersonam manu agrāko biedru sarakstu, nezinādams, ka tagad tie visi strādā Devero labā, un pēc tam aizbēga uz Eiropas kontinenta daļu. Kopā ar Periju un pulkvedi Moranu es viņam sekoju, gaidīdams izdevību īstenot sava plāna pirmo kulminācijas brīdi. Tas notika Meiringenā pie Reihenbahas ūdenskrituma.

Biju pareizi uzminējis, ka viņš noteikti apmeklēs šo baiso vietu. Tāda bija Šerloka Holmsa daba. Neviens ceļotājs, pat tāds, kas baidās par savu dzīvību, nespēj paiet tai garām, nepaskatījies lejup

trakojošajos ūdeņos. Es ierados tur pirms viņa, izstaigāju šauro taku un tūlīt sapratu, ka esmu atradis vajadzīgo norises vietu. Tā bija bīstama. Par to es ne mirkli nešaubījos. Taču man patīk domāt, ka vienīgi matemātiķis spēj palikt dzīvs šķietami nāvējošā kritienā pretī mutuļojošai straumei. Kurš gan cits spētu tik rūpīgi aprēķināt visus nepieciešamos leņķus, krītošā ūdens daudzumu, precīzo kritiena ātrumu un iespējas nenoslīkt vai nenosisties pret akmeņiem?

Nākamajā dienā, kad Holmss un Vatsons devās projām no Englischer Hof, viss jau bija sagatavots. Pulkvedis Morans bija paslēpies augstu virs ūdenskrituma drošībai, ja kaut kas noietu greizi. Perijs, kas varbūt pārlieku dedzīgi iejutās savā lomā, bija pārģērbies par šveiciešu zēnu. Es pats gaidīju tuvumā, paslēpies kraujas malā. Atnāca Holmss un Vatsons, un Perijs iedeva Vatsonam vēstuli, kuru it kā rakstījis viesnīcas saimnieks, aicinādams viņu atpakaļ uz viesnīcu. Holmss palika viens. Tajā brīdī no paslēptuves iznācu es, un pārējais, kā mēdz sacīt, pieder labi zināmai vēsturei.

Mēs pārmijām dažus vārdus. Mēs sagatavojāmies noslēgumam. Tikai neiedomājieties ne mirkli, ka es jutos pilnīgi pārliecināts par gaidāmo veiksmi. Ūdens draudīgi brāzās lejup, un visapkārt slējās asi klinšu zobi. Es ar prieku būtu apsvēris jebkādu citu iespēju, ja vien tāda būtu. Taču man bija šķietami jāmirst, un, paturēdams to prātā, es, protams, ļāvu Holmsam uzrakstīt savu atvadu vēstuli. Jutos mazliet izbrīnījies, ka viņš vēlas reģistrēt to, kam paredzams notikt, bet tobrīd man nebija ne jausmas, ka patiesībā mēs abi grasāmies notēlot savu nāvi, šī situācija man tagad, atskatoties atpakaļ, šķiet mazliet dīvaina. Tomēr visvairāk man vajadzēja tieši Holmsa apliecinājumu, tāpēc es noskatījos, kā viņš atstāj uzrakstīto vēstuli blakus savam alpīnista spieķim, un tad pienāca dramatiskais brīdis, kad mēs abi saķērāmies un sākām lauzties kā divi Londonas Atlētu kluba cīkstoņi. Šī bija visa mana piedzīvojuma nepatīkamākā daļa, jo man nekad nav paticis

cilvēku fiziskais kontakts, turklāt Holmss stipri oda pēc tabakas. Jutos patiešām pateicīgs, kad viņš beidzot izmantoja savas bartitsu cīņas prasmes un pārsvieda mani pāri bezdibeņa malai.

Tas gandrīz bija mans gals. Bezgalīgais lidojums, kas sākās gluži vai no debesīm un beidzās ūdenī, kur nav iespējams elpot, bija dīvains un baismīgs pārbaudījums. Es biju akls. Ausīs skanēja ūdens dārdoņa. Kaut gan es biju precīzi aprēķinājis, cik sekunžu vajadzēs, lai sasniegtu gultnes dibenu, man šķita, ka karājos starp debesīm un zemi veselu mūžību. Neskaidri apjautu klintsakmeņus, kas traucās man pretī, un pat pieskāros tiem ar vienu kāju, tiesa, pavisam viegli, jo citādi kauls būtu sadauzīts šķembās. Visbeidzot ielidoju ledainajā ūdenī, viss gaiss tika iztriekts no manām plaušām, un es riņķoju, virpuļoju, gluži vai atdzimu no jauna tādā kā pēcnāves dzīvē. Kaut kur apziņas dziļumos es aptvēru, ka esmu palicis dzīvs, taču nedrīkstēju uznirt virspusē, jo Holmss varbūt vēroja notiekošo. Biju pieteicis pulkvedim Moranam, lai tas piesaista Holmsa uzmanību un pēc iespējas novērš viņu no lūkošanās lejup, sviežot uz viņa pusi nelielus akmeņus, un, kamēr Morans cītīgi pildīja manus norādījumus, es aizpeldēju līdz krastam, kur drebēdams un pārguris iztrausos no ūdens un sameklēju ciešamu paslēptuvi.

Cik savādi nudien, pat smieklīgi! šķiet tas, ka mēs abi ar Šerloku Holmsu izmantojām vienu un to pašu gadījumu, lai pazustu no pasaules; es to darīju iepriekš aprakstīto iemeslu dēļ, bet viņš…? Uz šo jautājumu man nav apmierinošas atbildes. Protams, ir skaidrs, ka Holmsam bija pašam savs plāns un ka viņš vēlējās palikt neredzams turpmākos trīs gadus, kuri kļuva pazīstami ar nosaukumu “lielais pārrāvums”, un mani nemitīgi mocīja doma, ka viņš uzradīsies no jauna, jo es gandrīz vienīgais visā pasaulē zināju, ka Šerloks Holmss ir palicis dzīvs. Brīdi man pat radās aizdomas, ka tieši viņš Heksama viesnīcā varētu būt iekārtojies istabā blakus manējai un tieši viņa klepošana nakts tumsā man ir traucējusi aizmigt. Kur Holmss visu šo laiku uzturējās un

ko viņš darīja pēc atgriešanās Londonā? Es to nezināju, un mani tas īpaši neinteresēja. Svarīgi bija tikai tas, lai viņš neiejauktos manos plānos, un es jutos ļoti atvieglots, ka man vairs nevajadzēja viņu redzēt.

Tagad bija vajadzīgs tikai viens: lai manu vienu ieņemtu mironis pēdējais pierādījums šajā notikumā. Es tādu biju jau sagatavojis. Tajā pašā rītā biju saskrējies ar kādu vietējo iedzīvotāju, kurš atgriezās no Rozenlaues ciemata. Biju noturējis viņu par laukstrādnieku vai ganu, taču izrādījās, ka tas ir Francs Hircels, Englischer Hof viesnīcas šefpavārs. Gadu un fiziskās ārienes ziņā viņš bija man diezgan līdzīgs, un es izjutu zināmu nožēlu, nogalinādams šo cilvēku. Dzīvības laupīšana man nekad nav sagādājusi prieku, jo īpaši tad, ja attiecīgais cilvēks ir nevainīgs garāmgājējs, un Hircels tāds neapšaubāmi bija. Tomēr manas vajadzības nepārprotami bija pirmajā vietā. Mēs ar Periju ieģērbām viņu drānās, kas bija ļoti līdzīgas manējām, neaizmirsdami arī sudraba kabatas pulksteni. Es pats savām rokām biju iešuvis viņa svārkos slepeno kabatu, kurā ieliku jau iepriekš Londonā uzrakstīto šifrēto vēstuli. Pēc tam iegrūdu viņu ūdenī un aizsteidzos projām.

Ja Etelnijs Džonss būtu kaut brīdi par visu to padomājis, viņš saprastu, cik neticama ir iespēja, ka Klarenss Devero varētu uzrakstīt oficiālu vēstuli, aicinot profesoru Moriartiju uz satikšanos. Nodot tādu ziņu vārdos būtu daudz drošāk, un kāpēc gan vajadzētu pūlēties, lai izgudrotu tik īpašu šifru? Džonsam būtu varējis rasties arī jautājums, kāpēc lai Moriartijs būtu jutis vajadzību nēsāt tādu vēstuli līdz pat Šveicei un kāpēc lai viņš būtu pūlējies iešūt to savos svārkos. Tas viss bija ļoti neticami, tomēr tie bija pirmie pavedieni, kurus es pasviedu britu policijai, lai ievilktu viņus savā plānā.

Kopš brīža, kad satiku inspektoru Etelniju Džonsu, es sapratu, ka liktenis, kas jau krietnu laiku šķita vērsies pret mani, beidzot ir pagriezies man labvēlīgā virzienā. Skotlendjards nebūtu varējis izvēlēties vēl piemērotāku cilvēku, kas tik labi palīdzētu man

īstenot iecerēto mērķi. Džonss dažā ziņā bija ļoti spējīgs, dažā ziņā ļoti neaptēsts; viņš bija apbrīnojami labticīgs un naivs. Kad viņa sieva man izstāstīja par Etelnija dīvaino apsēstību ar Šerloku Holmsu, es gandrīz nespēju ticēt savai veiksmei. Līdz pat beigām es varēju viņu veidot kā mālu pēc savas patikas un tā bija viņa nelaime. Viņš bija tāda pati lelle manās rokās kā spēļu policists, kuru viņš mājupceļā uz Angliju bija nopircis savai meitai.

Atcerēsimies mūsu pirmo satikšanos Meiringenas policijas iecirknī. Viņu apmierināja visi pavedieni, kurus es biju apzināti sagatavojis jebkuram varbūtējam policijas pārstāvim: Pinkertonu kabatas pulkstenis (īstenībā nopirkts Šordičas lombardā, tēlotais amerikāņu akcents, redzami novietotā avīze no Sauthemptonas, uzlīmes uz manas ceļasomas. Attiecībā uz pārējām pazīmēm viņš bezcerīgi maldījās. Seju es biju savainojis, skūdamies kādas Parīzes viesnīcas sliktajā apgaismojumā, nevis ceļojumā pāri okeānam. Apģērbu biju tīši iegādājies maskēšanās nolūkā, un tas nebija mans, tāpēc cigarešu smakai un apdilušajai piedurknei nebija nekādas nozīmes. Tomēr viņš ar dedukcijas metodi izdarīja secinājumus, un es izrādīju atbilstošu pārsteigumu. Lai Džonss man ticētu, vajadzēja likt viņam domāt, ka es viņam ticu.

Es pastāstīju Džonsam par vēstuli un urdīju viņu tik ilgi, līdz viņš nolēma vēlreiz apskatīt šefpavāra līķi un atrada meklēto. Varbūt fragments no “Etīdes purpura toņos” bija pārāk teatrāls paņēmiens, bet tobrīd tas man šķita uzjautrinošs, turklāt es cerēju, ka tas novērsīs izmeklētāja uzmanību no citiem maz ticamiem apstākļiem, kurus jau aprakstīju. Mani pārsteidza ašums, ar kādu Džonss atšifrēja ziņojumu protams, es biju gatavs palīdzēt, ja viņam tas nebūtu izdevies, taču šifrs bija izveidots tā, ka šis uzdevums nebija pārlieku grūts: pilnīgi nevajadzīgais vārda MORIARTIJS iekļāvums darīja to pavisam vienkāršu.

Tālāk mūsu ceļš veda uz restorānu Cafй Royal. Es biju izveidojis kaut ko līdzīgu pakāpienu virknei vēstule, tikšanās, Bleidstonu nams -, kurā katrs solis veda uz nākamo, un vajadzēja tos tikai

sasaistīt savā starpā. Ieradās Perijs, pārģērbies par telegrāfa izsūtāmo zēnu, un tēloja Klarensa Devero uzticības personu. Mēs nospēlējām ainu, ko bijām izmēģinājuši jau iepriekš, un viņš devās projām, tomēr pārlieku nesteidzās, lai dotu Džonsam iespēju sekot. Starp citu, koši zilā žakete bija izvēlēta apzināti. Tā gādāja, lai Perijs pūlī nepazustu no sekotāja skatiena. Tā paša iemesla dēļ viņš, braucot uz Haigeitu, apsēdās omnibusa otrajā stāvā, nevis palika iekšienē. Perijs neiegāja Bleidstonu namā. Pēdējā brīdī viņš aizskrēja mājas aizmugurē, norāva savu zilo žaketi un apgūlās uz tās, slēpdamies aiz tuvējā krūma. Kad Džonss zēnu vairs neredzēja, viņš nosprieda, ka Perijs ir iegājis namā pa dārza vārtiem. Kāpēc lai viņš domātu citādi?

Skočijs Lavels nekad nebūtu aicinājis mani savā mājā, bet nākamajā dienā, kad Bleidstonu namā ieradās detektīvs no Skotlendjarda, viņam vairs nebija izvēles. Mēs tikām garām sulainim Kleitonam un nokļuvām līdz pašam Lavelam, un, kaut gan ārēji izskatījās, ka mums ar Džonsu ir kopējs mērķis, patiesībā mūsu nolūki bija pilnīgi pretēji. Džonss izmeklēja nesenas pagātnes noziegumus. Es gatavoju noziegumu, kam jānotiek tuvākajā nākotnē. Jo, iekļuvis Bleidstonu nama iekštelpās, es varēju novērtēt tā aizsardzības iespējas.

“Gribat okšķerēt, vai ne?” Lavels jautāja.

Tieši to es nenoliedzami gribēju. Tas biju es, kurš ierosināja aiziet uz virtuvi un no turienes aizstaigāt līdz dārza vārtiem. Man vajadzēja apskatīt metāla aizbīdni. Un arī šoreiz tā bija liela veiksme, ka esmu matemātiķis ar precīzu acumēru. Es cieši iegaumēju otrās slēdzenes stāvokli, lai pēc atgriešanās šajā vietā zinātu, kur jāizurbj caurums. Un arī šajā gadījumā es biju pavisam godīgs pret tevi, mīļais lasītāj! Es teicu, ka iegāju virtuvē pirmais un īsu mirldi biju tur viens. Noklusēju tikai to, ka tādējādi man radās iespēja iebērt vakariņām paredzētajā karijā spēcīgu miega līdzekli. Tagad viss bija sagatavots mana plāna nākamajam posmam.

Es atgriezos Bleidstonu namā pēc pulksten vienpadsmitiem kopā ar Periju, kam ļoti patika šādi piedzīvojumi. Mēs atmūķējām slēdzeni un izurbām caurumu vārtos, un pēc tam Perijs uzrāpās otrajā stāvā. To Džonss uzminēja pareizi. Mēs darbojāmies bez trokšņa, tomēr bijām itin pārliecināti, ka neviens mūs neiztraucēs. Perijs ielaida mani mājā pa virtuves durvīm biju viņam pateicis, kur atrodas atslēga, un mēs ķērāmies pie darba.

Es nejūtos lepns par tās nakts notikumiem. Neesmu briesmonis, tomēr apstākļi bija piespieduši mani darīt briesmu darbus. Vispirms mēs apklusinājām Kleitonu, virtuves zēnu, ķēkšu un Skočija Lavela amerikāņu mīļāko. Kāpēc viņiem bija jāmirst? Gluži vienkārši tāpēc, ka nākamajā dienā viņus izjautātu policija un viņi visi būtu apzvērējuši, ka telegrāfa zēns šajā namā nekad nav ienācis. Tā kā šiem cilvēkiem nebija, ko zaudēt, viņiem varētu noticēt. Tādā gadījumā būtu atmaskots viss lielais plāns, un tādu risku es nevarēju atļauties. Trīs slepkavības izdarīja Perijs, un es diemžēl nojaušu, ka viņam tas sagādāja lielu patiku. Es nosmacēju Henrietu un pēc tam nostiepu lejā La veļu, kas joprojām bija cieši aizmidzis. Piesēju viņu pie krēsla un pamodināju, uzliedams aukstu ūdeni. Pēc tam man nācās nodarīt viņam lielas sāpes. Tā bija nejauka norise, bet tobrīd es vēl nezināju, kur atrodas Klarenss Devero. Nezināju arī viņa turpmākos plānus. Lavelam par godu jāteic, ka viņš turējās varonīgi un diezgan ilgi cieta klusu, bet neviena cilvēka spēkos nav paciest mokas, ko sagādā sadragāts ceļgals, un no Skočija es uzzināju par Čānserileinā iecerēto laupīšanu. Lavels man pateica arī to, ka Devero esot atrodams Amerikas diplomātiskajā misijā, bet to viņš paziņoja ar savdabīgu bravūru, jo jutās pārliecināts, ka viņa saimnieks man nav sasniedzams. Misijā ielauzties es nevarēju, un Klarenss Devero gandrīz nekad neizgāja no turienes. Es tūlīt sapratu, ka mans ienaidnieks savas agorafobijas dēļ ir gluži kā gliemezis čaulā. Kā gan es varētu dabūt viņu ārā?

Ļāvu, lai Perijs pārgriež Lavelam rīkli lai zēnam tiek savs prieks -, un mēs kopā devāmies projām. Bet pirms tam es izdarīju

piezīmju grāmatiņā ierakstu, lai Džonss to nākamajā dienā atrastu: “HORNERS 13”. Gadījumam, ja šis pavediens nebūtu pietiekami pamanāms, es ieliku tajā pašā atvilktnē skūšanās ziepju gabalu varētu sacīt, ka tādu lietu glabāt rakstāmgaldā ir diezgan neparasti, taču es cerēju, ka tas uzvedinās Džonsu uz domām par bārddziņu darbnīcām. Atstāju arī redzamā vietā ielūgumu uz sarīkojumu Amerikas diplomātiskajā misijā.

Baisās slepkavības Bleidstonu namā bija pietiekams iemesls, lai Skotlendjards sāktu aktīvi darboties. Ar vaļsirdīgu apņēmību biju jau pārliecinājies, cik raksturīga šī īpašība ir britu policijai, viņi nolēma sasaukt apspriedi un pārrunāt notikušo. Jutos gandarīts, uzzinādams no Džonsa, ka esmu aicināts tajā piedalīties. Manas lielākās bažas bija par to, ka Džonss vai kāds viņa kolēģis varētu sadomāt sazināties ar Pinkertona aģentūru Ņujorkā, un tādā gadījumā es tiktu atmaskots kā viltvārdis. Šī iemesla dēļ es apvaicājos par telegrāfa istabu. Lai aizsūtītu telegrammu uz ārzemēm un saņemtu atbildi, vajadzētu vairākas dienas, tomēr es nejutos drošs un apzinājos, ka mana plāna īstenošanai ir diezgan maz laika. Kad inspektors Lestreids paziņoja, ka vajadzēšot personiski sazināties ar Pinkertona aģentūru, es sapratu, ka jārīkojas. Pirms iziešanas no Skotlendjarda es jau zināju, kas man darāms.

Protams, es biju tas, kurš nākamajā dienā sarīkoja uzbrukumu Skotlendjardam. Kaut gan viss, ko es pēc tā teicu Džonsam, bija vērsts uz to, lai viņš noticētu, ka pats bijis iecerētais sprādziena upuris, īstais mērķis bija telegrāfa istaba veiksmīgas sagadīšanās dēļ tā atradās tieši blakus Džonsa kabinetam jo man vajadzēja nodrošināties, lai Lestreids tuvākajā laikā nevarētu īstenot savu kaitinošo ieceri un nosūtīt telegrammu uz Ameriku. Perijs ienesa spridzekli ēkā, bet pulkvedis Morans tikmēr gaidīja viņu karietē. Tieši pirms sprādziena es nospēlēju kārtējo izrādes ainu, izlikdamies pievēršam viņiem Džonsa uzmanību, un pat riskēju ar dzīvību, gandrīz pakļūdams zem omnibusa riteņiem. Man bija svarīgi, lai Džonss ievērotu, ka viņi ir braukuši ar Brūma

četrriteņu karieti tādu braucamo es biju izvēlējies tīšām, jo zināju, ka Džonss darīs visu iespējamo, lai to izsekotu un atrastu. Perijs un Morans lika kučierim aizvest viņus līdz Amerikas diplomātiskajai misijai, bet, tāpat kā Bleidstonu nama gadījumā, viņi tajā neiegāja. Pietika ar to, ka viņi atradās ēkas tuvumā.

Jutos itin pārsteigts, ka Džonss tik viegli piekrita pārkāpt diplomātiskās neaizskaramības svēto likumu un riskēt ar savu karjeru, iekļūstot misijas ēkā ar viltus paņēmieniem, taču līdz tam laikam mēs bijām jau tuvu sadraudzējušies, un viņš bija tik cieši apņēmies atrast Klarensu Devero it sevišķi pēc cilvēku upuriem Skotlendjarda notikumā -, ka bija gatavs uz visu, un tieši viņš atmaskoja Kolmenu de Vrizu. Es, kā pienākas, izlikos pārsteigts, taču patiesībā arī pats itin ātri biju paguvis to uzminēt.

Kopš šī brīža Džonss uzņēmās izmeklēšanas vadību, un man vairs nebija daudz darāmā, atlika tikai sekot un spēlēt Vatsonu viņa Holmsam. Mēs bijām kopā apmeklējuši Bostoniešu klubu, un man bija interesanti pirmoreiz ieraudzīt Edgaru Mortleiku. Tomēr galvenais kratīšanas ieguvums bija tāds, ka tas ļāva man atstāt notikuma vietā vēl vienu pavedienu. Skotlendjarda detektīvi apbrīnojami neattapīgā kārtā nebija spējuši izdomāt, ko nozīmē “HORNERS 13”, pat pēc tam, kad es biju atgādinājis viņiem par skūšanās ziepēm un ieminējies, ka tas varētu attiekties uz kādu aptieku vai tamlīdzīgu veikaliņu. Nav nekāds brīnums, ka Šerloks Holmss viņus tik bieži pārspēja! Tāpēc es biju sameklējis bārddziņa darbnīcas sludinājumu, ko ieslidināju starp žurnāliem Džonatana Pilgrima istabā, izlikdamies tos šķirstām un pētām. Džonss to atrada, un atkal, kā viņam patiktu sacīt, spēle bija sākusies.

Tas, kā viņš atšķetināja Čānserileinas pasākuma ieceri, jāteic, bija itin meistarīgi un viņa elka, izcilā detektīva cienīgi, un man nebija iebildumu pret lamatām, ko viņš sarīkoja Blekvola līcī. Ja vien Klarenss Devero pats būtu ieradies pārbaudīt laupījumu, ko Džons Klejs bija it kā ieguvis no Seifu glabātavas kompānijas, viss pasākums būtu beidzies nesalīdzināmi vienkāršāk. Taču Devero

neieradās. Edgars Mortleiks izslīdēja mums caur pirkstiem, un Devero joprojām palika mums nesasniedzams. Es sapratu, ka viņam būs vajadzīgs vēl kāds pamudinājums, vēl kāds sprungulis spieķos, lai viņš beidzot nonāktu mūsu rokās.

Tādu iespēju deva Lelanda Mortleika arestēšana. Kad aizturētajam kaklā tika atrasta saindēta šautra un Džonss steigšus secināja, ka Lelands nogalināts ar pūšamā stobriņa palīdzību, tas mani drusku apbēdināja, tomēr nesagādāja pārsteigumu. Skaidrs, ka viņš bija pieredzējis līdzīgu slepkavību, ko Vatsons ir aprakstījis “Četru zīmē”. Patiesībā šo šautriņu es visu laiku biju nēsājis līdzi un vienkārši iedūris to sava upura miesā, kad pirms iziešanas no kluba centos atraut viņu nost no pārcentīgā viesmīļa. Šautras smaile bija klāta ne vien ar strihnīnu, bet arī ar anestezējošu vielu, tāpēc viņš dūrienu nevarēja sajust. Man būtu paticis sagādāt viņam lielākas ciešanas. Šis galu galā bija cilvēks, kura neciešamo sabiedrību bija spiests paciest Džonatans Pilgrims. Bet Lelanda nāve bija tikai provokācija, nekas vairāk. Un tā neapšaubāmi iedarbojās.

Es nebūtu varējis iedomāties, ka Klarensa Devero atbilde būs Džonsa meitas nolaupīšana. Pats es nekad nebūtu izmantojis tik zemisku paņēmienu, bet, kā jau esmu teicis, mums bija atšķirīgi spēles noteikumi. Ko es varēju darīt, kad Džonss ieradās pie manis viesnīcā un pastāstīja par notikušo? Tūlīt sapratu, ka doties viņam līdzi nozīmētu pakļaut sevi ļoti nopietnām briesmām, tomēr tajā pašā laikā bija skaidrs, ka spēle tuvojas kulminācijai. Man bija jābūt tur klāt! Bet arī šoreiz mani pavadīja veiksme. Sagadījās tā, ka Perijs torīt bija manā viesnīcas istabā. īsi pirms Džonsa ierašanās mēs abi bijām apsprieduši turpmāko rīcību. Tāpēc man radās iespēja pastāstīt viņam pēdējos notikumus un dot norādījumus, lai vajadzības gadījumā mani aizsargātu.

Kad mēs tovakar devāmies ceļā, Perijs un pulkvedis Morans gaidīja karietē pie Džonsa mājas. Varbūt jūs atcerēsieties, ka es, izgājis uz ielas, skaļi iesaucos, it kā uzrunādams bērna nolaupītājus.

Īstenībā mani vārdi bija domāti pulkvedim Moranam, lai viņš uzzinātu mūsu ceļamērķi un pagūtu ierasties tur pirms mums. Kad sasniedzām Mirušo Taku, viņš bija jau priekšā. Viņš redzēja, kā mūs notriec bez samaņas zemē. Morans un Perijs sekoja mums uz Smitfīldas gaļas tirgu, un, kaut gan viss karājās mata galā, viņiem izdevās mūs atrast tieši tad, kad tas visvairāk bija vajadzīgs. Starp citu, brīdis, kad atrados aci pret aci ar Devero, bija vistuvāk tam, lai es tiktu atmaskots. Devero bija uzminējis, ka Džonatans Pilgrims ir strādājis manā labā un ka viņš nemaz nav bijis Pinkertona cilvēks. Viņš sāka noliegt, ka jebkad būtu rakstījis šifrēto vēstuli, ar kuru aizsākās visi šie notikumi, un, ja es nebūtu viņu pārtraucis, neizbēgami būtu atklājusies patiesība. Tieši šī vienkāršā iemesla dēļ es metos Devero pie rīkles tikai tādēļ, lai pārtrauktu iesākto sarunu, kaut arī pēc tam par to bija jāmaksā ar jauniem ievainojumiem.

Mans stāsts ir gandrīz galā. Vēl malks brendija, un mēs pieliksim punktu. Tātad… pie kā es paliku?

Visi mani pūliņi bija vērsti uz to, lai izdabūtu Klarensu Devero no diplomātiskās misijas ēkas, un, kad mēs ieradāmies uz sarunu ar Robertu Linkolnu, gan pulkvedis Morans, gan Perijs jau bija tuvumā viens gaidīja uz blakus mājas jumta, otrs ārā, nomaskējies par ielas tirgotāju. Visā šajā laikā viņi abi ir darbojušies ar izcilu meistarību. Tiesa, Moranu interesē vienīgi nauda, ko es viņam maksāju, turpretī Perijs ir nožēlojams mazgadīgs sadists, tomēr labākus līdzdalībniekus un partnerus par viņiem es nebūtu varējis atrast.

Un Džonss? Manuprāt, neilgi pirms notikumu beigām viņš bija uzminējis varbūt ne to, kas es esmu, bet noteikti to, kas es neesmu. Visu šo laiku viņu bija urdījusi doma, ka šajā lietā kaut kas nav kārtībā. Problēma bija tāda, ka viņš nespēja izdibināt iemeslu. Džonsa sieva bija viņu pareizi raksturojusi. Viņš nebija tik gudrs, cik sevi iedomājās, un tas bija viņa nelaimes cēlonis. Likteņa ironija ir tāda, ka Elspetai Džonsai bija vairāk dzīvesgudrības

nekā Etelnijam Džonsam, jo viņa jau pirmajā tikšanās reizē bija jutusi neuzticību pret mani, ko beigu beigās pat pateica skaidros vārdos. Man ir patiesi žēl viņas un viņu abu meitas, taču man nebija izvēles. Džonsam bija jāmirst. Es nospiedu gaili, taču pat tagad vēlos, kaut šim notikumam būtu citādas beigas.

Viņš bija krietns cilvēks. Es viņu apbrīnoju. Un, kaut gan beigās biju spiests viņu nogalināt, es vienmēr atcerēšos viņu kā savu draugu.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA. Jauns sākums

Arī es izrāvu savu revolveri. Džonss paskatījās uz mani, un viņa skatienā es izlasīju satriektību, izmisumu un visbeidzot neizbēgamu pakļaušanos liktenim.

-     Man patiešām žēl! es teicu un iešāvu viņam galvā.

Viņš nomira acumirklī, nokrizdams sāniski, un viņa spieķis pēdējo reizi grabēdams aizripoja pa bruģa akmeņiem. Visam bija jānotiek ļoti ātri, jo es zināju, ka tuvumā ir daudz Skotlendjarda vīru. Izkāpu no divričiem un aizsteidzos līdz Melnajai Marijai, kas bija apstājusies ielas vidū. Gan policists, kas vadīja zirgus, gan viņa biedrs bija miruši. Konstebls, kas bija uzkāpis uz aizmugures platformas, joprojām stāvēja, iekrampējies durvīs, it kā viņa pienākums būtu turēt tās ciet. Iešāvu viņam mugurā un noskatījos, kā viņš sabrūk. Tajā pašā brīdī pulkvedis Morans izšāva trešoreiz, un policists, kurš stāvēja blakus Perijam, apsviedās apkārt un nokrita zemē. Redzēju, ka Perijs pikti sarauc pieri. Viņa nāvēšanas alkatībai bija atlicis par vienu cilvēku mazāk.

Atgrūzdams mirušos sānis, es uzkāpu uz Melnās Marijas priekšējās platformas. Kaut kur apziņas pamalē manīju gājējus vicinām rokas un kliedzam, bet skaidrs, ka neviens pat nemēģināja tuvoties. Tas būtu neprāts, un es biju paļāvies uz to, ka viņu bailes un panika ļaus man aizbēgt. Piesteidzās Perijs, slaucīdams nazi lupatā, un uzlēca man blakus.

-    Vai es varu ņemt pavadas? viņš jautāja.

-    Vēlāk! es atbildēju.

Uzšāvu zirgiem ar pātagu. Tie bija jau nomierinājušies bet skaidrs, ka policija tos bija pietiekami apmācījusi lauzties cauri trokšņainiem protestiem un naidīgiem pūļiem. Stāvēdams Perijam blakus, es vadīju zirgus pa Viktorijas ielu un tad pievilku pavadas, lai izdarītu krasu pagriezienu. Šeit atklājās vēl viena Etelnija Džonsa kļūda. Viņš bija nostādījis savus vīrus ceļā uz Skotlendjardu, bet man nebija nodoma braukt turp. Kad nogriezāmies ap stūri, kādā durvju ailā pietvīkušu seju parādījās pulkvedis Morans, un fon Herdera gaisa bise jau bija atgriezusies golfa somā, kas karājās viņam pār plecu. Kā iepriekš norunāts, viņš uzkāpa Melnās Marijas aizmugurē.

Vēl viens pātagas plīkšķis, un mēs aizjoņojām garām Viktorijas stacijai Čelsijas virzienā. Šajā ielas galā pūļi bija lielāki un cilvēki juta, ka notiek kaut kas svarīgs, taču nesaprata, kas īsti tas ir. Neviens nemēģināja stāties mums ceļā. Karietei grabot, pārlidojām pāri bedrei, un es dzirdēju, kā Morans nolamājas. Es klusībā sev jautāju, vai viņš vēl būs savā vietā, kad mēs sasniegsim galamērķi, un teikšu, ka itin jautri bija iztēloties, kā viņš ceļā nokūleņotu un paliktu guļam kādā no piepilsētām. Vienlaikus prātoju, ko domā mūsu pasažieris. Viņš noteikti bija dzirdējis šāvienus. Viņš noteikti juta karietes spējo pagriezienu. Ļoti iespējams, ka viņš bija uzminējis notiekošo, taču durvis bija aizbultētas, un viņam nebija, kur sprukt.

Mēs izbrāzāmies cauri Čelsijai un iebraucām Fulemā jeb Rietumu Kensingtonā, kā tās iedzīvotāji katrā ziņā vēlas to dēvēt. Kad sasniedzām slimnīcu, es atdevu pavadas Perijam, kas turpināja vadīt zirgus ar laimīgu smaidu sejā. Tagad mēs braucām lēnāk. Paies vairākas stundas, līdz Skotlendjarda inspektoru bars uzsāks kaut kādas meklēšanas darbības, un nebūtu gudri, ja mēs pievērstu sev nevajadzīgu uzmanību. Es uzsaucu pulkvedim Moranam un saldausīju atbildes rūcienu. Acīmredzot viņš joprojām turējās savā vietā.

Pagāja gandrīz stunda, līdz mēs sasniedzām Ričmondas parku un iebraucām pa Bīskapa vārtiem, ko es biju izvēlējies tāpēc, ka tie patiesībā nebija domāti publiskai izmantošanai. Man vajadzēja atklātu vietu, un parks šķita ideāls manām iecerēm. Mēs iebraucām visplašākajā klajumā, kādu varējām atrast; visapkārt pletās ainavas, upi no skatiena slēpa pakalns, bet ciematu un pilsētu tālumā varēja labi saskatīt. Diena bija skaista, pavasara saule beidzot spīdēja pilnā spožumā, un virs pamales peldēja tikai retas mākoņu pūkas. Beidzot mēs apturējām karieti. Pulkvedis Morans nokāpa no platformas un devās pie zirgiem, izstaipīdams saspringtās rokas.

-    Vai tev vajadzēja braukt tādu elles gabalu? viņš noprasīja.

Nepievērsdams viņam uzmanību, es atvēru karietes durvis. Klarenss Devero zināja, kāds liktenis viņu gaida. Jau brīdī, kad karietes iekšienē iespraucās spožs saules stars, viņš sarāvās, iespiedās kaktā un aizsedza acis. Es nesarunājos ar viņu. Es iekāpu karietē un izvilku viņu ārā. Biju pārliecināts, ka viņam nav ieroča, un zināju, ka klajā vietā viņš būs bezpalīdzīgs kā zivs uz sauszemes. Pēc tam pamāju Perijam, un viņš aizveda zirgus pie koku pudura, kur gaidīja cita kariete. To es, protams, biju tur noslēpis jau agrāk. Tagad Perijam vajadzēja izjūgt zirgus un nomainīt karieti. Mums priekšā bija garš ceļojums līdz dienvidu piekrastei.

Es stāvēju un skatījos uz savu ienaidnieku, kas bija sakņupis uz ceļiem. Zināju, ka viņš jūt vēju, kas skāra vaigus. Viņš dzirdēja putnu dziesmas un saprata, kur atrodas, kaut ari nebija atvēris acis. Man joprojām bija revolveris, ar kuru biju nošāvis Etelniju Džonsu. Arī Perijs bija apbruņots. Nebija pamata bažīties, ka mūs varētu iztraucēt nejauši staigātāji, jo parks bija milzīgs precīzi runājot, divtūkstoš trīssimt sešdesmit akru -, un es biju tīšām izvēlējies vienu no attālākajiem stūriem. Turklāt es nedomāju šeit ilgi uzturēties.

Morans stāvēja man aiz muguras, skatīdamies uz mūsu gūstekni ar ierasto nežēlības un nicinājuma izteiksmi sejā. Ar savu augsto pieri, no kuras bija atkāpusies matu līnija, un milzīgajām ūsām viņš diemžēl patiešām atgādināja nelieti no kādas pantomīmas, taču savu ārieni viņš vispār neapzinājās, vai arī tā viņam bija vienaldzīga. Es nodomāju, ka arī mūsu pirmajā satikšanās reizē viņš nebija atstājis patīkamu iespaidu, bet ar gadiem, šķiet, bija kļuvis vēl nepatīkamāks un mežonīgāks.

-     Nu ko tālāk, profesor? viņš noprasīja. Šķiet, jūs varat justies diezgan apmierināts ar sevi!

-    Viss notika gandrīz tā, kā biju iecerējis, es atzinu. Bija brīdis, kad es, par spīti visam, domāju, ka sūtnis mums neatdos savu sekretāru. Kāpēc tiem ļaudīm jābūt tik iedomīgiem? Par laimi, nelaiķim inspektoram Džonsam izdevās to novērst ar savu pēdējo ģenialitātes apliecinājumu. Vienmēr būšu viņam par to pateicīgs.

-    Un tagad… šis pretīgais sīkais vīrelis… jādomā, jūs viņu nogalināsiet?

-     Protams, ne! Vai tiešām jūs domājat, ka es būtu ielaidies tādās galējībās, ja man būtu tik primitīvs nolūks? Man viņš ir vajadzīgs nepārprotami dzīvs. Man vienmēr viņš ir bijis vajadzīgs dzīvs. Pretējā gadījumā mans uzdevums būtu bijis daudz vieglāks.

-    Kāpēc?

-    Paies vairāki gadi, pirms es atkal varēšu darboties Anglijā, pulkvedi. Vispirms man no jauna jāizveido sava organizācija, un tas prasīs laiku. Bet pat tad, kad tas būs izdarīts, paliek vēl viena problēma…

-    Šerloks Holmss?

-    Nē. Šķiet, viņš ir pilnīgi nogājis no skatuves. Bet, lai cik pārsteidzoši man pašam būtu to atzīt, man jāmācās sargāties no policijas.

-    Viņi zina, kas jūs esat.

-    Tieši tā. Viņiem nevajadzēs pārāk daudz laika, lai izdibinātu, kas noticis. Pat Lestreids spētu salikt gabaliņus vienā bildē. Un viņi visi ir mani redzējuši.

-Jūs esat sēdējis viņu vidū, un viņi ir redzējuši jūsu seju. Jūs esat nogalinājis vienu no viņiem. Viņi jūs meklēs visur un visās malās.

-    Tieši tāpēc man jābrauc projām no Anglijas. Pēc trim dienām kuģis Vandalia dosies no Havras ostas uz Ņujorku. Mēs ar Periju būsim uz klāja, un misters Devero brauks mums līdzi.

-    Un pēc tam?

Es paskatījos uz Devero. Atver acis! es teicu.

-    Nē! Viņš bija noziedznieku pasaules izcilākais prāts, lielākais ļaunums, ko radījusi Amerika. Viņš gandrīz bija mani iznīcinājis. Taču šajā brīdī viņš izklausījās pēc bērna. Viņš tupēja, piespiedis plaukstas sejai, šūpojās uz priekšu un atpakaļ un klusi vaidēja.

-Atver acis! es atkārtoju. Ja gribi dzīvot, dari, ko saku! Devero ļoti lēnām paklausīja, bet viņa skatiens bija piekalts zālei, un viņš baidījās pacelt galvu. Skaties uz mani!

Tas viņam prasīja milzu piepūli, tomēr viņš paklausīja, un es sapratu, ka viņš man turpinās paklausīt visu atlikušo dzīves daļu. Viņš raudāja. Asaras plūda viņam pār abiem vaigiem, un no deguna tecēja straumīte. Viņa āda bija pilnīgi balta. Es biju lasījis vairākus rakstus par agorafobiju slimību, kas atklāta pavisam nesen, bet ļoti aizraujoši bija vērot tās izpausmes tiešā tuvumā. Ja es būtu iedevis Klarensam Devero savu revolveri, neesmu pārliecināts, ka viņš būtu spējīgs to lietot. Bailes bija viņu paralizējušas.

No koku pudura iznāca Perijs, vilkdams līdzi lielu tvaikoņa lādi. Tajā Klarensam Devero bija paredzēts ceļot pāri okeānam.

-    Vai viņš rāpsies tur iekšā? Perijs jautāja.

-    Vēl ne, Perij. Es pievērsos savam ienaidniekam. Kāpēc tev vajadzēja braukt šurp? es noprasīju. Amerikā tev piederēja vara un bagātība. Ne valsts, ne privātie likuma spēki tev nespēja piekļūt. Tev bija sava pasaule, un man bija manējā. Kāpēc tu iedomājies, ka vari ieraut tās abas karā un panākt kaut ko vairāk nekā vienīgi postu? Devero mēģināja runāt, taču vairs nespēja veidot

vārdus. Un kāds ir iznākums? Daudz asinsizliešanas, daudz ciešanu! Tu esi iedzinis nāvē manus tuvākos draugus. Tobrīd es domāju ne vien par Džonatanu Pilgrimu, bet arī par Etelniju Džonsu. Un, pats ļaunākais, tu esi piespiedis mani nolaisties līdz tavam līmenim, izmantojot metodes, kuras es uzskatu par nenoliedzami pretīgām! Tieši tāpēc es tevi spēju tikai ienīst, un kādu dienu tu mirsi. Bet šodien vēl ne.

-     Ko tu gribi?

-    Tu vēlējies pārņemt manu organizāciju. Tagad es pārņemšu tavējo. Tu man neesi atstājis nekādu izvēli, jo tieši tevis dēļ mana dzīve šajā zemē ir beigusies. Tāpēc man jāuzzina visu tavu Amerikas biedru vārdi, jāiepazīst visi, ar kuriem tu esi sadarbojies, visi ielu noziedznieki un viņu saimnieki. Tu man izstāstīsi visu, ko zini par pērkamiem politiķiem, advokātiem, tiesnešiem, presi, policiju un arī par Pinkertoniem. Anglijas durvis man pagaidām ir slēgtas, bet Amerika ir brīvi pieejama. Jaunā pasaule! Tur es sākšu dzīvi no jauna. Mums daudz dienu būs jāpavada ceļā. Tajās tu man darīsi zināmu visu vajadzīgo informāciju.

-    Tu esi velns!

-    Nē. Es esmu noziedznieks. Tas nav viens un tas pats… vismaz tā es domāju līdz brīdim, kad sastapu tevi.

-    Vai tagad? Perijs jautāja.

Es pamāju ar galvu. Jā, Perij. Man ir apriebies skatīties uz viņu.

Perijs ar sajūsmu uzklupa Klarensam Devero, sasēja viņu, aizbāza muti un pēc tam iemeta viņu tvaikoņa lādē un aizvēra vāku. Tikmēr es uzsāku sarunu ar pulkvedi Moranu.

-              Es ceru, ka jūs brauksiet kopā ar mums, pulkvedi, es teicu.

-    Zinu, ka neesat īpaši augstās domās par zemi, kura ir mūsu ceļa mērķis, tomēr man būs vajadzīgi jūsu pakalpojumi.

-    Vai jūs man maksāsiet?

-    Protams!

-Ja strādāšu svešā zemē, man vajadzēs divkāršu algu.

-    Arī tāda maksa būs padarītā vērta.

Morans pamāja ar galvu. Es jums pievienošos pēc mēneša vai diviem, pirms tam gribu aizbraukt uz Indiju, uz Šandarbanas mangrovju mežiem. Esmu dzirdējis, ka tur šajā gada laikā esot daudz tīģeru. Vai atstāsiet man ziņu vecajā vietā? Kad būšu atpakaļ, gaidīšu norādījumus.

-    Labi, norunāts!

Mēs sarokojāmies. Tad pa trijiem pacēlām tvaikoņa lādi, kas tagad bija cieši noslēgta, un iecēlām to karietē. Beidzot abi ar Periju uzkāpām uz priekšējās platformas, zēns satvēra pavadas, un mēs devāmies lejup pa piekalni Temzas virzienā. Debesīs spoži spīdēja saule. Es jutu visapkārt pļavu smaržu un šajā brīdī nedomāju nedz par noziegumiem, nedz par daudzajām uzvarām, kas mani neapšaubāmi gaidīja Amerikā. Nē. Kāda neizdibināma iemesla pēc mana uzmanība bija pievērsusies kaut kam pilnīgi citam. Es prātoju par dažādajiem risinājumiem, kas piemērojami Kortevega de Vrīza vienādojumam, matemātikas modelim, kuru jau sen biju gribējis izpētīt, taču tam nekad nebija pieticis laika.

Kariete zvārodamās traucās pa zāli, līdz sasniedza ceļu. Perijs sajūsmināts sēdēja man blakus. Mūsu viesis un līdzbraucējs lādē gulēja mums aiz muguras. Un lejā plūda upe, zila, kristāldzidra lente maigi zaļu lauku vidū. Ļaudams galvā riņķot mainīgiem lielumiem x, t un 0 -, es traucos lejup tai pretī.

.

TRĪS VALDNIECES. Doktors Džons Vatsons

Es nekad neesmu vēlējies daudz rakstīt pats par sevi, jo ļoti labi zinu, ka plašāku lasītāju publiku interesē vienīgi mana ilgā un tuvā pazīšanās ar misteru Šerloku Holmsu un daudzie man atvēlētie ieskati viņa deduktīvajās metodēs. Patiesībā es vairākkārt esmu secinājis: ja tolaik, kad meklēju Londonā lētu apmešanās vietu, mūsu ceļi nebūtu nejauši šķērsojušies, es būtu vienkārši turpinājis sekot savam medicīnas doktora aicinājumam un varbūt nekad nebūtu ķēries pie papīra un rakstāmspalvas.

Tomēr daži aspekti no tā, ko varētu saukt par manu privāto dzīvi, palaikam ir neizbēgami parādījušies šajās lappusēs. Lasītāji, piemēram, zina par ievainojumu, ko es ieguvu izšķirošajā Maivandas kaujā, un par biežajām neērtībām, ko tas sagādājis manas turpmākās karjeras gaitā. Šķiet, man ir bijis iemesls pieminēt arī savu vecāko brāli Henriju, kas, sagādājis vilšanos visiem, kurus sastapa savā dzīvē, un visvairāk sev pašam, nodevās dzeršanai un jau agros gados šķīrās no pasaules. Gaišākas domas raisa manas atmiņas par apprecēšanos ar mis Mēriju Morstenu, kā viņu sauca mūsu iepazīšanās laikā, un par to esmu rakstījis vismaz vienā no saviem stāstiem, jo es nekad nebūtu saticis mis Morstenu, ja viņa nebūtu ieradusies kā ldiente pie Šerloka Holmsa. Es iemīlēju Mēriju no pirmā acu uzmetiena un neesmu centies noslēpt šo faktu saviem lasītājiem kāpēc lai es to darītu? Drīz pēc šiem notikumiem mēs apprecējāmies un, kaut gan mūsu savienībai nebija lemts ilgi turpināties, bijām tik tuvi, cik vīrietim un sievietei vispār iespējams būt.

Mūsu pirmā mājvieta atradās klusā ieliņā netālu no Padingtona stacijas; varbūt tā nebija pati elegantākā Londonas daļa, toties bija ļoti piemērota manas profesionālās darbības atsākšanai. Mēs apmetāmies pievilcīgā mājā ar plašu, gaišu pieņemšanas

telpu pirmajā stāvā un diviem augstākiem stāviem, kurus mana jaunā sieva iekārtoja atturīgi, bet ar nevainojamu gaumi. Un tomēr man jāatzīstas: dzīve mājīgā, ģimeniskā vidē, kur viss atrodas savā vietā un nav nekā lieka, pēc zināma laika izraisīja manī grūti izprotamu neomulības apjautu. Pat mūsu istabene, kārtīga jauna būtne, kas pēc iespējas centās no manis izvairīties, viesa manī vārdā nenosaucamu sasprindzinājumu. 1ās bija ļoti savādas izjūtas. Tiesa, es jutos nenoliedzami laimīgs, bet tajā pašā laikā mani mocīja dīvaina neveiklība: kaut kā manāmi pietrūka, taču es nezināju, kas tas ir.

Tagad šķiet mulsinoši, ka es labu laiku nespēju izdibināt sava nemiera iemeslu. Protams, daudzie mēneši, ko biju pavadījis Beikerstritā 221B, bija atstājuši savas pēdas. Pavisam vienkārši runājot, man pietrūka savas vecās mājvietas. Laikam jau nereti biju pukojies par Holmsa neciešamajiem ieradumiem: par viņa nevēlēšanos izmest pat vienu vienīgu dokumentu, un tāpēc visas iespējamās virsmas bija apkrautas ar visdažādākā veida papīriem; par viņa izcilo nekārtību, metot cigārus ogļu spainī; par caurulītēm un flakoniem, kas juku jukām bija izmētāti uz brokastgalda; par ložu atstātajām vietām uz palodzes un par tabaku persiešu kurpītes purngalā. Bet tagad man visa tā pietrūka. Cik reižu es biju aizgājis gulēt, dzirdēdams vijamies augšup pa kāpnēm Holmsa Stradivāri melodiju, vai pamodies, sajuzdams viņa pirmās rīta pīpes smaržu? Un visu to papildināja viņa dīvaino, daudzveidīgo apmeklētāju rindas, kas bija iestaigājušas taku uz mūsu parādes durvīm, Bohēmijas lielhercogs, mašīnrakstītāja, skolotājs un, protams, neziņas mocītais Skotlendjarda inspektors.

Nākamajos gados pēc apprecēšanās es reti biju ticies ar Šerloku Holmsu. Varbūt gluži mērķtiecīgi biju centies turēties savrup, jo zemapziņā bažījos, ka mana jaunā sieva varētu sāpīgi pārdzīvot manu vēlēšanos atgriezties agrākajā dzīvē. Turklāt jāatzīstas, ka es nebiju pārliecināts, vai Šerloks Holmss joprojām dzīvo turpat, kur agrāk. Sirds dziļumos mani nereti biedēja doma, ka varu savā vietā ieraudzīt jaunu īrnieku, kaut gan Holmsa finansiālais

stāvoklis nebūtu licis viņam dalīt dzīvokli ar otru cilvēku. Es nekad nerunāju par šīm izjūtām, taču mana mīļotā Mērija pazina mani labāk, nekā es būtu domājis, jo kādu vakaru viņa pacēla acis no šuvekļa un teica: Tev nudien kādreiz vajadzētu apciemot misteru Holmsu.

-    Pie visiem svētajiem, kas tev licis iedomāties par viņu? es iesaucos.

-     Nu protams, tu pats! Mērija iesmējās. Es pat pirms īsa brīža redzēju, ka tu domā par viņu. Nemēģini liegties! Vēl nupat tavs skatiens kavējās pie atvilktnes, kurā tu glabā savu dienesta revolveri, un es redzēju, kā tu pasmaidi, atcerēdamies kādu jūsu kopējo piedzīvojumu.

-Tu patiešām esi īsta detektīve, mīļā! Šerloks Holmss ar tevi lepotos.

-     Un es nešaubos, ka viņš būs ļoti priecīgs, tevi ieraugot. Tev jāaiziet pie viņa jau rit.

Vairāk pamudinājumu man nevajadzēja, un nākamajā pēcpusdienā, atlaidis nedaudzos pacientus, kuri bija meklējuši manu palīdzību, es devos uz veco adresi, plānodams ierasties tur tējas laikā. 1889. gada vasara bija neparasti silta, un saule pavadīja mani visu ceļu līdz Beikerstritai. Tuvodamies savai vecajai mājvietai, es pārsteigts saklausīju mūziku un pēc īsa brīža nonācu pie neliela pulciņa, kas stāvēja lokā apkārt dresētam sunim. Dzīvnieks dejoja un izdarīja trikus, ko pavēlēja saimnieks, pavadīdams viņu uz trompetes. Tādi izklaidētāji bija sastopami daudzās pilsētas vietās, tomēr šie bija atklīduši diezgan tālu no pasažieru stacijas. Man nācās nokāpt no ietves un apiet tiem apkārt, lai nokļūtu pie pazīstamajām durvīm, kur mani sagaidīja zēns durvju sarga uniformā un uzveda augšā pa kāpnēm.

Šerloks Holmss sēdēja, atlaidies atpūtas krēslā. Logu žalūzijas bija līdz pusei nolaistas un meta ēnu pār viņa pieri gandrīz līdz acīm. Viņš nepārprotami priecājās, mani ieraugot, jo apsveica mani tā, it kā nekas nebūtu mainījies un es vispār nebūtu bijis projām. Ar nelielu nožēlu es tomēr pārliecinājos, ka mans draugs

nav viens. Manā vecajā atpūtas krēslā kamīna pretējā pusē sēdēja drukns, nosvīdis vīrietis, kurā es tūlīt pazinu inspektoru Etelniju Džonsu no Skotlendjarda detektīvu, kura aplamie pieņēmumi un atbilstoši aplamā rīcība bija mūs reizē kaitinājusi un uzjautrinājusi tolaik, kad izmeklējām Bartolomeja Šolto slepkavību Pondičerri namā. Ieraudzījis mani, inspektors Džonss strauji pielēca kājās, kā gribēdams steigties projām, taču Holmss viņu tūlīt apturēja. Jūs esat ieradies visīstākajā laikā, mans mīļais Vatson! viņš teica.

-     Esmu pārliecināts, ka jūs atceraties mūsu draugu inspektoru Džonsu. Viņš atnāca šurp īsu brīdi pirms jums, lai apspriestos ar mani par ļoti delikātu jautājumu vismaz tā viņš man apgalvoja.

-Ja šis tomēr nav piemērots bridis, es labprāt atnākšu vēlāk, Džonss steidzās paziņot.

-     Nē, tas nav vajadzīgs. Atzīšos, ka man arvien grūtāk ir kļuvis rosināt domas bez sava krietnā un lieliskā padomdevēja draudzības. Ja atceramies kaut vai Trepova slepkavību vai doktora Mūra Agara dīvaino uzvedību, abos gadījumos es guvu panākumus tikai vistīrākās nejaušības dēļ. Vai jums, Vatson, nav iebildumu uzklausīt, kas inspektoram sakāms?

-     Nepavisam ne.

-    Tātad norunāts!

Bet, pirms Džonss paguva iesākt, atvērās durvis un iesteidzās misis Hadsona, nesdama paplāti ar tējas tasēm, smalkmaizītēm, sviesta trauciņu un upeņu kūku. Acīmredzot zēns, kas atvēra durvis, bija pavēstījis saimniecības vadītājai par manu ierašanos, jo es ievēroju, ka viņa ir uzlikusi trešo tasīti, taču Holmss, pārlaizdams skatienu cienastam, izdarīja pavisam citādu secinājumu.

-    Es redzu, misis Hadsona, ka jūs neesat spējusi pretoties vilinājumam noskatīties ielas priekšnesumu, ko dresētājs nolēmis izrādīt tieši pie mūsu durvīm.

-    Taisnība, mister Holms, krietnā sieviete pietvīkdama atbildēja. Es dzirdēju mūziku un kādu laiciņu paskatījos no augšstāva loga. Pirmajā brīdī gribēju uzsaukt, lai viņi paiet kaut kur tālāk, bet suns bija tik uzjautrinošs un skatītāju pūlis tik labsirdīgs,

ka nolēmu neiebilst. Misis Hadsona sarauca pieri. Bet es neredzu, kā šī paplāte varēja pavēstīt jums, ko esmu darījusi.

-    Tam nav lielas nozīmes, Holmss pasmējās. Tēja ir lieliska, un, kā redzat, to baudīt ir ieradies arī mūsu krietnais draugs Vatsons.

-     Man ir liels prieks atkal jūs redzēt, doktor Vatson. Māja bez jums vairs nav tāda kā agrāk.

Pagaidījis, līdz misis Hadsona iziet no istabas, es pievērsos savam draugam. Piedodiet man, Holms, es teicu, bet es nesaprotu, kā šķīvis ar smalkmaizītēm un kūku ļāva jums izdarīt tādus secinājumus.

-              Ne maizītes, ne kūka man neko nepateica, Holmss atbildēja.

-    Iemesls bija pētersīlis, ar ko misis Hadsona ir izrotājusi sviestu.

-     Pētersīlis?

-    Tas ir uzlikts tikai pirms īsa brīža. Bet sviests bija iznests no pieliekamā un atstāts saulē. Skatieties, šajā siltajā laikā tas ir pakusis.

Es paskatījos uz paplāti. Tā tas patiešām bija.

-     Pētersīlis nav iegrimis sviestā, un tas liecina, ka misis Hadsona kādā brīdī ir pārtraukusi veikt savus pienākumus. Ja neņem vērā abus manus apmeklētājus, viņas uzmanību novērst varēja vienīgi mūzika un ārā stāvošā pūļa aplausi.

-    Apbrīnojami! iesaucās inspektors Džonss.

-    Pavisam elementāri, Holmss atmeta. Mana darba lielākā daļa balstās tieši uz šādiem novērojumiem. Bet pašlaik mūs gaida daudz nopietnāks uzdevums. Pastāstiet mums, inspektor, kas ir atvedis jūs šurp! Un vai tikmēr es varētu lūgt, Vatson, lai jūs ielejat tēju?

Es labprāt biju gatavs to darīt, un, kamēr pildīju tasītes, Etelnijs Džonss sāka savu izklāstu, ko esmu atstāstījis turpmāk.

-    Šorīt agri no rīta mani izsauca uz kādu namu Hamvorthilā, Londonas ziemeļu daļā. Iemesls izsaukumam bija nejauša nāve, nevis slepkavība tas man tika skaidri pateikts jau pašā sākumā. Mājas īpašnieki bija pavecs pāris, misters un misis Abernetiji,

kas dzīvoja divi vien, jo bērnu viņiem nebija. Naktī viņus bija uzmodinājis lūstoša koka troksnis, un viņi bija nosteigušies lejā, kur ieraudzījuši jaunu cilvēku tumšās drēbēs, kas rakņājies viņu mantās. Tas bija kramplauzis. Par to nevarēja būt nekādu šaubu, jo viņš, kā es drīz noskaidroju, bija ielauzies vēl divās citās tās pašas ēku rindas mājās. Ieraudzījis durvīs stāvam Haroldu Abernetiju rītasvārkos, iebrucējs meties viņam pretī un droši vien būtu nodarījis saimniekam nopietnu ļaunumu. Tomēr sagadījās tā, ka Abernetijs bija paņēmis līdzi revolveri, ko allaž turēja pa rokai, baidīdamies tieši no šādas iespējamības. Viņš izšāva vienu reizi, un šāviens uz vietas nogalināja jauno cilvēku.

To visu es uzzināju no mistera Abernetija. Viņš bija pavecs vīrs un izskatījās pilnīgi nekaitīgs. Viņa sieva, kas varēja būt dažus gadus jaunāka, gandrīz visu laiku sēdēja klubkrēslā un izmisīgi šņukstēja. Es uzzināju, ka viņi ir mantojuši māju no agrākās īpašnieces, misis Matildas Brigsas. Saimniece bija viņiem to atstājusi no brīvas gribas, pateikdamās par abu cilvēku ilgo un uzticamo dienestu. Abernetiju pāris bija klusi un bez starpgadījumiem nodzīvojis tur sešus pēdējos gadus. Viņi bija pensionāri, uzticami vietējās draudzes locekļi, un cienījamāku pāri būtu grūti iedomāties.

Tiktāl par nama saimniekiem. Tagad es gribētu aprakstīt jums upuri. Kā jau teicu, jaunajam cilvēkam varēja būt apmēram trīsdesmit gadu, viņam bija bāla seja un iekritušas acis. Mugurā viņam bija uzvalks un kājās ādas kurpes, pamatīgi notašķītas ar dubļiem. Šis apstāklis mani īpaši ieinteresēja, jo divas naktis pirms ielaušanās bija lijis spēcīgs lietus, un, iegājis Abernetiju dārzā viņiem piederēja neliels zemes gabaliņš aiz mājas -, es ātri vien atradu mirušā vīrieša pēdu nospiedumus. Acīmredzot viņš bija nācis ap mājas stūri un ielauzies pa aizmugures durvīm. Es atradu arī iebrucēja izmantoto mūķīzeri. Tas gulēja viņa līdzpaņemtajā somā, kur bija samests arī laupīšanas ieguvums.

-    Un ko tieši šis jaunais cilvēks bija nolaupījis pavecajam un nekaitīgajam Abernetiju pārim? jautāja Holmss.

-    Mister Holms, jūs trāpījāt naglai uz galvas! Tieši tāpēc es esmu šeit.

Džonss bija atnesis līdzi somu, kas acīmredzot bija piederējusi mirušajam vīrietim. Viņš to atvēra un izteiksmīgi, taču bez īpašas uzspēles, izņēma trīs porcelāna figūriņas un novietoja tās citu citai blakus mums pretī. Tie bija identiski, primitīvi un vulgāri mūsu valdnieces, karalienes Viktorijas un Indijas imperatores, atdarinājumi. Katra figūriņa bija apmēram desmit collu augsta un izkrāsota spilgtās krāsās. Valdniece bija atveidota ceremoniālā tērpā ar nelielu, greznu kroni, mežģīņu plīvuru un platu lenti pār krūtīm. Holmss tās apskatīja, pēc kārtas apgrozīdams katru figūriņu rokās.

-     Zelta jubilejas suvenīri, viņš norūca. Londonā laikam nav nevienas arkādes, kurā tos netirgotu, un, cik saprotu, tām ir niecīga vērtība. 1ās ir paņemtas no trim dažādām mājām. Pirmā pieder nemierīgai ģimenei, kura neizceļas ar kārtības mīlestību un kurā ir vismaz viens mazs bērns. Otrā, es teiktu, ir piederējusi māksliniekam vai juvelierim, kas kopā ar sievu piedalījies jubilejas pasākumā. Tātad trešā figūriņa acīmredzot ir pašu Abernetiju īpašums.

-Jums pilnīga taisnība, mister Holms! Džonss iesaucās.

-     Abernetiji dzīvo sestajā numurā, nelielas māju rindas galā. Izmeklēdams šo gadījumu, es noskaidroju, ka tajā pašā naktī ielaušanās notikusi vēl divu kaimiņu mājās: kramplauzis ir paviesojies piektajā numurā pie Danstebliem un pirmajā numurā pie dāmas, kuru sauc misis Vebstere. Misis Vebstere tagad ir atraitne, bet viņas vīrs bija pulksteņmeistars, un Abernetiju tuvākie kaimiņi tiešām ir ģimene ar diviem maziem bērniem. Pašlaik viņi ir projām. Bet visas trīs figūriņas ir pilnīgi vienādas. Kā jūs varējāt zināt…?

-Tas ir pavisam vienkārši, Holmss atbildēja. Ieskatieties: pirmajai figūriņai ilgāku laiku nav slaucīti putekļi, un uz tās ir mazi, lipīgi pirkstu nospiedumi, ko varēja atstāt tikai bērns, turklāt tāds, kas izmantojis mūsu valdnieci par rotaļlietu. Otrā

figūriņa ir ieplīsusi un ļoti prasmīgi salīmēta; domāju, ka to darījis īpašnieks, un diez vai viņš būtu uzņēmies tik sarežģītu darbu, ja Zelta jubilejas diena viņam nebūtu īpaši nozīmīgs notikums. Ļoti ticams, ka viņš tajā piedalījies kopā ar sievu, kas tagad ir atraitne. Vai jūs gribat sacīt, ka vairāk nekas nebija nozagts, inspektor?

-     Tieši tāpēc es esmu šeit, mister Holms. Kad pirmoreiz ierados Hamvorthilas mājā, es domāju, ka izmeklēšu vienkāršu ielaušanās gadījumu, kas diemžēl nejaušības dēļ beidzies traģiski. Taču es sastapos ar neizprotamu mīklu. Kāpēc lai jauns cilvēks riskētu ar brīvību un galu galā zaudētu dzīvību trīs statuešu dēļ, ja tādas, kā jūs pareizi atzīmējāt, viņš būtu varējis nopirkt par pāris šiliņiem jebkurā Londonas vietā? Man jāzina atbilde un, atcerēdamies mūsu pazīšanos, es uzdrošinājos atnākt šurp, cerot uz jūsu palīdzību.

Holmss bridi klusēja, un es sevī prātoju, ko viņš atbildēs Skotlendjarda pārstāvim. Mana drauga neaprēķināmajai dabai bija raksturīgi iedegties interesē par acīmredzami vienmuļu lietu, turpretī spoža mīkla, ko varētu būt radījusi paša Edgara Po spalva, palaikam lika viņam garlaikoti atlaisties krēslā. Beidzot Holmss ierunājās:

-Jūsu problēmai patiešām ir vairākas interesantas iezīmes, viņš teica. Taču tajā pašā laikā varētu teikt, ka nekāds noziegums nav noticis. Šis cilvēks Abemetijs aizstāvēja sevi un sievu, un, pēc visa spriežot, viņam bija darīšana ar izmisušu un bīstamu jaunu cilvēku. Starp citu, kur atrodas līķis?

-    Es liku to aizvest uz Svētā Tomasa slimnīcas morgu.

-    Žēl gan. Līdz ar to jūs noteikti būsiet likvidējis daudzus pavedienus. Man ir vēl viens jautājums, mister Džons. Cik labi savā starpā bija pazīstami šie trīs kaimiņi tas ir, Abernetiji, Danstebli un misis Vebstere?

-    Šķiet, ka viņiem ir ļoti draudzīgas attiecības, mister Holms, kaut gan, kā jau paskaidroju, man nav bijis iespējas aprunāties ar misteru Dansteblu. Viņš ir biržas ierēdnis un pašlaik ir aizbraucis no mājām.

-    Apmēram tā jau es domāju.

-    Tā kā jūs izrādāt interesi par šo lietu, vai es pareizi saprotu, ka esat gatavs man palidzēt tās izmeklēšanā?

Holmss atkal neatbildēja, bet es redzēju, ka viņš pamet skatienu uz tējas paplāti, un pamanīju viņa acīs iezibamies labi pazīstamās uguntiņas.

-    Hamvorthila nav tālu no šejienes, tomēr, atklāti sakot, man nav vēlēšanās doties turp šajā neierasti karstajā laikā, viņš iesāka. Es labprātāk atstātu šo lietu jūsu prasmīgajās rokās, inspektor. Taču atliek vēl jautājums par pētersīli uz sviesta, kas pats par sevi šķiet nenozīmīgs apstāklis, tomēr izskatās zināmā mērā saistīts ar šo gadījumu. Es nodomāju, ka Holmss joko un zobojas par savu nelaimīgo apmeklētāju, taču viņa izturēšanās visādā ziņā bija pilnīgi nopietna. Es to papētīšu jūsu labā. Šodien kaut ko darīt ir par vēlu, bet vai mēs varētu satikties rit, teiksim, pulksten desmitos?

-    Hamvorthilā?

-     Morgā. Un, tā kā jūs, Vatson, esat dzirdējis šo stāstu, ari jums jābūt kopā ar mums. Es to pieprasu. Esmu pārliecināts, ka jūsu ārsta prakse dažas stundas var iztikt bez jums.

-     Kā gan es varētu jums atteikt, Holms? es atbildēju, kaut gan patiesībā manī bija iedegusies ziņkārība. Trīs valdnieces joprojām stāvēja man pretī, un es vēlējos uzzināt, kādu noslēpumu tās grasās atklāt.

lā nu mēs nākamajā dienā satikāmies saltajās, balti flīzētajās morga iekštelpās, kur sargs mums parādīja nelaimīgā kramplauža līķi. Viņš izskatījās tieši tāds, kā bija aprakstījis inspektors Džonss. Lode bija trāpījusi viņam mazliet virs sirds, un es nešaubījos, ka nāve bijusi tūlītēja. Tomēr izskatījās, ka Holmsu tādi apsvērumi neinteresē, jo viņš uzmeta ievainojumam tikai paviršu skatienu un tad, saņēmis zodu plaukstā, pagriezās pret klusējošo inspektoru.

-    Man gribētos zināt, kādus secinājumus jums ļāva izdarīt līķa apskate, viņš teica.

-    Apmēram to pašu, ko jau stāstīju, Džonss atbildēja. Jauns cilvēks, varbūt ap trīsdesmit. Izskatās pēc angļa…

-    Un viss?

-    Diemžēl jā. Vai esmu kaut ko palaidis garām?

-    Tikai to, ka viņš nesen ir iznācis no cietuma. Es teiktu, pirms dažām dienām. Tur viņš ir pavadījis diezgan ilgu laiku. Pirms nāves viņš dzēra šeriju. Šis te ir asiņu traips. Bet šis otrs noteikti ne. Tas ir ļoti interesanti.

-     Kā jūs varat pateikt, ka viņš ir bijis cietumā?

-    Manuprāt, tas ir redzams pavisam skaidri. Jūs taču noteikti esat sastapis cilvēkus ar raksturīgu bālumu, kas liecina par ilgstošu nošķirtību no saules gaismas. Viņa mati ir apgriezti nevienādi, un kas ir šīs šķiedras zem nagiem? Es jūtu priežu darvas smaku. Viņš nepārprotami ir plucinājis pakulas. Kurpes viņam ir pilnīgi jaunas, tomēr vecmodīgas. Varbūt tās ir atņemtas viņam aresta brīdī un atdotas pēc iziešanas no cietuma? Ha! Kreisajā zeķē ir labi redzama kroka. Tas man šķiet ļoti nozīmīgs apstāklis.

-     Es neko nozīmīgu tur nespēju saskatīt.

-Tāpēc, ka jūs to nemeklējat, mīļais inspektor Džons! Jūs atstājat bez ievērības visu, kas jūsu izmeklēšanai šķiet nebūtisks, un nenovērtējat to, ka tieši sīkākās un nenozīmīgākās detaļas var atklāt patiesību. Lai nu kā, šeit mums nekas vairs nav darāms. Tagad dosimies uz Hamvorthilu!

Ceļā uz Londonas ziemeļdaļu inspektors Džonss karietē sēdēja drūms un kluss. Beidzot mēs nokļuvām klusā ieliņā ar sešu namu rindu; visas mājas bija ļoti līdzīgas cita citai, būvētas klasiskā stilā ķieģeļi un balts apmetums -, no ielas attālinātas ieejas durvis, ko ietvēra divas kolonnas. Abernetiji, kā jau Džonss bija teicis, dzīvoja pašā galā, un es tūlīt ievēroju, ka viņu māja izskatās diezgan nolaista: no priekšējās sienas lobījās krāsa, apmetumā vīdēja vairākas plaisas, logi bija apsūbējuši, un tiem bija vajadzīgs remonts.

-    Savādi gan, Vatson! sacīja Holmss. Vai jūs nepārsteidz tas, ka mūsu kramplauzis ir pievērsis uzmanību šāda izskata mājai?

-    Neaizmirstiet, ka bija nakts! nomurmināja Džonss. Viņš stāvēja, atspiedies pret karieti, un viņa seja bija pietvīkusi, it kā brauciens uz šejieni būtu prasījis lielu piepūli. Šī ir pārtikušu cilvēku iela elegantā rajonā, un tumsas aizsegā tāda māja varēja izskatīties tikpat vilinoša kā kaimiņu mājas. Turklāt vainīgais ielauzās ne vien sestajā, bet arī pirmajā un piektajā namā.

-     Šķiet, jūs teicāt, ka misis Vebstere dzīvo mājā ar pirmo numuru. Domāju, ka mums jāsāk ar to.

-    Un nevis ar Abemetijiem?

-    Satikties ar Abemetijiem vēl jo lielāks prieks mums būs mazliet vēlāk.

Tā nu mēs devāmies uz pavecās atraitnes Kordēlijas Vebsteres māju. Viņa bija maza, drukna sieviete, kas mūs jūsmīgi apsveica un ne mirkli, šķiet, nemitējās kustēties kopš brīža, kad atvēra durvis, līdz brīdim, kad ieveda mūs savā mājīgajā viesistabā. Bija skaidri redzams, ka viņa kopš vīra nāves ir dzīvojusi diezgan vientuļu dzīvi, un ielaušanās fakts pat nāves gadījums dažas mājas attālāk bija nepārprotami izraisījis viņā satrauktu pacilātību.

-    Pirmajā brīdī es neticēju, ka kaut kas vispār ir noticis, viņa sacīja. Jo naktī es neko nedzirdēju, un nākamajā dienā, kad ieradās policijas pārstāvis, biju pārliecināta, ka viņš ir kļūdījies.

-Aizmugures durvis bija atlauztas, Džonss paskaidroja.

-     Dārzā aiz mājas es atradu pēdu nospiedumus, tādus pašus, kādus iepriekš biju redzējis pie Abemetijiem.

-     Es tūlīt nospriedu, ka viņš ir meklējis manas dārglietas, misis Vebstere turpināja. Guļamistabā man ir seifs. Bet tur nekas nebija aiztikts. Pazudusi bija tikai mazā karalienes Viktorijas statuete, kas stāvēja uz klavierēm.

-Jums noteikti būtu žēl to zaudēt.

-    Taisnība, mister Holms. Mēs ar vīru jubilejas dienā bijām aizbraukuši uz Sentpolu un noskatījāmies, kā tuvojas Viņas Majestātes svinīgais gājiens. Kāds izcils paraugs mūsu valdniece ir mums visiem! Man jāteic, ka es pat vīra zaudējumu panesu vieglāk, zinādama, ka mums ar viņu ir kopīgas atraitņu sēras.

-    Vai jūsu virs nomira nesen?

-     Pagājušajā gadā. No tuberkulozes. Bet man tūlīt jāpiebilst, ka misis Abernetija pret mani bija ārkārtīgi laipna. Nākamajās dienās pēc bērēm viņa visu laiku bija šeit. Es biju dziļi satriekta jūs noteikti spējat iztēloties! -, un viņa ļoti rūpējās par mani. Gatavoja ēdienu, centās būt blakus… nekas viņai nebija par grūtu. Bet tieši tāpat jau misis Abernetija un viņas virs gādāja par veco misis Brigsu. Diez vai jūs atradīsiet divus vēl iejūtīgākus cilvēkus.

-    Misis Brigsa, cik saprotu, bija jūsu agrākā kaimiņiene?

-Jā. Abi Abernetiji bija viņas kalpotāji. Misis Abernetija bija

kopēja, un misters Abernetijs gādāja par visu pārējo. Tāpēc jau viņi apmetās šeit dzīvot. Mēs ar misis Abernetiju ļoti sadraudzējāmies, un viņa man vairākkārt teica, ka jūtoties ļoti pateicīga misteram un misis Brigsiem. Matilda Brigsa nebija bagāta. Viņas vīrs bija strādājis par juriskonsultu advokātu biedrībā. Viņš nomira astoņdesmit trīs vai astoņdesmit četru gadu vecumā un atstāja sievu vienu ar visām rūpēm.

-    Viņiem nebija bērnu?

-    Savējo nebija. Viņai bija māsa, un māsai bija dēls, kas krita Afganistānā. Viņš bija karavīrs.

-    Cik šim māsasdēlam bija gadu?

-     Kad viņš gāja bojā, viņam nevarēja būt daudz vairāk par divdesmit. Es viņu nekad netiku redzējusi, un nabaga Matilda ikreiz, kad par to gadījās runāt, krita izmisumā. Neviena cita radinieka viņai nebija, bet viņa nespēja turēt tuvumā pat nabaga zēna fotogrāfiju. Mūža galā viņai nebija neviena, kam atstāt savu māju, tāpēc viņa to novēlēja Abernetijiem pateicībā par ilgo kalpošanu. Tas bija ļoti augstsirdīgi.

-    Vai tas jūs pārsteidza?

-    Nē, nemaz. Matilda reiz pieminēja, ka Abernetiji esot to pārrunājuši ar viņu, un ļāva saprast, ka tāds ir viņas galīgais lēmums. Iekrāto naudu viņa atstāja baznīcai, bet māju novēlēja viņiem.

-Jūs ļoti saprotami izklāstījāt stāvokli un mums palīdzējāt, misis Vebstere, Holmss teica. Viņš pastiepa roku, un Džonss

iedeva viņam līdzatnesto figūriņu. Starp citu, vai jūs droši zināt, ka šī ir īstā? Visas statuetes taču ir gandrīz vienādas.

-    Nē, nē, nē! Šī pavisam noteikti ir manējā. Reiz, uzkopdama telpas, es to nometu zemē, un tā nelāgi ieplīsa. Bet mans vīrs pielika lielas pūles, lai to salabotu, jo zināja, cik daudz man tā nozīmē.

-    Viņš varēja nopirkt jums citu.

-    Tā vairs nebūtu tā pati. Viņš ar prieku salīmēja to manis dēļ.

Mums vēl atlika tikai apskatīt aizmugures durvis, pa kurām

bija notikusi ielaušanās, un mēs devāmies to darīt. Džonss mums parādīja atrastos pēdu nospiedumus, kas puķu dobē joprojām bija labi saskatāmi. Holmss tos apskatīja un pēc tam pievērsa uzmanību atlauztajai durvju slēdzenei.

-     Šis darbiņš noteikti izraisīja lielu troksni, viņš teica. Tad viņš pievērsās misis Vebsterei, kas stāvēja blakus un acīmredzami gaidīja turpmākus jautājumus. Vai jūs tiešām neko nedzirdējāt?

-    Man ir ļoti ciešs miegs, viņa atbildēja. Reizēm es vakarā iedzeru drusciņu opija tinktūras, un pirms dažiem mēnešiem misis Abemetija ieteica man spilvenus ar kamieļa spalvām. Viņai bija pilnīga taisnība. Kopš tā laika es esmu gulējusi pavisam nevainojami.

Mēs atvadījāmies un devāmies uz māju rindas tālāko galu, kur pagājām garām promesošo Dansteblu namam.

-    Žēl gan, ka nevaram aprunāties ar viņiem, es sacīju Holmsam.

-    Šaubos, vai viņi varētu pateikt mums daudz ko jaunu, Vatson, un to pašu, visticamāk, var sacīt par Abernetijiem. Bet redzēsim! Šīs ir viņu parādes durvis… ko ļoti derētu pārkrāsot. Visa māja izskatās diezgan nolaista. Bet viņi to saņēma mantojumā, un jāteic, ka tas bija diezgan devīgs novēlējums. Vai piezvanīsiet, Vatson? Ā, es laikam dzirdu kādu tuvojamies!

Durvis atvēra Harolds Abernetijs, gara auguma vīrietis gausām kustībām un sagumušiem pleciem, dziļām rievām sejā un gariem, sudrabotiem matiem. Viņam varēja būt apmēram

sešdesmit gadu, un atzīšos, ka viņš man atgādināja apbērētāju. Katrā ziņā viņa sejas izteiksme bija ļoti drūma, un mugurā viņam bija atturīgi, mazliet apdiluši vizītsvārki.

-Inspektor Džons! viņš iesaucās, pazīdams mūsu līdznācēju. Vai jums ir kādas ziņas? Es priecājos, jūs redzot! Bet kas ir šie kungi, kurus esat atvedis līdzi?

-    Šis ir misters Šerloks Holmss, slavenais detektīvs, Etelnijs Džonss atbildēja. Un šis ir viņa draugs doktors Vatsons.

-    Misters Holmss! Jā, protams, šis vārds man nav svešs. Atzīšos, ser, esmu pārsteigts, ka tāds nenozīmīgs gadījums ir piesaistījis jūsu uzmanību.

-     Cilvēka nāve nekad nav nenozīmīgs gadījums, Holmss atbildēja.

-    Jums pilnīga taisnība. Es biju domājis figūriņu zādzību. Bet izteicos aplam. Lūdzami, nāciet iekšā!

Abernetiju māja bija gandrīz tāda pati kā misis Vebsteres māja, taču tajā valdīja tāda kā drēgna, drūma gaisotne. Kaut gan šī mītne bija apdzīvota, tā atstāja savādu pamestības iespaidu. Misis Abernetija sagaidīja mūs viesistabā. Viņa bija ļoti sīka auguma sieviete, gluži vai pazudusi atpūtas krēslā, kurā sēdēja, susinādama acis mutautā un gandrīz nespēdama parunāt.

-     Briesmīgs gadījums, mister Holms! Abernetijs iesāka. Es jau visu izstāstīju inspektoram, bet labprāt, protams, palīdzēšu ar ziņām arī jums, ja tas iespējams.

-    Tā ir mana vaina! misis Abernetija šņukstēja. Harolds nošāva to jauno puisi manis dēļ!

-    Mani pamodināja sieva, Harolds turpināja. Viņa bija dzirdējusi kādu laužam durvis un nosūtīja mani lejā paskatīties. Es paņēmu līdzi šaujamo, kaut gan nepavisam nebiju domājis to lietot. Kad tas vīrs mani ieraudzīja un metās man virsū… es pat tad nesapratu, ko daru. Izšāvu un redzēju, kā viņš nokrīt… un no visas sirds gribētu, kaut būtu viņu tikai ievainojis, nevis darījis galu viņai jaunajai dzīvei.

-     Ko jūs darījāt pēc tam, kad viņš nokrita?

-     Es aizsteidzos pie sievas un pateicu viņai, ka neesmu ievainots. Pēc tam es apģērbos. Pirmā doma man bija atrast tuvāko policijas darbinieku, bet tad es ieraudzīju somu, ko jaunais cilvēks bija atnesis līdzi, un ieskatījos tajā, kaut gan zināju, ka lietiskos pierādījumus nevajadzētu aiztikt. Tur es ieraudzīju visas trīs porcelāna figūriņas, kas gulēja blakus cita citai. Vienu no tām es pazinu, jo tā bija mūsējā. Biju nopircis to sievai kā Zelta jubilejas suvenīru un tūlīt pamanīju, ka tās vieta uz bufetes ir tukša. Kā varat iedomāties, biju ļoti izbrīnījies par abām pārējām, bet tad atcerējos, ka tādu pašu figūriņu esmu redzējis misis Vebsteres viesistabā.

-    Tā stāvēja uz klavierēm, misis Abernetija piebilda.

-    Tad es sapratu, ka mēs tajā vakarā varbūt neesam vienīgie ielaušanās upuri, un itin drīz tas apstiprinājās, kad inspektors Džonss uzsāka izmeklēšanu.

-    Jūs nedrīkstat vainot manu vīru! Viņš nemēģināja darīt neko ļaunu. Viņš negribēja nevienam kaitēt.

-     Lūdzu, nesatraucieties, misis Abernetija! Holmss mierinoši teica. Esmu ticies ar jūsu kaimiņieni misis Vebsteri. Viņa par jums abiem saka vislabāko.

-     Misis Vebstere ir krietna sieviete, sacīja Abernetijs, un joprojām ļoti pārdzīvo vīra zaudējumu pagājušā gada augustā. Bet mēs neviens vairs neesam jauni. Ar to ir jārēķinās.

-    Viņa mums pastāstīja par Matildu Brigsu.

Abernetijs pamāja ar galvu. Tad jūs jau zināt, cik ļoti mēs jūtamies viņai parādā. Mēs daudzus gadus strādājām misis Brigsas dienestā. Emīlija… Viņš pagriezās pret sievu. Emīlija kopa viņu visu ilgo slimības laiku, un, tā kā misis Brigsai nebija tiešo pēcnācēju, viņa aiz pateicības novēlēja testamentā šo māju mums.

-     Cik zinu, viņai bija māsasdēls.

-Jā, viņš bija britu armijas seržants, dienēja 92. kājnieku pulkā. Viņš gāja bojā Handaharas kaujā Afganistānas dienvidos.

-    Tas misis Vebsterei noteikti bija smags trieciens.

-     Protams, viņa to pārdzīvoja. Bet ar māsasdēlu viņai nebija īpaši tuvas attiecības.

-    Un pārējā nauda?

-     Viņa to novēlēja vietējai baznīcai trūcīgo atbalstam, misis Abernetija paskaidroja. Misis Brigsa bija ļoti dievbijīga sieviete un darbojās karaliskajā māšu labdarības organizācijā, atturības biedrībā, jaunu sieviešu glābšanas biedrībā un daudzās citās.

Holmss pamāja ar galvu un piecēlās, likdams saprast, ka saruna beigusies. Es pabrīnījos, ka viņš neuzdod vairāk nekādus jautājumus un nelūdz iespēju apskatīt pagalma durvis vai dārzu, taču viņš jau iepriekš bija teicis, ka no šīs tikšanās necer neko lielu uzzināt. Tikai tad, kad mēs gājām ārā, viņš pagriezās atpakaļ pret vecīgo pāri.

-    Vēl pēdējais jautājums, viņš teica. Kur ir jūsu tuvākie kaimiņi, biržas ierēdnis ar ģimeni?

-    Viņi ir Torkijā, misis Abernetija atbildēja. Aizbrauca apciemot mistera Danstebla māti.

Holmss pasmaidīja. Misis Abernetija, jūs man pastāstījāt tieši to, ko es gribēju dzirdēt, un jūsu atbilde bija tieši tāda, kādu es gaidīju. Apsveicu jūs un novēlu jums jauku dienu!

Kādu laiku mēs gājām lejup pa nokalni klusēdami, taču beidzot Skotlendjarda inspektors vairs nespēja nociesties.

-    Vai jums ir kāda atbilde uz šo mīklu, mister Holms? viņš izgrūda. No trim netālu esošām mājām nozagtas trīs mazas, gluži nevērtīgas statuetes. Kāds varēja būt zādzības mērķis? Manuprāt, jūs neuzdevāt nekādus jautājumus, ko es nebūtu uzdevis jau iepriekš, un neredzējāt neko tādu, ko es jau nebūtu pieminējis. Baidos, ka esmu veltīgi izšķiedis jūsu laiku, vezdams jūs šurp.

-     Nebūt ne, inspektor Džons. Man vēl jānoskaidro dažas detaļas, taču kopumā šī lieta ir tikpat kā noskaidrota. Vai varam satikties rīt no rīta manā Beikerstrītas dzīvoldī? Vai pulksten desmitos jums būs ērti?

-    Es noteikti būšu tur.

-     Nu tad pagaidām šķirsimies. Vatson, vai pavadīsiet mani līdz stacijai? Šeit augšā gaiss man šķiet mazliet svaigāks. Visu labu, inspektor Džons! Šis patiešām ir ļoti savdabīgs gadījums, un es jums pateicos, ka pievērsāt tam manu uzmanību.

Tas bija viss, ko viņš pateica, un inspektors Džonss devās atpakaļ uz karieti ar pilnīgu apmulsumu sejā. Atzīšos, ka arī es nejutos gudrāks, taču zināju: nav jēgas uzdot jautājumus, uz kuriem pagaidām nebūs atbildes. Es turklāt zināju, ka būšu spiests trešo dienu pēc kārtas izlaist darbu savā praksē, jo pilnīgi neiespējami bija atteikties no iespējas uzzināt atrisinājumu šai izsmalcinātajai mīklai, ko bija uzdevušas mūsu trīs valdnieces.

Nākamajā dienā es ierados Beikerstrītā precīzi pulksten desmitos un pie ārdurvīm sastapu inspektoru Džonsu. Mēs kopā uzkāpām pa kāpnēm, un mūs sagaidīja rītasvārkos ģērbies Holmss, kas nupat bija beidzis brokastot.

-    Nu tā, inspektor Džons, mūs ieraudzījis, viņš iesāka, mums ir zināms mirušā cilvēka vārds. Viņu sauc Maikls Snoudens. Tieši pirms trim dienām viņš bija iznācis no Pentonvilas cietuma.

-    Par ko viņš bija notiesāts?

-    Par šantāžu, uzbrukumu, zādzībām… diemžēl jaunā Snoudena dzīve bija tikpat amorāla, cik īsa. Taču viņš vismaz nekad nenolaidās līdz slepkavībai. Tas ir neliels mierinājums.

-    Bet ko tāds cilvēks meklēja Hamvorthilā?

-    Viņš atnāca pieprasīt to, kas viņam likumīgi pienācās.

-    Trīs porcelāna figūriņas?

Holmss pasmaidīja, aizdedzināja pīpi un iemeta nodzēsto sērkociņu kamīnā. Viņš atnāca pieprasīt māju, ko viņam bija atstājusi tante misis Brigsa.

-    Vai jūs gribat sacīt, ka viņš bija misis Brigsas māsasdēls? Mister Holms, to taču jūs nevarat zināt! inspektors iesaucās.

-     Man nav vajadzības to zināt, inspektor Džons. Es to izdibināju dedukcijas ceļā. Ja visas liecības norāda tikai vienu iespējamo virzienu, diezgan droši var paredzēt, ka šis ceļš aizvedīs līdz

patiesībai. Maikls Snoudens nekad nav bijis karavīrs un nav kritis Afganistānā. Tas man kļuva skaidrs no tā, ko mums pastāstīja misis Vebstere. Viņa teica: māsasdēla nāve tik ļoti esot satriekusi Matildu Brigsu, ka viņa neesot glabājusi mājās nevienu jaunā cilvēka fotogrāfiju. Taču man tas neizklausījās ne mazākā mērā ticami. Ja viņš būtu miris armijā, kalpodams savai zemei, viņa būtu rīkojusies tieši otrādi. Viņa ar lepnumu censtos saglabāt jaunā cilvēka piemiņu. Turpretī, būdama dievbijīga sieviete, atturības biedrības locekle, viņa nespēja pieņemt māsasdēlu, kurš bija pagrimis noziedznieks.

-    Tāpēc izlikās, ka viņš ir miris ārzemēs! es iesaucos.

-    Un viņam vajadzēja būt karavīram vai kaut kam tamlīdzīgam. Pilnīgi pareizi, Vatson! Tieši tāpēc misis Brigsa nevēlējās savā tuvumā nevienu viņa attēlu.

-    Tomēr māju viņa novēlēja Abernetijiem, Džonss atgādināja.

-    Tā viņi apgalvoja. Bet arī šajā sakarā misis Vebstere starp citu, teicama lieciniece, kas apbrīnojami ievēro visus sīkumus, izteica ļoti interesantu piezīmi. Viņa stāstīja, ka Abemetiji esot pārrunājuši testamentu ar savu darba devēju misis Brigsu. Un nevis otrādi! Es tūlīt sapratu, kas varēja būt noticis. Veca, slima sieviete, palikusi viena kopā ar viltīgu kalpotāju un tā sievu, kas turklāt ir viņas kopēja, tiek pierunāta mainīt testamentu par labu šim pārim. Viņi grib māju, un viņi to dabū, atstādami māsasdēlu ārpusē.

Tomēr vecajai kundzei ierunājas sirdsapziņa. Pēdējā brīdī viņa maina savu lēmumu un aizraksta māsasdēlam, izstāstīdama notikušo un izteikdama vēlēšanos, lai mantinieks tomēr būtu viņš. Starp citu, es aprunājos ar cietuma priekšnieku, un viņš apstiprināja, ka Snoudens pirms vairākiem mēnešiem tiešām esot saņēmis vēstuli. Kā mēdz sacīt, asinssaites ir stiprākas par visām saitēm, un varbūt misis Brigsa ticēja, ka pat šajā novēlotajā situācijā jaunais cilvēks spēs laboties. Tobrīd Maikls Snoudens neko nevarēja iesākt. Viņš atradās cietumā, kur spriedums lika pavadīt ilgu

laiku. Bet tūlīt pēc atbrīvošanas viņš ierodas savas tantes mājā un stājas pretī abiem izspiedējiem.

-    Un tie viņu nogalina! Piepeši man viss kļuva skaidrs.

-     Esmu pārliecināts, ka Abernetiji mēģināja ar viņu vienoties. Viņi piedāvāja puisim glāzi šerija, bet, kad Snoudens izrādījās neatlaidīgs un droši vien viņiem draudēja -, misters Abernetijs izvilka revolveri un viņu nošāva. Glāze izkrita Snoudenam no rokas, un šerijs izlija uz krekla, bet lielāko traipa daļu, protams, noslēpa asinis.

Etelnijs Džonss to visu bija noklausījies ar sastingušu seju, kurā jautās gandrīz vai izmisums. Šķiet, man viss ir skaidrs, mister Holms, viņš teica. Bet es joprojām nesaprotu, kā jūs to izdibinājāt.

-     Spēli nodeva trīs valdnieces. Misteram Abernetijam vajadzēja iemeslu, lai nogalinātu jauno cilvēku, kurš kā paredzēts izlikties viņam bija pilnīgi svešs. Pavisam vienkārši bija iztēlot viņu par kramplauzi. Bet kāpēc lai kramplauzis izvēlētos aplaupīt tik noplukušu māju, kurā acīmredzami nebija gandrīz nekā vērtīga? Tā bija viņa dilemma.

Abernetijs izdomāja atjautīgu risinājumu. Viņš aplaupīs vēl divas mājas šajā namu rindā un izdarīs to tā, lai policijai nepaliktu nekādu šaubu, ka motīvs bijis visparastākā zādzība. Kāpēc viņš izvēlējās tieši pirmo un piekto numuru? Viņš zināja, ka Danstebli ir aizbraukuši uz Torkiju to mums pateica pati misis Abernetija. Un viņš zināja arī to, ka misis Vebstere ar savu opija tinktūru un kamieļu spalvu spilveniem guļ ļoti ciešā miegā un diezin vai pamodīsies.

-    Bet kāpēc viņš izvēlējās šīs trīs figūriņas?

-    Viņam nebija lielas izvēles. Pašu mājā nekā vērtīga nebija, un Abernetijam trūka vajadzīgās prasmes, lai atmūķētu misis Vebsteras seifu. Taču viņš zināja, ka visās trijās mājās atrodas vienas un tās pašas jubilejas suvenīrs, un tas varēja teicami novērst uzmanību. Atcerieties, kā mana saimniecības vadītāja misis Hadsona

pārtrauca tējas gatavošanu, jo viņas uzmanību novērsa dejojošs suns, un līdzīgs princips darbojās arī mūsu notikumā. Misters Abemetijs pareizi paredzēja, ka jūs tik pamatīgi lauzīsiet galvu par šiem pilnīgi nevainīgajiem priekšmetiem, ka pat neiedomāsieties, vai vispār ir notikusi īsta ielaušanās. Viņa neveiksme bija tā, ka jūs šajā gadījumā izvēlējāties apspriest lietu ar mani.

-    Laikam viņš pats tīšām atstāja pēdu nospiedumus.

-     Pavisam noteikti. Es tūlīt sev jautāju, kāpēc mūsu kramplauzis ir tik ļoti centies norādīt, pa kurieni ienācis mājā. Par to, protams, bija parūpējies misters Abemetijs, kas uzvilka Maikla Snoudena kurpes un atstāja pēdas puķu dobēs. Tomēr, pāraudams vienu no kurpēm, viņš nejauši atstāja mirušā cilvēka zeķē kroku. Šo apstākli es pieminēju, kad bijām morgā.

-     Mister Holms… man trūkst vārdu! Džonss piecēlās kājās, bet man šķita, ka viņš to dara ar piepūli, un es atcerējos, ka tikpat nevarīgs viņš bija izskatījies Hamvorthilas apmeklējuma laikā.

-     Lūdzu piedošanu, bet man jūs jāatstāj, viņš turpināja. Man jāizdara arests.

-    Divi aresti, inspektor, jo misis Abernetija nepārprotami bija nozieguma līdzdalībniece.

-    Taisnība. Džonss pēdējo reizi pievērsa Holmsam pētošu skatienu. jūsu metodes ir izcilas, viņš nomurmināja. Es mācīšos no tām. Man jāmācās no tām! Tik daudz palaist garām un tik maz ieraudzīt… to es nekad vairs nepieļaušu!

Pēc neilga laika es uzzināju, ka Etelnijs Džonss ir saslimis un aizgājis no policijas darba. Holmss uzskatīja, ka viņa veselības pasliktināšanos, ļoti iespējams, ir veicinājusi nepatīkamā Abernetiju lieta, tāpēc es, gribēdams saudzēt nelaimīgo cilvēku, nolēmu nepublicēt šo aprakstu, bet kopā ar dažiem citiem dokumentiem noglabāju to Cox & Co bankas velvēs Čeringkrosā, apņemdamies izturēties ar tādu pašu konfidencialitāti, kādu ievēroju pret visiem saviem pacientiem. Lai tas nāk klajā kādreiz vēlākā nākotnē, kad mani aprakstītie notikumi būs piemirsti un nemetīs ēnu uz inspektora labo slavu.

Content

Horovics Entonijs Moriartijs

No Londonas laikraksta the times, 1891. gada 24. aprīlī

PIRMĀ NODAĻA Reihenbahas ūdenskritums

OTRĀ NODAĻA. Inspektors Etelnijs Džonss

TREŠĀ NODAĻA. Pusnakts sardze

CETURTĀ NODAĻA. Vēstule

PIEKTĀ NODAĻA. Restorānā cafй Royal

SESTĀ NODAĻA. Bleidstonu nams

SEPTĪTĀ NODAĻA. Asinis un ēnas

ASTOTĀ NODAĻA. Skotlendjards

DEVĪTĀ NODAĻA. Bostoniešu klubs

DESMITĀ NODAĻA. Horners no Čānserileinas

VIENPADSMITĀ NODAĻA. Vakariņas Kambervelā

DIVPADSMITĀ NODAĻA. Sveša teritorija

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. Trešais sekretārs

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. Lamatas

PIECPADSMITĀ NODAĻA. Blekvola līcis

SEŠPADSMITĀ NODAĻA. Arests

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA. Mirušo Taka

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA. Gaļas tirgus

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA. Atgriešanās dienasgaismā

DIVDESMITĀ NODAĻA. Diplomātiskā imunitāte

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA. Noskaidrojas patiesība

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA. Jauns sākums

TRĪS VALDNIECES. Doktors Džons Vatsons